Bertrice Small

Nalezení ztracené lásky

Prolog ZÁMEK HILL COURT

1. července 1600

Valentina — lady Barrowsová — klečela při modlitbě u těla svého zesnulého manžela. Přes své mládí a nezkušenost si dokázala Valentina v této vážné situaci poradit. Znala povinnosti manželky. Pokud si za dobu svého krátkého působení jako paní a vládkyně zámku Hill Court nedokázala získat úctu služebnictva, podařilo se jí to nyní. Chovala se podle přísných zásad poslušné ženy. Oblékla se celá do černého hedvábí, se kterým kontrastoval jen bílý škrobený límec a pohybovala se až nepřirozeně vzpřímeně. Téměř nemohla dýchat. Skvostné černé vlasy s měděným leskem si skryla pod jednoduchý průsvitný batistový čepec. Náušnice neměla, protože se mimo silného zlatého kroužku na prsteníku nezdobila žádnými šperky.

Ani jedinkrát za dobu svého dlouhého nočního bdění neopustila lady Barrowsová své místo. Bděla u chladného těla manželova, až dokud první zlatavé paprsky vycházejícího slunce nezačaly osvětlovat oblohu za barevným sklem okna kaple. V kuchyni truchlilo služebnictvo Hill Courtu mnohem více — nejen kvůli smrti svého pána, ale i kvůli jiné věci. Pradleny totiž všechny ujistily, že lady Barrowsová měla své pravidelné měsíční krvácení. Z tragicky krátkého svazku zesnulého pána a jeho překrásné nevěsty se tedy nezrodí žádný dědic.

Valentina zaslechla zpěv ptáků a ustala v modlitbách. Krucifix ze stříbra a ebenu, který na šňůře onyxových perel svírala v útlé bílé ruce, jí vyklouzl z prstů a upadl na podlahu. Když se sklonila, aby ho zvedla, přistihla se, že bloudí v myšlenkách k ránu včerejšího dne, kdy zírala vyděšeným pohledem na rozbité tělo svého manžela. Ned, bílý jako papír, ležel na hrubém prkně hrozivě klidně. Nikdy předtím nevypadal tak vyrovnaně. Dokonce ani ve spánku.

„C-co se stalo?“ podařilo se jí ze sebe vypravit a snažila se uhnout pohledem na sluhu, který jel s lordem Barrowsem na vyjížďku a pak na muže, kteří ho přinesli domů, zkrátka kamkoli jinam, než na zubožené, polámané tělo.

Muži nervózně šoupali nohama — vypadali doopravdy zdrceně — a veškeré vysvětlování nechali na Derwinovi. To se tedy povedlo, 9

dostal jsem se do hezké šlamastyky, pomyslel si sluha. Než našel práci u lorda Barrowse, nikdy neměl moc štěstí. Na Hill Court jej přijali teprve loni na jaře, místo starého sluhy, který s Jeho Lordstvem jezdíval na vyjížďky. Učíval malého lorda Barrowse jezdit na koni a věrně mu sloužil celý život. Smůla se mi lepí na paty, honilo se novému sluhovi hlavou, teď si budu muset najít jiné místo a nedostanu ani doporučení, to je více než zřejmé.

„Prosím.“

Po této zoufalé prosbě z úst paní domu sluha trhl hlavou a začal s vysvětlováním. „Stalo se to u takovýho velkýho plotu ze šfpkovejch keřů, kterej rozděluje pastviny, mylady.“ V hloubi duše si uvědomoval, že to byl on, kdo zklamal, že je nějak nepřímo za toto hrůzné neštěstí zodpovědný. ‚jeho Lordstvo jelo na tom novým hřebci, kterýho dostalo vod vašeho bratránka, lorda Southwooda, jako svatební dar.“ Zhluboka se nadechl a pokračoval: „Kůň se zničehonic zastavil zrovínka před tím plotem z růžovejch keřů, který Jeho Lordstvo chtělo na koni přeskočit. Pán měl s koněm náramnou trpělivost, to mi věřte, mylady. Hezky ho vobrátil, všecky pohyby jemný a sebevědomý, jak to má bejt. Vobrátil koně nazpátek a pak ho zase pobídl k tornu plotu. Kůň na vokamžik zaváhal, mylady, ale pak skočil.“ Sluha zavrtěl hlavou. „Hřebec ztratil rovnováhu. Neměl pevnou půdu pod nohama, sklouzl na stranu, shodil pána a dopad přímo na něj.

Voba se zapletli do šípkovýho keře. Kůň měl zlomený dvě nohy. Museli sme ho utratit, představte si, mylady. Taková strašná škoda. No a Jeho Lordstvo si při tom hrozným pádu srazilo vaz a polámalo záda. Než sme z něho konečně sundali to zvíře, byl tuhej jak prkno. Vodpusíte mi to slovo, mylady,“ dodal, když viděl, jak Valentina bledne. „Chlapi ho museli trochu narovnat, abyste se na něj vůbec mohla kouknout, mylady, aby nevypadal tak hrozně.“

Sluha byl v koncích. Nikdy v životě nepronesl tak dlouhou řeč. V hrdle mu vyschlo a přál si jediné — jít do kuchyně a napít se ledového jablečného vína. Nervózně se škrábal za uchem a neklidně přešlapoval na vyleštěné parketové podlaze ve vstupní hale.

Valentina ztuhla, ale v duchu stále ještě dokázala poměrně jasně myslet, navzdory šoku. Je koneckonců — pomyslela si poněkud žalostně — pravou dcerou své matky. Nyní se musí ujmout svých povinností a nesmí v žádném případě zklamat.

10

„Musíte vyrobit máry,“ přikázala mužům hlasem, v němž zněl

— jak doufala — chladný, autoritativní tón. Nikdy předtím nestála tak blízko smrti. „Na nich přeneste tělo Jeho Lordstva do velké síně,“ pokračovala, „a pak počkejte, než se poradím s knězem.“ Pomocníci ze statku stále bez jediného slova zvedli znovu provizorní máry a odnesli je do velké síně.

„Zaběhnu pro kněze, mylady,“ prohlásil sluha dychtivě, protože netoužil po ničem jiném, než být pryč. Valentininy chladné způsoby ho znervózňovaly. Podle jeho názoru musí žena vedle mrtvého těla svého manžela kvílet a chovat se vůči ostatním trochu krutěji. A ne být chladná a odtažitá jako tahle. Skoro z ní člověku běhá mráz po zádech. Možná ji ta hrozná zpráva zdrtila natolik, že přišla o rozum, uvažoval sluha a z pověrčivého strachu se zachvěl.

Valentina na něj upřela skelný pohled a nepřítomně kývla hlavou.

„Dobrá,“ souhlasila s jeho návrhem. „Zajdi pro Otce Petra.“ Když sluha vyběhl z místnosti, zůstala stát bez jediného pohybu. Musím si všechno nechat projít hlavou, říkala si v duchu. Ale, pane Bože na nebesích, vždyť tomu vůbec nemůžu uvěřit!

Neviděla Neda od předchozího večera, kdy za ní přišel do ložnice, aby se pomilovali. Za Edwarda Barrowse se provdala před pouhými třemi a půl týdny — šestého června. A dnes, prvního července, je z ní náhle vdova. Ubohá matka, tak zoufale si přála vidět ji provdanou, a teď tohle. Bude nesmírně zklamaná. Ano, vlastně — rodiče! Musí k nim s tou hroznou zprávou někoho poslat!

Vyslání posla bude však pouze zdvořilostním gestem, protože Edward musí být pochopitelně pohřben dříve, než se její rodina z Worcestershiru bude schopna sem k ní přepravit. Do Pearroc Royal k rodičům trvá cesta nejméně půldruhého dne a zpět stejně tak.

Vzhledem k tornu, že léto bylo neobvykle horké, věděla Valentina jistě, že nebude moci na své rodiče čekat. Ned musí být pohřben co nejdříve. V tom vedru se tělo začne brzy rozkládat.

Náhle se jí z krásných ametystových očí vyřinuly slzy a stékaly po tvářích. Netrpělivě si je stírala. Ubohý Ned! Byl moc hodný. Není spravedlivé, že musí ležet mrtvý ve svém sídle za tak nádherného letního jitra…

„Paní Valentino?“

Lady Barrowsová se otočila. Spatřila Nan, svou drahou Nan, 11

která bývala její kojnou a teď je z ní služebná. Nan zemřel manžel před pouhými šesti měsíci, a tak mohla odjet z Pearroc Royal se svou mladou paní bez problémů hned po svatbě.

„Takže už se to ví všude v domě‘?“ zeptala se Valentina. Náhle pocítila nesmírnou únavu.

„Ano.“ Nan objala Valentinu pevnou rukou. „Pojď si hezky sednout, ovečko moje. Musí to pro tebe být šok, určitě, ale společně se z toho dostaneme.“ Zavedla Valentinu do malého salonu, který lord Barrows zařídil pro svou mladičkou nevěstu. Byla to světlá veselá místnost s krbem a rozkošným sedátkem v okenním výklenku. Na sedátku ležel měkký polštář veselých barev a Valentina se do něj vděčně zabořila. Nan jí hned přikazovala: „Ted‘ si tady chviličku posedíš, holčičko.“ Pak odspěchala, aby jí nalila pohár vína. „Vypij to, mylady. Určitě se ti uleví.“

Valentina vypila pohár jediným douškem, aniž víno vychutnávala. Pak promluvila smutným prázdným hlasem: „Já jsem ho nemilovala, však víš.“

„Ano, vím,“ zazněla tichá odpověď. Samozřejmě jsi ho nemohla milovat, pomyslela si Nan. Vždyť jsem to viděla, Proč to neviděl nikdo jiný? Ne že by Jeho Lordstvo nebylo příjemné. Lord patřil k nejlaskavějším mužům na světě; byl dokonalý šlechtic. Ať je mu zem lehká. Přesto ale bylo zjevné, že Valentina Jeho Lordstvo nemilovala.

Valentina si zoufale povzdechla. „Třeba bych se ho naučila milovat, Nan. Mohla jsem se ho naučit milovat, jen kdyby nám bylo dopřáno více času.“

„To víš, že ano, zlatíčko,“ uklidňovala ji Nan. „Určitě bys ho mohla milovat, mylady. Vím to. Mělas vždycky dobré srdce. Lepší než mnozí jiní.“ Až moc dobré srdce, pomyslela si věrná služebná v duchu. Přesto paní Valentina uměla být rozhodná a tvrdohlavá, když si něco umínila.

Ozvalo se nesmělé zaklepání na dveře. Nan otevřela a stála tváří v tvář hlavnímu lokaji, který se zdvořile uklonil a zeptal se: „Bude lady potřebovat některého sluhu jako posla?“

„Jistěže bude,“ vyštěkla Nan a na okamžik se zmocnila vedení.

„Nechte osedlat nejrychlejšího koně a jako posla vyberte někoho, kdo nemá v hlavě jenom slámu. Žádného z těch lenochů, tupců s prázdným pohledem a pomalým jazykem, který nerozezná východ od západu. Lady ho očekává do deseti minut.“ Zabouchla dveře lokaji přímo před nosem. Ten jen udiveně zvedl obočí a odspěchal. 12

Nan přinesla malý psací stolek a postavila ho před Valentinu. „Tady máš ostře seříznutý brk,“ podávala jí pero. „Musíš si pospíšit, protože posel dorazí za chviličku, mylady. Buď raději stručná.

Valentina otupěle přikývla, zamrkala, aby jí netekly slzy a začala psát. Skončila ještě dřív, než se posel objevil.

Nan chlapci podala svitek pergamenu s pečetí a vystrkala ho z místnosti se slovy: „Jeď, jako bys měl v patách samotného Satanáše a zprávu předej do rukou lorda Blisse. Nikoho jiného. Nedávej ji ani Bealovi, majordomovi, otci mého zesnulého manžela. Jenom lordu Blissovi, rozumíš?“

Sluha se na ni zeširoka usmál. „A když ti udělám tuhle službičku, má krásná Nan, přijdeš za mnou na seník, až se vrátím?“

„Cožpak nemáš k ničemu úctu?“ hartusila Nan. „Ve velké síni leží mrtvý pán a já jsem počestná vdova, to si zapiš za uši!“

„Když je mrtvý pán, ještě to neznamená, že jsem mrtvý já, má krásko.“ Sluha se uchechtl.

Napůl z legrace ho plácla. „Můj zesnulý manžel byl hlavním náhončím, pamatuj si to! Ne nějaký pobuda ze stájí! Rozuměls?“

„Já jsem pomocník hlavního komořího a jmenuji se Alan. Muž potřebuje hodnou ženu, která by mu pomohla jít tou těžkou cestou životem,“ odpověděl.

„Uháněj teď do Pearroc Royal,“ přikázala mu Nan. „A až se vrátíš, holenku, tak uvidíme. Já nepatřím k těm, které chodí na seník s každým!“

„Toho jsem si všiml, krásko moje.“ Čeledín se usmál a odspěchal. Neodpustil si ještě Nan zlehka plácnout po zadnici. Málem se srazil s otcem Petrem, který se pomalu šoural chodbou.

Nan si zasunula neposlušnou kadeř pod čepec a uctivě se před knězem uklonila. Doufala, že nezaslechl její rozhovor s Alanem. Alan byl prostořeký rošťák, ale stačil jediný jeho pohled a už se jí rozbušilo srdce. Poprvé od Harryho smrti. „Paní vás již netrpělivě očekává, otče,“ řekla upjatě knězi a uvedla ho do malého salonu. Stařičký kněz strávil většinu svého života zde, v Hill Courtu.

Edwarda Barrowse křtil coby novorozence. Pohřbil rodiče lorda Barrowse i jeho první ženu. Pokřtil a pochoval všechny neduživé děti, které Edwardovi rodila ubohá Mary Barrowsová.

Otec Petr smutně pokýval hlavou. Do druhé ženy svého pána 13

vkládal takové naděje — vždyť pocházela z velkého a zdravého rodu. Pochopitelně mu nikdy ani na mysl nepřišlo, že bude lorda Barrowse pohřbívat ani ne měsíc po jeho druhém sňatku.

„Drahá paní,“ obrátil se k Valentině. „Jakou útěchu vám mohu poskytnout za tak tragických okolností?“

Valentina postřehla, jak se mu zachvěl hlas a nějak se jí podařilo se vzchopit. „Řekněte mi nejprve, koho mám o lordově smrti uvědomit a kdo je zákonným manželovým dědicem. Za Neda jsem se vdala nedávno, takže neznám jeho vzdálenější příbuzenstvo.“

„Nikdo není, mylady. Smrtí Edwarda vymírá rod Barrowsů — pokud mi ovšem neoznámíte, že čekáte potomka. Pokud ne, pak jedinou dědičkou jste vy, mylady,“ řekl kněz překvapené Valentině.

„Nikdo?“ Valentina nevycházela z údivu. „Někdo jistě musí být, otče Petře. Želbohu, já dítě nečekám, tím jsem si jista. Nebyli jsme s Nedem oddáni příliš dlouho.“

Otec Petr zavrtěl bílou hlavou. „Mylady, pak opravdu nikdo nezůstal. Starý lord Henry Barrows a jeho paní měli tři děti, které se dožily dospělosti: lorda Edwarda, pana Williama a paní Catherine. Pan William byl jako mladík zabit ve válce. Nemohu se však upamatovat, ve které. Nikdy se neoženil. Paní Catherine zemřela při porodu v šestnácti letech a její dítě s ní. První žena lorda Edwarda a všechny jeho děti jsou dávno mrtvi. Nezbyl nikdo, jen vy.“

„Nemá ani bratrance nebo sestřenice?“ naléhala Valentina na kněze. Znovu zavrtěl hlavou. „Lord Edward měl jedinou sestřenici, lady Mary. S tou se oženil, když jim bylo šestnáct. Byla jediným dítětem jediné sestry jeho otce. Opravdu nikdo nežije, my-lady. Vůbec nikdo.“

Valentina si zhluboka povzdechla. Nevěděla, co je horší — zda to, že Edward nemá žádné žijící příbuzné, kteří by zachovali jméno jeho rodu nebo že jediný, kdo po něm může truchlit, je jeho nevěsta, která ho navíc ani nemilovala. „Co mám tedy dělat, otče Petře?“ zeptala se laskavého kněze. „Nikdy jsem se nesetkala s dědictvím odkázaným jediné osobě.“

Starý muž vzal její krásnou hebkou ruku do své, vrásčité a zkroucené. „Musíme zavolat stařeny z vesnice, aby připravily Jeho Lordstvo na pohřeb. On do zítřka zůstane ve velké síni. Sousedé a obyvatelé panství budou chtít v té době vyjádřit svou

14

soustrast. Mši a pohřeb do rodinné hrobky připravím na zítra odpoledne.“

„Tak rychle, Otče‘?“ Valentina se zatvářila opravdu zoufale.

„Bude to stačit, mylady, protože rozloučit se s pánem přijde jen pár lidí. Kromě toho počasí nám nedovoluje příliš dlouho čekat, obávám se.“

Valentina si povzdechla. „Máte pravdu,“ přikývla a cítila se ještě hůř. Chudák, chudák Ned! Postihl ho tak nečekaný a hrozný konec. Donutila se trochu dát dohromady. Nesmí připustit, aby se propadla do melancholie. Dlužila svému manželovi slušný pohřeb a důstojnou mši, tu nejlepší, jakou dokáže zařídit.

„Požádáte tedy ty ženy, aby přišly a postaraly se o pána, otče? Já nyní musím vybrat šaty, do nichž ho oblečou.“

Kněz ji povzbudivě pohladil po ruce, požehnal jí a odspěchal. Valentina dlouho stála na jednom místě. Pak začala uvažovat, jak by se v podobné situaci asi zachovala její matka. Spěšně přešla k pokojům manžela, aby vybrala oděv, v němž bude pohřben.

Zanedlouho přišly ženy z vesnice a začaly zpívat žalmy. Přitom pečlivě připravovaly tělo lorda Barrowse na jeho poslední cestu a nešetřily hlasitým nářkem. Všechny se pamatovaly přesně na den, kdy se Edward Barrows narodil — před jedenačtyřiceti lety.

Nadšeně vzpomínaly, Jak ho spatřily poprvé, protože jeho pyšný otec jim ho hrdě přinesl ukázat. Vzpomínaly na jeho dětská léta, na to, jak zlobil, Jak se batolil, jak se učil s radostnou bezstarostností Jezdit na poníkovi, jaký byl jako mladý, veselý nápadník své krásné sestřenice Mary. Všechny upřímně truchlily nad každou smrtí v rodině Barrowsů ve všech minulých letech.

Měly nesmírnou radost, když si v červnu přivedl lord Barrows novou překrásnou nevěstu. Když se teď mezi nimi objevila Valentina s nejlepšími manželovými šaty, přešly stařeny k jiným projevům lítosti a truchlení. Uvědomily si, že bez dědice Je ohrožena jejich vlastní budoucnost. Co se stane s panstvím? Kdo se o ně postará, když pán zemřel? Když vymřel rod Barrowsů, kdo zabezpečí jejich děti a vnoučata? Barrowsové bydleli na tomto panství odjakživa, kam až jejich paměť sahala a stařeny si vzpomínaly na pohádky, které slýchaly vyprávět od svých prarodičů — o králi jménem Richard, proti němuž lord Barrows bojoval. Život bez Barrowsů byl nepředstavitelný.

Když bylo konečně tělo lorda Barrowse omyto a oblečeno, položily ho ženy na máry, natáhly mu nohy, ruce zkřížily na pr—

15

sou. Po stranách smrtelného lože stály vysoké svíce ve stříbrných svícnech. Vedle něj postavily černé dubové klekátko s prodřeným starým polštářkem pod kolena. Dobré mravy a zvyky velely vdově, aby na něm držela noční vigilii u ostatků svého muže. Valentina udělala přesně to, co se od ní očekávalo a zůstala celou noc s manželem.

Na úsvitu zaslechla zvuk otevírajících se dveří velké síně, který ji vyděsil. Vyskočila a zavrávorala — unavená a vyčerpaná. Nan ji pevnýma rukama okamžitě podepřela.

„Potřebuješ trochu jídla a spánku, než začne pohřeb, mylady,“ prohlásila. „Pojď se mnou, zlatíčko, a nechej Nan, ať se o tebe postará.“

„Dobrá,“ přikývla Valentina. „Nesmím znesvětit Nedovu památku.“ Odpoledne se přicházeli s Edwardem, lordem Barrowsem, poctivě rozloučit všichni obyvatelé domu a pár lidí ze sousedství. Ostatky zesnulého, posledního přímého potomka rodu Barrowsů, pak byly uloženy do rodinné hrobky u kostela, vedle těla jeho první ženy Mary a jejich zemřelých dětí. Otec Petr sloužil mši, na níž byla přítomna vdova po lordu Barrowsovi, jeho služebnictvo a sousedé. Den byl jasný a teplý, takže pohřeb získal ještě dojemnější atmosféru.

Valentina pak usedla sama do velké síně Hill Courtu a s nevalnou chutí snědla večeři, kterou kuchaři připravili. Vzpomněla si pochmurně na nejbližší sousedku, lady Marshallovou, které uklouzlo, jak si je jistá, že drahoušek Ned bude zase u své milované Mary — a již tak brzy! Jakmile ta slova zazněla, lady Marshallová si uvědomila, s kým vlastně mluví. Ubohá žena nejprve zrudla, pak zbělela jako plátno a pak znovu zrudla a koktala nějaké omluvy. Ta laskavá žena byla svými slovy upřímně zděšena. Valentině se podařilo ji uklidnit a pak vděčně vyslechla omluvu lady Marshallové, že nemohou zůstat na pohřební hostinu. O čem by si tam, prokrista, asi vyprávěly? uvažovala Valentina.

Zhluboka si povzdechla. Stále se jí vracela do hlavy otázka, proč vlastně není schopna ani nyní plakat nad Nedovou předčasnou smrtí. Ano, přiznala si, že ho nemilovala, ale měla ho doopravdy ráda a začínali se z nich stávat přátelé. Jaká jsem to divná osoba? uvažovala Valentina, když usínala neklidným spánkem. Pak ale usnula, vyčerpaná po svém nočním bdění.

Ráno se probudila s bolestí hlavy. Protože neměla nic lepšího 16

na práci, bezcílně bloumala po domě, vyšla ven do krásných zahrad, V nichž nyní vše kvetlo. Náhle stála tváří v tvář kruté skutečnosti: nevěděla, co si počít. Byla vdaná pouhé tři týdny, takže jí naprosto nebylo jasné, jaké jsou její povinnosti coby paní Hill Courtu. Co má, proboha, dělat samotná vdova s tou spoustou volného času? Jak se má chovat? Veškeré služebnictvo kromě Nan se na ni dívalo tázavě a očekávalo příkazy. Co jim má říci? Vždyť oni vědí o Hill Courtu a jeho bývalém pánovi mnohem více než ona! Neměla jediný nápad, co si počít, netušila, jak má Hill Court řídit.

Toho večera, za překrásného západu slunce, se na cestě vedoucí k domu ozval dusot koňských kopyt. Valentina vyběhla ze zahrady, aby se podívala, kdo za ní jede. Vytřeštila nejprve oči a pak si ulehčeně vydechla. Obavy, které ji trápily celé odpoledne zmizely jako mávnutím kouzelného proutku, když jezdce poznala Obrovský černý hřebec dojel k hlavní bráně domu a vysoký krásný muž sklouzl mrštně ze sedla. Roztáhl paže a okamžitě ji uvěznil do svého pevného objetí.

„Tati!“ zvolala Valentina St. Michael Barrowsová. „Díky Bohu i požehnané Panně Marii, žes přijel!“

Conn O‘Malley St. Michael, lord Bliss z Pearroc Royal objal vřele svou nejstarší dceru. „No vidíš, maličká,“ řekl něžným hlasem, „a my jsme si mysleli, jak jsme vás všechny konečně zaopatrili

Právě ten okamžik si lady Barrowsová vybrala, aby konečně propukla v usedavý pláč.

17

Díl první

VALENTINA

léto — podzim 1600

1

„Za všechno můžeš ty, Valentino!“ Anne Elizabeth St. Michael se rozvzlykala a temně zelené oči — tolik podobné očím jejich otce — se jí leskly slzami. „Za všechno můžeš,“ opakovala. „I za to, že mám pokaženou svatbu! Ach Bože, asi ti nikdy neodpustím, Val! Cožpak nestačilo, že jsme s Robertem museli tak dlouho čekat, než ses rozhodla, kterého z řady nápadníků si vybereš?“ jak energicky rázovala po místnosti, překrásné hnědé vlasy, stejně husté a měděně lesklé, jako vlasy její sestry, jí poletovaly kolem hlavy sem a tam.

„Jen proto, že ses ty rozhodla nedělat ze své svatby žádnou událost, se já musím rozhodnout stejně?“

Bylo ohromující, že Aidan St. Michael, lady Blissová — poněkud nevýrazná žena, upřímně řečeno — mohla zplodit sedm tak nesmírně krásných dětí, které se nyní shromáždily v jednom menším obývacím pokoji v Pearroc Royal. Ale Aidanin manžel Conn kdysi získal přízvisko ‚Nejkrásnější muž u dvora‘ a protože byl otcem všech těchto dětí, nebyla jejich krása tak nečekaná.

„Anne, je mi to líto,“ řekla tiše Valentina. „Mohu snad nést odpovědnost za své dlouhé rozhodování, koho pojmu za muže, ale buď tak hodná a pochop, že za neštěstí, při němž zahynul Ned, zkrátka žádný díl viny nenesu! Pokud chceš nalézt nějakého viníka, pak by to spíše mohl být náš bratranec Robin. Vždyť právě on Nedovi daroval hřebce, z něhož tak nešťastně spadl.“ Cerně oděná Valentina vypadala jako zosobněný chlad — seděla v křesle a nádhernýma rukama svírala v klíně vyšívací bubínek. „Jak mě můžeš nařknout z viny za tak náhodnou smrt, Anne?“ pokračovala. „Co se tvé svatby týče, přimlouvala jsem se u matky ze všech sil, aby nedopustila žádné narušení tvých svatebních plánů kvůli mému truchlení. Slibuji ti, že se provdáš přesně dvacátého šestého července.“ Valentina natáhla ruku, aby přátelsky poplácala sestru po rameni, ale ta ucukla. „Má svatba je prostě pokažená!“ trvala na svém Anne. „Maminka už vyslala posly ke všem významným hostům, aby raději nejezdili, protože i když se svatba uskuteční, bude, vzhledem ke tvému truchlení, poněkud diskrétnější povahy!“

„Já ale nemohu oživit Neda, abys mohla mít velkolepou svatební hostinu, Anne,“ vysvětlovala Valentina pochmurně. „Mrzí mne, že tě přivádím do obtížné situace, ale nemohu se ubránit úvahám o tom, co je pro tebe důležitější — zda tvůj sňatek s Ro-

21

bertem nebo poprask kolem svatebního obřadu, který tě dostane do středu pozornosti.“

„Jsi hrozná!“ sykla Anne St. Michael na sestru.

„Já tě jen pozoruji,“ zazněla chladná odpověď. „Kromě toho, Anne, víš, že doba není lehká. Anglie neměla po čtyři roky slušnou úrodu. Země nemá peníze. Vždyť i samotná královna musela zastavit své šperky a rodinné dědictví, aby si udržela svou životní úroveň! Je v tak zoufalé situaci, že svolila, aby si tetička Skye se strýčkem Adamem koupili sídlo Queen‘s Malvern — a to není jediný majetek koruny, který královna prodala!“

„Co to má společného se mnou?“ ptala se útočně Anne.

„Nejmilejší Anne, musíš se naučit přemýšlet i o jiných, ne pořád jen o sobě!“ řekla Valentina důrazně, ale klidným tónem. „Celá naše rodina a veškeré široké příbuzenstvo si dlouhá léta vydělávalo na živobytí obchodem, ale celkoví obchod anglického království teď kvůli nekonečné válce se Spanělskem upadá. Pouze moudrost a instinkt tetičky Skye nás všechny zachránily a pomáhají nám udržet alespoň dosavadní bohatství, když všichni ostatní v posledních dvaceti letech utrpěli značné ztráty. Jen si všimni, jak si počínají tatínkovi bratři. Už přišli téměř o všechno bohatství, které získali jako korzáři. Teď se jejich synové připojili k Hugh O‘Neillovi, hraběti z Tyronu, a podpořili ho v povstání, ale Irsko nemůže válku vyhrát. Nakonec dopadne rod O‘Malleyů z Innisfany hůř, než na tom byl za časů našeho dědečka.“

„A s Anglií je to stejné, Anne,“ vložil se do hovoru Annin bratr-dvojče Colin. „Hraběti z Essexu se vymkla celá ta zatracená záležitost pěkně z rukou, ztratil dvanáct tisíc mužů a více než tři tisíce liber!“

„Ale s tímhle vším já nemám nic společného,“ natahovala znovu moldánky Anne.

„Ale ano, máš,“ vyjela na ni již ostřeji Valentina. „Nepřipadá ti trapné uchystat si velkolepou svatbu v době, kdy naše země musí čelit takovým problémům?“

„Na našem panství nikdo nehladoví,“ vyštěkla Anne. „Tatínkovy obchody s kořením jdou dobře, náš majetek není zadlužený a jakmile stará královna umře, všechno bude ještě lepší. Jakmile budeme mít zase krále, Anglie se stane bohatou zemí. Aspoň Robert to tvrdí…“

„Alžběta Tudorovna je nejlepší panovnicí — nezáleží, zda je mužem

či ženou — kterou Anglie kdy měla,“ prohlásil přesvěd-22

čivě Colin St. Michael. „Já bych si jen přál, abych byl dost velký v dobách těch skvostných událostí, o nichž tatfnek vždycky tak nadšeně vypráví. Právě válka naši zemi oslabuje, ne královna.“

„Královna je stará,“ trvala na svém urputně Anne.

„To, že je stará, ještě neznamená, že by neuměla dobře vládnout,“ oponovala Valentina.

„Což stejně jako všechno ostatní nemá nic společného s tím, že mám pokaženou svatbu!“ vychrlila na ně Anne.

„Jsem moc ráda, že já se budu vdávat nejdřív až na podzim,“ prohlásila poněkud škodolibě Bevin St. Michael.

„Budeš mít štěstí, jestli nějaká tvoje svatba vůbec bude, když si bereš Ira a získáš jenom irskou půdu,“ zazněla zlomyslná odpověď Anne.

„Henryho otec, lord Glin, je Angličan a Glinové z Glinshannonu jsou královnini přívrženci. Henry tvrdí, že o jeho pozemky se nebudou muset vést žádné spory a jeho otec navíc prohlásil, že nic na světě nemůže překazit sňatek jeho syna se mnou. Tak to je, Anne!“

„A já budu mít nejkrásnější svatbu z vás všech,“ ozvala se dvanáctiletá Margaret St. Michael nadšeně.

„Jak si tím můžeš být tak jistá, Maggie?“ zeptal se Colin a s uznalým pohledem prohrábl krásné rudohnědé kudrnaté vlásky své nejmladší sestry. „Cožpak jsi mi právě ty vloni nepřísahala, že chceš být jeptiškou jako naše teta Eibhlin?“

„Teta Eibhlin vyznává staré náboženství,“ prohlásila Maggie. „To, které zachovává věrnost cizákům z Ríma. My máme přece svoje anglikánské náboženství a žádné jeptišky už v klášterech nedržíme, Ne ne, Coline! Já se jednou provdám za skvělého muže a budu mít nejkrásnější svatbu ze všech. Val svou svatbu už měla. Annina bude asi velká událost. Zůstává už jenom Bevin. Ať už bude mít svatbu jakoukoli, já ji budu mít nejmíň dvakrát tak krásnou, namouduši!“ Zelené oči jí vítězoslavně zářily. Jako nejmladší dcera byla obvykle všude poslední v řadě, ale tady našla možnost, kde jí právě poslední místo dávalo šanci vyniknout a Maggie toho rychle a škodolibě využila.

„Ale co když se Val provdá znovu?“ škádlil je všechny Colin. Zasmál se: „Je pořád mladá a navíc z vás všech nejkrásnější.“

„Nejkrásnější možná, ale založením stará panna,“ sykla Anne.

„Provdala se za lorda Barrowse, jen aby z ní stará panna nebyla. Kdo by si ji teď vzal?“

„Vdala jsem se proto, abyste s Bevin nemusely na své svatby 23

déle čekat!“ přerušila ji rázně Valentina. „Stejně si to nikdy neodpustím. Kdybych se nenechala provdat, abych ti udělala radost, Anne, mohl být Edward Barrows ještě naživu! Já celý život toužím najít muže, kterého bych milovala a který by miloval mne tak, jak se milují maminka s otcem. Tolik dívek dokázalo najít přesně takovou lásku. Proč ne já? Proč?

Jak se opovažuješ svádět na mě, že ti kazím svatbu? Příští týden se provdáš za muže, kterého miluješ, Anne. Neuvědomuješ si, jaké máš štěstí? Vzpírám se uvěřit, že bys byla tak sobecká nebo tak slepá.

Pokud před sebou nevidíš svou šťastnou budoucnost, pokud toužíš jen po roli důležité dámy pro jediný den a po překrásných bílých šatech, pak jsi ještě bláhovější, než jsem si celá léta myslela. Pak jsi naprostý blázen.“

„Já? A blázen?“ Anne St. Michael zbledla, bez sebe vzteky.

„Ano,“ opakovala Valentina. „Blázen! Jak jinak se dá nazvat krásná mladá dívka, která se má provdat za bohatého mladého muže, kterého navíc ještě miluje? Za muže, který na oplátku miluje a uctívá ji? Jak jinak bys chtěla nazvat takovou dívku, Anne, která má všechno a přesto si pořád stěžuje, že její život není dokonalý? Ze nemůže uspořádat velkolepou svatební hostinu? Dobrý Bože, Anne, v Anglii dnes existují lidé, kteřĺ hladovějí, pro něž by pouhá kůrka chleba představovala hotové požehnání, a ty si troufáš bůhvíjak slzet kvůli tornu, že nebudeš mĺt velkou svatbu, ale malou? Styď se, sestro!“

„Val a Annie se zase hádají! Val a Annie se zase hádají!“ povykoval sedmiletý James, nejmladší z rodu St. Michael a poskakoval jako čertík kolem znesvářených sester.

„Jemmie, ty rošťáku!“ okřikla ho Anne a ohnala se po malém trapiči, ale ten před štulcem ucukl a posměšně na rozlícenou sestru vyplázl jazyk, až když ovšem odtančil z jejího dosahu.

„Dávej si před těma dračicema pozor, bráško,“ usmál se na něj sedmnáctiletý Payton St. Michael. „Naše Annie ti jen tak nějaký šprým nezapomene!“ Payton byl na svůj věk vysoký, ale ještě nepřibíral na váze, takže z něj byl klátící se dlouhán. Měl tmavé vlasy jako otec, ale oči mu zářily šedozelenou barvou, stejnou jako matčiny. Ze všech sourozenců měl nejmírnější povahu a snažil se vždycky usmiřovat hádky.

„Kolikrát ti mám opakovat, abys mi přestal říkat ‚Annie‘ !“ obořila se na něj vztekle sestra a počastovala hezkého bratra zlým pohledem. Payton byl však na Anniny výbuchy vzteku zvyklý, takže se jen zasmál a rozpustile na ni udělal dlouhý nos.

24

„Ach Bože, vy jste všichni nemožní!“ křičela z plných plic Anne.

„Proč mě nikdo z vás nedokáže pochopit?“

„Protože se na celou věc díváš dost divně — a Val má pravdu,“ odpověděl její bratr-dvojče. „Děláš z komára velblouda, Anrie, a chováš se jako malá rozmazlená holka. Jak můžeš brečet, že chceš pudink, když všichni obyčejní lidé hladovějí a nemají ani chleba?“ Než mohla Anne znovu promluvit, předběhla ji Valentina. „Myslím, že bych tvůj problém mohla vyřešit i jinak, Anne.“

„A to?“ ptala se Anne ironicky.

„Matka vyhlásila tříměsíční období truchlení po mém manželovi. V té době se nikdo z nás nebude smět účastnit žádných slavností. V říjnu však období truchlení skončí. Pokud opravdu nebudeš šťastná bez velkolepé svatby, proč si ji tedy neodložíš ria říjen?“

„Odložit svatbu? Zbláznila ses, Val?“

„Ona se v říjnu vdávat nebude!“ vřískala Bevin. „Já se vdávám v říjnu a naprosto nemíním se o tu slávu dělit s nikým jiným než s Henrym!“

„Anne by se mohla vdávat jedenáctého a Bevin dvanáctého, jak bylo naplánováno. Všichni hosté určitě zůstanou. Připadá mi to jako vynikající řešení,“ souhlasil Colin.

„Tak to tedy ne!“ okřikla ho Bevin. „Jak vůbec můžete o něčem podobném uvažovat? Já —“

„Protentokrát souhlasím s Bevin,“ přerušila ji Anne. „Já v žádném případě svou svatbu nemíním odkládat.“

„A já vím, proč,“ zahihňala se Bevin a vyzývavě pohodila svou zlatohnědou kudrnatou hlavou. V modrých očích se jí objevil záblesk škodolibosti.

Anne na ni vrhla varovný pohled, což však neuniklo dvěma starším sourozencům.

„Pak tedy nemáš na vybranou. Musíš mít sice malou svatbu, ale zato hned,“ řekla Valentina rychle, aby mladší děti nestačily pochopit Bevininu jasnou narážku. Hlavně bystrá Maggie. „Jsem si jistá, že nechceš přivést maminku ani Otce do trapné situace, Anne,“ dokončila tiše.

„Do trapné situace? Cím?“ Maggiiny zelené oči zvědavostf jen hořely.

„Tím, že by odložila svatbu, protože Anne má právě jeden ze svých věhlasných záchvatů zuřivosti, víš, maličká? Odložení svatby by zavdalo příčinu ke klepům. Mimochodem, Anne, ví

25

Robert Grayson, jak jsi zuřivá?“ odklonila Valentina hovor diplomaticky z tenkého ledu.

Anne po Valentině metala zlé pohledy, až se Bevin s Maggie hlasitě rozesmály.

„Paytone,“ zavelela Valentina, „Odveďte s Bevin naše nejmladší do kuchyně. Já náhodou vím, že nám kuchařka upekla třešňový dort a na něj má přijít čerstvá šlehačka.“

Payton St. Michael byl stále ještě dost mladý na to, aby se nestyděl za svou nemístnou chuť na sladkosti a navíc věděl, že mu Colin později prozradí, co vyplulo na povrch po jejich odchodu. Chlapci od sebe byli vzdáleni pouhé dva roky a vždycky se k sobě chovali jako nejlepší kamarádi. Odehnal tedy své mladší sestry a malého bratříčka směrem ke kuchyni.

„A proč nemůžeš svou svatbu odložit?“ vyptával se Colin své sestry podezíravě.

„Já prostě… nemůžu,“ odpověděla Anne vyhýbavě.

„Ty hloupá káčo!“ vyjel na ni bratr. „Máš štěstí, že Robert Grayson je opravdový šlechtic a džentlmen. Stará Mag s náramnou oblibou říká skvělé pořekadlo všem, kdo chtějí poslouchat:

Proč kupovat krávu, když můžeš dostat smetanu zadarmo? Napadlo tě vůbec někdy, že by sis mohla pěkně zavřít cestičku ke svatbě s Robertem, když před ním bez váhání vyhrneš sukně? Tos nemohla počkat, Anne? Bůh ví, že Valentina se nikdy nechovala tak nezodpovědně. Nemohla ses trochu snažit řídit se podle jejího vzoru, a ne se chovat jako nějaká služka pokleslých mravů?“

„Ach, Coline, zapomínáš na jednu věc,“ přerušila ho Valentina, když viděla, že Anne nemá daleko k slzám. „Po mě totiž nikdo nechtěl, abych před ním zvedala sukně. Dost možná bych je tornu pravému zvedla, to nemůžeš vědět.“

Anne St. Michael na sestru po té necudné poznámce překvapeně vykulila oči. Nemohla si pomoct a zahihňala se a pak si přitiskla dlaň na pusu v marné snaze svůj smích potlačit.

Colin jen zavrčel; věděl, že je poražen, a nešťastně zavrtěl hlavou:

„Vy se obě celý život nesnažíte o nic jiného, než mě připravit o rozum,“ zamumlal si pod vousy. „Odmítám s vámi tady sedět, pokud se mě budete snažit přesvědčovat, že špatné je správné a že láska je omluvou pro pokleslé chování. Jdu si zajezdit na koni. Koně si aspoň na člověka neotvírají pusu.“ Obrátil se ke dveřím.

„Coline,“ zavolala na něj Valentina. „Ani slovo mamince nebo otci. Anne se nám přece k ničemu otevřeně nepřiznala. Máš jen podezření a tušení. Nezapomínej na to!“

26

„Cha cha!“ zachechtal se místo odpovědi. Nicméně pokrčil rameny a souhlasně mávl rukou. Pak sestry nechal o samotě. Dvojčata byla o třináct měsíců mladší než Valentina. Valentina s Anne se přátelsky hašteřily celý život.

„Vidělas, jak se Colin tvářil, když jsi řekla, že tě ještě nikdo nepožádal, abys zvedla sukně? Naprosto ho vzalo, že právě tys dokázala vypustit z úst něco takového!“ Anne propukla při té vzpomínce v hurónský smích.

„Na člověka, který vede milostný život jako náš bratr,“ prohlásila Valentina ironicky, „k tobě byl dost krutý, Anne. Zena je žena, ať je velká dáma nebo venkovská husička. Maminka i tetička Skye mají stejný názor jako já. Vzhledem k tomu, že nemohu dokázat opak, S nimi musím souhlasit.“

Anne St. Michael náhle sestru objala. „Je mi strašně líto, Val, že jsem se s tebou pohádala kvůli svatbě. Máš pravdu a já to vím, i když jsem zklamaná.“ Posadila se vedle sestry a potichu se zeptala:

„Myslelas to vážně, když jsi řekla, že lorda Barrowse sis vzala jen proto, abychom se já a Bevin mohly konečně vdát? Cítila bych se hrozně při pomyšlení, že ses tolik obětovala.“

„Ano i ne,“ zazněla odpověď. „Ach, Anne! Je tak obtížné ti to vysvětlit. Já jsem se musela vdát. Co jiného počestné ženě zbývá? Vím, že v očích rodiny jsem vypadala divně, ale opravdu jsem chtěla lásku na celý život — lásku, jakou se milují naši rodiče. Ráda se opájím pomyšlením, že jsem praktická žena jako máti, a přestože to snad je pravda, vlastně taková nejsem. Koneckonců sňatky se přece nedomlouvají kvůli lásce, ale kvůli důležitějším věcem. Kvůli zlepšení společenského postavení rodiny. Kvůli získání pozemků a bohatství a následně i vlivu. Takový je svět, v němž žijeme, Anne. Já to vím.

Přesto se v naší rodině nikdo neženil ani nevdával bez lásky. Vezmi si naše rodiče. Strýce a tetičku de Marisco. A všechny naše sestřenice a bratrance! Tys, nejdražší Anne, našla svou lásku u Roberta Graysona, kamaráda z dětství. Naše sestra Bevin je z mladého Henryho Sturminstera tak vedle, že se nemůže dočkat, až se provdá a odstěhuje se s ním rychle do Glinshannonu. A já jsem nikdy, nikdy za celých svých dvacet let nepotkala muže, jenž by ve mně vzbudil fyzickou vášeň nebo ty záhadné pocity, jimž se říká láska. Vy všichni jste, jak se zdá, lásku prožili a prožíváte bez větších problémů!“

„Proč sis tedy vzala lorda Barrowse, když jsi ho nemilovala?“ Anne nedokázala sestřiny myšlenky zcela pochopit.

27

„Provdala jsem se z několika důvodů. Jen si vzpomeň, jak maminka nechtěla dovolit tobě ani Bevin vdavky, dokud se neprovdám já. Máš vůbec představu, jak mne to pomyšlení tížilo? Vzala jsem si ho, protože mne unavil ten maminčin zklamaný výraz pokaždé, když jsem odmítla některého z nápadníků. Ta milá, zlatá, skvělá maminka, která se jedinkrát podívala na našeho otce a na celý život se do něj zamilovala! Nikdo, Anne, na mě nikdy nezapůsobil podobně. Možná se mnou něco není v pořádku.“ Valentina si zhluboka povzdechla.

„Když se mi začal dvořit Ned, nelišil se ničím od ostatních.

Byl laskavý. Inteligentní. Uměl se smát. Když jsem ho poznala, usoudila jsem, že ta láska, kterou jsi našla ty, pro mě na světě neexistuje. Rozhodla jsem se, že když už se musím provdat, měla bých si vybrat muže, s nímž se mi bude snadno žít. Ned byl velice hodný člověk. Neexistovalo nic, co by se mi na něm nelíbilo. A tak, když mě požádal o ruku, přijala jsem.

No a teď, když je Edward Barrows mrtvý, pro mne vzniká dalšĺ problém — zase začnu hledat.. Ještě že už budete s Bevin bezpečně a šťastně provdané za muže, které milujete, než budu vhozená znovu do té hry o manžela. S malou Maggie rodiče ještě pár let počkají, než ji začnou honit, aby si našla ženicha. Já jsem teď na nějakou dobu v bezpečí. A možná tentokrát naleznu svou opravdovou lásku.“

„Ach, Valentino! Nikdy jsem to nepochopila,“ vykřikla Anne a její zelené oči se naplnily slzami. „Chovala jsem se k tobě opravdu strašlivě, příšerně. Moc mě to mrzí, opravdu, nezasloužila sis to po svém návratu…“

Valentina objala sestru kolem ramen ve snaze ji uklidnit. „Nelituj mě, Anne. Nejsem vlastně nešťastná. Spíše se cítím trochu provinile.“

„Provinile?“ Anne nasadila zmatený výraz.

„Přirozeně si kladu vinu za to, že lord Barrows musel tak časně zemřít, ale zdá se, že nemohu truchlit s větší silou, než s jakou jsem ho milovala. V tom svém přístupu vidím něco nepřirozeného.“

„Nesmysl!“ reagovala její sestra z náhlého popudu neobvykle rozumně. „Jak bys mohla pociťovat vinu kvůli muži, kteréhos sotva znala, Valentino? Nebuď blázen, na kolenou tě prosím. Tohle chování se Valentině, kterou máme všichni tak rádi, vůbec nepodobá.“

„A já si nemohu pomoci — cítím přímo trojnásobnou vinu,“ pokračovala Valentina. „Vždyť tvá dávno plánovaná svatba bude 28

pokažená tragédií, která potkala mne. Ach ano, já vím, tohle je přesně situace, které maminka říká kismet — vůle Alláhova, ale přesto…“

„Snaž se to vidět z té světlejší stránky,“ trvala na svém Anne. „I když svatební hosté budou pouze členové naší rodiny, určitě mezi nimi jsou čtyři hrabata a jejich hraběnky, dva baroni a jejich dámy a náš bratránek lord Burke. To zase není tak špatná společnost, ne?“ Uchichtla se. „A nezapomínejme na našich dvaatřicet bratránků a sestřenek nejrůznějšího věku, velikosti a urozenosti, kteří se budou promenovat po zahradách. Myslím, že mám štěstí — náš bratránek Ewan O‘Flaherty, pán Ballyhennessey, jeho žena a hejno osmi dětí nebudou přítomni. I tak máme pro celou rodinu zoufale málo místa, přestože de Mariscovi a sestřenka Deirdre některé berou na přespání k sobě.

Vědělas, že Velvet a Alex už přijeli? Velvet si užívá svého anglického léta a Alex jí dá, cokoli chce, tak je jí stále oddaný. Upřímně řečeno, dost mě překvapuje, že je tady, protože jsem zaslechla, jak tetička Skye říká matce, že je už zase těhotná. Má čtyři syny, Valentino! Dobrý Bože, doufám, že ze mě bude stejně dobrá matka, jako je ona,“ dokončila Anne svou řeč téměř bez dechu.

„Ty už ale matka jsi, nemám pravdu, Anne?“ zeptala se Valentina mírně.

Anne zrudla jako rak a usmála se. „Ale až do jara se nedozvím, jestli je to dívka nebo chlapec, koho nosím pod srdcem. Ach, Val! Myslíš, že jsem udělala chybu, když jsem podlehla Robertovým úpěnlivým prosbám? Cekali jsem tak dlouho a on dokáže opravdu dobře přesvědčovat…“ řekla zasněně. „Ach, já jsem tak šťastná…“

„Co se stalo, nemůže se odestát, Anne. Není možné, abych tě soudila já, nemám na to právo,“ prohlásila Valentina. „Za pár dní se vdáš a pokud se dítě narodí brzy, určitě nebude první, které se kdy po svatbě narodilo dřív. Určitě však jeho příchod na svět všichni uvítají, ať už se narodí dřív, či ne, protože bylo počato v láskyplném svazku. Myslím, že to je snad důležitější než takzvané zásady slušných mravů.“

Anne znovu sestru objala. „Mám tě opravdu ráda, Valentino!“ zvolala. „A má svatba bude určitě překrásná, že? Máš pravdu — jako vždy — starší sestřičko. Lidé, které miluji nejvíce — naše drahá rodina, tady všichni budou, a já se s nimi podělím o tu radost, o ten nejšťastnější den v mém životě a v životě Roberta. Ještě

29

jednou prosím za odpuštění, Valentino, za má nelaskavá slova. Mám totiž, jak jsi moudře řekla, největší štěstí v tom, že se vdávám za muže, kterého miluji. Nedokážu si vůbec představit, jak ti bylo, když sis brala někoho, ke komu jsi necítila lásku!“

Valentina se rozesmála. „Ale ne, ne, Anne. I když jsem Neda nemilovala, byli jsme za tu krátkou dobu našeho svazku spokojení. Můžu ti odpřísáhnout, že na našem soužití nebylo nic ohavného.“

„To doufám! Nesnesla bych představu, žes byla nešťastná, Val!“ vykřikla Anne.

Nešťastná… Ne, nebyla vlastně nešťastná, přemítala v duchu Valentina. Ano, vlastně byla spokojená, to je správné slovo. V manželství s Edwardem Barrowsem byla spokojená. Ale nic víc. Stále ji překvapovalo, když si uvědomila, že mezi Nedem a ní vlastně téměř nic nebylo. Až po jeho smrti se začala přesvědčovat, že kdyby měla více času, snad by ho dokázala i milovat. Nyní, když je Edward tři týdny pohřbený — stejnou dobu, jakou trvalo jejich manželství — věděla, že by ho nikdy nemilovala. Vážila by si ho, to ano. Starala by se o něho. Ale tento cit by nikdy nepřerostl v něco většího.

Blahořečila si však, že i přes veškerý šok z Nedovy smrti měla dost rozumu, aby přikázala šafářovi, že se v její nepřítomnosti musí o hospodářství postarat. Později možná vyšle svého bratra Paytona, aby na panství dohlížel místo ní.

Nyní již přijížděla jejich rozvětvená rodina na Anninu svatbu. o většinu hostů se postará teta Skye de Marisco, protože přijedou především její děti a vnukové. Z Devonu dorazil kapitán Murrough O‘Flaherty s krásnou ženou Joan a šesti dětmi. Rodina si dělala z Murrougha již léta legraci, jak je možné, že se mu rodina tak rozrůstá, když většinu svého života tráví coby kapitán na moři.

Snědý, ošlehaný Murrough s vráskami kolem očí, které stále mhouřil před sluncem, bral jejich šprýmy dobrosrdečně. Trval na svém — vždyť jeho tři synové a tři dcery jsou jen důkazem, že i to málo času, kdy je doma, tráví nejlepším způsobem.

Willow, rozkošná hraběnka z Alcesteru a nejstarší dcera Skye O‘Malleyové de Marisco, přijela do Queen‘s Malvern v konvoji pěti kočárů a s tuctem jezdců. Po příjezdové cestě jejich průvod duněl jako královská družina.

„Díky Bohu, že nebydlí u nás,“ zasmál se lord Bliss, když mu sestra pověděla o jejich příjezdu „Proč musí Willow cestovat s tak velkolepým a okázalým průvodem?“

30

„Ona ani James by nemohli jet v jednom kočáře s dětmi,“ konstatovala Skye. „Ne že by byly tak malé, aby potřebovaly chůvy, ale spíše proto, že jsou strašně rozpustilé a hlučné. Udivuje mne, jak moje dokonalá a upjatá, tolik anglická dcerka mohla porodit tak příšerné potomky.“

„Kteří jsou po babičce,“ zamumlal lord Bliss pod vousy.

Lady de Marisco ho ignorovala, ale nedala se umlčet. „WilIow a James jedou v prvním kočáře. Za nimi je kočár pro jejich čtyři dcery, další pro čtyři syny, pak kočár se zavazadly a další se služebnictvem. Nesmím zapomenout Willow pochválit, jak je ohleduplný host, že nebude obtěžovat mé služebnictvo.

Samozřejmě — James a dva nejstarší synové si přivezli vlastní koně. Henry a Francis svými mladšími bratry mírně opovrhují a patrně by neměli trpělivost s nimi dlouhou dobu cestovat v kočáře. Když mají koně, mohou se zbavit společnosti mladších a jet každý sám.“

Z Devonu přijel třetí syn lady de Marisco — hrabě z Lynmouthu — se ženou a rodinou. Robert Southwood, kterému příbuzní říkali Robin, měl zanedlouho oslavit své třicáté sedmé narozeniny. Po svém zesnulém otci zdědil krásný obličej i postavu, ale neměl ten mírně ironický výraz a nadhled Geoffreye Southwooda, protože Robin byl šťastný muž, žijící jednoduchý příjemný život a nikdy nepoznal skutečnou bolest nebo neštěstí, dokud neovdověl a nezůstaly mu tři maličké dcerky. Stěstí se na něj usmálo i v tak těžké situaci, protože je našel ve své druhé ženě, překrásné zlatovlasé Angel Christmanové. Tři jeho dcerky — Elsbeth, Catherine a Anne si již nepamatovaly na žádnou jinou než na svou něžnou nevlastní maminku, s příznačným jménem Angel.

Tím, že si Angel vzala jejich otce, nezískaly jen milující matku, ale nakonec i houf sourozenců. Devět měsíců po svatbě Angel manželovi porodila prvního syna, kterého po dědečkovi pojmenovali Geoffrey. Malý Geoff dostal pak nedlouho za sebou, v letech 1591, 1594 a 1596, tři bratříčky a před pouhým rokem se k nesmírné Angelině i Robinově radosti narodila maličká Laura.

Robin se ženou měli být ubytováni u Robinovy nevlastní sestry Deirdre — lady Blackthornově — a jejího manžela, protože nebydleli daleko. Deirdre porodila manželovi sedm dětí — tři syny a čtyři dcery. Lord a lady Blackthornovi měli také poskytnout útočiště bratrovi Deirdre, Padraicovi — lordu Burkemu. V jedenatřiceti letech byl Padraic stále ještě svobodný. Milá a něžná

31

Deirdre si již dělala o bratra starosti, protože on nejenže tvrdě odbyl všechny pokusy sester i matky o nalezení správné partnerky, ale dokonce se ani nezdálo, že by měl o nějakou případnou manželku zájem.

Prvnfmi hosty, kteří se již pohodlně ubytovali v Queen‘s Malvern, zatímco ekvipáž nejstarší sestry ještě hřměla na příjezdové cestě, byli Velvet de Marisco Gordon, hraběnka z BrocCairnu s manželem Alexem. Každé léto přijížděli na návštěvu ze svého domu zvaného Dun Broc na Skotské vysočině, kde sídlila hrabata z BrocCairnu již několik staletí. Jejich čtyři synové byli ještě dost malf — od sedmiletého až po tříletá dvojčata. Alex měl ještě desetiletou dceru — levobočka zrozeného ze spojení s dávno zapomenutou milenkou.

Domníval se, že je jeho povinností se o ni postarat jako o legitimní dceru, a tak přestože se o Sybillu starala v dětství její skutečná matka, už si na ni téměř nepamatovala. Jako matku přijímala Sybilla ženu, která ji vychovávala — Velvet. Byly si dost blízké, protože Sibby měla velmi milé způsoby. Sky však připadala příliš hubatá.

Rodina nevěsty měla na starost ubytovat ženichovy příbuzné přímo na Pearroc Royal. Robert Grayson byl jediným synem Arthura a Margaret Graysonových, barona a baronky Rentonových z Holly Hillu. Robertovi rodiče neměli s dětmi příliš štěstí. Dva další synové, narození pět let po Robertovi, zemřeli. Pak si prožívala ubohá lady Margaret období neplodnosti až do Robertových devíti, kdy porodila děvče, Saxonu, nyní čtrnáctiletou. Následovaly dva další potraty a pak se konečně narodila Pamela, které bylo nyní osm. Graysonovi, jejichž malé panství sousedilo s Pearroc Royal na severovýchodním cípu, znali Anne St. Michael po celý její život. Byli velmi rádi, že mohou přijmout tak rozkošnou a bohatou mladou dámu za snachu — zvláště v těch zlých časech, které nastaly.

Jako host přijel na svatbu i Sir Robert Small, obchodní partner lady de Marisco, a jeho starší sestra Cecily. Oba byli pro celou generaci Valentininých bratranců a sestřenic jako prarodiče. Smallové úplně patřili do rodiny. Lidé jim často připisovali jakési dávné rodinné pouto, což ani rod St. Michael, ani rod de Marisco nepopíral. Sir Robert a jeho paní Cecily měli již svá léta — bylo jim přes osmdesát — ale čipernost stále neztráceli.

Pocházeli z Devonu, kde jim patřilo panství zvané Wren Court, ale nyní bydleli v malém zámečku nedaleko rodiny de Marisco, na Oak Hall. Wren Court přenechali Willow, protože se tam narodila. A protože se žádný ze Smallů nikdy neoženil,

32

stala se dědičkou Willow. Sir Robert, kterému říkati Robbie, se těsně předtím velmi neochotně vrátil ze svých cest po moři.

Svatební den Anne St. Michael sliboval již za úsvitu horké letní počasí. Po neobvykle deštivém jaru byl celý červenec horký

a slunečný. Nevěsta, krásná za všech okolností, se všem líbila ještě více v krásných svatebních šatech z krémového saténu s živůtkem vyšívaným perlami. Její nádherné temné kadeře korunoval úchvatný klenot — věneček z pozlaceného stříbrného filigránu

s perlami a ametysty. Svatební kytici tvořily růžové a bílé růže. Za družičky šly dvě mladší sestry, oděné ve světle zeleném hedvábí,

s živůtky posázenými drobnými perličkami a motýly vyšitými zlatou nití. Na rozpuštěných vlasech měly věnce z lučního kvítí

a v rukou svíraly stejně prosté kytice, svázané zlatými stužkami. Zenich, krásný mladík s oříškově plavými vlasy, měl na sobě šaty ze světle modrého hedvábí. Nervózně odříkával svůj manželský slib, k nesmírnému pobavení Otce; jeho matka si naopak stále otírala koutky očí bělostným kapesníčkem. Nevěsta se patřičně rděla, takže její rodiče se dmuli pýchou a mladší sourozenci a příbuzní se pochechtávali. Jakmile je kněz prohlásil za muže a ženu a Robert Grayson manželku poprvé políbil, všichni hlasitě jásali a provolávali jim slávu.

Pak začaly oslavy s hostinou a tanci přímo v zahradě Pearroc Royal. Stoly se prohýbaly pod lahůdkami připravenými nevěstinou rodinou, Slavnosti se kromě oficiálních hostů účastnili i všichni obyvatelé Pearroc Royal, služebnictvo a vesničané. Krajem právě projížděl cikánský vůz a cikáni byli k oslavám přizváni také. Na důkaz vděčnosti hostitelům pak všem přítomným předpovídali budoucnost. Stařena — nejstarší cikánka z rodu — uchopila Valentinu za ruku a pohlédla jí do dlaně: „Nedávno jsi ovdověla, ale ve tvém svazku nebyla láska.“

Valentina mlčela. Nicméně cikánčinu pohledu neuhnula.

„Brzy,“ pokračovala stařena, „odhalíš dlouho skrývané tajemství. Vydáš se na dalekou cestu ve snaze nalézt to, co již dávno máš. Také se ti podaří najít to, po čem dlouho toužíš, to, co se ti podle tvého názoru vyhýbá a nalezneš ztracenou lásku. Mělas ji ve své blízkosti vždy, ale nevidělas ji a nespatříš ji, dokud nenaplníš svůj osud.“

„Pověz mi, co to znamená,“ žadonila Valentina.

Stařena zavrtěla hlavou. „Za nějaký čas, mylady, se vše vyjasní,“ prohlásila a přešla k dalšímu. Valentina sledovala cikán-

33

ku zmateným pohledem. Pak nevěřícně zakroutila hlavou a rozesmála se. Kdo ví, co ta žena v její dlani vlastně viděla? Cikánky umějí dobře lhát, ale vlastně — vždyť ta žena věděla, že je vdova a že mezi ní a Edwardem nebyla láska. Valentina na okamžik znejistěla, ale pak si řekla, že nemůže být tak bláhová a znovu se přidala k oslavám a ke všem šťastným příbuzným.

Než vyšel měsíc, bylo vypito mnoho velkých sudů s jablečným vínem a pivem. Několikrát museli přivalit plné. Urození hosté pili kvalitní aromatická vína z archambaultských vinic, z panství nevlastního bratra Adama de Marisco, Alexandra de Saville, hraběte de Cher. Když byly všechny sudy a džbány znovu prázdné, začal obřad doprovázení ženicha a nevěsty na manželské lože.

Novomanželé museli odejít od stolu, nechat se svými sluhy svléknout a uložit do svatebního lože. Vše doprovázel nekonečný proud šprýmů a smíchu. Přestože manžele obklopovali nejbližší příbuzní, oba zrudli rozpaky. Jako symbol plodnosti nevěsty se musel vypít pohár povzbuzujícího nápoje a pak svatebčané konečně odešli. Anne s Robertem osaměli.

Následujícího jitra odjeli manželé se ženichovým příbuzenstvem do nového domova v Holly Hill. Zivot v Pearroc Royal se pomalu vracel k obvyklému rytmu.

Valentina se usadila s matkou do malého salonku k vyšívání a daly se do řeči. Okna s tabulkami z olovnatého skla byla otevřená dokořán, aby vánek prosycený vůní letního kvítí naplnil tím tisícem vůní i sluncem zalitý pokoj. Zdálo se, že červencové vedro nemíní polevit, takže nebylo nutno rozdělávat oheň v krbu.

„Nezávidím své tetě,“ poznamenala Valentina, když dokončila výšivku Bevininých iniciál na elegantní bělostný polštář. Utrhla poslední nitku a odložila práci stranou.

„Proč to říkáš?“ zeptala se Aidan.

„Společnost v jejím domě zůstane několik týdnů, mami. Stejně tak u Deirdre.“

„Sky s Adamem své děti milují, Valentino. Jsou šťastní, že je mohou mít ve svém domě.“ Aidan vyšívala francouzský vzor do růžku ubrusu z tenoučkého plátna.

„Já ale nemluvím o svých bratrancích a sestřenicĺch, mami,“ zasmála se Valentina, „ale o jejich dětech. V Queen‘s Malvern je jich devatenáct a u Deirdre patnáct.“

„Já závidím Skye její vnoučata stejně jako jsem jí kdysi záviděla děti, Valentino,“ řekla Aidan tiše.

„Ale mami, vždyť ty jsi na vnoučata ještě mladá!“ 34

Aidan St. Michaej se roztomile zarděla nad dceřiným komplimentem. Pohled do zrcadla ji přesvědčoval, že Valentina nijak nepřehání, protože i když maličko přibrala po tolika dětech v pase, nebyla tlustá a v obličeji neměla jedinou vrásku. Přesto namítla: „Blížím se spíše padesátce než čtyřicítce, Valentino, a jsem matkou dvacetileté dcery, která by mohla sama být matkou, kdyby se vdala dříve. Nyní, želbohu, sotva ses trochu usadila, jsi hned vdova.“

„Robert a Anne ti dají vnoučata dřív, než se naděješ, mami,“ usmála se Valentina na matku.

„Obávám se, že asi za sedm měsíců,“ zazněla čtverácká odpověď. V Aidaniných šedých očích se objevil veselý záblesk.

„Tys to věděla? Ach, mami!“ Valentina nevycházela z údivu.

„Jistěže ano,“ řekla Aidan přísně. „Nezapomeň, Valentino, že toto je můj dům. Tady se nestane nic, o čem bych nevěděla. Pradleny mi říkají všechno, stejně jako ostatní služebnictvo. A hlavní pradlena byla velmi rozrušená, když ke mně před pár týdny přišla… Clověk by si myslel, že Anne je její dcera, ne má.“

„Ale tys Anne nic neřekla, mami?“

„Moje milá, co bych jí mohla říkat? Už se stalo a navíc svatba již byla naplánovaná, takže jsem se domnívala, že nemusím uvádět tvou sestru do rozpaků. Kromě toho jsem si všimla, s jakou radosti Anne skrývá své malé tajemství,“ dokončila se smíchem Aidan.

„Ví to otec?“

„Dobrý Bože, jistěže ne! Nikdy mu to nesmíš prozradit! Conn by byl šokován, že některá z jeho dcer se může chovat tak nezodpovědně! Zapomíná, že jeho vlastní žena požádala královnu o jeho ruku a že ženy v naší rodině vůbec jsou považovány za velmi vášnivé. Když mu řeknu, že se jeho první vnouče narodilo poněkud předčasně, bude mi věřit. Tvůj otec je přes své bouřlivácké mládí v jistých ohledech velmi naivní. I kvůli tornu ho miluji.“

‚Zeny v naší rodině jsou považovány za velmi vášnivé,‘ řekla matka. Valentina o jejích slovech odpoledne uvažovala při procházce zahradou u rodinného sídla. Všechny kromě mě, zakončila své úvahy chmurně. Já jsem zatím vášeň nepoznala. Určitě tedy ne s Edwardem Barrowsem, ale on vlastně ani nebyl nijak vášnivý. Nikdy se na mě nedíval tak, jako otec na matku. Nebo strýček Adam na tetu Skye.

Zajímalo by mě, jestli i oni spolu spí v nočních košilích. Nikdy jsem svého manžela nespatřila nahého, ani on mě, protože vždy přicházel do mé postele, když byly uhašeny všechny sví-

35

ce. Přicházíval ke mně třikrát týdně, krátce se pomiloval a odcházel bez jediného slůvka. Nikdy se mnou nezůstal po celou noc, kromě noci svatební. A přitom vím, že můj otec vždycky spí v posteli s maminkou a strýc s tetou. Možná jsem se něčím Nedovi znelíbila a on mi to nedokázal říct…

„Nějak se mračíš, sestřenko,“ pronikl do jejího snění hluboký příjemný hlas.

Valentina pozvedla zrak od štěrkové cestičky, na niž soustředila svou pozornost, a spatřila svého bratrance, lorda Burkeho. „Padraici,“ usmála se na něj. „Vůbec jsem tě neslyšela. Kde ses naučil plížit se jako kočka?“

„Klidně bych s sebou mohl vést stádo koní a stejně bys mě nevnímala, Val. Zdá se, že přemítáš o něčem velmi nepříjemném. Co ti vneslo do tváře takové chmury, sestřenko? Pověz a já ti pomohu, jako jsem to dělával, když jsi byla malá holčička.“ Uchopil ji za štíhlou bělostnou ruku a vydali se po štěrkové pěšince spolu.

Přestože byl o něco starší a k tomu všemu muž, vždycky si byli velmi blízcí. Nikdy se před sebou neostýchali a svěřovali si různá tajemství. Dá se říct, že byli nejlepšími přáteli.

Usmála se na něj. „Pochybuji, Padraici, že by tě zajímaly úvahy ubohé vdovy.“

Padraic l3urke se rozesmál. „Nepřipadáš mi jako ubohá vdova, Val. Tvůj manžel byl dosti dobře situován a pokud vím, jedinou jeho dědičkou jsi ty. Kromě toho na mě neděláš dojem, že bych tě měl litovat. Jen pojď. Jsi má oblíbená sestřenka a mě zajímá, co tě tolik trápí. Pověz.“

Zavrtěla hlavou. „Je to jen hloupost, nic víc. Nechci tě tím zatěžovat.“

Lord Burke byl o deset centimetrů vyšší, než jeho sestřenice, kterou při jejích stopětasedmdesáti centimetrech považovali za dosti vysokou ženu. Nyní na ni shlížel ze své výšky pronikavým pohledem. Černá kadeř vlasů mu spadla do čela. Díky svým pronikavým modrým očím vypadal poněkud divoce. „Pověz mi, sladká sestřenko,“ vyptával se nevinně, ‚jsi pořád ještě tak lechtivá, jako kdysi?“

Valentina vyděšeně ustoupila o krok vzad. „Padraici! To se nesmíš opovážit!“

„Pověz mi, co se ti honí hlavou, Val,“ naléhal a přitom natáhl ruku a pevně ji popadl za rameno. „Je to něco tak tajného, že se bojíš mi o tom povědět?“ Když se začervenala, rozesmál se. „Aha, moje milá, teď ses prozradila. Nebudu mít klid, dokud se mi se vším nesvěříš.“ 36

Valentina se marně snažila vyprostit z jeho sevření. „Ne, ne, ty bídníku! Nic ti neřeknu! Mé myšlenky patří jenom mně ane-míním se o ně s tebou dělit!“

Stále ji pevně svíral jednou rukou, ale přitom se druhou natáhl k jejímu útlému korzetu a začal ji lechtat v podpaží. „Přiznej se, Val, jinak tě ztrestám daleko víc,“ varoval ji a výhružně nadzvedl tmavé obočí.

„Padraici! K čertu s tebou!“ vyjekla a snažila se mu vykroutit. Nakonec si uvědomila, že to nepůjde, a tak kapitulovala:

„Jen se mi honilo hlavou, jestli se manželé vždycky milují oblečení do noční košile.“

Ztuhl překvapením a pustil ji. „Tvůj manžel to tak dělal?“ neodpustil si otázku, i když si uvědomoval, že nemá právo se jí ptát na osobní věci.

„Ano,“ odpověděla prostě.

„Pak to byl jen zatracený blázen,“ vyhrkl zapáleně, „který neví nic o ženské kráse. Všichni muži, s nimiž se přátelím, rádi lehají se svými manželkami či milenkami au naturel. V naší rodině to dělají určitě všichni.“

„Myslela jsem si to.“ Povzdechla si. „Ale neměla jsem dost zkušeností, takže jsem si nebyla jistá.“

„On tě nikdy neviděl nahou, Jak tě Bůh stvořil? Ani ty jeho?“ vyptával se dál Padraic.

Valentina zavrtěla hlavou.

„Ale nechoval se k tobě zle, že ne?“ V očích se mu usadil vylekaný výraz.

„Ned?“ Rozesmála se. „Ne. Ned byl laskavý a hodný manžel, Padraici, ale chyběla mu vášeň. Byl ke mně nesmírně laskavý o naší svatební noci, když mne připravil o panenství. Choval se odhodlaně, ale laskavě. A potom byl vždycky velice milý. Já jsem si Jen prostě myslela, že by mezi námi mělo být něco víc. Snad jsme zkrátka spolu nebyli dostatečně dlouho.“

„Milovalas ho hodně, sestřenko?“ zeptal se tiše.

Na zlomek vteřiny zaváhala a pak se otevřeně přiznala: „Padraici, stydím se ti to říct, ale já jsem ho nemilovala vůbec.“ Zatvářil se tak zděšeně, že mu to vysvětlila podrobněji: „Maminku napadla ta hloupost, že se žádná z mých sester nesmí vdát dřív než já,“ začala.

„No a mně se nikdo nelíbil. Když jsem vloni na jaře dovršila dvaceti let, věděla jsem, že se musím brzy vdát. Lord Barrows mi připadal stejně dobrý jako ostatní, kteří se o mě ucházeli, a tak jsem jeho nabídku přijala. Myslím, že

37

byl překvapený skoro stejně jako já, když zaznělo rozhodující slovo. Já jsem nikdy v životě nemilovala muže. Nechápu to, protože matka mi říkala, jak jsou ženy z naší rodiny vášnivé. Všechny kromě mě. Vzhledem k Nedovým penězům jsem teď svou vlastní paní a nemyslím, že bych se kdy provdala znovu, protože jsem zjistila, že vdát se jen kvůli vdávání není dobré. Zena musí svého druha milovat a nesmí nikoho pojmout za manžela z jiných důvodů než z lásky — ať si ostatnĺ říkají co chtějí.“

„Jsi ta nejkrásnější žena, jakou jsem kdy poznal, Valentino St. Michael,“ vyhrkl Padraic vášnivě. „Mohla bys mít kteréhokoli muže, jaký se namane. I prince královske krve!“ Bože můj, pomyslel si.

Mluvím jako školák. Nezdálo se, že by ji jeho slova jakkoli překvapila a za okamžik pochopil, proč. Vůbec si nevšimla vášně v jeho hlase. Tiše se zasmála. „Zelbohu, Padraici Burke, v naší zemi nemáme žádné prince hledajĺcĺ manželky. Dokonce ani v Irsku. Ach, bratránku, tys vždycky uměl zahnat i mé nejčernější chmury. Děkuji ti za skvělý kompliment, ale myslím si, že nejkrásnější ženou, kterou jsem kdy viděla, je tvá matka.“

„V jejím věku možná,“ prohlásil pevně, „ale v naší generaci jsi to ty, Val. Ty jsi nejkrásnější.“

„A co tvé sestry, nevěrníku?“ škádlila ho.

„Willow je příliš žlutá, Deirdre moc bledá a Velvet má příliš dlouhý nos,“ odpověděl věcně.

„Zrádče! Hned jim povím, co o nich říkáš! Kdyby o mně tak kriticky mluvil některý můj bratr, hned bych mu ukázala, zač je toho loket. Tvé sestry se ti beztak za ta slova pomstí, můj drahý lorde Burke!“

„Zajisté se tak nestane, madam, protože mám stále svých deset prstů a mohu vás ulechtat k smrti.“ Zvedl ruce a hýbal prsty ve vzduchu.

„Tohle je má tajná zbraň a právě ony ti zavřou pusu a pomohou, aby ses podrobila mé vůli, Valentino St. Michael,“ vyhrožoval.

„Pchá! To si mě budeš muset nejdřív chytit, zbabělý lorde,“ vykřikla Valentina a dala se na útěk. Kličkovala pěšinkami v zahradě s bratránkem v patách.

Valentina zamířila ke svému oblíbenému labyrintu z ostříhaných keřů a hnala se do jeho zimostrázového křoví.

„Zrádkyně jedna!“ křičel rozezleně. „Zatraceně, Val, víš přece, že nikdy nedokážu najít cestu z toho zatraceného bludiště. Hned vylez ven, ty prohnaná liško!“

38

Zmizela mezi keři a on slyšel přes hustý porost jen její vítězoslavný smích. S kletbou na rtech vběhl Padraic Burke do labyrintu a snažil se ji najít. Valentina slyšela, jak se za ní žene a rozesmála se jeho kletbám. Když si byla zcela jistá, že je dokonale ztracen ve spleti cestiček a slepých zákoutí v záhadném bludišti, bez problémů z něj vyklouzla a spěchala zpět do domu. Brzy mu dojde, že už tam není a že má před sebou obtížný, málem neřešitelný úkol najít cestu ven.

Spokojeně se zasmála.

Jestliže byla ona Padraicovou nejoblíbenější sestřenkou, pak byl on jejím nejoblíbenějším bratrancem. Ačkoliv byl o jedenáct let starší, vždycky si byli blízcĺ. Už jako malá holčička se s každým trápením uchylovala k Padraicovi Burkemu.

Jako chlapec strávil spoustu času u dvora. Sloužil jako páže v domě hraběte z Lincolnu, jehož žena byla sestřenicí Aidan St. Michael.

Když příliš vyrostl na to, aby mohl dělat páže, matka ho poslala do Oxfordu. Dva roky studoval a pak strávil rok na moři se svým starším bratrem Murroughem. V té době zjistil, že je stejný jako jeho zesnulý otec — naprostý suchozemec. Od těch dob prožil většinu času na svých panstvích a u dvora, kde prokazoval drobné, diskrétní služby královně. V roce 1596 se přidal k výpravě hraběte z Essexu do Cádizu, když Angličané dobyli a vyrabovali to krásné španělské město.

Valentina se s bratrancem vídala na všech rodinných slavnostech. Teď ji napadlo, proč vlastně nikdy s Padraicem neprobírala své problémy s hledáním manžela, jehož by milovala. On jí totiž vždy pomáhal hledat řešení problémů. Navíc Padraic — stejně jako ona — také patrně nemohl najít svou pravou lásku.

„Valentino?“ zavolala na ni matka, když Valentina vyšla na terasu.

„Našel tě Padraic? Dnes přijel jen proto, aby se s tebou setkal.“

„Raději bys měla poslat někoho, kdo mu pomůže najít cestu z bludiště, mami. Zdá se, že lord Burke zase jednou ztratil orientaci…‚“ rozesmála se Valentina.

„Valentino! Cožpak se nikdy nebudeš chovat dospěle?“ plísnila ji Aidan, ale ani ona se neubránila smíchu. Ulevilo se jí, když viděla, že Valentina pomalu překonává šok ze smrti lorda Barrowse.

„Jammie,“ zavolala na svého nejmladšího synka, „běž pro ubohého bratránka Padraice a vyveď ho z bludiště, ano?“

Chlapec vyrazil ven a radostně výskal. Bratrancova neschopnost odhalit tajemství labyrintu v Pearroc Royal byla oblíbeným rodinným vtipem. Všechny děti z rodu St. Michael snadno od-39

halily systém vinoucích se pěšinek asi ve čtyřech letech, stejně jako všechny děti z příbuzenstva — kromě Padraice. Pro něj představoval labyrint stále ještě nevyluštitelný hlavolam — k jeho vlastnímu vzteku.

„Proč jsi proboha zatáhla bratrance do bludiště, Valentino?“ ptala se jí matka.

„Já jsem ho nikam nezatahovala. Musela jsem před ním utéct. Začal mě lechtat a víš dobře, jak strašně jsem lechtivá. Věděla jsem, že když ho dostanu do labyrintu, snadno mu uteču. Normálně bych mu samozřejmě utéct nedokázala. Kromě toho, bylo by přece nedůstojné pro čerstvě ovdovělou dámu oděnou do nejhlubšího smutku, aby byla spatřena, jak si hraje na honěnou někde na trávníku… Myslela jsem si, že dbáš o něco více o mou pověst, mami.“

„Jsem ráda, že ti leží zásady správných mravů v hlavě, i když máš poněkud neotřelé metody,“ zamumlala Aidan.

„Doufám, že jsi připravena mě ochránit, až Jammie přivede bratránka z nedobrovolného zajetí,“ zašprýmovala si Valentina. Aidan při pohledu na svého synovce, který rozhněvaně rázoval přes trávník, objala dceru kolem ramen a odváděla ji dovnitř. „Doufám, že Padraic poněkud zmírní proud svého hněvu, když budeme uvnitř.“

„Ach, mami, jsem moc ráda, že mě pořád chceš ochraňovat.“

„Vždycky jsem tě chránila, Valentino. Už od dětství jsem tě hlídala jako oko v hlavě. Bylas však příliš malá, aby sis to zapamatovala.“

„Já vím,“ řekla Valentina. „Nan mi vyprávěla historku o mém únosu nejmíň tisíckrát. A Wenda také, protože i ona sehrála svou roli alespoň na počátku tohoto dobrodružství, že?“

„Ano, sehrála,“ usmála se znovu Aidan. „Ale právě věrná Nan s tebou v Irsku trpěla v rukou mého děda FitzGeralda a jeho rodiny. Právě ona se o tebe starala a udržovala tě při životě, když já jsem nemohla. Přesto se mi podařilo tě osvobodit, ještě než přijel tvůj otec. Přitom jsem potkala lorda Glina, který mě ukryl před FitzGeraldovými a jejich hněvem za pevnými zdmi Glinshannonu, než pro nás mohl Conn přijet. A nyní si má Bevin brát mladého Henryho Sturminstera, jmenovce svého otce a dědice. Jednoho dne se má dcera stane paní toho překrásného hradu. Nemohu tornu uvěřit.“

„Dobře ses o dcerušky postarala, mami. Anne bude paní Holly Hillu a Bevin bude mít svůj irský hrad. Jednoho dne najdeš

40

nějakého hraběte i pro Maggie, protože ta se rozhodla mít nejkrásnější svatbu z nás všech. Jen hrabě může být důvodem největších výdajů,“ škádlila Valentina matku.

„Ale co ty, moje milá?“ ptala se Aidan. „Třeba se také znovu vdáš.“

„Ach ne, mami! Nezačínej znovu s tou starou písničkou! Kdy konečně připustíš, že jsem černou ovcí naší rodiny? Zádnému muži se zatím nepodařilo získat mé srdce a pochybuji, že se to kdy někomu podaří. Nesnažím se předstírat, že to chápu, ale zkrátka tornu tak je. Vdala jsem se za lorda Barrowse, abych udělala tobě a tatínkovi radost, ale přestože to byl hodný muž, připouštím, že jsem se dopustila chyby. A nikdy ji už nechci zopakovat. Pokud nemohu prožít takovou lásku, kterou prožíváte vy dva s otcem, nespokojím se s jiným citem a nebudu se přesvědčovat, že musím být šťastná.

Nikdy!“

Aidan St. Michael mlčela. Vskutku nedokázala přijít na nic, čím by vyvrátila dceřiny argumenty.

Pochopitelně si uvědomovala, že Valentina Edwarda Barrowse nemiluje. Přesto nenašla žádný logický důvod, proč by měla rušit svazek, když už k němu Valentina svolila, a tak zavřela oči před zjevnými fakty a připravila svatbu. Ve věku dvaceti let byla Valentina na první manželství už poněkud stará.

Sama Aidan se provdala až v pětadvaceti letech. Přesto jí připadalo, že v jejím případě vznikly zvláštní okolnosti, které dcera podstoupit nemusela. Aidan ale vůbec nenapadlo, že ačkoliv měla jistou zodpovědnost za svého stařičkého otce, byla zkrátka pozdě rozvinuté poupě. A její nejstarší dcera — v mnoha věcech jí tolik podobná — mohla být totéž. Jenže to Aidan vůbec nebrala v potaz. Co se to jen s Valentinou děje, přemítala horečně, že si nedokáže najít pravou lásku?

V nadcházejících týdnech však lady Blissová — Aidan St. Michael — nevěnovala své ovdovělé dceři příliš mnoho pozornosti. Na to bude dost času později. Momentálně nevěděla, kde jí hlava stojí — připravovala svatbu třetí dcery. Ta bude vskutku velkolepá. Aidan vážně pochybovala, zda se vůbec kdy nějaké matce podařilo vyvdat tak úspěšně tři dcery za krátké období necelých šesti měsíců.

V létě roku 1596 vzal Conn O‘Malley svou rodinu na Ostrov Innisfana, původní domov O‘Malleyů z Connaughtu, aby se seznámili se svou babičkou Anne. Anne O‘Malleyové bylo v té době šedesát a když Conn viděl zhoršující se podmínky, v nichž musela 41

jeho matka žít, rozhodl se ji vzít do Anglie, ale ona nechtěla. V jejích příjemných hnědých očích byla vyrovnanost. Vysvětlovala:

„Narodila jsem se v Irsku. Prožila jsem zde celý svůj život. Proto zde chci i zemřít. A víc o tom nemíním diskutovat, Conne.“

Přijal její rozhodnutí, i když ho nepotěšilo. Jeho bratři přišli díky své hlouposti a lehkomyslnosti o veškeré bohatství získané při korzárských výpravách podél španělských území v Jižní Americe.

Zahořkli a obviňovali všechny kromě sebe — hlavně Alžbětu Tudorovnu a vše, co představovala. Brian, Shane a Shamus O‘Malleyové se nakonec pustili do přepadání lodí u irského a skotského pobřeží. V létě roku 1596 byli již zapleteni do povstání zosnovaného hrabětem z Tyronu. Conn věděl, že jejich boj je marný a začal se ještě více obávat o matčinu bezpečnost.

Právě toho léta roku 1596 oslavila Bevin St. Michael jedenácté narozeniny a setkala se s nejstarším synem lorda Glina pojmenovaného po něm — s I-Ienrym Sturminsterem. Příští pán Glinshannonu dovršil sedmnácti let a vrátil se právě ze studií ve Francii. Považoval se za poměrně zkušeného a vzdělaného, ale stačil jediný pohled na Bevin St. Michael, která měla krásné oříškové vlasy po babičce FitzGeraldové a světle modré oči, a Harry Sturminster ztratil hlavu. Prohlásil před svými rodiči, kteří vážně uvažovali o jeho sňatku s jednou z jeho sestřenic, že nechce žádnou jinou ženu, jen slečnu St. Michael. Když viděli, jak pevné je jeho rozhodnutí, souhlasili, pokud nenajdou nějakou chybu na dívce nebo na její rodině.

Bevin však ještě nebyla dostatečně velká, aby mohla uvažovat o tak závažné nabídce. Dostávala se do věku mezi dětstvím a dospělostí a Harryho vášnivé výlevy o věčné lásce ji děsily. Jakmile si Harry uvědomil svou chybu, začal se k ní chovat něžněji a koncem léta již byla Bevin také zamilovaná. Následující dvě léta strávila na hradě Glinshannonu, kde si ji její budoucí příbuzní nesmírně oblíbili a ona se zamilovala do Harryho.

V létě roku 1599 přivedl hrabě z Essexu svou armádu sedmnácti tisíc mužů do Irska, aby sesadil hraběte z 1‘ronu, který s pomocí Spanělska zosnoval největší povstání proti Anglii. Spanělům bylo jedno, co se s Iry stane. Viděli jen dobrou příležitost, jak vyprovokovat anglickou královnu. Essex pro ně nepředstavoval vážnou hrozbu, přes obrovskou armádu a dokonalé zásobování, protože se neodvážil vykročit dále, než za hranice Dublin Pale.

Zkrátka a dobře, to léto se naprosto nehodilo pro něžnou anglickou dívku, která chtěla strávit nějaký čas v Irsku,

42

a tak lady Glinová měla přijet se svým nejstarším synem do Anglie na lodi O‘Malleyových a Smallových, aby se Harry Sturminster mohl formálně zasnoubit se slečnou Bevin St. Michael.

A nyní, dvanáctého dne měsíce října léta Páně 1600 se v Pearroc Royal sešla obrovská společnost, která byla svědkem svatby mladého páru. Rodina tentokrát pozvala veškerou šlechtu ze sousedství a několik přátel rodu St. Michael od královského dvora. Lord Bliss kdysi patříval k největším oblíbencům Alžběty Tudorovny, ale před několika lety, ještě před Jammieho narozením, přestal jezdit ke dvoru a neúčastnil se dokonce ani oslav Nového roku.

Bevin ve své čelence z diamantů a perel jen zářila radostí; dlouhé vlasy jĺ vlály v teplém podzimním vánku. Saténové šaty barvy Smetany měla posázeny diamanty, perlami a vyšity zlatou nití. Za družičku jí šla mladší sestra Margaret a spolu s ní několik sestřenic: Sybilla Gordonová, Mary Elizabet Edwardesová a Thalia a Penelope Blakeleyovy. Družičky si oblékly světle žluté hedvábné šaty a nesly kytice bílých tureckých růží ovázaných zlatými stuhami.

Slavnosti a hostina po svatebním obřadu trvaly nejméně do půlnoci. Největší síň v Pearroc Royal zněla veselým smíchem, dokud nebyla nevěsta s ženichem bezpečně uložena do postele. Obřad provázela spousta narážek a šprýmů. Když na druhý den konečně odjel poslední host, Aidan se obrátila k manželovi a ulehčeně vydechla.

„Díky Bohu, že Maggii je teprve dvanáct! Už nechci o žádné svatbě nejmíň tři roky ani slyšet.“

„A co Valentina?“ zeptal se lord Bliss ženy.

„Když se vdává podruhé, není to totéž. Kromě toho mi naše nejstarší dcera prozradila, že vůbec nemá v úmyslu znovu se vdávat.

Samozřejmě jí nevěřím, ale dost na tom, že něčemu podobnému věří ona. Valentina potřebuje trochu času, aby se dala dohromady, Conne. Udělali jsme chybu, když jsme na ni tak spěchali. Lorda Barrowse si vzala z povinnosti. Teď je mi to teprve jasné.“

„Byla s ním tedy nešťastná?“

„Ne nešťastná, ale ani ne šťastná. Přiznala se mi, že se provdala jen aby nám udělala radost a to mne zneklidnilo, Conne.“ Aidan položila manželovi ruku na rameno a zhluboka povzdechla. „Máme velké štěstí, že jsme našli lásku jeden v druhém a já bych přála Valentině totéž. Chci, aby prožila to, co já, když jsem tě poznala, miláčku.“

43

Lord Bliss souhlasně přikývl. Stejně jako Aidan ani Conn nedokázal najít řešení Valentinina problému. Na studium byla Valentina příliš stará a odpovědnost za chod Pearroc Royal ležela na lady Blissové. Pro Valentinu, jak se zdálo, nebylo v této domácnosti již místo.

Conn i Aidan měli dojem, že jejich dcera je příliš mladá na to, aby se vrátila do domu svého zesnulého manžela sama. I kdyby totiž měla s sebou doprovod, pravdou stále zůstávalo, že v Hill Courtu měla na práci ještě méně věcí, než v Pearroc Royal.

„Pošli ji ke dvoru,“ navrhla Skye O‘Malley de Marisco, když se jí bratr svěřil se svými obavami o dceru při společné vánoční večeři.

„Překvapuje mne, že jste na to s Aidan nepomysleli. Anne i Bevin přece u dvora nějaký čas strávily. Vlastně všechny ženy z naší rodiny, kromě těch nejmladších a Valentiny. Dvůr je pro ni teď nejlepší mfsto.“

„Vždyť ty sama jsi nebyla u dvora, ani nepamatuju,“ namítal Conn.

„Dávno už nevypadá jako dřív.“

„To, že je mi zakázáno objevovat se v Bessině přítomnosti ještě neznamená, že nevím, co se u dvora děje.“ Skye se usmála a zvedla obočí. Právě oslavila šedesáté narozeniny, ale při pohledu z dálky ji mnozí považovali za mnohem mladší. Držela své tělo vždy vzpřímeně a její skvostné vlasy si udržely svou temnou barvu kromě pár šedivých pramenů na skráních. Temná modř jejích očí nevybledla a jako obvykle se na každého dívala zpříma.

„Valentina nikdy nechtěla jft ke dvoru,“ vysvětloval Conn.

„Vždycky dávala přednost životu na venkově. Má spíše Aidaninu povahu.“

„Se značnou dávkou O‘Malleyovské tvrdohlavosti,“ konstatovala sestra. „Poslouchej, Conne. Valentina nemůže nic posoudit, pokud nějaký čas u dvora nestráví. Samozřejmě, není tam již tak rušno, jako za starých časů. Bess táhne na sedmdesátku a krouží kolem ní dravci, kteří chtějí převzít moc. Ačkoli nezavdává příčinu k obavám, že by mohla být z trůnu sesazena kvůli věku, je jasné, že dalším anglickým králem bude nakonec Jakub Stuart. Kromě toho i skvostné dny našeho mládí jsou již dávno pryč, drahý bratříčku.

Zkrátka a dobře, Valentina ke dvoru musí. Zít v době Alžběty Tudorovny a neznat ji osobně je téměř zločin. Má neteř je prostě stydlivá, jako bývala Aidan. Kdyby lord Bliss tenkrát nezemřel a nepředal Aidan do královniny péče, pochybuji, že by ze svého milovaného Pearroc Royal vůbec kdy vytáhla paty. Pak

44

byste se nemohli seznámit, drahý Conne. Jen pomysli, o jaké radosti bys byl připraven. Podívej se na to rozumně. Valentina by se nad tím měla zamyslet. Tireba ji čeká její pravá láska právě u dvora. Pokud tam nepůjde, nikdy to nezjistí.“

Lord a lady Blissovi neztráceli čas a ihned Valentině předložili tetiččin návrh. K jejich nesmírnému údivu s ním souhlasila.

Odmítala pobyt u dvora, když byla mladší, ale teď se její situace změnila. Kdyby zůstala doma, nic by nezískala. Sňatek s Edwardem Barrowsem jí mnoho radosti nepřinesl. Proč se tedy nevydat ke dvoru a nezjistit, zda ji nečeká štěstí právě tam?

Dům byl hned vzhůru nohama, protože lady Barrowsová si nechala balit krabice a koše. Balení si vzala na starost Aidanina stará služebná Mag Feeneyová.

„Cožpak jsem nestrávila spoustu času u dvora se svou paní, než se provdala?“ prohlašovala před ostatním služebnictvem s jistým nádechem nadřazenosti. „Moc dobře vím, co bude potřebovat.“

Z Queen‘s Malvern přijela dokonce i Daisy Kellyová, služebná lady de Marisco, aby s balením pomohla. Byla v otázkách vybavení ke dvoru ještě zkušenější než stará Mag, protože Skye O‘Malley de Marisco strávila v královniných službách značnou část života.

Snažila se naježenou Mag neurazit a pomáhala ze všech sil a Mag jí nakonec byla za pomoc velice vděčná, protože musela kvůli nemocným kloubům ulehnout do postele.

Konečně byly pečlivě sbaleny všechny šaty lady Barrowsové, spodní prádlo, noční košile, kožešiny, pláště a šperky. Nezapomnělo se ani na vybavení do postele, podušky a povlaky a do Londýna se vezla i její dubová káď na koupání. Měla svůj kočár i vozku a koně jak do spřežení, tak na osedlání. U dvora ji měla představit sestřenice Willow, hraběnka z Alcesteru, která se náramně pyšnila tím, že patří ke královniným důvěrnicím.

Mezi královninými dvorními dámami už bylo dokonce pro Valentinu místo, protože jedna z nich odjela na Vánoce do Yorku, těžce se nachladila a velmi neočekávaně zemřela. Jakmile se to Willow dozvěděla, okamžitě pověřila lady Howardovou, hraběnku z Nottinghamu, aby navrhla na uvolněné místo Valentinu.

„Ačkoliv je mé sestřenici pouze dvacet, je nesmírně zodpovědná a vzdělaná,“ pěla chválu Willow.

„Ríkáte vdova?“

„Ano, madam. Vdova po lordu Barrowsovi z Hill Courtu v Oxfordshire. Byli spolu velmi krátce a nemají děti, takže lady 45

Barrowsové nic nebrání, aby královně sloužila dobře a oddaně.“ Willow věděla, že královna ve svém věku již nemiluje změny a ze všech sil se snažila vykreslit Valentinu v tom nejlepším světle.

Lady Howardová, tedy Catherine Careyová, dcera královnina zemřelého bratrance Henryho Careye, lorda Hunsdona, jméno lorda Barrowse neznala. „A kdo jsou rodiče tvé sestřenice?“ vyptávala se.

„Její otec je bratr mé matky, O‘Malley, ale po svatbě přijal jméno Conn St. Michael, lord Bliss. Její matka je jedinou dcerou zemřelého Paytona St. Michael, starého lorda Blisse,“ odpověděla Willow.

„Conn O‘Malley!“ Lady Howardové přelétl po rtech nenápadný úsměv. „Ach ano, ‚Nejhezčí muž u dvora‘! Způsobil strašlivý skandál, a tak ho královna musela oženit a poslat od dvora pryč. Později mu dovolila se vrátit, pokud vím, ale já jsem ho neviděla celá léta. Byl to velmi šarmantní muž…“ Pak se vzpamatovala a dodala: „Takže se už usadil, nemám pravdu?“

„Je vzorný manžel a otec sedmi dětí,“ usmála se Willow tornu výlevu. Strýček Conn měl zvláštní vliv na dámy jistého věku.

„No,“ dodala hraběnka z Nottinghamu, „nejste žádná lehkomyslná žena, lady Edwardesová, a nepamatuji se, že byste někdy žádala pro své příbuzné nebo přátele o místo u dvora. Budete tedy plně ručit za chování své sestřenice?“

„Samozřejmě, madam, ale nebude toho třeba. Valentina je velmi spořádaná žena, stejně jako byla její matka, když sloužila královně.“

„Aidan St. Michael,“ zamumlala lady Howardová a pokrčila soustředěně čelo, jak se snažila vzpomenout. „Vysoká, poněkud nevýrazná dívka, nemám pravdu?“

„Ano, rnadam.“

„Pamatuji se na ni, ale jen povrchně,“ přiznala se hraběnka. „Také si vzpomínám, že ta Lincolnova žena měla vzdálenou příbuznou a když našla tu dívku a její bohatství, které jí proklouzlo mezi prsty, byla nesmírně zklamaná. Je vaše sestřenice stejně nevýrazná jako její matka?“

„Nikoliv, rnadam. Ona je spíše podobná, stejně jako všechny strýčkovy děti, svému otci,“ odpověděla Willow.

Tento rozhovor se odehrával posledního prosincového dne a jakmile bylo Valentinino mĺsto jisté, vyslala k ní Willow do Queen‘s Malvern jezdce se zprávou. Sedmého ledna roku 1601, přesně po rodinných oslavách Tří králů, odjela Valentina, lady

46

Barrowsová, ze svého rodného domu. Již podruhé v období šesti měsíců. Tentokrát ne jako nevěsta. Tentokrát odjela za svým skutečným štěstím.

Všechno služebnictvo, které znalo Valentinu od dětství, se seřadilo, aby se mohli rozloučit. Beai, hlavní lokaj, kterému táhlo na sedmdesátku, ale stále na svou práci dobře stačil. Jeho žena, hospodyně, také ještě sloužila, a právě ona seřadila služky. Erwina, tlustá kuchařka, a Leona, pradlena, ronily slzy a objímaly lady Barrowsovou. Valentině připadalo, že nesou její odchod ke dvoru mnohem emotivněji než svatbu. Martin, vozka, dal přesné rozkazy svému pomocníkovi Tomovi, protože právě on měl řídit kočár lady Barrowsové. Její vlastní kočí totiž v Londýně nikdy nebyl a upřímně se té cesty bál. Proto se dohodli a on zůstal v Pearroc Royal, aby Martinovi místo Toma pomohl.

Aidan dceru objala jako poslední. „Jedno si pamatuj: královna tě nebude mít ráda, když se budeš stavět příliš do popředí, drahá. Umí být netrpělivá, ale má zlaté srdce.“

„Je to pěkná potvora a umí si dlouho pamatovat něčí chybu, urážku nebo poklesek,“ přidala se chladně Skye. „Obdivuje inteligentní ženy, tak se neboj dát své inteligenci průchod.“

„Chovej se slušně,“ nabádala dceru Aidan. „Dbej na to, abys jedla s veškerou elegancí.“

„Dávej si pozor na muže,“ pokračovala Skye. „Většinou jsou nesmírně okouzlující, ale naprosto nespolehliví. Všichni se tě budou pokoušet svést, ať jsou ženatí nebo svobodní. Zenatí jsou nejhorší. Jen málo z nich ti může stát za to. Určitě je poznáš.“

„Dávej si pozor, abys měla vždycky čisté šaty i prádlo — žádné skvrny!“ drmolila Aidan. „Neupravený zevnějšek královnu jen popudí.“

„Dávej pozor na dobrou pověst,“ dodala ještě Skye. „Nedělej drby o jiných, i když oni určitě budou klepařit o tobě. Pokud si dáš pozor a nezavdáš k pomluvám příčinu, nebudou moci nic říct — I když ony si vždycky něco vymyslí.“ Rozesmála se. „A co se týče toho, co uslyšíš od ostatnĺch — vždycky se snaž udělat svůj úsudek.“

„Mohli bychom konečně odjet?“ přerušil je Padraic Burke, který sestřenku doprovázel. „Strávím příštích několik měsíců u dvora a slibuji, že na toto neviňátko dohlédnu.“

Kočár i s doprovodem šesti ozbrojenců rachotil na cestě vedoucí od domu porostlého břečťanem, se špičatou střechou z cots-

47

woodské břidlice. Den byl chladný, ale slunečný. Slunce se vesele odráželo od zamrzlé hladiny rybníka, ale na zemi zatím ještě ležela jen malá vrstvička sněhu. Valentina se vyklonila z kočáru, aby pohlédla na rodný dům. Nemohla si pomoci, ale bylo jí úzko.

„Nevykláněj se,“ varoval ji Padraic jedoucí vedle kočáru na koni, „ať nevypadneš.“

Valentina na něj vyplázla jazyk, ale poslechla, zavřela okénko a zajistila ho koženými řemínky. „Dobrá,“ řekla nahlas a sledovala ubíhající krajinu. Pohodlně se usadila v rachotícím kočáře. „Horší to být nemůže.“

„Co nemůže být horší?“ vyptávala se Nan, její věrná služebná.

„Cokoli, co mne čeká nyní. Posledně, když jsem odjížděla z domu, to nebylo nadlouho. Za šest týdnů jsem se vrátila jako vdova. Tato cesta,“ řekla zvesela, „musí být začátkem opravdového dobrodružství!“

„Bůh nás uchovej, mylady!“ pokřižovala se Nan a obrátila oči v sloup. „Já netoužím po dobrodružství. A vzrušení jsem si užila ažaž od těch dob, co jsem tě kojila. Vdala jsem se za svého Harryho Beala, dala mu tři zdravé děti, dva chlapce a holčičku, a pak jsem ho musela pohřbít zrovna v době, kdy jsem se začínala těšit na klidné společné stáří. Na jednu ženskou je to vzrušení až dost, mylady. Ty si zkrátka jeď do Londýna, buď dobrou dvorní dámou u královny a najdi si dalšího manžela. Vždyť právě proto je žena na světě, ne?

Kvůli manželovi a dětem.“

„No tedy, Nan…“ škádlila Valentina svou věrnou služebnou. „Kde je tvůj smysl pro husarské kousky?“

„Nechala jsem ho v Irsku před dvaceti lety, mylady,“ zazněla zarputilá odpověď.

„Tak ho hleď zase rychle přivézt zpátky, Nan,“ varovala šibalsky Valentina služebnou. „Já jsem celý život jen venkovské děvče. Celé dny jsem strávila sněním o lásce, která pro mě neexistuje a nikdy jsem si neudělala čas ria rozpustilé kousky. Proto jedu ke dvoru, Nan. Užít si legrace! Prostě a jednoduše si jedu užívat!“ Když oznámila svůj záměr pohoršené služebné, Valentina se znovu opřela. Na jejím překrásném obličeji se rozlil úsměv, který Nan v životě neviděla.

„Bůh nás uchovej! Obě!“ pokřižovala se znovu služebná. „Ať se propadnu, jestli nemluvíš zrovínka jako teta Skye!“

48

Díl druhý

KRÁLOVSKÝ DVŮR 1601

2

Královský dvůr. Nevypadal vůbec tak, jak očekávala. Za celý život vyslechla od rodičů a tety spoustu neuvěřitelných příběhů ze dvora královny Alžběty. Sestřenice jĺ vyprávěly o svých vlastních barvitých a vzrušujících zážitcích, které prožívaly na nejvyšší příčce společenského žebříčku. Bylo dost zvláštní srovnávat dávno minulé příběhy s tím, co Valentina viděla. Dvůr už vůbec nekypěl životem. Stal se poněkud pochmurným, někdy nudným místem. Působil trochu strašidelně. Ovzduší u dvora bylo nasyceno dychtivým očekáváním světlé budoucnosti — budoucnosti, v níž Alžběta Tudorovna již nebude hrát žádnou roli.

Většina známých osobností, které stály Alžbětě po boku, jako perly obklopující převzácný diamant, byla pryč. Robert Dudley, hrabě z Leicesteru, zemřel na podzim roku 1588, čímž královně zhořklo skvělé vítězství nad španělským loďstvem. Sir Francis Walsingham zemřel v roce 1590 a vzápětí po něm, v roce 1591, i Sir Christopher Hatton.

Královnin bratranec Henry Carey — lord Hunsdon — skonal v roce 1596. Byl synem Mary Boleynové, královniny tety. Proslýchalo se, že Henry Carey je skutečným synem Jindřicha VIII., protože Mary Boleynová bývala v králově posteli dávno předtím, než se vrátila její sestra Anne z Francie a dobyla srdce Jindřicha Tudora. Alžběta chovala Henryho přes všechny pomluvy ve velké oblibě a věrnost lorda Hundsona patřila rovněž vždy výhradně královně.

Jedna smrt jí však stále dokázala vehnat slzy do očí smrt Williama Cecila, lorda Burghleye, který zemřel 4. srpna 1598. Cecila, jejího milovaného přítele, nesmírně chytrého státního sekretáře, který s ní byl od samého počátku její panovnické dráhy. Cecila, který vždy a všude hájil královniny zájmy nejlepším způsobem. Lord Burghley však zanechal královně dědictví nejcennější — svého druhorozeného syna, ještě chytřejšího, než byl on sám — Sira Roberta Cecila.

Robert Cecil byl malý mužík s hrbem. Trpěl díky svému vzhledu nesmírnými komplexy, ale úspěšně přebral povinnosti jak svého otce, tak Francise Walsinghama. Přestože se Robert Cecil dostal do parlamentu už v útlém věku osmnácti let a rychle šplhal po žebříčku hodností v královnině vládě, nikoliv pouze díky svému jménu, ale i vynikajícímu nadání, dokázal si udržovat skvělý přehled i v otázkách divadla. Casto chodíval do divad-51

la Globe na představení mistra Williama Shakespeara a Christophera Marlowa. Cecil také miloval vysoké sázky a nejvyšší špičky společnosti, v níž se pohyboval. Královna mu říkala Pygmy — tu přezdívku nesnášel — a nikdo mimo Alžběty si ji v jeho přítomnosti nedovolil vyslovit.

Hrbáč Cecil neví kde mu hlava stojí. Drží v rukách vládu i královnu svoji.

zpívali kejklíři na londýnských ulicích. Podivný vzhled Roberta Cecila nebudil u prostých lidí příliš mnoho sympatif — milovali vysoké, krásné a galantní hrdiny, jako byl například hrabě z Essexu. Cecil však bez většího úsilí své postižení překonával a ti, kteří ho znali, ho uznávali pro bystrý mozek a uhlazené chování. Podobal se otci — stejně jako pro něj, i pro Sira Roberta stála na prvním místě věrnost královně a Anglii. A pokud se trápil tím, co si myslí ostatní, nedával to na sobě vůbec znát.

Jak královně přibývalo let, Robert Cecil usoudil, že jeho hlavní povinností bude dohlédnout na hladký přechod moci od jednoho vládce k druhému tak, aby si Alžběta Tudorovna vůbec ničeho nevšimla.

A právě na takový dvůr — plný vyčkávání, za jehož zdánlivě upřímnou tváří se skrývaly bouře nepokojů a zárodky vzpoury, touha zapomenout na minulost a držet krok s budoucností — přišla ovdovělá lady Barrowsová s nevinnou touhou najít zde své štěstí.

Cesta do Londýna proběhla bez nehody a po příjezdu zamířila Valentina s Padraicem do velkého domu zvaného Greenwood. Patřil jeho matce a stal se jejich londýnským rodinným sídlem. Byl postaven ve vesničce Chiswick a na travnatém svahu u řeky Temže vypadal jako malý drahokam. Právě v něm si měla Valentina trochu odpočinout, než bude povolána ke svým novým povinnostem.

Královna momentálně pobývala ve své rezidenci — ve Whitehallu

— která stála stejně jako její milovaný Greenwich na břehu řeky Temže. Kdysi se Whitehallu říkalo York Place. Thomas Wolsey, přezdíván svými současníky Nejnadutější prelát pod sluncem, získal dům poté, co ho Jindřich VIII. povýšil na arcibiskupa z Yorku.

Patrový dům zvětšil a přestavěl na skvostný palác. Koncem roku 1529 Wolseyho obliba u krále značně po-

52

klesla a on ve snaze si ji znovu dobýt věnoval York Place Jindřichovi, a ten ho přejmenoval na Whitehall.

Král Jindřich Tudor pak získal ještě pozemky kolem Whitehallu a vybudoval rozlehlé přepychové sídlo na ploše dvaceti čtyř akrů — kolbiště, kohoutí zápasiště, mičovnu, kuželnu, přfjemné zahrady k odpočinku a několik dalších budov, určených k zábavě a sportu. Bohužel tento krásný areál přetínala hlavní cesta vedoucí z Westminsteru do Charing Cross. Nesměla být zavřena, takže přestože hlavní palác Whitehallu stál u řeky, bylo nutno při procházkách zahradami přecházet silnici.

Padraic Burke chtěl vzít Valentinu odpoledne po jejich příjezdu do divadla, ale ona odmítla s tím, že je po dlouhé cestě utrmácená.

„Asi máš pravdu, sestřenko,“ přitakal lord Burke. „Raději si odpočiň, dokud můžeš, protože stařenka Bess tě okamžitě plně zapojí do služby. Jako nováček mezi dvorními dámami budeš muset dělat nejhorší povinnosti. Riď se však mými radami a v žádném případě nedopusť, aby tě dvorní dámy honily a rozkazovaly ti, protože svým postavením jsi jim nadřízená.“

Královnino služebnictvo čítalo nesmírné množství lidí, k nimž patřilo šest svobodných dvorních dam a šest vdaných nebo ovdovělých, které plnily všechna přání Jejího Veličenstva. Musely královnu bavit a informovat o všem, co se děje, uklidňovat ji, hrát s ní karty, lichotit jí a rozmazlovat. Královniny dámy znaly Alžbětu Tudorovnu lépe než kdo jiný — ačkoli některé by radši této pochybné cti zůstaly ušetřeny.

„Budu bydlet v paláci?“ vyptávala se Valentina svého zkušenějšího bratránka.

„Určitě pro tebe najdou nějakou komnatu, tím jsem si jist, ale nečekej nic luxusního, Val. Musíš mít stále na paměti, že mezi dvorními dámami jsi jako nováček na nejnižším stupni a žes své místo získala pouhou náhodou a díky čirému štěstí. Budeš stát po boku zasloužilým dvorním dámám, které jsou údajně stejně staré jako královna a které ji znají dlouhá léta. Například lady Dudleyová, vdova po vévodovi z Warwicku, lady Scropeová a lady Howardová — hraběnka z Nottinghamu — pro tebe získaly toto místo díky dobrým službám Willow. Máš opravdu nesmírné štěstí, sestřenko.“

Jeho slova jí připadala provokativní, ale Padraic se u dvora pohyboval už od dětských let, takže musel mít opravdu zkušenosti. Valentina tedy překonala svou podrážděnost a zeptala se:

„Co mi ještě můžeš poradit, Padraici?“ 53

„Greenwood bude tvým domovem, jako je pro nás všechny kromě Robina. Ten bydlí ve vlastním domě v sousedství. Nechávej si své nejlepší šaty zde, jinak ti je ukradnou.“

„Ukradnou?“ Valentina se neubránila údivu.

„Dvůr již není tím, co býval,“ zazněla odpověď. „Vezmi si jen prádlo a šperky nos stále u sebe, jinak riskuješ, že o ně přijdeš. Nan nemůže tvé věci hlídat po celý den. Zde budou v bezpečí. Až se královna rozhodne odjet na jiné sídlo, vezmeš si s sebou více šatů podle toho, na jak dlouho z Londýna odjedete.“

„Je dost stará na velké cestování,“ dovolila si poznámku lady Barrowsová.

Padraic se hurónsky rozesmál. „O jejím věku se raději nikde nezmiňuj, zejména ne před královnou, pokud si chceš své místo udržet, sestřenko. Bess je možná stará, ale věk ji nijak nezpomaluje. Každý den chodí na procházky, dokonce jezdí i v sedle! Dokáže unavit své mladé dvorní dámy, které jsou mladší než ty, Val! Určitě si s ní užiješ spoustu zábavy. Věřím, že královnu dokáže zastavit jen jediné — smrt. Ale ona se zatím nemíní smrti vzdát, ať se mezi lidmi říká, co chce.“

Následujícího rána odvezl lord Burke sestřenku rodinným člunem po Temži do Whitehallu. Přistál u palácového schodiště a spatřil Willow, jak na ně netrpělivě mává z přístaviště.

„Honem, honem!“ volala, když vystoupili po schodech až k ní.

„Pokud vím, nejedeme pozdě,“ poznamenal Padraic směrem k sestře.

„Ne, pozdě ne, ale já potřebuji trochu času, abych zkontrolovala Valentininy šaty a informovala ji o nejnovějších klepech.

Uvědomuješ si, Padraici, že od dob, kdy naše matka byla komtesou z Lynmouth, nikdo z naší rodiny nedělal královně starší dvorní dámu? Ano, sloužily jsme jako děti, ještě neprovdané, ale jako opravdové dvorní dámy…?“

„Dobrý Bože, Willow! Když ti to postavení připadá tak úchvatné, proč jsi to nevzala sama?“ ptal se prostořece Padraic.

„Já a dělat dvorní dámu? Zešílels? Musím se postarat o rodinu, o bratra. Ubohý James se beze mě neobejde. A co maličké? Na to jsi zapomněl? Vy staří mládenci jste všichni stejní! Nemáte úctu k ženským povinnostem.“ Willow si povzdechla a uhladila si neposlušný pramen vlasů.

Zavedla je do malého předpokoje a obrátila se k Valentině, zcela ignorujíc bratra: „Ukaž, sestřenko, ať si tě prohlédnu.“ Valentina si opatrně sundala svůj tmavošedý plášť, lemovaný 54

kožešinou a podala ho Padraicovi. Oblékla si černé sametové šaty se širokou sukní a rozparkem vpředu, který odhaloval černý taftový brokát. Spodní, brokátové šaty byly zdobeny zlatou plastickou výšivkou květů s perlami a zářícími kousky černého jantaru. Rukávy měly šunkový tvar a krášlily je černé sametové stužky — každou lemovaly drobounké perličky. Manžety u zápěstí měla ohrnuté, zdobené krajkou. Výstřih jí odhaloval hruď do takové míry, že lord Burke jen vydechl. Jeho sestřenka měla totiž ta nejdokonalejší ňadra, která kdy viděl.

„Musí být ten výstřih tak hluboký?“ otázal se zhurta.

„Většina žen v dnešní době odhaluje prakticky celá ňadra,“ opáčila Willow. „Valentinin výstřih je už téměř staromódní. Kromě toho má rozkošné poprsí. Nebuď tak upjatý, Padraici.“ Wiliow pokračovala v obhlídce sestřenice a pak spokojeně přikývla.

Pod spodničkami měla Valentina výztuhy, díky nimž držela sukně odpovídající tvar. Zivůtek jí zužoval vosí pas a vpředu pokračoval až na sukni dolů ve tvaru špičky. Zdobily ho vzory, které ladily se spodními šaty. Kolem pasu se jí vinul rozkošný zlatý řetízek, z nějž visela ozdobná dóza na jehly, zlaté hodinky a kulička z vonných látek.

Nan učesala své paní vlasy jednoduchým, ale elegantním způsobem, který měly rády ženy z Valentininy rodiny — nad čelem rozdělené do pěšinky a vzadu svázané do ohonu, v němž byly zapleteny šňůry perel. Ohon jí spadal až na šíji. Perly se opakovaly i na dalších Valentininých špercích. Na každý prst si navlékla prsten, kolem štíhlého krku ovinula perlový náhrdelník a v uších se jí houpaly obrovské barokní náušnice z perel. Lady Barrowsová vypadala jako vzor bohaté počestné vdovy.

„Jsi dokonalá,“ pochválila ji Willow. „Z tvých šatů je dostatečně patrná urozenost, ale přitom nezastíní královnu.“

„Tvá matka mi prozradila, že to je jedna z věcí, kterých se musím vystříhat,“ řekla Valentina.

„Skoda, že si to matka neuvědomila včas,“ poznamenala sarkasticky Willow.

„Naše matka měla zkrátka ke sporům s královnou své důvody,“ bránil Padraic Skye. „Dobrý Bože, Willow, mluvíš jako kovaná Angličanka!“

„Ale já jsem Angličanka,“ odsekla podrážděně Willow.

„Zvláštní — tvá matka je Irka a otec Spaněl,“ provokoval ji Padraic.

„Narodila jsem se v Anglii, drahý bratře,“ připomněla mu

55

Willow. „Celý život jsem zatím prožila v Anglii. Můj manžel je Angličan. Mé děti jsou také Angličané a já, zatraceně, jsem také Angličanka! A co se tebe týče, Padraici Burke, jsi každým coulem stejný Angličan jako já, přestože tvůj otec byl Ir. Zils tady od dětství a patří ti anglické pozemky. Nezdá se mi, že by ses přetrhl nadšením ve snaze připojit se k Tyronemu a jeho rebelům. Na to se už z tebe stal příliš pohodlný anglický mylord!“

„Zatraceně, Willow, mám sto chutí —“

„Přestaňte!“ okřikla Valentina rozhádané sourozence a postavila se mezi ně. „Nechci, abyste se ještě poprali! Co záleží na tom, jestli jsme Angličané nebo Irové? Jsme rodina a to jediné je důležité.“ Obrátila se k lordu Burkemu. „A teď už laskavě mlč, bratránku.

Nechci už slyšet ani slovo.“ Znovu se obrátila. „Willow, budeš tak hodná a odvedeš mě ke královně? Moc by mě nešlechtilo, kdybych na naši první schůzku přišla pozdě. Nechci, aby o mně začalo mít Její Veličenstvo špatné mínění.“

„Tahle dívenka má víc rozumu než my dva,“ zabručel Padraic. Willow ho ignorovala. „Pojď, sestřenko Valentino,“ vyzvala ji.

„Lord Burke má své povinnosti jinde, pokud vím.“ Obrátila se a bez jediného pohledu na mladšího bratra vedla lady Barrowsovou do královniných komnat.

Jejich přfchod vyvolal zvědavé pohledy — královniny starší dvorní dámy z nich nespouštěly oči. Ty mladší pak považovaly svůj pobyt u dvora za nevýslovně nudný, vyjma schůzek, které se jim někdy podařilo smluvit s místními pány. V posledních několika letech vyvolaly dívenky z dobrých rodin, které měly sloužit Alžbětě Tudorovně, několik pořádných skandálů. Neuplynuly ještě ani dva roky od doby, kdy překrásná maličká Elizabeth Vernonová zjistila, že čeká dítě s hrabětem ze Southamptonu. Královna Alžběta se na svou malou jmenovkyni nesmírně rozzuřila, přestože hrabě se nakonec s dívkou oženil. A nyní, přesně v den Valentinina příchodu, byl rozpoután jednou dvorní dámou další skandál.

Lady Dudleyová, vdova po hraběti z Warwicku, spěšně zamířila k nově příchozím a ještě v chůzi vyhrkla: „Díky Bohu, že jste přišla, lady Edwardesová! Královna se může zbláznit! Mary Fittonová zjistila, že je těhotná!“ Pohledem zalétla k Valentině: „Tohle je tvá sestřenka?“

„Ano, madam. Toto je nejstarší dcera mého strýce, Valentina

— vdova po Siru Barrowsovi.“ Umírala zvědavostí po podrobnostech skandálu, ale lady Dudleyová je již vedla přes celou místnost ke dveřím do královniny komnaty.

56

Služebná pootevřela dveře, aby mohly vejít, a v tom okarnžiku k nim dolehl vysoký ječivý hlas, který někoho plísnil: „Ty mi už nemáš co povídat, děvenko, kromě jména toho svůdce, pokud ho nedokážu uhodnout sama! Určitě to bude Will Herbert, nemám pravdu?“ Královna se nasupeně mračila na klečící dívku, která usedavě plakala. Valentina mohla poprvé pořádně pohlédnout panovnici do tváře, i když Alžběta Tudorovna byla více zaujata Mary Fittonovou, než svými návštěvnicemi.

Královna představovala sbírku protikladů. Její tělo působilo nesmírně mladistvě a pohyby — zejména gesta elegantních rukou

— měla nesmírně přitažlivé. Ale protáhlý, vyhublý obličej jí nesmírně zestárl. Krásné tmavošedé, vlastně téměř černé oči stále zářily bystrou jiskrou, ale jaksi příliš zapadaly do velkých očních důlků nad kdysi dlouhým majestátním královským nosem, který za léta zkostnatěl a připomínal spíše zoban. Královnina pleť měla stále krásný bělostný nádech, ale možná pod proslulou překrásnou rudou parukou světlá jen vypadala.

Alžběta Tudorovna překypovala nervózní energií, která narůstala úměrně s jejím hněvem. Spílala bezmocné Mary Fittonové a rázovala přitom sem a tam. „Loni v létě! Loni v létě na svatbě Worcesterova syna s lady Anne Russelovou! Pamatuješ? Ale jistě, určitě si to pamatuješ, ty prohnaná mrcho! Právě tam jste se zbytkem toho hejna poběhlic, které si říkají mé dvorní dámy, vymyslely ten hloupý tanec. Ptala jsem se tě, jakou vlastnost představuješ, že ano?! A ty ses zaculila a špitla ‚Náklonnost, madam.‘ A co já jsem ti odpověděla, vážená? Co jsem ti na to řekla? Dokáže si ten tvůj slepičí mozeček vzpomenout, co jsem ti tak dávno pověděla?“

„Rekla jste, že ta náklonnost je falešná, madam,“ vzlykala Mary Fittonová.

„Ano, náklonnost byla falešná, to je pravda, ale dáma mi nevěřila, že? Myslíš, že bych se dostala tak daleko, kdybych byla hloupá, ty huso? Co si myslíš?“

„Ne, madam,“ vzlykala dívka.

„Pchá,“ odfrkla si pohrdavě královna. „No, odhalilas pravdivost mých slov tím nejdrsnějším způsobem, vážená. Přišlas o rozum! Hrála sis na poběhlici a přitom, kdybys jen chvilku počkala, mohlas mít za manžela mého kontrolora Williama Knollyse. No jistě,“ zvýšila hlas na překvapenou dívku. „Vím, jak ohromně tě obdivuje a podle přání tvého Otce se o tebe stará s náram-57

nou péčí. Ale ty ne, ty musíš podlehnout Willu Herbertovi, kterému se nedostává ani šarmu ani ducha! Pchá! Přišlas o rozum!“

„Vy byste mi dovolila chodit s vaším kontrolorem, madam? Když je William Knollys ženatý?“ ptala se náhle zvědavě Mary.

„Jsi husa, holčičko,“ vyjela na ni znovu královna. „Jeho manželka je o mnoho starší a brzy umře. Po jeho boku by se z tebe

-stala počestná žena. On by si s tebou nevychutnával radosti, aby tě posléze — k mé nelibosti — opustil jako tvůj milenec Will Herbert. Ale mně je všechno jasné. Lord Herbert má jednoho dne zlědit hraběcí titul a ty ses chtěla stát hraběnkou! Skoda, děvenko, on tě ale nedostane. Chápeš? Nedostane!“

Mary Fittonová zbledla jako stěna. „To dítě ale zapřít nemůže, madam! Je jeho! Přísahám při Bohu Všemohoucím! Když jsem s ním šla, byla jsem ještě panna!“

„Jenže teď už nejsi,“ zaútočila královna znovu. „Chtěla bys vědět, co si o tobě tvůj milenec myslí, huso?“ Královna si sáhla za výstřih a vytáhla složený list papíru. Uhladila ho a četla nahlas:

„Jedné dámě u dvora sídlící: Jednu dobrou radu chci ti milá dát:

nechť ovoce má ten, kdo celý strom chce brát. Jablko dáš jedno a druhý hned chce víc —

je z tebe poběhlice, milých máš natisíc.“

Královna se na dívku pochmurně mračila: „Co ty na to, děvenko? Zatímco ty teď klečíš přede mnou, obíhá tato roztomilá básnička po celém královském dvoře. Co si myslíš teď o dojemných obavách tvého milého o tebe a tvé dítě?“

Mary Fittonová omdlela.

„Pchá!“ pohlédla královna na dívku. „Vidíte, dámy? Podívejte se dobře na tuto padlou ctnost. Cha cha! Tahle mrcha teď má, co si zasloužila. Odneste ji. Ať se o ni postará lady Hawkinsová. Co se milého pána, hraběte Pembroka, týče, měla bych ho zakovat do klády v Toweru, ale zavřu ho jen do vězení ve Fleetu, aby si tam na nějakou dobu zchladil hlavu. To bude prozatím stačit.“ Na okamžik se zarazila a zadívala se na svou bývalou dvorní dámu s výrazem nesmírného opovržení. Stfhlýma rukama bez prstenů si uhladila bělostný samet svých šatů se stříbrně vyšívaným živůtkem. Pak náhle pohlédla na Valentinu. „A kdo je tohle?“ zeptala se.

Lady Dudleyová se uklonila. „Náhrada za lady Gardinerovou, madam, a její sestřenice, hraběnka z Alcasteru.“

58

„Z Alcasteru?“ Královna se ostrým zrakem zadívala na dámy a WilloW udělala krok vpřed a vzápětí poklonu.

„Přeji vám šťastný nový rok, madam,“ řekla.

Královna ji ihned poznala a celá se rozzářila. Na levé straně .íst jí chybělo několik zubů. „Willow, má drahá! Jsem skutečně ráda, že tě vidím. Jak je to již dlouho?“

„Omlouvám se, že jsme se dávno neviděly, madam,“ promluvila znovu Willow. „Ale to víte — děti… Nemůžu je nechat o samotě. Nikdy nedovoluji svému služebnictvu, aby se staralo o mé syny a dcery, protože ti by pak ztratili dobré mravy, jak se to v dnešní době často stává. Zajisté mi rozumíte.“

„To tedy ano,“ přikývla královna. „Dnešní mladí lidé mají dost špatné vychování — pokud vůbec nějaké. I s jejich morálkou je to horší. Obávám se, že doba se nějak mění.“

„Vaše Veličenstvo,“ promluvila Willow s předstíranou skromností,

„když jste nyní propustila slečnu Fittonovou ze svých služeb, mohla bych vám místo ní nabídnout svou mladší dceru Gabrielu? Vloni v prosinci jí bylo čtrnáct a stejně jako její starší sestra Cecily, která byla ve vašich službách před několika lety, má dobré vychování. Ona určitě nevyvolá žádný podobný skandál, za to ručím.“

Královna se zasmála. „Kdo by si jen pomyslel, že vnoučata Skye O‘Malleyové budou tak rozkošné a dobře vychované mladé dámy? Ráda vyhovím vaší žádosti, má milá hraběnko, předně proto, že vám mohu udělat radost, a za druhé proto, že mi ušetříte problémy s vybíráním z těch problematických stvoření. Všechny jsou jen proradné zmije, nafouklé pýchou a přetvářkou, se zájmem o jedinou věc. O muže. Ano — pošlete mi slečnu Gabrielle Edwardesovou. A teď mi konečně představte svou sestřenku, která tak trpělivě čeká po vašem boku. Kdo to je? Vaše rodina se tak zatraceně rozrostla, že si je všechny nedokážu správně seřadit!“

Dámy přítomné v královniných komnatách si ihned potichounku šeptaly a uznale pokyvovaly hlavami nad tou imperátorskou duchaplností.

„Dovoluji si vám představit svou sestřenku Valentinu — lady Barrowsovou, madam. Vdovu po lordu Barrowsovi z Hill Courtu v Oxfordshire,“ promluvila Willow škrobeně. Byla vzrušením bez sebe nad svým vítězstvím pro Gabrielle. Snažila se prosadit dívku do královských služeb již téměř dva roky. V každém případě se vyplácí být ve správnou dobu na správném místě, pomyslela si mírně poťouchle.

59

Valentina se královně s nesmírnou elegancí uklonila.

„Kdo jsou tví rodiče, moje milá?“ vyptávala se královna. „Tvá sestřenice je tak nadšená svým drobným vítězstvím, že mi tě sice představila, ale nic mi o tobě neřekla.“

Willow zrudla hanbou — královna ji dokonale odhalila.

„Jsem nejstarším potomkem lorda a lady Blissových z Pearroc Royal, madam. Můj otec se narodil jako Conn O‘Malley, ačkoliv nyní je spíše znám pod jménem Conn St. Michael. Přijal příjmení mé matky Aidan St. Michael, aby její rod nevymřel. Dozvěděla jsem se, že jejich sňatek zařizovalo přímo Vaše Veličenstvo osobně,“ ukončila své povídání Valentina.

„Conn O‘Malley…“ Královna se na okamžik zadumala, jako by si nebyla jistá, ale pak okamžitě odpověděla: „Neviděla jsem tvé rodiče téměř deset let, lady Barrowsová. Tvůj otec byl nesmírně příjemný muž, jedinou sukni nenechal na pokoji… Ach ano, vzpomínám si!“ Královna se neubránila smĺchu. „Ztropil u dvora takový skandál, že jsem mu musela najít ženu. Právě jsem ho probírala ve svých komnatách v Greenwichi s drahým Cecilem a stěžovala si, že pro toho mladého pekelníka nedokážu najít správnou nevěstu, když se najednou ozvala tvá matka — říkala jsem jí ‚má venkovská myška‘, protože byla tak nenápadné a tiché stvoření — a zcela věcně navrhla, že by snad pro Conna O‘Malleyho, přezdívaného Nejkrásnější muž u dvora, mohla být tou nejlepší partnerkou. Cha!“ Královna se při vzpomínce neubránila, aby se rozjařeně nepleskla do kolen. „Nevím, kdo z nás byl tím prohlášením více překvapen, jestli tvá matka, Cecil nebo já! To děvče mělo samozřejmě naprostou pravdu! Ona pro něj byla jako stvořená, hned mi to došlo! Za pár dní jsem je osobně oddala ve své soukromé kapli. Ach ano… Jak už je to dávno?“

„Za měsíc tomu bude přesně třiadvacet let, Vaše Veličenstvo,“ odpověděla Válentina.

„A jsou stále šťastní?“

„Ach ano, velmi!“

„A kolik dětí spolu tví rodiče mají?“ ptala se královna dál. „Celkem sedm, madam. Jsme čtyři sestry a tři bratři.“

„A kolik je tobě?“ nenechávala ji Alžběta na pokoji. „V dubnu mi bude dvacet jedna, madam.“

„A jak dlouho jsi byla vdaná?“

„Ani ne měsíc, madam.“

„Pak to byl tvůj druhý manžel?“

„Ne, první, madam.“ Valentina se cítila navýsost trapně. 60

„Takže ty ses vdala až po dvacítce? Proč to, moje milá lady Barrowsová?“

„Nemohla jsem najít nikoho, kdo by mi byl příjemný a rodiče tvrdili, že se nemám vdávat, když mi muž není příjemný,“ zazněla odpověď.

„A lord Barrows ti byl příjemný, mylady?“ nemínila přestat královna.

„Byl to hodný manžel, madam.“

„Hmm,“ zamyslela se královna. Prohlížela si ji pozornýma očima, ale dál už se neptala. „Takže tys přijela ke mně do služby, lady Barrowsová, ano? Myslíš, že najdeš mezi mými džentlmeny nějakého manžela? Musím říct, že ti pánové většinou za moc nestojí. Zajímají je pouze ženy a karban, k ničemu jinému se nehodí. V celé té smečce není ani jeden věrný. Cfhají kolem mne jako supi a čekají jen na mou smrt, ale myslím, že si ještě počkají. Mortua sed non sepulta! Umíš latinsky, lady Barrowsová?“

Valentina přikývla. Přeložila královnina chmurná, leč poněkud humorná slova: „Mrtvá, ale nikoli pohřbená.“ Pak dodala:

„Já nehledám nového manžela, madam. Já mám v i.imyslu pouze sloužit Vašemu Veličenstvu jak jen to bude v mých silách.“

„Zdědilas milou laskavost své matky, pokud mohu soudit,“ poznamenala Alžběta Tudorovna, „Ale mám dojem, že je v tobě i něco z otcovy hrdosti. Nejsem si jistá, zda je vhodné pro tak nádhernou mladou ženu uzavřít se s hejnem stařen, které se z nás staly,“ pokračovala královna a rukou opsala půlkruh, do něhož zahrnula lady Dudleyovou, lady Howardovou a lady Scropeovou — všechny, které s ní byly v komnatě. „Přesto však — jednou jsem ti slíbila místo, tak ho máš mít. Díky poslednímu skandálu přišla o svůj post hlavní dvorní dáma, která má na starosti nejmladší. Ty dostaneš její funkci, lady Barrowsová. Tvým úkolem bude držet na uzdě to hejno slepiček, prohnaných mladých poběhlic. Nepřeji si již žádné skandály!“

„Bůh ti pomáhej,“ politovala ji upřímně Willow, když seděly toho večera v Greenwoodu. „Královna ti dala vpravdě herkulovský úkol. Doufám, že si s ním poradíš.“

„Abych si poradila, budu potřebovat tvou pomoc, Willow,“ zazněla okamžitá bdpověď. „Ty znáš královský dvůr. Já ne. Jak mohu udělat pořádek v houfu děvčat, které jsou s chodem dvora a světáckými způsoby daleko lépe obeznámeny než já? Divím se, že mě královna pověřila takovou zodpovědností.“

61

„Možná se domnívá, že když jsi mladší, budeš schopna rychleji odhalit ty drobné podvůdky, jichž se nejmladšf dvorní dámy dopouštějí. Těmhle rozpustilým poťouchlicím většinou vládne nějaká mnohem starší dáma. Věřím, že alespoň moje Gabriela ti starosti dělat nebude. Možná by ti dokonce mohla pomoct. Ach, jsem tak nevýslovně šťastná, že se mi podařilo představit tě královně zrovna v den, kdy vyhodila slečnu Fittonovou za její pokleslé mravy! Myslím, že jinak by se mi vůbec nepodařilo tam Gaby dostat. Prostě máme štěstí. Nemohu se dočkat, až to řeknu Jamesovi!“

„Co chceš říct Jamesovi?“ skočil jí do řeči Padraic Burke, který se náhle objevil v salónu.

„Podařilo se mi sehnat místo pro Gaby u nejmladšĺch dvorních dam! Královna vyhodila mladou Fittonovou. Není to prostě skvělé?“

„Ze se mladá Fittonová spustila?“ zeptal se kousavě lord Bur-ke.

„Nemyslíš, že jsi poněkud nespravedlivá, Willow?“ Valentina se rozesmála.

„Ale proím tě! Samozřejmě nemám radost z toho, že si mladá Fittonová zničila život,“ vztekala se Willow. „Taková radost není hodna křesťana a já se považuji za velmi křesťansky smýšlejĺcí ženu, bratře. Mám ovšem radost, že se mi podařilo být na správném místě ve správný čas. Snažila jsem se najít pro Gaby místo nejmíň dva roky.“

„Myslel jsem, že pravým účelem tvé návštěvy u královny bylo sehnat místo pro Valentinu,“ neodpustil si další kousavou poznámku Padraic. Rázně se obrátil, aby viděl do tváře sestřenici. „Máš to místo, Val?“

„Královna mi dala na starost nejmladší dvorní dámy,“ zazněla chladná odpověď.

„Dobrý Bože!“

„Padraici, neber, prosím tě, jméno Boží nadarmo! Jsi jako matka!“ plísnila ho Willow.

„Kčertu! Královna snad přišla o rozum, když udělala nováčka jako je Val vychovatelkou mladých dámiček. Vždyť ty poběhlice si s ní udělají, co budou chtít!“

„Děkuji vám, Vaše Lordstvo, za nesmírnou podporu a víru v mé schopnosti,“ řekla Valentina kysele.

„Ale no tak!“ vykřikl netrpělivě. „Jen si nehraj na uraženou dámu, Val. Celý život jsi nevytáhla paty z venkova. O královském dvoru a lidech, kteří žijí a pracují pro královnu, nevíš nic! Jsi, mo-

62

je milá, jen venkovská husička, která se dostala k postu vychovatelky velmi světa znalých a zkušených dívek, které ti ze života mohou udělat peklo. Tos nemohla udělat nic, abys tornu zabránila, Willow? Kam zmizel tvůj proslulý rozum a praktičnost?“

„Co jsem ale měla dělat, Padraici? Ríct královně, že dělá chybu? Možná by ses měl rozběhnout do Whitehallu sám a říct jí to. Když jsme k ní přišly, právě spílala mladé Fittonové. Jakmile jsem jí představila Valentinu a ona pochopila, jaké místo Valentina zaujímá v naší rodině, okamžitě ji napadlo udělat z ní vychovatelku mladých dvornfch dam.. Začala si dělat starosti, že Valentina bude zavřená s houfem stařen, jak má ve zvyku sebe a své dvorní dámy označovat. Přes veškerou Valentininu nezkušenost si ale nemyslím, že by ten Bessin nápad byl špatný. Mladší žena možná zvládne ty uličnice mnohem lépe, než stará

— bude jim blíže věkem i chováním. Já přece nebudu daleko. Mohu sestřence Val pomoct, kdykoliv bude třeba.“

„i já tedy zůstanu,“ prohlásil lord Burke.

„Ty?“ Willow neskrývala překvapení. „Pokud vím, nežils b dvora od dob svých pážecích služeb u hraběte z Lincplnu.“

„Valentina bude potřebovat přítele, protože pánové mají úplně stejný sklon k vytváření klepů jako dámy, drahá sestro. Neuškodí mít někoho v nepřátelském táboře.“

„Co to povídáš? Muži a klepy?“ Willow předstírala údiv.

„Sama něčemu takovému nemohu věřit,“ přiložila si své polínko Valentina.

„Někdy jsou horší než ženy,“ dodal Padraic s neskrývaným nadšením a všichni se rozesmáli. „Kdy se máš vrátit ke dvoru a chopit se svých povinností, sestřenko?“ zeptal se Valentiny.

„Královna mi dala dva dny volna, pak se musím vrátit do Whitehallu,“ vysvětlovala situaci Valentina.

„A já musím ještě dnes odpoledne bezodkladně vyrazit domů,“ přidala se k plánování Willow. „Gaby ke službě u dvora není ani zdaleka připravená. Bude mi trvat nejméně týden, než do ní vtluču alespoň základy. Musím se snažit, protože královna může své rozhodnutí klidně zrušit. Jakmile však bude dcerka U dvora, nikdo si nedovolí ji poslat domů.“ Natáhla si rukavice a dodala: „Postaráš se o Valentinu, Padrai.ci? Nezapomeň ji ve čtvrtek přivést ke královně.“ A pak zmizela.

„Nechci ti být na obtíž, Padraici,“ ozvala se Valentina, jen co za Willow zaklaply dveře. „Určitě máš na práci spoustu jiných Věcí. Nejsem už malé dítě, ale celkem dospělá žena.“

63

„Skutečně jsi dospělá, Val,“ zopakoval její slova a potěšilo ho, jak se přitom hezky začervenala. „Dnes odpoledne je na divadlo dost pozdě,“ pokračoval. „A navíc se zhoršuje počasí. Vezmu tě tam zítra, když nebudou padat trakaře. Alleyne dává Richarda Třetího od Willa Shakespearea. Víš co? Dnes odpoledne zůstaneme doma a zahrajeme si karty. Královniny dvorní dámy hrají karty v jednom kuse a pokud si vzpomínám, ty hraješ příšerně. Trocha praxe se bude hodit. Jinak se ti klidně může stát, že své dědictví po lordu Barrowsovi prohraješ s mladou karbanicí, o kterou se máš ještě ke všemu starat.“

„Pchá!“ ohradila se. „Myslíš si, že když jsi mě porazil v kartách jako malou holku, bude to ted‘ stejné? To tedy ne! Kde budeme hrát, drahý bratránku?“

„Pojď,“ vzal ji za ruku. „Knihovna je pro karty jako stvořená.“ Lokaj postavil mezi dvě pohodlné židle u krbu vykládaný dřevěný karetní stolek. V krbu příjemně praskal oheň. Na kulatý servírovací stolek k židli lorda Burkeho přinesl karafu světle zlatého vína a dva poháry. Poté, co usadil lady Barrowsovou, se z místnosti vzdálil.

„Do toho, mylorde! Nemohu se dočkat, až zaplatíš za své drzé poznámky na adresu mých schopností. Předpokládám, že budeš hrát poctivě.“ Valentina si upravila sukně a pohlédla přes stolek na Padraice. Jejich pohledy se setkaly a ona náhle pocítila zvláštní lechtání v žaludku. Všimla si, jak jsou jeho oči modré. Ten modrý odstín se jí nesmírně líbil a neubránila se myšlence na to, proč si jich nikdy dříve nevšimla. Usmíval se na ni a přitom se smály i jeho oči a u jejich vnějších koutků se mu dělaly příjemné vějířky. Ano, Padraic je zatraceně hezký muž, ale až dosud v něm neviděla nic víc, než bratránka. Uvědomila si, že se z nějakého záhadného důvodu nyní všechno mění.

„Já předpokládám, že si, madam, můžete dovolit prohru, která vám hrozí,“ škádlil ji. „Zahrajeme si tedy primero?“

Přikývla a pustili se do hry. Zdálo se, že hrají oba stejně dobře a Padraice překvapilo, jak se Valentina za posledních pár let zlepšila. Pak ho k jeho nesmírnému údivu začala porážet, mince se jí vršily na stolku a ona přitom celou dobu švitořila, jako by se o hru ani v nejmenším nezajímala.

„Proč nikdy nežiješ u dvora, Padraici?“ ptala se zamyšleně, když vyložila jednu kartu a druhou si brala.

„Dvora jsem si užil ažaž, když jsem byl malý,“ odpověděl. „Já nejsem žádný politik. Kromě toho se mi nijak zvlášť nelíbí

64

život ve městě a navíc je ještě dost drahý, Val. Dávám přednost svým koňům V Clearfields Priory. Královna mi statek prodala před několika lety však víš. Není to sice hrad Burke Castle; na ten si ani přfliš nepamatuji a kromě toho byl zničen. To ti nemusím vyprávět. Clearfields Priory dokonce ani neleží na půdě mých předků z roku Burků. Já jsem však byl již vychován jako pravověrný Angličan.

Vyplnila se přesně královnina předpověď, která tak děsila mou matku.“ V hlase mu zazněl smutek.

„Na Irsko a na svého otce si příliš nepamatuješ, že?“

Zavrtěl hlavou. „Byl jsem ještě nemluvně, když můj otec odjel z Irska a nikdy se nevrátil. Zatraceně, vyhrálas můj poslední groš!“ Radostně se rozesmála. „Co tedy, mé drahé lordstvo, dáte v sázku nyní?“ škádlila ho.

„Polibek,“ řekl rozverně. „Sehrajeme poslední hru. Sázím polibek na tvou výhru.“

„Dobrý Bože, pane, vy se ale cítíte…“ zasmála se. Věděla, že se jí hrne krev do tváře a srdce buší o závod. Co se s ní propána děje? Vždyť toto je Padraic Burke, kterého zná celý svůj život.

„Tak co, madam? Ztratila jste odvahu?“ vybízel ji.

„Vyložte karty, mylorde,“ vyzvala ho a když položil své karty na stůl, rozesmála se: „Prohrál jste, sire!“

„Ne, madam, spíše bych řekl, že vy jste něco vyhrála,“ ztišil hlas. Vstal, přešel k ní a přimkl se svými rty k jejím.

Valentinu šokovala jeho rychlost, ale nedokázala mu vzdorovat. Připadalo jí, že ztrácí půdu pod nohama. Ty jeho rty! Jeho rty na jejích byly tak… tak…

„Val !“

Odtrhl od ní své rty a v tom okamžiku pocítila, jak jí strašlivě chybí. V Padraicových nádherných očích se zrcadlil jeji zmatek. Vůbec nevěděla, co má dělat. Co se to s ní děje? Nikdy v životě neměla tak zvláštní pocit.

Velkou rukou ji něžně pohladil a přejel ukazováčkem po tváři.

„Alespoň nikdy nebudete tvrdit, že Padraic Burke neplatí své dluhy,“

říkal a náhle se mu zlomil hlas. I on cítil to podivné napeti. Valentina stála a musela se opírat o stolek, aby se nechvěla po celém těle. „Proč jsi to udělal?“ ptala se.

„Vždyť jsem ti musel splatit dluh, Val.“ Byla to lež a oba to veděli. Původně si myslel, že ji jen rychle políbí, ale jakmile se dotkl jejích úst, něco se s ním stalo. Nečekal, že budou chutnat tak sladce.

65

„Ne,“ řekla.

„Miluji tě.“ Jeho modré oči se stříbrnými jiskřičkami se setkaly s jejími.

„Jak dlouho?“ Musela se kousnout do rtu.

„Nevzpomínám si na jediný okamžik, kdy bych tě nemiloval. Dokonce se ani nepamatuji, kdy se má příbuzenská náklonnost, kterou jsem k tobě vždy choval, změnila v pravý cit.“

„Dopustils, abych se vdala za Edwarda Barrowse!“

„Když jsem se od matky dozvěděl, že si ho máš brát, bylo již pozdě,“ odpověděl Padraic. „Dobrý Bože, Val. Jsi tak nádherná! Mohla by ses vdát za hraběte a stát se ženou nějakého významného muže!“

„Vskutku, mylorde. A vy jste tedy rozhodl za mě? Mohla jsem být ženou člověka, který mě miluje, zatraceně!“

Lord Burke vstal a pohlédl na Valentinu. „Já jsem synem vysídleného irského lorda. Co ti mohu nabídnout? Ty jsi stvořena k tornu, abys žila s mocným šlechticem, ne s mužem jako já.“

„Jsi blázen, Padraici Burke! Oba tví rodiče byli Irové. Můj otec je Ir a má matka byla FitzGeraldová. Ale co se nás týče, přestože máme irskou krev, jsme Angličané, protože jsme v Anglii zkrátka prožili celý svůj život! Tobě patří Clearfields Priory a pozemky okolo. Jsi právoplatným podílníkem obchodní společnosti O‘Malley-Small a navíc tvrdíš, že mě miluješ. Co si o mně myslíš? Jaká bych asi musela být, abych chtěla víc než můžeš nabídnout?“

„Takže když tě požádám o ruku, vezmeš si mě?“ ptal se nevericne.

„Nemohu se vdát za nikoho, dokud neuplyne rok truchlení za lorda Barrowse.“

„Po tom roce si mě tedy vezmeš?“

„Nevím,“ řekla a náhle zchladla, což Padraice rozvzteklilo. „Muže, kterého si vezmu, musím milovat. A já nevím, jestli miluji tebe, mylorde. Momentálně se na tebe vážně zlobím. Tvrdíš, že mě miluješ, a přitom jsi neučinil jediný pokus mě zarazit, když jsem si plánovala svatbu s Nedem. Nikdy bych nevěřila, že jsi tak bázlivý, Padraici. Tvůj otec tak bázlivý nebyl. Přestože byl nucen bezmocně sledovat, jak je tvá matka provdána za jiného, měl dostatek kuráže, aby si na ni i přes to dělal nárok. Pokud chceš získat mou ruku, musíš ukázat větší odvahu než doposud. Chci svého muže nejen milovat, ale chci si ho také vážit.“

66

Obrátila se k němu zády, ale on ji popadl za ruku a přitáhl si ji znovu těsně k sobě. „Mou chybou možná je, že tě miluji příliš, Val. Ne

málo,“ řekl tiše a znovu ji políbil. Tentokrát nijak něžně. Jeho polibek byl plný temné vášně a stěží potlačované touhy.

Násilím jí od sebe oddělil rty a pronikl až za krásné zuby, aby svedl souboj s jejím jazykem. Valentina měla pocit, že se topí; tělem jí procházely záchvěvy vzrušení. Uplně ochabla, musela se o něj opřít, pokoušely se o ni mdloby. „Ach, má drahá,“ zašeptal, když zase Valentininy rty osvobodil od svého polibku. Pak jí lehce zlíbal hruď, vdechoval její sladkou vůni konvalinek.

„Padraici!“ vykřikla zemdleně. „Okamžitě přestaň!“ Položila mu dlaně na prsa a malátně ho odstrkovala. Nikdy se jí ani nesnilo, že by se po polibku mohla cítit tak bezmocně. „Nezmůžu se na jedinou myšlenku, mylorde,“ protestovala.

„Možná,“ škádlil ji, „přemýšlíte až příliš, madam.“ Stále ji pevně objímal. Kdyby ji v té chvíli skutečně pustil, asi by se zhroutila na podlahu.

Valentina konečně ucítila, jak se jí vrací do nohou síla. Odtáhla se od něj. „Jsi nmohem troufalejší, než jsem si myslela, mylorde,“ promluvila rozechvěle. „Přesto — já jsem přišla ke dvoru, abych sloužila královně a nemíním činit ukvapená rozhodnutí o své budoucnosti.“

„Smím se ti veřejně dvořit, Val?“ Jeho oči se zase smály.

„Ano, ale varuji tě — nebudu ti dávat přednost před ostatními!“

„Hohó, madam, teď jste to vy, kdo je troufalý.“

„Možná je, Padraici, načase, abych byla troufalá,“ odpověděla s úsměvem.

„Hodláš mě tedy potrestat za mé hříchy?“

„Ano, mylorde, hodlám a neručím za výsledek. Až mě tato hra unaví, není jisté, že tvou nabídku přijmu. Ono nestačí jen tvrdit, že mě miluješ, Padraici. Sice mě miluješ, ale připustil jsi, abych se vdala za jiného, přestože on neměl ani původ, ani tu moc, kterou sis pro mě představoval ty. Zajisté jsi tušil, že Neda nemiluji, protože jsem ho ani pořádně neznala. Rozčiluje mne, žes tenkrát nic neřekl. Pokud bys mě opravdu miloval, nedopustil bys, aby ti něco stálo v cestě. Byla bych tedy bláhová, abych nyní vše vsadila na jedinou kartu. Kromě toho,“ pokrčila rameny, „rozhodla jsem se nikdy se znovu nevdat. Třeba budu jako královna a nevdám se do nejdelší smrti.“

Rozesmál se. „O tom skutečně pochybuji, Val. Varuji tě —

67

mám skutečně v úmyslu tě pojmout za manželku. Tentokrát se nenechám odbýt. Nedovolím, aby mezi nás vstoupila má pýcha

— ani jiný muž. Pro mě na světě neexistuje nikdo kromě tebe.“ „A já zase tentokrát,“ varovala ho, „neučiním ukvapené rozhodnutí.

Edward Barrows byl hodný, laskavý muž, ale uvědomuji si, že jeho náhlá smrt pro mne představuje požehnání. Nikdy bych s ním nemohla být šťastná. Měla jsem zkusit své štěstí u dvora již dávno a nenechat ze sebe udělat venkovskou myšku. Nyní již nebudu tak bláhová. Můžeš se mi dvořit, jestli chceš, Padraici, ale pokud mne zaujmou jiní, pak se jejich dvoření bránit nebudu.“

„Tohle je nejlepší způsob,“ pronesl mírně, „jak si můžeš užít života, než se staneš mou ženou a matkou mých dětí. Plně s tebou souhlasím,“ řekl slavnostně.

„Vskutku, mylorde, souhlasíte?“ zeptala se přeslazeným hláskem.

„Jistě, madam,“ protáhl afektovaně. Všimla si, že se rozohňuje a znovu ji uchopil do náruče. „Hrej si své role a prožívej dobrodružství, Val, pokud tím nezpůsobíš potupu rodiny.“ Sklonil se, aby ji políbil, ale ona mu vyklouzla z objetí a udělala pohyb, díky němuž se jí dlaň dostala do prudkého kontaktu s jeho hladkou tváří.

„Už nikdy se neopovažuj přede mnou moralizovat, Padraici Burke!“ vyjela na něj vztekle a potajmu si vychutnávala palčivý pocit v dlani poté, co dopadla s pleskavým zvukem na ten pohledný obličej.

„Au!“ vyjekl. „Zatracená dračice! To bolí!“

„Taky to má bolet, ty arogantní mizero! Miluješ mě, ale přesto se schováš kdesi v koutě, když se vdávám za jiného a teď, když se ze mne stane vdova, sebereš najednou dost kuráže, abys mi oznámil že si mě uráčíš vzít! Výborně, můj milý lorde Burke z Clearfields Priory, pokud mne chceš, budeš si mne muset nejdřív chytit… A ujišťuji tě, že ti připravím veselou honitbu, než mne dostaneš — pokud mne dostaneš!“

„Co se s tebou, zatra—, děje, Valentino?“ vykřikl, když se Val vyřítila z místnosti. Zeny! Z těch se dá skutečně zešílet! Kterákoli žena s kouskem citu v těle by na slova, že je milována, reagovala radostně. Val je ta nejpodivnější mrcha, pomyslel si. Ale, Bože, on je do ní tak šíleně zamilovaný…

Valentina vyběhla po schodech do svého pokoje, prolétla kolem vyděšené Nan do ložnice a tam se zhroutila na postel.

68

„Nechej mě na pokoji, Nan,“ přikázala služebné. „Potřebuji být sama. Jdi pryč a nikoho sem nepouštěj, dokud ti neřeknu!“

Nan vycouvala. Nálady slečny Valentiny dobře znala. Čas od času upadala do melancholie, která zřídkakdy trvala příliš dlouho, ale potřebovala nějaký čas, než našla ztracenou rovnováhu.

Val nevěděla, jestli se má smát nebo plakat. „Nevzpomínám si na jediný okamžik, kdy bych tě nemiloval.“ Tohle si dovolí říct poté, co nečinně sleduje, jak je provdána za Edwarda Barrowse? „Zatracený Padraic! Aby ho čert vzal! Do horoucích pekel!“

Valentina se tvrdým pohledem zadívala na skvostný, zlatomodrý orientální koberec. Pokud může být pouhý polibek tak nevýslovně nádherný, jaký asi je konečný akt lásky? Určitě nevypadá tak, jak ho prožila se svým manželem. Ubohý Ned. Byl zřejmě tím nejméně vášnivým Člověkem pod sluncem. Dokonce i ona, při vší své nezkušenosti, to poznala.

Když jí vysvětloval, při cestě z Hill Courtu do Pearroc Royal, že ji bude v ložnici navštěvovat třikrát do týdne, dokud neotěhotní, podrobně jí popsal, jak se má chovat. Věděl, že její rodina původně patřila k římsko-katolické církvi, ale nyní přešla na víru anglikánskou. On však zůstával věrný svému kalvinismu.

„Jsi tedy puritán,“ podotkla překvapeně.

„Když dovolíš, drahá,“ přikývl na souhlas a vysvětloval, že jako muž čisté a pevné víry se nezabývá nemravnými záležitostmi. Nikdy se před ním nesmí objevit nahá, ani nesmí při milostném aktu vydávat žádné zvuky. Jeho sémě musí přijmout jako správná a poslušná manželka a při jeho snažení se musí úpěnlivě modlit, aby jí Bůh dovolil počít v sobě nový život.

Když se u ní za noci objevoval, spokojeně se usmíval, když ji našel v posteli v hedvábné noční košili upnuté ke krku, s dlouhými rukávy a nočním čepcem ze stejné látky. Jediným náznakem frivolity snad mohly být růžové stuhy na Čepci. Když odhrnul přikrývky, aby si k ní mohl lehnout, uhasil všechny svíce, takže se místnost utápěla v naprosté temnotě. Trval totiž na tom, aby zatahovala i závěsy, jinak by mohlo ozářit jejich hříšný čin měsíční světlo.

Tak to přece nemůže vypadat mezi mými rodiči, uvažovala Valentina pokaždé, když k ní manžel přišel. Ležela naprosto bez hnutí, s pažemi podél těla, manžel ji pozdravil, rozepnul jí vpředu noční košili a chvíli si neohrabaně pohrával s jejími ňadry. Hnětl je tak dlouho, dokud se mu nezrychlil dech. Pak jí nadzvedl spodní část noční košile, pečlivě ji vyhrnul do pasu a prs-69

ty si hledal a připravoval vstup do jejího lůna. Jakmile usoudil, že je připravena dostatečně, převalil se na ni, jediným prudkým pohybem do ní vnikl, dech se mu stále zrychloval, až se na ni nakonec zhroutil s tichým výkřikem. Jakmile se vzpamatoval, vstal se slovy „Děkuji ti, drahá,“ a s neomylnou přesností našel cestu v černočerné temnotě pokoje až ke dveřím do své ložnice.

Kromě svatební noci s ní celou noc nestrávil nikdy. Jedenkrát pocítila nutkání lehce přirážet boky k němu, ale on ji okamžitě zarazil: „Má drahá, nejsi přece prostitutka. Lež pode mnou klidně.“ Nyní Valentinu do morku kostí vyděsilo pomyšlení, že pouhou hříčkou osudu mohla klidně strávit celý svůj život v manželském svazku a nikdy by nepoznala ty nádherné pocity, které v ní vyvolal polibek Padraice Burkeho.

A právě díky tomuto polibku se přiměla k úvahám nad jinými muži. Pokud jí doteky Padraice Burkeho přinášejí takovou rozkoš, třeba se najde muž, s nímž to bude ještě lepší. Je to vůbec možné?

Valentina se otočila na záda a zírala na nebesa z modrého sametu. Nesmí připustit, aby toto nové poznání převládlo nad jejím zdravým rozumem. Ze všech svých sourozenců zdědila nejvíc z matčiny praktické povahy a všichni si jí za to nesmírně vážili. Určitě tedy nesmí ztrácet hlavu. Přišla přeci ke dvoru sloužit královně, a ne vyvolávat skandály jako ubohá Mary Fittonová.

Překvapilo ji Padraicovo přiznání, že ji miluje. Padraic — starý mládenec. Padraic, jehož matka si zoufala, že nikdy nenajde manželku. Tetička Skye považovala Padraice za snílka. V některých ohledech připomínal Padraic Valentině jejího otce a pokud se ona podobá matce, nemusel by být jejich svazek nešťastný.

„Ne!“ přikázala si nahlas. Nemínila se smířit s prvním nápadníkem, který jí zkřížil cestu — zase by udělala radost všem vyjma sebe. Ne, již ne! Tentokrát musí být šťastná ona!

Ozvalo se zaklepání na dveře. „Lord Burke by si přál vědět, jestli s ním povečeříš,“ ozvala se Nan, „nebo jestli ještě pořád trucujes.

Valentina vyskočila z postele a otevřela dveře. „On to tak řekl?“

„O trucování? Ne. Chce jen vědět, jestli s ním budeš jíst.“

Valentina se na okamžik zamyslela a pak řekla: „Vyřiď mu, že jsem příliš unavená. Setkáme se až zítra. Zeptej se ho, v kolik hodin se mám připravit do divadla.“

„Snad nejdete do divadla? To je hříšné místo, plné nejhorších londýnských vyvrhelů!“ Nan se zatvářila zděšeně.

70

„Jsi poměrně dobře informována na to, žes strávila celý život na venkově — stejně jako já,“ škádlila ji Valentina, „A co horšího — mluvíš jako nějaká puritánka!“

„Nemusím bydlet v téhle díře, abych věděla, že divadlo je strašné místo. Plné kapsářů a prostitutek! To, že jsem služebná, ještě neznamená, že jsem nevzdělaná, mylady.“

„Ale no tak, Nan!“ Valentina ji objala. „Nechtěla jsem se tě dotknout! Vzhledem k tornu, že jdu do divadla s lordem Bur-kern, určitě mi žádné nebezpečí nehrozí.“

„Pchá! Nemá víc rozumu než ty!“

Valentina se usmála. „Jdi říct lordu Burkemu, že se s ním uvidím ráno a pak mi, prosím tě, přines nějakou večeři. Najím se v ložnici u krbu.“

Nan odspěchala pryč s dalšfm pohrdavým odfrknutím.

Valentina zavřela dveře ložnice. Co by si počala bez své věrně Nan? Bez Nan — nejdražší přítelkyně a služebné. Bez Nan, která se zblázní, až uvidí, v čem chce Valentina jít do divadla. Mylady Barrowsová se musela té představě nahlas zasmát.

Nazítří se smála podruhé, protože rozčilená Nan reagovala přesně tak, jak její paní předvídala.

„V tomhle nemůžeš jít odpoledne mezi lidi,“ hartusila Nan. „Strašně se nastydneš!“

„Ale budu mít přeci ještě plášť a Len má kožešinové lemování. A kromě toho je venku celkem hezky, Nan.“ Valentina se prohlížela ve vysokém zrcadle a musela uznat, že ametystový samet dokonale ladí s barvou jejích očí.

„Já nemám moc v lásce tyhle přespříliš hluboké výstřihy, my-lady,“ říkala nesmlouvavě Nan. „Celý hrudník máš nahý a říkej si, co chceš, můj názor je, že chytíš hroznou rýmu! I vevnitř jě dost zima a když si představím, že stojíš někde venku v tom divadle… Pamatuj si, nic dobrého z toho nepojde!“

„I přes tvé námitky jsem oblečená podle poslední módy, Nan, což jako příslušnice královského dvora vlastně musím. Přines mi ten růžový krajkový límec, prosím. A šperkovnici.“

Nan odspěchala, mručela nespokojeně o svéhlavosti některých lidí, ale Valentina se usmfvala a téměř předla jako kočka nadšením ze svých nádherných šatů. Protože Edward byl po smrti více než půl roku, mohla přestat nosit jen černou a bylo jí nyní dovoleno nosit šedou, bílou, purpurovou, modrou, hnědou a tmavé Odstíny zeleně. Královna měla ráda, když její staršf dvorní dámy nosily černou a mladší bílou — vyjma slavnostních příležitostí.

71

V královniných službách se Valentina bude muset oblékat střízlivěji. Valentininy šaty měly ametystový živůtek, ozdobený stříbrnými nitkami a perlami vytvářejícími protkávaný vzor. Přední část spodní sukně, která byla vidět, měla stříbrné výšivky ve tvaru listů a révových stonků. Okraj z nejjemnější fialové krajky zářil drobnými perličkami, lemujícími také límec.

Valentina otevřela malou skříňku ze slonoviny a poté, co si chvili pozorně prohlížela její obsah, vytáhla dvě maličké černé mušky ve tvaru srdíček. Jednu si přilepila těsně nad pravý koutek úst, druhou nad oblinku levého ňadra.

„Prokrista, to je přímo pohoršující!“ zavrčela Nan, když se vratila se sperkovnici a vysokym hrncem. „Ja prostě nechapu, co to do tebe vjelo, mylady. Tvá matka by se určitě velice zlobila.“

„Mušky jsou v módě, Nan. Nic pohoršujícího na nich není. Otevři šperkovnici a pak mi připni ten límec, prosím.“ Valentina obrátila SVOU pozornost ke šperkům, z nichž většinu zdědila po rodině lorda Barrowse. Vytáhla trojitou šňůru růžových perel — každá šňůra byla jinak dlouhá. Z nejdelší visela obrovitá barokní perla posázená diamanty. Když si Valentina náhrdelník připnula, spočívala jí perla přesně mezi ňadry. Pak vytáhla perlové náušnice a nejrůznější hezké, ale nijak výrazné prsteny. Perly byly asi jejími nejlepšími šperky.

Nan připnula vysoký límec a přesvědčila se, jestli při tom nedošel úhony Valentinin elegantní účes. Pak řekla: „Přestože to nic dobrého nepřinese, myslím, že bych ti měla přinést plášť a rukavice. Slib mi alespoň, že si dáš na hlavu kápi, protože vítr od řeky je ledově chladný.“

„To víš, že si ji nasadím,“ slíbila s úsměvem Valentina.

Když Valentina scházela po hlavním schodišti Greenwood House, Padraic otevřel ústa údivem. Měla na sobě rozkošný světle modrý sametový plášť, lemovaný světle hnědou králičí kožešinou, k níž si připnula kytičku hedvábných fialek. Natáhla k němu ruku v navoněné světle růžové rukavičce. Políbil ji a jejich pohledy se setkaly.

„Dobrý den, sestřenko,“ pozdravil a potěšilo ho, když jí vehnal

červeň do tváří.

„Dobré ráno, mylorde. Můžeme tedy jet? Do kterého divadla mne vezete? Do Rose nebo Globe‘?“

„Do Globe a musíme si pospíšit, abychom sehnali místa na jevišti. Nedovolím, abys byla vystavena té lůze v hledišti. Na je—

72

višti budeš v bezpečí před zlodějíčky, ale musím tě varovat — za žádných příležitostí neodkládej rukávník nebo plášť, Val:‘

„Nan pohoršilo, že mě vůbec bereš do divadla,“ přiznala se Valentina, když nastupovali do kočáru.

„Při střízlivém pohledu uznávám, že se Nan příliš nemýlí. Možná má víc rozumu než my oba dohromady. Dav lidí v divadle může být nebezpečný. Pořád se mě drž, Val,“ přikazoval jí přísně.

„Kde je Globe?“ ptala se Valentina.

„Za mostem, v Southwarku,“ vysvětloval. „Tedy nový Globe. Městská rada a jejich puritánští přívrženci docílili před lety zbourání starého divadla. Nové se pak postavilo za řekou nedaleko Bear Garden. Je to poněkud drsná čtvrť, ale za dne poměrně beipečná.“

„Je to jako maškary, Padraici?“

Usmál se. „Ne. Tisíckrát lepší, Val. Maškary hrají staré hry o dobách před dávnými staletími, kdy se svět měnil. A navíc hrají jednoduché příběhy. Hry Mistra Shakespeara nebo zesnulého Christophera Marlowa jsou naprosto jiné. Nechápu, jak ti umělci dokázali vytvořit slova a věty, které znějí tak skvostně.“

„Proč říkáš ‚zesnulého‘ Christophera Marlowa‘?“

„Před lety ho zabili v hospodské rvačce. Ten člověk byl opravdový génius — a naprostý šílenec.“

„Vzpomínám si na tvou sestru Velvet, jak tvrdila, že se s ním u dvora setkala. Vůbec se jí nelíbil. t3dajně si k ní příliš dovoloval.“

„Ano, to by bylo Marlowovi přesně podobné. Vysoce si cenil sám sebe.“ Padraic se uchechtl. „Dovedu si představit, jak s ním Velvet vyběhla.“

Den byl nádherný. Slunce jasně zářilo a téměř nefoukal vítr, což bylo v lednu dost neobvyklé. Podél řeky se dostali k Londýnskému mostu. Southwark se svými divadly, Bear Garden a hospůdkami ležel přesně na druhé straně. Most spíše připomínal ulici, prodlouženou přes Temži. Na každé jeho straně stály domy s obchůdky i elegantními nevěstinci. Doprava po řece nebyla mostem nijak přerušena. Pouze dvakrát denně, za přílivu, se stalo

„sestřelování mostu“ příliš nebezpečné

— dovolili si pod ním podjíždět jen blázni nebo milovníci nebezpečí. Londýn byl hlučné město a Valentina přemýšlela, jestli si na něj vůbec někdy zvykne. Dost nepříjemné byly odpadky, z nichž 73

se za deště nebo sněhu stávala na ulicích zapáchající kaše. Zápach byl dost silný i nyní, v zimě, a Padraic jí prozradil, že v létě ještě zesílí. A pak krysy — šokovalo ji, jak drze probíhaly přímo mezi hromadami odpadků na ulicích, zcela nerušeně, bez sebemenšího strachu z lidí. Chodci jim věnovali pramalou pozornost, míjeli lhostejně smrduté hromady bez jediného pohledu na rudooké hlodavce.

Kočár rachotil přes London Bridge. V Southwarku jej okamžitě obklopili žebráci a lady Barrowsová pochopila, proč lord Burke naléhal, aby s sebou vzali pro vozku jednoho pomocníka a dva pacholky na konfch. Právě tito tři muži měli za úkol žebráky odhánět a zabezpečovat před kočárem volnou cestu, aby John — kočí — mohl bezpečně jet. Až zastaví před divadlem, budou tito čtyři kočár hlídat, aby z něj nikdo nic neukradl.

„Nevykláněj se, ať tě nevidí,“ přikazoval Valentině Padraic.

„Jakmile zahlédnou ženu, vědí, že má určitě šperky — a někteří jsou tak drzí, že se klidně nakloní dovnitř a strhnou je z tebe.“ Přestože Valentina měla svou kápi dobře připevněnu stříbrnými a jantarovými sponkami, poslechla svého společníka a přivinula si plášť více k tělu a kápi lemovanou kožešinou stáhla tak, aby jí zcela zakrývala obličej.

Kočár odbočil do úzké uličky, vedoucí přímo k divadlu, kde většina jejich pronásledovatelů zmizela. Nad divadlem vlál prapor na znamení, že se koná představení.

Valentina se naklonila dopředu a lordu Burkemu připomínal ten rozkošný obličej, olemovaný kožešinovou kapucí, vzrušení malého děvčátka, které má právě dostat věc, po níž toužilo celý život.

Nejraději by ji políbil, ale věděl, že není vhodná doba ani místo.

„Zůstaň uvnitř,“ přikazoval jí, ‚já se půjdu podívat, jestli pro nás zbyla nějaká místa.“ Vyskočil z kočáru a ke dvířkám se ihned postavili pacholci, aby lady Barrowsová nebyla rušena.

Valentina fascinovaně sledovala čilý ruch na ulicích. Když se vyklonila, spatřila prapor se zlatým glóbusem vyšitým na jasně šarlatovém hedvábí. Vlál na pozlacené tyči, umístěné na střeše. Viděla, jak kolem jejího kočáru spěchá do divadla obecenstvo — většinou obyčejní lidé, učedníci, obchodníčci s manželkami, i pár cizinců, kteří slyšeli o Mistru Shakespearovi. Viděla mladé dívky, které prodávaly ovoce z dřevěných podnosů, kolem kočáru prošla i tlustá rudolící žena, která vykřikovala: „Cukroví! Cukroví! Kdo koupí mé cukroví? Dva kousky za půl penny!“

74

Byl tam i prodavač vody a další žena, halasně vychvalující své koláčky a pivo.

Dvířka kočáru se náhle otevřela a lord Burke podal Valentině ruku, aby mohla vystoupit. „Podařilo se mi koupit poslední dvě místa na jevišti,“ říkal a vedl ji do divadla. „Pořádně si kolem sebe utahni plašt. Rika se, ze je dnes v divadle kapsarka Moll.

„Kdo to proboha je, Padraici?“

„Nejznámější zlodějka. Její pravé jméno je Mary Frithová a narodila se, jak jsem zaslechl, v celkem zámožné rodině. Obléká se do mužských šatů — už tím je dost zvláštní. Za dlouhá léta své praxe získala pověst vynikající zlodějky a nešetří nikoho — ani příslušnice svého pohlaví. Doufám, že sis nevzala příliš mnoho šperků.“

„Nemůžeš čekat, že se objevím na veřejnosti bez ozdob,“ odsekla mu zostra, až se musel zašklebit.

„Tak si kolem sebe pevně oviň ‘plášť,“ nabádal ji stále. „Nemám zbraň a kvůli nějaké tvé cetce se nemíním dostat do šarvátky.“ Proráželi si cestu mezi lavicemi v přízemí, kde seděli obyčejní lidé

— jedno místo stálo penny. Všechny lavice byly zaplněny hlučícím davem. Prodavači, kteří směli za drobný peníz, zaplacený majitelům divadla, nabízet zboží vevnitř, vychvalovali své pivo, jablečné víno, ovoce, ořechy a koláčky přímo v hledišti. V jednom koutě hrála skupinka mužů karty, zatímco v samém středu hlediště probíhala hlučná a vášnivá hra v kostky. U paty schůdků vedoucích na jeviště je zastavil divadelní zřízenec.

„Zákaz vstupu,“ zastavil je. „Tato část jeviště je vyhrazena pro hraběte z Pembroku a jeho společnost.“

„Já jsem si ale koupil třípencové vstupenky,“ bránil se Pad-rajc Burke.

„Zákaz vstupu,“ trval zřízenec pevně na svém.

„Hrabě z Pembroku se ale nedostaví,“ vložila se zostra do hovoru Valentina.

„Nedostaví?“ divil se zřízenec. „A proč — směl bych vědět?“

„Protože dlí podle rozkazů Jejího Veličenstva u vojenského námořnictva. Od včerejška. Prodavač lístků to určitě věděl, protože jinak by lordu Burkemu jeho vstupenky neprodal. Nechte nás projít, prosím. Nejsem zvyklá postávat na veřejných místech a čekat, až budu usazena. Jsem lady Barrowsová, jedna z dvorních dam samotné královny!“

Zrizenec okamzite vysekl Valentine poklonu a bez dalsího va-75

hání je odvedl na místa. „Omlouvám se, madam. Nebyl jsem informován. Doufám, že nebudete před královnou mluvit o divadle Globe špatně.“ Velmi na něj zapůsobila autorita, vyzařující z lady Barrowsové, o její kráse nemluvě. Myslel si, že všechny starší dvorní dámy Jejího Veličenstva jsou vyschlé staré báby, jako byla sama Bess.

„Pochopitelný omyl,“ odpověděla Valentina velkopansky, když je usadil. Pak se na zřízence na znamení díků usmála a okamžitě o něj ztratila veškerý zájem.

Lord Burke stěží zakrýval své ohromení. „Dobrý Bože, ty jsi ale čarodějka! Ještě chvíli a ten ubožák ti bude klečet u nohou a prosit za odpuštění.“

„Vždyť hrabě z Pembroku u loďstva skutečně je,“ prohlásila, „tak proč to neříct přímo? Ty bys tam stál a hádal se s ním, mylorde? Co je to za místnůstky kolem jeviště?“ změnila rázem téma. „Proč některé mají zatažené závěsy a jiné ne? Nebylo by místo v některé z těch místnůstek příjemnější? Je tam víc soukromi.

„Ach, je v nich až příliš velké soukromí. Kdybys, má drahá, byla viděna v některé z těch lóží, nesmírně by utrpěla tvá pověst.

Okamžitě bys byla u dvora znemožněna. V těch lóžích obšťastňují nejdražší prostitutky své zákazníky. Též v nich můžeš najít vysoce urozené dámy, které pod bohatě zdobenými maskami dělají společnost svým milencům, daleko od podezíravých pohledů svých manželů a přátel. Schválně sleduj lóže v průběhu představení.

Prostitutky budou mávat a přivolávat muže přímo z hlediště. Ty, které budou sedět tiše a s maskami na obličeji sledovat představení, mají zřejmě tajné dostaveníčko. A co se týče závěsů — když jsou zataženy, znamená to — ehm — že obchod byl uzavřen.“

Zrudla. „Úchvatné! To je vskutku velmi odlišný svět. Jsem velmi ráda, že mi ty i Willow pomáháte se do něj začlenit. Vidím, že se musím ještě o životě ve městě a u dvora hodně učit.“

„Já na tebe rád dám pozor, Val,“ zašeptal jí do ucha. „Jsi mým nejdražším majetkem, lásko.“ Dobrý Bože! Ten její parfém ho snad připraví o rozum!

„Ja nejsem nicim majetkem, mylorde, rekla tise vzteklym hlasem.

„Jak si dovoluješ říkat něco takového?“

Náhle vzhlédli, protože spatřili elegantně oděného pána, stejně vysokého jako lord Burke, který vystupoval po schůdcích na jeviště a mával na ně. Valentině připadal nesmírně pohledný. Je-

76

ho temně zlatavé vlasy jí připomínaly barvu medu. Padraic ho poznal a vstal, aby ho přivítal. Když stáli ti dva muži u sebe, lišili se svými vlasy jako noc a den.

Džentlmen usedl vedle lady Barrowsové, uchopil ji za ruku a vtiskl jí do dlaně horký polibek. Měl šedavé oči, krásně tvarovaný nos a pod ním nesmírně elegantně zastřižený knír. Neskrýval svůj zájem a v jeho pohledu se zračil nelíčený obdiv. „Thomas Ashburne, hrabě z Kempu, madam, k vašim službám. Rekněte mi, že nejste jeho žena, a zemřu jako šťastný člověk!“

Valentině přelétl přes rty lehký úsměv. Cítila, že skutečně upoutala jeho pozornost i zájem. Přesto mu odpověděla chladným hlasem:

„Vaše chování překračuje všechny meze, pane!“

„Ale jste tedy jeho žena, božská krásko?“

„Jsem jeho sestrenice.

„Pak byly mé modlitby vyslyšeny, madam.“ Obrátil se k Padraicovi.

„Nepředstavíš nás, příteli?“

„Tome, chovej se slusne! Toto je ma sestrenka, lady Barrowsová. Nedávno ovdověla a právě přijela z venkova — poprvé v životě je v Londýně. Zítra vstoupí do služeb ke královně. Dostal jsem osobní úkol dávat na ni pozor.“

„Myslím, že je to od tebe poněkud sobecké, Padraici. Velmi rád bych dohlížel na lady Barrowsovou sám.“ Znovu uchopil Valentininu ruku a pohlédl jí hluboko do očí se slovy: „Smím vám nabídnout své služby, madam, jako váš rytíř?“

„Pro Boha živého, Tome, cožpak se nikdy nebudeš chovat jako dospělý4?“ zavrčel lord Burke.

Hrabě ho ignoroval a ptal se: „Nu tedy, madam?“

„Naprosto nechci, aby ses kolem ní potloukal a rozčiloval královnu hned při nástupu Val do královských služeb,“ řekl Padraic

„Předpokládám, že dáma může mít kolem sebe kolik chce elegantních kavalírů, kteří se o ni budou starat,“ promluvila konečně Valentina s mírně vyzývavým úsměvem. Padraicova majetnická poznámka ji rozzlobila a nyní musela lehce odbýt tohoto atraktivního muže, přestože si byla stoprocentně jistá, že ho odbývat nechce.

„Mohu dostat svou ruku nazpět, mylorde?“ zeptala se kousavě.

„Pouze pokud na ní budete trvat,“ vrátil jí poznámku se šibalským úsměvem.

Valentina na něj mrkla. Nepamatovala si, že by někdy flirtovala s mužem. Jaká je to legrace!

77

„Za chvilku začne divadlo,“ řekl významně Padraic.

Valentina si všimla, že uprostřed jeviště již stojí několik herců.

„Lord Burke má pravdu. Měli bychom svou pozornost věnovat hercum.

„Můj hlas tedy ztichne, krásko, ale určitě neutichne mé srdce,“ prohlásil vášnivá hrabě zKempu.

„Boze muj, takove hloupe reci! zavrcel lord Burke a venoval příteli zlostný pohled.

Valentina se zachichotala. Uvědomila si, že to od ní neznělo zrovna inteligentně, ale nemohla si pomoct. Padraic žárlí, doopravdy žárlí! Nikdo na ni nikdy nežárlil. Nikdy se jí nestalo, že by o ni usilovali dva muži. „Vůbec si nemyslím, žejde o řeči,“ namítla. „Považuji vás za vskutku kouzelného, milý hrabě.“ A poctila ho dalsim usmevem. Tom Ashburne se na ni také usmál a byl se sebou navýsost spokojen. Lord Burke na ně vrhl pochmurný pohled a pak se věnoval hře.

Jakmile se děj hry rozbíhal, oba muži o Valentině přemýšleli Hrabě z Kempu si představoval, jak je asi nádherné milovat se s ní, líbat to maličké srdíčko u koutku jejích úst. Myšlenky Padraice Burkeho byly vážnější. Konečně se Valentině vyznal ze své lásky a neměl v úmyslu nechat jiného muže, aby mu ji přebral. Jsi má, drahá lásko, ať si to přiznáš, či ne, říkal jí v duchu. Jsi jen a jen má!

3

Mary Fittonová byla předána do péče lady Hawkinsové. Předčasně porodila mrtvého chlapce. Zbrklá a lehkomyslná Mary bloumala v mužské kápi po chodbách paláce a doufala, že se setká se svým milencem. Byla chována v největším opovržení. Stejně jako hezká malá Elizabeth Vernonová dostala Šanci, ale na rozdíl od Elizabeth se pustila do hazardní hry, v níž prohrála Hrabě se Southamptonu si svou milenku, slečnu Vernonovou, vzal za ženu. Hrabě z Pembroku nikoliv. Tato drsná realita vyděsila pět zbylých mladičkých dvorních dam natolik, že se začaly chovat neobvykle způsobně. Sešly se u krbu ve své komnatě a čekaly na příchod jednak nové dívky, která zaujme Maryino místo, jednak na svou novou paní. Jejich nervozita dostoupi-78

la vrcholu, když do komnaty vešla lady Scropeová ve společnosti nějaké mladé ženy. Kdo to asi je? ‚

„Dobre raflo, damy, pozdravila je lady Scropeova.

Všech pět dívek vstalo a uklonilo se oběma ženám. Všechny si pokradmu prohlížely tu cizí. Byla mladá, ale ne stejného věku jako ony. Jim bylo od třinácti do sedmnácti. Mary Fittonová již měla oslavit devatenácté narozeniny; byla z nich nejstarší, a tato cizinka nevypadá o mnoho starší než Mary.

„Toto je lady Barrowsová, vaše nová paní,“ představila ji lady Scropeová. „Prosím, předstupujte jednotlivě, představte se a řekněte, kolik vám je let.“

Pět dívek si rychle vyměnilo pohledy a pak nejstarší udělala krok vpřed a vyšla ze skupinky.

„Já jsem Margaret Dudleyová a je mi sedmnáct, madam,“ a uklonila se. Valentina se usmála a přikývla. „A toto je má sestřenice, Elizabeth Stanleyová,“ dodala Margaret a ukázala na nejmladší.

„Kolik je ti let, Elizabeth?“ zeptala se Valentina příjemným hlasem.

„Trináct, madam,“ ozvalo se nesmělé pípnutí. Dívenka se neohrabaně uklonila

Nejvyšší dívka, hrdě vyhlížející blondýna, jejíž krásu kazil poněkud dlouhý nos, předstoupila před lady Barrowsovou jako další.

„Já jsem lady Honoria de Bohun,“ řekla a udělala krok vzad.

„Neuklonila ses lady Barrowsove, Honorie, napomenula ji lady Scropeová.

„Snad to ode mne nečekáte, madam,“ řekla ledovým hlasem dívka.

„Rod de Bohun je zajisté urozenější než nějaký rod BarO roWSU.

„Neznám celý rod lady Barrowsové, Honorie, takže to nemohu posoudit, ale postavení vaší vychovatelky ji automaticky staví nad vás všechny a pokud se jí neukloníš, budu muset informovat královnu o tvé neposlušnosti. Události tohoto týdne způsobily, že by Její Veličenstvo na vaše výstřelky nemělo příliš mnoho trpělivosti. Královna by tě určitě bez váhání propustila ze svých služeb, Honorie de Bohun, protože Alžběta Tudorovna je zase nejurozenější z nás všech. Chápeš, co ti chci naznačit, děvče? Také podotýkám, žes nám nesdělila svůj věk.“

„Je mi sestnact, ozvala se sebevedoma odpověd. Honoria de Bohun se Valentině ukonila se špatně skrývanou podrážděností.

79

„Já jsem Eleanora Cliffordová, madam,“ řekla rudolící tmavovláska.

„A je mi také šestnáct.“ Vrhla na Valentinu veselý úsměv a uklonila se.

Předstoupila poslední dívka a uklonila se s nesmírnou elegancí: „Já jsem Penelope Howardová a je mi čtrnáct.“

„Moc mě těší, že se s vámi setkávám,“ řekla Valentina. „Má sestřenka lady Gabrielle Edwardes, dcera hraběte z Alcesteru, doplní za několik dní naše řady. Doufám, že jsem tím ukojila Vaši zvědavost nad tím, kdo bude novou dvorní dámou, protože všechny zjevně hoříte nedočkavostí se to dozvědět.“

Všechny dívky kromě Honorie se zahihňaly a lady Scropeová dodala: „Využijte odpoledne k seznámení s těmito dračicemi, lady Barrowsová. Královna je až do večera nebude potřebovat. Večer však pořádá slavnost na počest ambasadora z jednoho z těch malých německých státečků.“

„Snad by mi děvčata mohla ukázat Whitehall, abych se zde dokázala lépe orientovat,“ řekla Valentina.

„Vynikající nápad,“ vyhrkla nadšeně lady Scropeová. „Zanechám vás v jejich péči, lady Barrowsová, a přeji vám na novém místě úspěch. Dávejte si na ně pozor — spoustu dobrých žen dovedly až na pokraj šílenství.“ S těmito slovy lady Scropeová odešla.

Valentina se neubránila nepatrnému úsměvu, když se usadila na židli u ohně. Pohlédla na pět dívek svýma zvláštně modrýma očima a zeptala se: „Jste skutečně tak hrozně neposedné, jak mne všichni varují nebo se tak chováte prostě proto, že sloužit staré královně není nic veselého? Naše matky jako dívky královne slouzily a povazuji to za vyznamnou soucast spolecenskeho života, nemám pravdu?“

„I vaše maminka sloužila královně?“ zeptala se malá Beth Stanleyová.

„Ano,“ odpověděla Valentina. „Královna jí dokonce říkala ‚má vesnická myška‘, protože byla velmi nesmělá a tichá. Její rodina nepatřila k největším, a tak si nikdo neuvědomoval, že je dědičkou. Kromě toho nebyla žádná velká krasavice, a tak si jí lidé moc nevšímali.“

„Chudinka!“ vykřikla soucitně Penelope Howardová.

„Ale ne, nebyla zase taková chudinka,“ vysvětlovala Valentina. „Má matka je podobně jako královna inteligentní žena. Prožila celý svůj život na venkově — stejně jako já. Nebyla zvyklá na dvorské způsoby a nejvíce se bála jedné věci: že si ji lidé bu-

80

dou předcházet kvůli jejímu majetku a ne díky ní samotné. Zamilovala se do mého Otce hned první den svého pobytu u dvora, ačkoliv on si jí ani nevšiml. Měl plné ruce práce se sváděním jiných krásek. Mému otci se říkalo Nejkrásnější muž u dvora.“

„Jééé!“ vydechla malá Beth a vykulila údivem své modré oči.

„Slyšela jsem o něm! Je Ir, že? Všechny dvorní dámy ho strašně obdivovaly, ale neudělal tady kromě toho nějaký velikánský skandál?“

Nyní se již všechny dvorní dámy, včetně Honorie de Bohun, shlukly kolem Valentiny, posadily se na předložku u hořícího krbu a dychtivě ji sledovaly. U dvora byly klepy v oblibě, dokonce i prastaré klepy.

„Ano, skutečně ztropil skandál,“ odpovídala Valentina a oči jí šibalsky zářily. „Co jste o tom slyšely?“

„Maminka i tety o něm okamžitě přestanou mluvit, když jsem na doslech,“ přiznala se nejmladší dvorní dáma.

„Snad bych tedy“ rozmýšlela se Valentina, „o něm neměla mluvit ani já.“

„Ne! Ach ne! Jen vyprávějte! Prosím!“

Valentina e rozesmala. „Dobra tedy, souhlasila konecne. „Myslím, že jste dost staré na to, abyste si historku o mém otci vyslechly.

Opravdu je Ir. Jmenoval se Conn O‘Malley a jeho sestra, má tetička Skye, také sloužila u královny. Právě ona přivedla mého otce ke dvoru. Zcela Její Veličenstvo okouzlil a královna mu nabídla místo mezi těmi, kteří ji doprovázeli ve slavnostních průvodech. Několik let zůstal u dvora, dokud neudělal vážnou chybu — svedl ženu ambasadora ze San Lorenza a nechal se přistihnout. Aby neštěstí nebylo málo, lady Holdenová a její dcery — dvojčata — prohlásily, že i je můj otec svedl! Lord Holden byl samozřejmě vzteky bez sebe. Za daných okolností musela královna mého otce poslat od dvora pryč, ale starý lord Burghley se domníval, že by se otec měl i oženit, aby se trochu usadil. Zůstávala otázka — koho si má vzít? Byl Ir a neměl nijak skvělé jméno. Na druhou stranu byl pohledný, milý a bohatý díky svým podílům na obchodech společnosti O‘Malley-Small.

Když královna probírala tuto složitou otázku s lordem Burghleyem v největší tajnosti v královnině budoáru, promluvila má matka — byla totiž jedinou soukromou královninou dvorní dámou — a navrhla, že by nevěstou mohla být ona! Vysvětlila jim, ze i ona je napul Irka, bohata, bez velkeho jmena, takze pro

81

Conna 0‘ Malleyho bude skvělou ženou! Připomněla královně, ze Jeji Velicenstvo slíbilo zesnulemu otci me matky, ze matce najde ženicha. Stanovila si jedinou podmfnku. Matčin ženich musel odsouhlasit přijetí matčina rodinného jména, aby rod nevymřel. Tak se Conn O‘Malley stal Connem St. Michael, lordem Blissem. A to je celá historie svatby mé matky s mým otcem,“ skončila Valentina s úsměvem.

„Je váš tatínek stále tak pohledný?“ ptala se Margaret Dudleyová.

„Pouhá zmínka o něm přivádí královně úsměv na rty — a ona se poslední dobou směje stále méně!“ ‚

„Ano, priznala Valentina. „Je stejně pohledny, jako byval, jen mu na skráních šedivějí vlasy.“

„A jsou Vaši rodiče spolu šťastni‘?“ vyptávala se Eleanora Cliffordová.

„Jistě! Vždycky spolu byli šťastní a spokojení, protože se milují opravdovou láskou.“

„Láska! Jen pohleďte, kam láska dostala ubohou Mary,“ poznamenala hořce Honoria de Bohun.

„Will Herbert neví o lásce ani ň,“ vyhrkla Eleanora. „Je to sobecký, ctižádostivý chlap a ty to moc dobře víš, Honorie. Snažila ses ho ulovit sama, ale jeho zaujala Mary. Jenže Will Herbert nechtěl po Mary nějakou lásku. Mělas štěstí, žes unikla jeho pozornosti.“

„Přemítám, zda skutečně existuje něco jako opravdová láska,“ zamyslela se znovu Honoria, „nebo jestli má královna pravdu, když tvrdí, že náklonnost je falešná.“

„Samozřejmě že opravdová láska existuje,“ vložila se do hovoru Margaret Dudleyová. „Pokud by na světě nebyla naděje na lásku, myslím, že by nikdo z nás nepřežil. Jen jim povězte, že láska je, rnadam,“ poprosila Valentinu Margaret a obrátila k ní prosebný pohled.

„Jistěže láska existuje,“ ujistila je Valentina, „ale někdy se těžko hledá. Nesmíte se nikdy vzdát naděje na lásku, žádná z vas!

„Když se váš otec jmenuje lord Bliss,“ nepodařilo se překonat zvědavost Penelopě Howardové, „proč jste tedy vy lady Barrowsova?

„Jsem vdova,“ odpověděla Valentina prostě.

„Ach,“ vydechly všechny dvorní dámy soucitně.

„Byla jste dlouho vdaná? Máte děti‘? Jaké to je? Milovala jste ho vasnive? Otazky se jen sypaly.

82

Valentina se rozesmála na celé kolo. To jsou ale zvědavé treperendy! Ale vždyť jejich život u dvora je dost nepřirozený, uvědomila si náhle. Jsou donuceny dospívat rychleji, než musela ona — v bezpečí venkovského domova. Dokonce ani Anne nešla ke dvoru, dokud nebyla starší. I když — Bevin bylo pouhých patnáct. Samozřejmě že dvůr její sestry nijak nepoznamenal, ale dcery Aidan St. Michael zdědily matčinu urputnost, sílu a praktičnost.

Valentina pohlédla na ty obličejíky obrácené k ní. Dokonce i Honoria de Bohun se začala chovat k lady Barrowsové

ohleduplněji. „Nebyla jsem vdaná ani měsíc,“ odhalila část svého příběhu. „Ned se zabil nešťastnou náhodou při pádu zkoně.

Samozřejmě děti jsme mít nestihli. Byl to skvělý muž.“ Zádná další vysvětlení nejsou zapotřebí, usoudila Valentina. Zbytek příběhu je nemusí zajímat.

„Budete po něm truchlit celý život, madam?“ zeptala se Beth. Valentina musela překonat smích. „Myslím, že ne,“ odpověděla. „Já vím.., že by to tak nechtěl.“

„Takže jste přišla — stejně jako my ostatní — hledat ke dvoru manžela,“ podotkla Honoria de Bohun nepokrytě.

„Honorie!“ Ostatní dívky se tvářily pohoršeně. Samozřejmě všechny přišly hledat ke dvoru manžela, pokud již nebyly zasnoubené, ale přiznat něco takového znamenalo strašlivý nedostatek taktu. Kromě toho lady Barrowsová jím byla nadřízená!

„Ne, Honorie,“ odpověděla Valentina klidně. Uvažovala, proč se ta dívka chová tak nepřátelsky.

„Proč jste tedy přišla ke dvoru? Nikdo se sem v dnešní době nehrne, pokud nemá dobrý důvod. Stará královna umírá, ale bude jí to ještě pěkně dlouho trvat — to alespoň tvrdí můj otec. Tudorovci mají tuhý kořínek.“

„Přišla jsem sloužit královně jako má matka, má teta, mé sestřenice a dokonce již mé dvě mladší sestry. Není v tom nic tajuplného. Já stále truchlím za svého manžela a upřímně řečeno, moje mila, nemam vubec zajem vdavat se znovu. Myshm ale, že toho povídání o mně již bylo dost. Musíte mi něco povědět o sobě a pak chci, abyste mi ukázaly Whitehall. Kdo začne‘? Margaret — ty jsi nejstarší.“ Všechny dívky Valentině podrobně vyprávěly o své rodině, stycích a svém životě než se dostaly ke dvoru. Dvě z pěti dívek

— Eleanora Cliffordová a Penelope Howardová — byly před svým odchodem ke dvoru zasnoubeny a Eleanora se měla na konci lé-

83

ta vdávat. Valentina si v duchu připomínala, aby o tom matce napsala, protože Maggii bude příští měsíc třináct a kdo ví, kdy se najde další příležitost umístit nejmladší sestru mezi královniny dvorní dámy. Nikdo ani nemůže odhadnout, jak dlouho ještě královna bude žít… Jestli zdědí Jakub Stuart královský trůn, přivede si s sebou své lidi. Zdálo se, že pro Maggii St. Michael nastal vskutku příhodný čas.

Margaret Dudleyová přišla o svého nastávajícího manžela před dvěma lety. Při jedné akci korzárů v Novém Světě nešťastně zahynul. Nebude snadné pro ni najít jiného, protože přesto, že patří do mocné rodiny Dudleyů, patří ke vzdálenější, méně významné větvi. Doporučení do královských služeb získala díky přímluvě svého vzdáleného bratrance, hraběte z Warwicku, který také patřil do rodiny Dudleyů. Její sestřenka Beth Stanleyová byla naopak velmi bohatou dědičkou a již nyní měla řadu nápadníků. Bethina ovdovělá matka však nijak nespěchala s předáváním bohatství svého jediného dítěte někomu, kdo by se k ní nemusel chovat tak laskavě jako královna Bess.

Přestože Honoria de Bohun měla starobylé a slavné jméno, majetná nebyla. Rodina musela dát těke dohromady sumu na to, aby ji vůbec mohla poslat ke dvoru. Svou naději skládali v krásu a asketičnost Honorie, které by jí mohly získat manžela — v ideálním případě bohatého. Ačkoliv se mnoho mužů pokoušelo hrdou dívku svádět, nepodařilo se to ani jedinému. Honona znala pravou hodnotu svých jediných cenností — své krásy a schopností. Prvotní nenávistné vystupování vůči Valentině plynulo z faktu, že Honoria chápala každou atraktivní ženu u dvora jako potenciální sokyni. Valentina se všechno o Hononi dozvěděla od upovídané Eleanory Cliffordové, když se Ho-nonie ve snaze vyhnout se vyprávění o sobě omluvila a odešla na toaletu.

Když se vrátila, Valentina jí laskavě řekla: „Dozvěděla jsem se o tvé minulosti od tvých společnic, Honorie. Chtěla bys mi ještě něco říct tysama?“

„Jsem si jista, ze vam urcite rekly vsechno, madam, zaznela kyselá odpověď.

„Pak,“ Valentina vstala, „se půjdeme projít. Buďte tak hodné a ukažte mi Whitehall, abych se zde vyznala a nepoletovala po chodbách jako ztracená.“

Margaret Dudleyová vzala na sebe úkol mluvčí a průvodkyně.

„Whitehall,“ začala, ‚je vlastně labyrint budov, madam. Ne-84

musíme chodit dál, než za Great Court, protože čím dál od něj se dostanete, tím méně uvidíte. Mně se mnohem víc líbí Richmond, kam se za krátkou dobu přestěhujeme.“

„Mně se ze všech nejvíce líbí Hampton Court,“ ozvala se Penelope.

„A můj oblíbený je Greenwich,“ nenechala se zahanbit Eleanora.

„Právě tam se mí rodiče seznámili a pak vzali,“ řekla Valentina.

„Oni se brali v Greenwichi?“ Beth zase vykulila oči.

„V královnině soukromé kapli. A oddával je královnin kněz,“ přisadila lady Barrowsová. „Má tetička Skye a její nejmladší dcera, má sestřenka Velvet, se také vdávaly v Greenwichi, díky královnině štědré podpoře.“

„Já si jen přeji, aby královna zůstala štědrá k milostným romancím stejně jako byla v časech vašich příbuzných,“ zamumlala Honorie.

„Bůh pomáhej nám všem, jimž by se pokoušel dvořit nějaký džentlmen! Jakmile si královna něčeho všimne, hned je oheň na střeše. Na všechny nás žárlí, protože jsme mladé a hezké, zatímco ona je stará a vysušená!“ ‚

„Honorie! Margaret Dudley vypadala opravdove pohorsena. „Jestli tě jednou někdo uslyší, dostaneš se do opravdových problémů.

Nemůžeš si dovolit nechat se poslat domů bez manžela, tak se musíš naučit držet jazyk za zuby!“

„No to máš pravdu,“ odpověděla Honorie vzdorovitě. „Zádná z nás nemá šanci na štěstí, pokud nás bude sledovat ta stará dračice — a ona nás sleduje vždycky.“

„Margaret má pravdu, Honorie,“ ozvala se lehce vyčítavě

i Valentina. „Musíš si dávat pozor na to, co říkáš, protože zastáváš u královnina dvora významnou pozici a ostatní si mohou o královně myslet cokoliv, ale v žádném případě nezaváhají, aby Jejímu Veličenstvu nedonesly, cos říkala, jen aby tvé místo získaly.“ Honoria si povzdechla. „Jsem tady už téměř rok, madam, a nepotkala jsem džentlmena, jehož city by byly opravdové. Už mě to deprimuje!“ -

Valentina se usmala: „Mam dva bratry, kteri pujdou brzy ke dvoru, a několik bratranců. Musím ti je představit, Honorie. Nemohu mluvit za ně, ale domnívám se, že ti budou příjemnější než ostatní, kteří se ti dvoří.“

„Jsou vaši bratři hodně hezcí?“ ptala se Beth dychtivě.

85

„Oni si to rádi myslí.“ Valentina se zasmála. „Colinovi bude dvacet a Paytonovi na jaře osmnáct.“

V paláci bydlely stovky lidí — od urozených až po nejnižší služebnictvo. Byla v něm spousta dlážděných nádvoří — každé mělo své jméno. Valentině připadalo nejúchvatnější Nádvoří modliteb, kde byl uprostřed zahrad malý oltář určený k letním bohoslužbám.

Dívky jí ukazovaly dlouhé chodby a galerie, spoustu pokojů pro ubytování služebnictva i urozených lidí. Nádvoří měla různé tvary a velikosti a obklopovaly je různé věže

— v jedné z nich si Alžbětin otec, Jindřich VIII., vzal za ženu její matku, Anne Boleynovou.

Když kardinál Wolsey předal všechen svůj majetek králi Jindřichovi, zařídil, aby byla v jeho venkovském sídle — Esheru — rozebrána chodba zvaná Privy Gallery a znovu sestavena ve Whitehallu.

Vypadala jako řetěz propojených chodeb s okny po obou stranách, z nichž se otevíral výhled na zahrady na straně jedné a Temži na straně druhé. Galerie byly obloženy a táflovány vynikajícím dřevem, zdobily je řezby lidských postav, zvířat a květin. Stropy byly vykládány drahým kamením a zlatem a na zdech visely nádherné tapiserie. Valentině připadala tato část Whitehallu nejkrásnější.

Margaret Dudleyová je nakonec zavedla do soukromé královniny komnaty, v níž Valentině ukázala portrét pověšený na čestném místě vedle dveří. Dvorní malíř Jindřicha Tudora, Hans Holbein, vymaloval Jindřicha VIII. po boku s otcem, Jindřichem VII., matkou Alžbětou z Yorku a královnou Jane Seymourovou, která byla matkou jeho jediného legitimního syna. Ačkoli v době, kdy malíř Holbein vytvářel portrét, byla Jane již mrtvá, podařilo se mu skvěle ji vypodobnit zpaměti.

Dvorní dámy kráčely se svou paní překrásnou chodbou v přízemí Whitehallu, zvanou Stone Gallery. Královna ji kdysi využívala k obveselení zahraničních návštěvníků. Nyní však byla Stone Gallery rozdělena na tři části a venku na nádvoří byla dočasně umístěna provizorní hodovní síň.

Byla zastřešena plachtovinou, kterou po celé délce sta yardů podpíralo třicet pozlacených sloupů, vysokých čtyřicet stop. Cela konstrukce byla navrzena tak, aby pnpominala kamennou budovu. Vnější stěny vypadaly jako z kamene. Uvnitř vymalovali dvorní malíři na strop slunce, hvězdy a bílé mraky. Ještě dvacet let poté, co byla ‚dočasná‘ hodovní síň vystavěna, stále sloužila, kdykoli královna pořádala ve Whitehallu slavnosti.

86

„Dnes večer se právě zde bude odehrávat to slavnostní přijetí,“ podotkla Margaret Dudleyová.

„Není příliš chladno?“ divila se Valentina.

„O nic víc než kdekoli jinde v paláci. Kromě toho zde budou pánve s dřevěným uhlím a uvnitř bude teplo díky spoustě lidských těl. A také můžeme tancovat, abychom nezmrzly,“ prohlásila Margaret.

Když se vrátily do svých komnat, dozvěděly se, že královna povečeří pouze se svými dvorními dámami. Rozhodla se obléci do stříbrných šatů, takže dvorní dámy musely mít oděv vyladěn do bílé a stříbrné. Lady Barrowsová si smí vzít, co bude chtít. Valentinin malý soukromý pokojík byl přímo za pokoji ostatních dvorních dam. V něm našla — ke své úlevě — netrpělivou Nan.

„Tenhle palác není o nic lepší, než králíkárna,“ bručela Nan.

„Nedokážu nikdy najít správnou cestu a lokajové jsou dost nafoukaní, mylady. Nemůžu taky splašit nikoho, kdo by byl ochotný přinés vodu na koupání.“

„Za takovou službu jim musíš dát spropitné, Nan. Matčina stará služebná Mag mi to prozradila. Ale nesmíš zaplatit dřív, než vodu přinesou, protože jinak klidně vezmou peníze, ale nenamáhají se nic nosit.“

„To jsou mravy! To jsou mravy!“ sténala Nan. „Přála bych si, aby ses provdala za lorda Burkeho a my mohly bydlet v normálním spořádaném domě.“

„Cože? Co to má znamenat, Nan? Kdo ti řekl, že vůbec uvažuji o nějakém dalším manželství a navíc s Padraicem Burkem? Ja jsem urcite nic podobneho netvrdila.

„Vždyť tě miluje, nemám pravdu?“ zeptala se Nan přímo. Valentina na ni neme iirala

„Už přeci nemládneš, mylady, jestli si smím dovolit takovou poznámku. Letos v březnu dovršíš jedenadvaceti let, ne? Pro starsi zenu neni snadne najit manzela. Lord Burke je hezky muz a ma majetek. Jestli zůstane u dvora — a podle mých informací tornu tak je —‚ pak určitě proto, že ti chce být nablízku. Aspoň si to myslím. Nemůžeš čekat, že si ho dvorní dámy nebudou všímat. Měla bys být na pozoru, mylady, jinak přijdeš o dobrou partii.“

„Nan, měla bych ti připomenout, že stále truchlím za lorda Barrowse,“ odsekla Ostře Valentina. „Nemohu vůbec začít uvažovat o dalším manželství — nejdřív až v létě. Nejsem si dokonce ani jistá, zda se chci znovu vdát. Užívám si své svobody.“

„Ano, ano. Užíváš si toho, že se o tebe perou dva džentlme-87

ni,“ podotkla rozmrzele Nan. „Lordu Burkemu se ani za mák nelíbí, jak se na tebe pověsil hrabě z Kempu.“

„Lord Burke může jít do horoucích pekel, Nan. Není ani můj manžel, ani snoubenec, dokonce ani můj milenec! Jsem svou vlastní paní a zařídím se po svém!“

„Bůh mě zatrať, jestli tvá urozená matka někdy vypustila z úst podobná slova! Milenec? Vskutku? Jestli tě někdy přistihnu

s milencem, mylady, odjedu natotata domů do Pearroc Royal a všechno prozradím tvému otci!“ ‚

Valentina se rozesmala. „Pro mě existuje miziva sance, ze bych si mohla najít milence, Nan. Za prvé — příliš dobře mě hlídáš. A za druhé — já jsem nebyla zrozena k tornu, abych uměla zakrývat pravdu. Tak a teď se běž podívat, jestli dokážeš přimět některého z lokajů, aby mi přinesl horkou vodu a pak mi sežeň něco k jídlu.“ Valentina lehce povečeřela — krocaní maso, chléb a sýr máčený v jejím vlastním víně — a pohodlně si hověla ve vaně z dubového dřeva, když tu se prudce rozrazily dveře jejího pokoje a dovnitř vtrhlo pět dvorních dam.

„No tak, dámy, co to má znamenat?“ okřikovala je rozzlobená Nan

„Lady Barrowsová! Lady Barrowsová! Honoria mi sebrala perly a nechce mi je vrátit!“ vzlykala Beth.

„Máš půl tuctu jiných a já nemám žádné,“ řekla Honoria plačky.

„Předtím jsi mi je půjčovala.“

„Na koho hcis sva osidla dnes vecer, Honorie? popichovala ji Eleanora.

„Nemusíš být tak nafoukaná jenom proto, že se budeš brzy vdávat,“ vyštěkla Honoria. „Ne všechny máme takové štěstí!“

„Ja chci sve perly, vzlykala Beth.

Valentina zavřela oči. Věděla, že nesmí připustit, aby ji tyhle malé dračice ovládly

„Vyrušily jste mne při koupeli,“ řekla mrazivě. V pokoji se náhle rozhostilo ticho, protože dívky si uvědomily, jak vážné se dopustily chyby. „Az se obleknu, celou zalezitost si probereme.

Všech pět děvčat tiše vycouvalo z pokoje a stejně tiše za seb()u zavřelo dveře.

Jakmile zmizely, Valentina vyzvala Nan: „Pomoz mi do šatů, ať mohu jít uklidnit tu hádku.“

„Které z těch nemravných šatů budeš chtít, mylady?“ zeptala se Nan. 88

„Ty tmavě fialové se stříbrnou krajkou,“ odpověděla slaďoučkým hlasem Valentina.

Dívky byly dostatečně zaražené, když lady Barrowsová vstoupila do jejich komnat a doslova žasly nad Valentininou krásou. Předtím na sobě měla černé šaty upnuté ke krku a vlasy schované pod čepcem. Pohled na ni v temně fialovém sametu je omráčil. Spodní sukně šatů byla ušitá ze stříbrné látky kombinované se sametovým brokátem a rukávy zdobené stříbrnou krajkou. Stejná stříbrná krajka koketně lemovala výstřih. Módní šaty jí nesmírně slušely. Do Valentinina elegantního uzlu vlasů Nan vpletla malé stříbrné květiny — každá měla ametystový střed. Náhrdelník a náušnice byly umně vyrobeny z růžových perel.

„Jste připraveny?“ zeptala se. Uspokojilo ji, jaký dojem na ně udelala.

„Ano, madam,“ odpověděly sborově a uklonily se jí.

„Výborně. Odejdeme ihned, jakmile se nám podaří vyřešit dilema s perlami. Honorie, Beth — pojďte ke mně.“ Jakmile se před ni obě dívky postavily, Valentina řekla: „Honorie, udělalas chybu, že sis vzala Elizabetiny perly, aniž ses jí nejprve zeptala Co se tebe týče, Beth — perly jsou skutečně tvoje a pokud sis chtěla vzít přesně ty, které si půjčila Honoria, mohlas jí nabídnout nějaké jiné. Víš, pro ženu není lehké nemít žádné šperky. Než jsem se provdala za lorda Barrowse, sama jsem měla jen velmi málo pravých šperků.

Obě vás musím potrestat, protože jste se zachovaly nesprávně. Ani jedna se dnes neozdobíte šperky. Zádné perly, ani náušnice, ani prsteny, brože nebo náramky. Dnes budou vašimi jedinými šperky zářící oči a oslnivé úsměvy. Dnes večer se musíte spolehnout pouze a výhradně na svůj šarm, mé milé dámy.“

„To je nespravedlivé,“ kňourala Beth a modré oči se jí zase zalily slzami.

„Elizabeth Stanleyová, ještě jsme neprobraly tvůj neomalený vpád do mého soukromí v době, kdy jsem se koupala,“ řekla Valentina tiše.

„Uklidni se, Beth!“ okřikla Margaret sestřenku.

Pod ostřížím dohledem lady Barrowsové si dívky sundaly všechny šperky. Pak odspěchaly do královniných komnat, kde na ně Alžběta Tudorovna již čekala.

Neméně ostříží zrak Jejího Veličenstva přehlédl dívky a následovala otázka: „Proč Elizabeth Stanleyová a Honoria de Bohun

dnes nemaji zadne sperky, lady Barrowsova?

89

„Za trest, madam. Zmocnily se jich hříšné pocity sobectví a pýchy,“ odpověděla Valentina.

„Cha cha! Konečně je zde vychovatelka dvorních dam, která ví, jak zacházet S těmi harpyjemi utrženými z řetězu! Věděla jsem, ze se nemylim, kdyz vam davam takovy ukol, lady Barrowsová. Oplýváte možná krásou svého otce, ale nechybí vám

ani rozum vaší matky!“ - - -

Kralovna se smichem vyšla z komnat nasledovana svymi mladšími i staršími dvorními dámami.

V hodovní síni zahráli hudebníci při královnině příchodu slavnostní pochod. Hnědý sametový trůn, posázený obrovitými diamanty, rubíny, safíry a perlami, stál na nejdůležitějším místě v síni.

Královna se usadila obklopená svými dámami. S nesmírnou blahosklonností očekávala příchod nového ambasadora vévodství z Cleves. V atmosféře sálu byl cítit podivný neklid. Valentina bedlivě naslouchala hovoru kolem sebe a ihned zjistila, z jakého důvodu.

Hrabě z Essexu, syn Lettice Knollysové, královniny sestřenice a bývalé královniny sokyně, se znovu zachoval dost špatně. Byl královniným oblíbencem prakticky od svého prvního dne u dvora a Alžběta ho nesmírně milovala, někdy dokonce tak, jak mohla asi milovat vlastního syna, jindy zase jako muže. V průběhu jejich dlouhého přátelství však Robert Devereaux, hrabě z Essexu, dovolil své pýše, aby ovládla jeho mozek i srdce. Na rozdíl oJ svého lstivého nevlastního Otce — nyní mrtvého — Roberta Dudleye, hraběte z Leicesteru, se Essex nikdy nenaučil klást královnu v jejich blízkém vztahu na první místo.

Zmocila se ho absolutní, nesmírná ctižádost a nikdy neměl daleko k hádce s kýmkoliv, koho neměl rád, nebo kdo jím podle jeho názoru pohrdal. Mezi ostatními královninými oblíbenci se nenašel jediný, s nímž by se již nepohádal. V průběhu úspěšné války se španělským loďstvem si nakrátko poněkud zlepšil vztahy se Sirem Walterem Raleghem, ale v letech následujících již nedokázal mluvit s královniným dávným favoritem „Waterem“ normálně. Královna Essexe snad skutečně milovala, ale Essex nechápal. že Alžběta Tudorovna se nemíní odklonit od těch, které svou láskou poctila dříve.

Hrabě z Essexu se dostal do otevřeného střetu se starým lordem Burghleyem a jeho právoplatným dědicem a synem Robertem Cecilem. Po smrti lorda Burghleye si Roberta Cecila královna oblíbila ještě více, protože byl prohnaným politikem

90

a věrným služebníkem Jejího Veličenstva, stejně jako býval jeho otec. Pokud Cecil podporoval jakoukoliv záležitost, bylo jasně, že hrabě z Essexu bude proti.

Essex patřil k velitelům expedice do Cádizu. Druhým velitelem se stal lord admirál Howard, s nímž Essex vedl nekonečné spory a rozčiloval ho svými dětinskými hříčkami — podepsal například dokument určený pro královnu tak vysoko, že se admirál nemohl podepsat nad něj.

Vůbec ničemu nepomohlo ani královnino povýšení lorda admirála Howarda z Effinghamu na hraběte z Nottinghamu, které získal za své služby Anglii jednak při porážce španělského loďstva, jednak při expedici do Cádizu. Novopečený hrabě získal tedy vyšší postavení při oficiálních slavnostech než Essex, jenže uražený Robert Devereaux právě toho roku odmítl svou účast na listopadové slavnosti a královně se po mladém Robinovi nesmírně stýskalo. Ve snaze získat si znovu jeho náklonnost z něj udělala hlavního ceremoniáře Anglie, takže ho znovu nad Nottinghama povýšila.

Královna pak musela vybrat nového zástupce Anglie do Irska. Spanělé, kteří se rádi pletli do cizích věcí, nabídli svou podporu hraběti z Tyronu a protože Francouzi podepsali mírovou do-hodu se Španělskem, Anglie náhle stála znovu tváří v tvář hrozícímu nebezpečí. Alžběta chtěla pro funkci vybrat svého bratrance Sira Williama Knollyse — strýce hraběte z Essexu. Essex však ve snaze zbavit se Sira George Carewa, jednoho ze starých přátel lorda Burghleye, navrhl do funkce právě jeho. Vždyť Irsko je nejlepším místem, kam se dá poslat osobní nepřítel….

Královna pochopila Essexův záměr a kandidáta odmítla. Essex se dětinsky rozčílil a v neskrývaném gestu opovržení se ke královně otočil zády. Královna mu bez váhání dala facku. On Položil ruku na meč a hlasitě vykřikoval, že takové zacházení by si nenechal líbit ani od samotného Jindřicha VIII., natož od pouhé ženské. Alžběta Tudorovna se rozlítila. Hrabě z Nottinghamu si všiml jejího narůstajícího hněvu a moudře se postavil přímo mezi svou panovnici a hraběte. Královna — značně rozčarována otřesným chováním svého favorita, odešla bez jediného ohlédnutí. Leicester. Hatton.

Ralegh. Všichni to byli moudří, vášniví muži, jejichž oddanost nikdy neopadla, ačkoli sám Bůh byl svědkem jejich vysokých ambicí. S radostí je obdarovávala a oni vděčně přijímali a za to ji chránili a hráli si s ní pomocí laskavých, příjemných slůvek na lásku. Od hraběte z Essexu se však ničeho

91

podobného nedočkala. Nechápala jeho postoj a přiváděl ji k šílenství. Poprvé v životě se zmýlila — špatně Essexe odhadla.

Hrabě z Essexu královnu urazil, ale omluvit se již nedokázal. Pravě v této době se lord Burghley — William Cecil — rozhodl umřít.

Alžběta nesmírně truchlila, protože William Cecil jí stál po boku od samého počátku její vlády. Představoval pro ni Otce, kterého nikdy ve skutečnosti neměla. Smrt lorda Burghleye vytvořila hraběti z Essexu vynikající příležitost, jak si napravit reputaci. Matka i sestry mu vřele doporučovaly, aby se jí chopil, ale on jejich rad nedbal.

Rozhodl se vrátit po bok královny, až sám uzná za vhodné.

K návratu si vybral církevní svátek 17. listopadu toho roku, ale svou přítomností chtěl spíše rozčílit Sira Waltera Ralegha než potěšit královnu. Ralegh se totiž několik let předtím oženil bez královnina svolení s její oblíbenou dvorní dámou Elizabeth Throckmortonovou. Byli do sebe nesmírně zamilovaní a čekali přes čtyři roky na královnin souhlas, ale Oflä se tomuto tématu vyhýbala, kdykoli s ním za ní přišli. Nakonec Bess s milencem uprchla, aby se mohli vzít. Když se královna o jejich zradě dozvěděla, nesmírně se rozčílila. I přes veškerý vztek jim darovala zámek Sherbourne v Dorsetu, ale ke dvoru jim dlouho nedovolovala vůbec vstoupit.

Alžběta se cítila osamělejší než kdykoliv předtím. Povolala tedy Sira Waltera, aby dělal velitele gardy a přijala ho I s manželkou Bess zpět ke dvoru. Pro sváteční den Ralegh vyšňořil své gardisty do zlatohnědého sametu s oranžovými chocholy. Chtěl uctít královnu, na níž vždy záviselo množství jeho bohatství. Věděl, že elegantním průvodem Alžbětu potěší, proto vše zařídil k její plné spokojenosti. Essex se však o Raleghových plánech dozvěděl. Považoval za náramný šprým odít do zcela stejných šatů svou vlastní obrovskou družinu a hrdě vpochodovat před královský trůn.

Alžbětu tento projev Essexovy neurvalosti znechutil, takže slavnost brzy skončila. Pochopila Raleghovu snahu o získání její přízně a náležitě ji ocenila. Stejně ovšem pochopila i záměry Essexovy a ranilo ji, že přišel s překvapením, které Raleghovi ublížilo.

Essex se vrátil ke dvoru, protože nemínil dovolit Siru Walteru Raleghovi nebo mladému Cecilovi, aby před ním získali náskok. Po dobu několika měsíců dával o sobě vědět podivným způsobem — odmítal každého navrženého kandidáta na místo ve-

92

litele v Irsku. Zcela zjevně toužil po získání tohoto titulu pro sebe a královna se nakonec podvolila. Nicméně se nesmírně zlobila na mladíka, který jí odplatou za vše, co mu dala, vracel jen hořkost a smutek. Irsko bylo odjakživa proslaveným pohřebištěm všech anglických snah — politických i vojenských. Pokud se Essex domníval, že uspěje tam, kde tolik mužů před ním zklamalo, snad Anglii udělá dobrou službu.

Před odjezdem do Irska v březnu roku 1599 se Robert Devereaux chvástal před svými družiníky: „Podle mého se líp velí armádám, než ženským vrtochům.“

Přestože byl hrabě z Essexu nesmírně složitá osobnost, dokázal si získat sympatie lidí na svou stranu, protože když se snažil, uměl vystupovat nesmírně roztomile. Spousta mladých mužů sloužících u dvora toužila po skvělé kariéře a dychtivě se hlásila k Essexovi.

Slechtičtí synové, dobrodruzi a mnoho válečných veteránů z Cádizu. Essex se tedy vydal z Anglie s velkolepou armádou, obrovskými zásobami a slibem, že dostane vše, co si bude přát, jen když zajistí vítězství nad Tyronem a jeho rebely.

Jakmile se Essex dostal z královnina dohledu, porušil všechny rozkazy, které mu dala, přes veškeré námitky Sira Johna Harringtona, královnina oblíbeného kmotřence, a Sira Christophera Blounta, Essexova nevlastního otce. Královna svému veliteli vojsk přikázala, aby bezodkladně zamířil do Ulsteru a střetl se s Tyronem. Vzhledem k momentu překvapení měl vynikající šanci na rychlé vítězství. Essex však vytroubil období svého příjezdu po celém Irsku a celé deštivé jaro a léto strávil v bezpečí Dublin Pale, což bylo území nedaleko Dublinu, které si Angličané drželi již od dob Normanů.

Královniny rozlícené dopisy, v nichž žádala vysvětlení, zůstávaly bez odpovědi. Nakonec se Essex odhodlal — když už se obával zákroku Roberta Cecila a několika ostatních, kteří by ho okamžitě svrhli — a odspěchal na sever, kde narychlo podepsal s hrabětem z Tyronu příměří — značně znevýhodňující královnu. Posléze s opovržením zcela přehlédl královnin výslovný rozkaz, aby se nevracel do Anglie, a s několika blízkými přáteli přijel.

24. září roku 1599 se dostavil do paláce Nonsuch, kde právě královna prodlévala, a vynutil si vstup do její ložnice, ještě než královna vstala. Spatřil ji tak, jak ji nikdy žádný muž neviděl — bez paruky, bez líčidel a bez šperků. Okamžitě si uvědomil svou chybu, poklekl a zulíbal nabízenou překrásnou ruku a pak se rychle odebral převléct se ze svých špinavých jezdeckých šatů.

93

S jistotou předpokládal, že mu šarm pomůže najít východisko z obtížné situace.

Ještě toho dne dopoledne se královna — k Essexově nesmírnému potěšení — uvolila poskytnout mu audienci. Mluvili dlouho mezi čtyřma očima a ti, kteří naslouchali jejich rozhovoru za dveřmi, slyšeli jen nezřetelné mumlání. Královna ani jednou na vzpurneho hraběte nezvysila hlas. Pak panovnice o samote poobědvala ve své komnatě, zatímco Essex se stal středem pozornosti v hodovní síni. Poté s ním promluvila znovu a tentokrát každý bez problémů mohl zaslechnout, jak královna žádá po hraběti vysvětlení jeho projevů otevřené neposlušnosti. Když Essex nedokázal uspokojivě odpovídat na její otázky a snažil se vyklouznout z nepříjemné situace tím, že házel vinu za své neuváženosti na jiné, Alžběta Tudorovna vybuchla; předvedla dokonale svou věhlasnou temperamentní povahu a vyhnala svého nejoblíbenějšího favorita do York House v doprovodu lorda Egertona. Nikterak se nesnažila skrývat, jak hluboce ji Robert Devereaux zklamal a rozlítil.

Essex se uchýlil ke své klasické reakci na obtížné situace a zmařené plány. Onemocněl — uměle si přivodil stav hluboké deprese a začínal věřit, že brzy zemře. Když přátelé Essexe konečně donutili, aby královně napsal plné doznání a přihlásil se ke svým chybám a omylům, byly zrušeny přípravy na jeho odsouzení. Na radu Roberta Cecila královna totiž přijala dlouho odkládanou Essexovu omluvu. Dovolila mu dokonce vrátit se domů do Essex House, avšak musel zůstat pod dozorem v domácím vězení. Alžbětu sice dojímaly Essexovy sliby, nicméně již nemínila zavírat oči před jeho proradnou povahou.

Essexovi v domácím prostředí mezi vlastním služebnictvem, u ženy a rodiny, značně otrnulo. Napsal královně ponížený dopis, aby ho svým trestem nezruinovala. Musel rychle investovat do svých podniků, takže potřeboval peníze. Královna jeho dopis ignorovala. Odpustila mu pouze do té míry, že se uvolila ušetřit ho veřejného soudního procesu, ale nezbavila ho povinnosti stanout před královským soudním tribunálem v York House, kde se měl za své činy zodpovídat.

Dostavil se před soud a vyslechl výtky na adresu svého neslýchaného a pobuřujícího chování v Irsku. Soudci poukazovali na královnino nesmírné milosrdenství — vždyť mu dovolila návrat domů! Pak vyřkli ortel — musí zůstat pod dohledem v domácím vězení v Essexu, dokud jej královnina písemným příka—

94

zem trestu nezbaví. Bylo mu nadále zakázáno vykonávat veřejně funkce královského ceremoniáře, vrchního podkoního a velitele zásobování armády. Co se záležitosti jeho majetku týkalo, královna zatím k rozhodnutí nedospěla.

Pouhý fakt, že mu majetek nezabrala, dával Essexovi naději. Začínal si být jist, že nedojde k žádné konfiskaci. Miluje ho až příliš, než aby ho dokázala potrestat, usoudil hrabě poťouchle.

Alžběta měla skutečně pro svého mladého Robina slabost, takže ho po třech měsících domácího vězení zbavila. Protože se ani slůvkem nezmínila o jeho podnicích, Essex melodramaticky prohlásil, že se vzdává společenského života. Jeho dluhy dosahovaly nesmírné výše a každým dnem rostly. Zoufale potřeboval svůj hlavní zdroj příjmů a pacht na sladká vína mu měl již vypršet kolem svátku Svatého Mikuláše. Essex úpěnlivě prosil Alžbětu, aby pacht prodloužila.

Královna se však rozhodla naposledy hraběte vyzkoušet a přesvědčit se o jeho věrnosti. I když totiž žadonil o prodloužení pachtů na sladká vína, neibavil se své arogance

„Když kůň začíná být vzpurný a jankovitý, je třeba ho zkrotit

— nejdřív musí dostat míň ovsa,“ prohlásila zamyšleně. Odmítla hraběti pacht na sladká vína prodloužit. „Můj lord Essex by udělal dobře, kdyby měl na paměti, že Anglie má jediného vládce — královnu. A královna ho naučí, že ona je skutečnou panovnicí Anglie

— a on jen pouhým poslušným služebníkem.“ Královna se svěřila dvorním dámám, že pokud se hrabě bude snažit své chování poněkud napravit, obnoví jeho pachty, ale k tornu zatím nenastala vhodná doba Hrabě si bude muset počkat, až bude královna v dobrém rozmaru — a ví Bůh, že její trpělivost již pokoušel značně dlouho.

Essex reagoval dle svých zvyklostí — divokým výbuchem zuřivého vzteku. Královnin úsudek, vykřikoval nahlas přede všemi, kteří byli ochotni mu naslouchat, je ‚stejně křivý, jako její postava‘. Vyřítil se pryč v očekávání výzvy k návratu, která však nepřišla. Královna se zasmušile usmívala a k záležitosti se dále nevyjadřovala

Dvůr byl v těch časech plný mladých nespokojenců, kteří se podobně jako Essex snažili vyšvihnout co nejvýše, stejně jako mnozí před nimi. Přišli ke dvoru vydělat jmění, ale časy se již změnily. Přišli o dvacet let později než Conn O‘MalIey, který královnu, k její spokojenosti, směle přejmenoval na Glorianu, protože ona také ráda dávala přezdívky těm, které měla v obli-95

bě. Jenže Alžběta Tudorovna byla nyní již stará a unavená. Hospodářství země stálo na pokraji inflace a odměny za služby u dvora byly mnohem nižší, než ve zlatých dobách před dvěma desítkami let. Královna však měla stále ještě skvělou pověst, protože se do jejích služeb hrnuli mnozí nadšenci, i když byli odsouzeni k hlubokému zklamání.

Právě tito nadšení a arogantní mladíci odkojení pohádkami o úchvatné slávě Anglie vedené pevnou Alžbětinou rukou, muži, kteří nikdy nepoznali skutečnou válku nebo nesvobodu, právě oni se stali věrnými stoupenci Roberta Devereauxe. Do řad jeho družiny se dostali i jiní; pohůnci pro Essexe získali veškeré mužské obyvatelstvo z welšského pohraničí. Byli to římští katolíci, kteří věřili, že jim Essex pomůže k návratu do Anglie a ke katolické víře. Essex napsal osobní dopis lordu Mountjoyovi do Irska, v němž naléhal, aby přijel do Anglie a připojil se k němu. Essexovi přívrženci z vyšších vrstev si dokonce dopisovali se skotským králem Jakubem, jenže prohnaný Jakub sice neodmítl Essexovu pomoc, ale nemínil mu také poslat žádná vojska ze svých řad. Zvolil vyčkávací taktiku a čekal, co se stane.

Essex se chytil do vlastních tenat. Zjevně se dočkal ochladnutí královské náklonnosti; nemínil se s tím však smířit. Královna ho držela v domácím vězení v York House téměř rok — nesměl se stýkat ani s rodinou a přáteli. V průběhu té doby jeho velikášství rostlo živeno samo sebou, bylo mu odepřeno prodloužení jeho pachtů a Essex se pod přímou hrozbou neodvratného bankrotu začal obávat, že přijde o všechno. Podobně jako divoké zvíře dohnané do pasti se uchýlil k zoufalému jednání. Kdyby býval na chvíli odešel ze scény a počkal si na příhodnější okamžik, snad by se mu znovu dostalo královniny přízně, ale nesmírná pýcha nedovolovala Robertu Devereauxovi, aby se snížil k roli napraveného kajícníka. Za podpory svého sekretáře Henryho Cuffa začal hrabě osnovat plány ke královninu svržení.

Robertu Cecilovi bylo vše známo — tudíž byla informována i královna. Alžběta Tudorovna čekala na Essexovo poslední osudové klopýtnutí. Tentokrát jí bylo jasné, že nesmí znát slitování.

„Přežila jsem ty, kteří mi byli věrní, stejně jako ty nevěrné. Přežila jsem ty, kteří mne milovali, stejně jako ty, kteří mi přáli jen to nejhorší,“ mluvila za jednoho šedivého únorového odpoledne královna sama k sobě a rázně přecházela ve své komnatě sem a tam.

„A přestože je Essex tak mladý, přežiji i jeho.“ 96

„Nemohu uvěřit tornu, že by si doopravdy přál Jejímu Veličenstvu skutečně uškodit,“ prohlásila lady Scropeová uklidňujícím tónem.

„Ne, již pouhé jeho myšlenky, které navíc ani nedokáže udržet v tajnosti, jsou pro královnu skutečnou hrozbou,“ namítla rozhodně lady Dudleyová.

„Ano,“ přitakala lady Howardová, královnina sestřenice. „Chování Roberta Devereauxe se vymyká veškeré kontrole. Již dosti dlouho.“ Valentina naslouchala hovoru z koutku komnaty, kde seděla spolu s nejmladšími dvorními dámami, které vyšívaly krajkové polštáře pro královnino lůžko. Valentina měla královnu velmi ráda a, stejně jako všechny Alžbětiny dvorní dámy, pociťovala potřebu ji ochraňovat. Náhle vstoupila služebná a postavila na královnin jídelní stolek talíře a mísy. Alžběta na ni podrážděně pohlédla. „Co je zase tohle, zatraceně?“ obořila se na ni.

„Vaše večeře, Veličenstvo,“ uklonila se služebná.

Královna přelétla talíře pohledem. Přinesli jí kus hovězího masa, kapouna v citrónovo-skořicové omáčce, mladého králíka zapečeného v těstíčku, pstruha na bílém víně s koprovou omáčkou a mísu salátu s lístky hořčice spařené s červeným vínem a cibulkou. Z čerstvě upečeného chleba se ještě kouřilo a na stole nechybělo ani obrovité kolo tvrdého sýra.

„Odneste to,“ přikázala královna. „Nebudu jíst.“

„Ale Vaše Veličenstvo něco sníst musí,“ naléhala lady Scropeová.

„Odnést!“ zavelela královna, vyřítila se z komnaty do ložnice a práskla za sebou dveřmi.

Na okamžik se rozhostilo ticho, ale vzápětí se všechny dvorní dámy rozštěbetaly. Valentina své dívky utišila jediným přísným pohledem, pak vstala a přistoupila k lady Howardové.

Catherine Carey Howardová byla královnina sestřenice. Příbuzné se měly nesmírně rády a hluboce si jedna druhé vážily. „Copak, lady Barrowsová9“ zeptala se lady Howardová Valentiny

„Smím s vámi hovořit mezi čtyřma očima?“ otázala se Valentina. Lady Howardova jen prikyvla. „Kralovna je schopna existovat prakticky z ničeho, ale jíst musí. Má však problémy se zuby, madam. Má tetička Cecily a služebná mé matky měly stejný problém. Přišly o zadní zuby, jimiž se žvýká. Královští kuchaři královně připravují stále stejná jídla, jenže královna již ne-97

může kousat tak, jako kdysi. Co to řekl francouzský velvyslanec na královninu adresu? ‚Je to dáma, kterou čas poněkud překvapil.‘ Královna je hrdá. Nikdy by si ani slůvkem neposteskla, protože by to považovala za slabost nehodnou vládkyně Anglie. Raději by umřela hlady, než by řekla kuchařům, že již zkrátka nemůže jíst obrovské kusy hovězího nebo jehněčího.“

„Moje milá, vždyť ty máš pravdu!“ zašeptala udiveně lady Howardová. „Jsi nesmírně bystrá, když se ti podařilo odhalit královnin problém za tak krátkou dobu, co jsi u dvora!“ Lady Howardová se přátelsky usmála.

„Připadá mi, jako bych znala královnu celý svůj život,“ vrátila lady Howardové úsměv Valentina.

„Co tedy podnikneme? Jsem s rozumem v koncích.“ „Ja jsem jen prosta venkovska divka, madam, zacala nesmele Valentina, „ale navrhovala bych jednoduché řešení, když dovolíte.“ Lady Howardová přikývla. „Královna potřebuje výživná, kvalitní jídla, která však může snadno rozmělnit v ústech. Kdybyste mne laskavě představila kuchaři Jejího Veličenstva a já bych mu dala přesné pokyny. Jakmile knulovnin problém pochopí, jsem si jista, že bude vařit podle její chuti.“

„Díky Bohu, že jste jen ‚prostá venkovská dívka‘, lady Barrowsová!“ překypovala chválou lady Howardová.

Královnin kuchař nevycházel z údivu, když spatřil dvě krábyniny dvorní dámy v kuchyni. Otřel si rudý obličej utěrkou a ihned k nim přispěchal. Poznal lady Howardovou a neohrabaně se uklonil.

„Čím vám mohu posloužit, rnylady‘?“ otázal se zdvořile. - - „Toto je lady Barrowsova. Ma na starosti nejmladsi dvorni damy. Ráda by s vámi probrala problém týkající se pokrmů, připravovaných pro královnu, pane Browningu,“ prohlásila hraběnka z Nottinghamu.

„Je snad flěCo v nepořádku? Cožpak Jejímu Veličenstvu hovězí pečínka nechutnala?“ zeptal se ustaraně kuchař.

Valentina se na něj přatelsky usmála. „Vaše jidla jsou vzdy vynikající, pane Browningu. Jediný, kdo je poněkud v nepořádku, je královna, ale domnívám se, že byste o jejích potížích neměl s nikým mluvit. Proto potřebuji vaši pomoc V jedné spiklenecké záležitosti. Víte, královna totiž, stejně jako mnoho starších lidí, přichází o zuby. Ty, co jí zbyly, nejsou příliš pevné. Má problémy s kousáním, pane Browningu. Nemůže tedy jíst to, co vždy jídávala — tedy to, co pro ni stále připravujete.“

98

Kuchař se ťukl do čela. „Aha!“ zvolal. „Už to chápu, mylady! Chudák královna Bess si nemůže přežvýkat pečínku tak, jako kdysi!“

„Přesně tak, pane Browningu. ‘ľeděla jsem, že mne pochopíte. Přesto však královna jíst musí a dobře víte, že kdybyste se jí pokusil předložit kaši, hodila by vám ji na hlavu.“

„To tedy ano!“ uculil se. „Vždycky si uměla na jídle pochutnat, jen co je pravda. Co jí mám tedy vařit, mylady?“

„Neurazilo by vás, kdybych vás naučila dvě, tři venkovská jídla, která byste mohl královně připravit?“ -

Kuchar stal jako zkoprnely. Vzdyt ta zena je z urozeneho rodu a žádá o svolení, aby mu mohla dát příkazy?… „S dovolením vám uvážu zástěru, mylady,“ vysoukal ze sebe pan Browning. „Nerad bych, abyste si ušpinila své krásné šaty.“

„Máte hovězí vývar?“ ptala se Valentina, když jí vázal kolem pasu zástěru. „A ještě budu potřebovat kus syrového hovězího, mrkev, pórek, trochu sherry a džbánek Smetany. Kde máte nějaké prkénko, ostrý nůž a kotlík‘?“

Lady Howardova a pan Browning s otevrenymi usty sledoval Valentinu, jak leje dvě velké sběračky vývaru do kotlíku. Pak rychle nakrájela mrkev a pórek a přidala je do polévky. S nesmírnou zručností nakrájela hovězí maso na malé kousky, hodila je do kotlíku a vzhlédla k panu Browningovi: „Budu potřebovat sůl, petržel a čerstvé kuličky pepře.“ Vše jí rychle přinesli a Valentina ochutila polévku špetkou soli, nasekala petrželku, nasypala ji do polévky a pak kotlík podala panu Browningovi „Dejte to pořádně uvařit,“ přikázala, „a než to bude hotovo, naučím vás několik dalších způsobů, jak povzbudit královninu chuť k jídlu. Musí jíst, aby získala svou dávnou sílu. Situace, v níž se nachází, představujeje velký nápor na její nervy.“

Lady Howardová nevycházela z údivu. Kdysi, jak věděla, byly všechny ženy vyšších vrstev tak zručné jako lady Barrowsová, ale kde je těm časům konec… Když mladou ženu sledovala při práci a viděla uctivý výraz ve tváři královnina kuchaře, pomyslela si, že šlechtičny patrně o něco přišly, když podobné věci zapomněly.

„Nadrobno krájené maso spolu s tenkými plátky zeleniny ochucené kořením můžete zapékat do těsta. Kapouna musíte dusit s mrkví a čerstvou cibulkou, dokud nezměkne. Ryby také krájejte na kousky a smíchejte s osmaženými kostičkami chleba a okořeněné zapékejte v troubě. Podávejte v omáčce vyrobené z čeda—

99

ru a vína. Jakékoli maso nebo drůbež nebo zvěřina či ryba se dá podávat v polévce uvařené s malými kousky zeleniny. Přineste mi kotlík s polévkou, pane Browningu, a já vám ukážu, jak polévku dochutit.“ Kuchtík postavil polévku na stůl a Valentina ji zalila sherry a pak přidala smetanu. Všechno dobře promíchala. Nakonec do polévky nasypala špetičku mletého pepře. Nabrala polévku na lžíci a dala královninu kuchaři ochutnat. Zamyšleně si usrkl horké tekutiny a tvář mu okamžitě rozjasnil úsměv.

„Vynikající, mylady! Takovou polévku jsem nikdy nejedl!“

„Nechte ji nyní odnést královně spolu s krajíčky měkkého tmavého chleba namazanými měkkým sýrem a jako zákusek švestkový džem se šlehačkou. Vím, že přesně to královna zbožňuje,“ prohlásila Valentina. „Pokud budete mít napříště na paměti stav královniných zubů, jsem přesvědčena, že jí dokážete připravit podobná jídla. O mé krátké návštěvě však musíte pomlčet, drahý pane Browningu,“ zakončila svůj hovor Valentina.

„Dobré bílé víno na kuře a ryby,“ prohlásil zamyšleně kuchař. „A skvělé červené burgundské na zvěřinu!“

„Přesně tak,“ usmála se Valentina. Pak uchopila lady Howardovou za ruku a obě se s kuchařem rozloučily.

„Má drahá, vy jste jí zachránila život!“ řekla obdivně lady Howardová, když se vracely do královniných komnat. „Nikdy vám to nezapomenu.“

„Madam, já královnu miluji a hluboce si jí vážím,“ odpověděla Valentina. „Věděla jsem, že vás mé poznámky o královně neurazí — vždyť přes královskou korunu je to i stará dáma, přestože si to nepřiznává. Duchem zůstává samozřejmě vitální, energická mladice. Její tělo však stárne a musí se o ně pečovat jinak než za dob její mladosti.“

Došly až do chodby vedoucí ke královniným komnatám. Lady Howardová se náhle zarazila. Pohlédla Valentině zpříma do tváře a zašeptala: „Mé dítě, jste pro nás v těchto časech tvrdých zkoušek skutečným požehnáním. Nikdy vám nezapomenu, co jste pro

mou sestřenku udělala. Máte ve mně přítelkyni, lady Barrowsová a doufám, že to budete mít na paměti, když bude potřeba.“

„Valentino!“

Obrátily se a spatřily, jak k nim míří lord Burke. Uklonil se. Nejprve políbil ruku lady Howardové, pak Valentině.

„Můj bratranec, lord Burke,“ představila ho Valentina hraběnce z Nottinghamu.

„Vy jste synem lady de Marisco?“ otázala se lady Howardová. 100

„Ano, madam, jsem.“

„Vzpomínám si na vaši matku. Dokázala život u dvora pěkně rozvirit.

„Vskutku, madam. Já to znám jen z vyprávění,“ odpověděl Padraic a šibalsky mu zablýsklo v očích.

Lady Howardová se zasmála a pak se obrátila k Valentině:

„Klidně si spolu povídejte, já se o mladé dvorní dámy postarám sama,“ a odspěchala do královských komnat.

„Nebyl jste v posledním čase zde, v paláci, mylorde,“ vytkla mu Valentina ironicky.

„Byl jsem v Clearfieldsu dohlédnout na to, aby vše dobře zabezpečili

na zimu. Chyběl jsem ti, má drahá?“

„Měla jsem příliš mnoho práce, než abych tě postrádala, Padraici. Před deseti dny přijela Gaby — dcera Willow. Na rozdíl od ostatních se tvá neteř přede mnou ani v nejmenším nestydí. Naštěstí má Jamesovu milou povahu a…“

„Chybělas mi,“ přerušil ji, objal její štíhlý pas a sklonil se, aby ji políbil na ušní lalůček.

„Padraici! Chovej se slušně! Přijdu kvůli tobě o místo,“ plísnila ho.

„V tom případě nebudeš mít na vybranou a musíš si mě vzít, má drahá,“ využil obratně příležitosti.

„Naprosto nemám v úmyslu se vdávat!“ prohlásila rozhodně. Vyklouzla z jeho objetí a spěšně vykročila ke královniným komnatám. Zatracený chlap! Proč si je tak jistý její náklonností? Vždyť ona si dokonce není jistá ani sama sebou! Vůbec se nenamáhal jí sdělit, že odjíždí do Clearfieldsu. Jednoho dne zkrátka u dvora nebyl a když se zeptala Willow, kde je, vůbec to nevěděla.

„Typický Padraic! Pořád se někde bezcílně potuluje,“ komentovala situaci Willow.

Nijak zvlášť ji tím neuklidnila… Ach Bože, proč je Padraic tak složitá povaha. Proč všechno mění přesně ve chvíli, kdy ona si přeje, aby vše zůstalo při starém‘? Byl její nejlepší přítel a měla ho rada jako pritele. Svymi neznymi sluvky ji vyvedl z miry a když ji políbil…, cítila se prostě… zvláštně. Jako kdyby ani nebyla Valentina St. Michael, ale někdo úplně jiný.

„Jé, lady Barrowsová,“ volala na ni Beth. „Dnes večer bude malá slavnost! Zatančíme si! Královna přikázala, abychom si oblekly nejlepsi saty!

„A jsou tvé nejlepší šaty vyprané a vyžehlené, slečno Stan-101

leyová?“ zeptala se Valentina Beth a krátce ji objala. „Odložte jehly, mé dámy. Pokud nás nyní královna nepotřebuje, můžete si jít dát do pořádku šaty na večer.“

Královna je opravdu nepotřebovala. Měla plno práce s jídlem. Polévka, kterou jí poslal kuchař, byla vskutku vynikající a švestkový džem se šlehačkou také vypadal náramně. Dostala se do příjemného rozmaru a poslala dvorní dámy, ať si jdou po svém.

Alžběta Tudorovna měla skvělou náladu celý večer a bavila dvůr hrou na navoněný skleněný spinet. Hrála s vervou a nadšením. Spousta přítomných ji nikdy hrát neslyšela, takže jen užasle obdivovali královnino umění. Pak se mohlo tančit, protože královna tanec vždy milovala. Byly doby, kdy uměla tančit všechny tance, ale nyní již nemohla strávit na parketu celý večer. Oděná v bílém sametu zdobeném zlatem, perlami a rubíny, v jasně rudé paruce tančila královna energický španělský tanec, při němž se pořád dupalo a tleskalo. Přes svůj věk zvládala právě tento tanec nejlépe ze všech.

Partnerem Alžběty Tudorovny byl Sir Walter Ralegh. Královna v duchu litovala, že nemůže být se Sirem Christopherem Hattoriem, který jí byl skvělým tanečním partnerem po dlouhá léta.

Následoval tanec zvaný lavolta ve valčíkovém rytmu. Valentina, která španělský tanec tančila s Padraicem, náhle s údivem zjistila, že před ní stojí Tom Ashburne, hrabě z Kempu. Jakmile zazněly první tóny, hrabě se elegantně uklonil. „Božská krásko,“ zašeptal tiše, aby ho zaslechla jen ona. Val nedokázala potlačit úsměv. Koutkem oka viděla Padraice, tančícího s Beth Stanleyovou, která k němu vzhlížela s neskrývaným obdivem. Lord Burke však vypadal skutečně rozčileně.

Když tanec skončil, Tom Ashburne popadl Valentinu za ruku

a vedl ji ke galerii. „Snažím se celé týdny upoutat vaši pozornost a být s vámi o samotě,“ řekl tiše. „Máte složitou povahu, madam. Cožpak vy si nikdy nevyčleníte trošičku času jen pro sebe?“

„Jsem zde, abych sloužila královně, mylorde, nikoli jako nástroj rozptýlení pro znuděné šlechtice.“ Jak se proboha ocitli v tom skrytém výklenku?

„Dotkla jste se mne, madam!“ Objal ji kolem pasu a přitáhl k sobě blíž. „Řekl vám již někdo, že máte oči jako ametystové hvězdy?“

„Ano, mylorde, již jsem to slyšela mnohokrát,“ odpověděla laškovně. Cítila, jak jí divoce buší srdce.

„Lžete,“ zašeptal ochraptěle a přitiskl svá ústa k jejím. „Chci 102

zjistit, zda máte jazýček nejen ostrý, ale i sladký, božská,“ mumlal nezřetelně.

Jeho rty byly jako oheň, nicméně vyvíjel jen nepatrné násilí, aby jí pronikl mezi rty a pak jazykem dovnitř. Padraic ji tak již líbal, ale toto přece není Padraic, říkala si zmateně. Tento muž je cizinec, přesto cítila, jak její tělo reaguje. Když jí prudce zvrátil hlavu dozadu, vyklouzla jí ňadra z hlubokého výstřihu černých sametových šatů. Pevně ji svíral kolem pasu a s tichým zasténáním se sklonil a zasypal jí hruď vášnivými polibky, ale když sevřel do rtů jednu její bradavku a laskal ji jazykem, až ztvrdla, Valentina vykřikla.

„Ne! Ne! Ach, prosím, ne! Mylorde!“ Odstrčila ho a upravila si krajku ve výstřihu, aby zakryla svou hruď před jeho vášnivým pohledem. Couvala pryč od něj a zavrtěla hlavou: „Já nejsem snadno dostupná, pane. Odpusťte, protože jsem naprosto neměla v úmyslu něco vám dovolit.“

Sedomodré oči jí hněvem jen plály. V jejím pohledu byl však oheň, nikoli chlad. „Zajisté si nemyslíte, že se spokojím s tak krátkým nahlédnutím do ráje, božská?“ Ani se nepohnul, ale jeho strnulost působila ještě děsivěji.

„Jsem počestná vdova a truchlím po svém manželovi, lorde Ashburne. Stydím se, že jsem svým chováním zavdala příčinu, abyste si myslel cokoli jiného!“

„Chci tě!“ zašeptal roztouženě.

Oči se jí rozšířily údivem. Rekla Padraicovi, že chce troufalého muže. Teď jeden stojí přímo před ní a ona si není jistá, zda se jí jeho troufalost líbí. „I kdybych netruchlila po lordu Barrowsovi,“ pokračovala zoufale, „tak si nebudu hrát na snadno dostupnou.

Prosím, řekněte, že si o mně nemyslíte něco podobného…“ S hrůzou si uvědomovala, že pláče. Připadala si mnohem mladší a hloupější, než těch šest dívenek, které měla na starosti.

Povzdechl, vykročil k ní a setřel jí slzu z tváře. „Neplač, Valentino,“ řekl něžně. „Neplač, má rozkošná krásko. Věř mi, když ti řekiiu, že tě považuji za nejpočestnější a nejspořádanější ze všech vdov. To však nic nemění na faktu, že po tobě nesmírně toužím.“

„Tak se mnou nesmíte mluvit,“ nabádala ho opatrně, ale ve skutečnosti ho nijak nemínila kárat.

A on si toho byl vědom. „Chci, abyste věděla, co cítím, božská krásko, protože já mám v úmyslu se vám začít dvořit, jakmile přestanete truchlit po manželovi.“

Překvapením nemohla popadnout dech, ale s pomocí veškeré své vnitřní síly se jí podařilo chladně odpovědět: „Já nevím, zda

103

se někdy znovu provdám, mylorde. Jednoho manžela jsem už měla, tak nevidím důvod, proč bych musela hledat druhého.“

„A kdo se o vás postará?“ ptal se jí.

„Ned mě zanechal dosti dobře zaopatřenou, mylorde.“

„Budete ale potřebovat manžela, pokud chcete děti, božská. Děti jsou jedna z věcí, k níž manžela potřebujete.“

„Jsem nejstarší ze sedmi sourozenců. Strávila jsem mnoho času péčí o děti. Možná mne i tyto povinnosti již unavily, mylorde.“ Cítila se poněkud jistěji, protože ji přestal propalovat vášnivým pohledem.

„Vy nemáte tak dobrodružnou povahu, jako vaše slavná tetička Skye, madam. Jste přímo stvořena pro klidný domácí krb a rodinu,“ řekl přesvědčivě.

„Vskutku, mylorde? K tomuto závěru jste dospěl po tak krátké době, co mne znáte?“ Náhle jí začínal čím dál tím víc připomínat Padraice. Proč ji ti muži dokáží vždy tak popudit?

„Jste žena, madam, a ženy jsou stvořeny pro domácí krb a děti,“ opakoval. „To není žádné tajemství.“

„Já jsem jiná,“ povzdechla si, „než ostatní ženy. Víte, pane, všechny ženy se od sebe liší, stejně jako muži. Cožpak jste se nikdy zblízka nedíval na růžový keř, mylorde? Přestože všechny kvítky jsou rudé, každý se v něčem liší od druhého. A tak tornu je i s lidmi, ať už s muži nebo se ženami.“

„To, co říkáte, musí být zajisté pravda, božská, protože znám spoustu žen, ale ani jedna ve mne nevzbudila touhu se jí dvořit. Vy však ano.“

„Jste až příliš smělý, mylorde! Nebudu vás déle povzbuzovat k dalším neuváženostem,“ vykřikla Valentina.

„Já si nemyslím, že dvořit se vám je neuváženost, madam.“ V očích se mu šibalsky zablesklo. „Domnívám se, že mi nicméně nezakazujete, abych se o vás ucházel.“

„Odveďte mě zpět ke královně,“ přikázala mu Valentina. „Už tak jste mi značně pošramotil pověst, mylorde.“

„Ještě jedno políbení,“ žadonil.

„Budu křičet,“ ujišťovala ho.

„Myslím, že nebudete,“ prohlásil sebejistě a rychle ji políbil. Ucítila lehký dotek jeho vousů na rtech.

„Pane!“ Valentina si dupla. „Zašel jste až příliš daleko.“

„Nikoliv, božská. Pouze jsem si dovolil snít,“ odpověděl. Pak ji uchopil za ruku a odváděl ji zpět do tanečního sálu bez jediného slova.

104

„Domnívám se, že toto je náš tanec, Val,“ řekl Padraic Burke chladně, když vstoupila spolu s Tomem do taneční síně. ťadraic ji odvedl na parket, aniž se hraběte z Kempu dovolil.

Tanec trval dlouho. Když konečně dospěl ke konci, Padraicovi se podařilo šikovně ji odvést ke stejným dveřím, jimiž před okamžikem vyklouzla s hrabětem. Valentina se téměř nahlas rozesmála, protože se ocitla v tomtéž tmavém výklenku, v němž před chvílí stála s Tomem Ashburnem.

„Padraici, co to má znamenat?“ ptala se rázně.

„Chci tě políbit, Val a mám zatím ještě dost rozumu, abych to nedělal před zraky celého dvora.“

„A co když já nemám na líbání náladu, mylorde?“ Všechno jí připadalo tak legrační, že se málem rozesmála na celé kolo. Co se to s ní najednou děje?

„Valentino Alžběto Roweno St. Michael,“ deklamoval Pad-rajc,

„nemohu uvěřit, že se scházíš se svými nápadníky — zvláště uvážím-li fakt, že jsi počestná vdova truchlící po manželovi.“

„Tys poslouchal? Ach! Ty neřáde!“ Zrudla a zvedla ruku, aby ho udeřila, ale on ji pevně uchopil a políbil do dlaně. Po tom polibku se jí roztřásla kolena.

„Myslíš si, že dopustím, aby nade mnou Tom Ashburne zvítězil, lásko?“ Přitáhl si ji blíž a pevným objetím jí přitiskl paže k tělu, takže se nemohla ani pohnout.

„Nemáš právo mě špehovat, Padraici Burke!“ Zbledla vzteky a metala po něm zlé pohledy. Ať jdou všichni chlapi k čertu anebo ještě dál — do horoucích pekel!

Jeho nádherné modré oči ji náhle začaly hypnotizovat a četla v nich slova, která zatím nedokázal vyslovit. Zahrála si tedy na zbabělce a uhnula pohledem jako první. On pak pomalu, pomaličku skláněl svou tmavou hlavu níž, až se přitiskl k jejím rtům. Nedokázala v sobě najít ani špetku síly, aby mu vzdorovala. Vášnivě ji políbil a po chvíli ho začala líbat sama. Chtěla se bránit, odstrčit ho od sebe, ale scházela jí síla. Zvedl hlavu, dlouze se na ni zadíval a pak zasypával drobnými krátkými polibky její rozechvělá ústa. Nenápadně, něžně vysvobodil jedno její ňadro ze zajetí výstřihu, zakryl ho svou dlaní, pak ruku zvedl a zálibně se díval na její hruď.

„Ne! Neblázni! Ach, neblázni!“ šeptala a cítila, jak jí stoupá horko do tváří, protože jí přímo před očima tuhla růžová bradavka jako nějaké říjnové zamrzlé poupě — a on se jí přitom ani nedotkl.

105

„Nemáš vůbec představu,“ šeptal, „jak nesmírně jsi krásná, má lásko. Rty máš poraněné mými polibky a ty překrásné oči mají něžný výraz, plný vášně, kterou zatím ještě ani nechápeš. Až do nejdelší smrti budu litovat, že jsem dopustil, aby sis vzala Edwarda Barrowse, když jsem tě tolik chtěl pro sebe. Tu chybu již nikdy nezopakuji, Val. Patříš mně.“ Políbil její ňadro a Valentina cítila, jak se třese od hlavy k patě.

„Jsem svou vlastní paní,“ zalapala po dechu. Zmítala se v bolestné touze, kterou tak dobře znala.

„Pokud se nestaneš oblíbenkyní Toma Ashburna, Val. On tě chce svést a jak vidíš, jsi velmi bezbranná. Edward Barrows byl možná chladný jako ryba — dej mu Bůh lehké odpočinutí — ale když tě připravil o panenství, Val, připravil cestičku vášni, kterou si člověk jako on ani neumí představit. Takové vášně dokáže rozdmýchat a ukojit jen opravdový muž. A ty, má lásko, jsi zosobněnou vášní.

Klidně se bav, jak uznáš za vhodné. Flirtuj si s Tomem Ashburnem, pokud máš dojem, že musíš, ale měj na paměti, lásko má, že jakmile přestaneš truchlit po Nedu Barrowsovi, staneš se mou ženou,“ uzavřel svou řeč Padraic.

Nenápadně vyklouzla z jeho ochromujícího objetí a upravila si šaty.

„Lord z Kempu mě nechce svést, Padraici,“ řekla. „I on si mě chce vzít. On se chce ženit…, ty se chceš ženit…, ale já se naprosto nemíním vdávat. Bude zajímavé sledovat, kdo v této záležitosti zvítězí,“ prohlásila poněkud cynicky.

Padraic Burke se na Valentinu zašklebil. „Ano, miláčku, to tedy bude. Chtěl bych ti připomenout, že my, z rodu Burkeů, jsme zvyklí získat to, co si zamaneme.“

„Vskutku, mylorde? Nu, uvidíme. Zbývají mi ještě čtyři dlouhé měsíce truchlení po Nedovi,“ připomněla mu.

„Tmavé barvy ti sluší,“ poznamenal. „V těchto šatech ještě dokonaleji vynikne tvá nádherná pleť, připomínající plátky růží.“

„l—lezkč přirovnání, jen co je pravda, můj lorde Burke,“ zavolal na ně hrabě z Kempu, který šel do galerie za nimi. „Zdá se, že jsme sokové bojující o přízeň stejné dámy, nemám pravdu? Ne že by mi to nepřipomínalo staré časy, Padraici Pobaveně se na Padraice zadíval. Valentina byla šokována. Takže Tom slídil za ní a Padraicem stejně jako Padraic špehoval ji a Toma? Aby zakryla rozpaky, zeptala se:

„Jaké staré časy?“

„My jsme se v mládí setkali s Tomem v bitvě se španělským loďstvem, Val,“ vysvětloval lord Burke.

106

„A také jsme společně jeli do Cádizu s hrabětem z Essexu,“ pokračoval lord Ashburne.

„Doufám, že teď už s Essexem nemáš nic společného,“ poznamenal tázavě lord Burke.

Tom Ashburne zavrtěl hlavou. „Hraje příliš nebezpečnou hru, Padraici. Dobrodružství je jedna věc, ale Essex si pohrává se zradou. Obávám se, že to nepřežije.“

„V této záležitosti si neprotiřečíme, Tome.“

„Pánové, musíte mne doprovodit zpět do sálu,“ prohlásila Valentina.

„Pokud chcete pokračovat v hovoru o starých časech, můžete pokračovat tam. Nejsem si jista, zda vaše chování neposkvrnilo mé dobré jméno.“

Oba muži se zasmáli, uklonili se před Valentinou a nabídli jí rámě. Trojice se pak společně odebrala do sálu, kde královnina slavnost právě vrcholila.

„Smím si zamluvit tento tanec, madam?“ ptal se Thomas Ashburne.

„Nikoli, Tome, tento tanec je můj — jsem si jist,“ provokoval Padraic.

„Já dnes večer již nebudu tančit, pánové,“ prohlásila Valentina rozhodně. „A buďte tak laskavi a nepřitahujte k nám ještě více pozornosti, než doposud. Nepřeji si být zatažená do skandálu.“

„Ach, tady jste, má milá,“ zvolala lady Scropeová a nechtěně ji vysvobodila. „Královna si přeje, abyste se k ní dostavila, lady Barrowsová.“

„Pánové,“ uklonila se Valentina svým společníkům. Pak se rychle obrátila a následovala lady Scropeovou.

„Je má,“ řekl tiše lord Burke a nenamáhal se ani pohlédnout na svého soka.

„Nikoli, Padraici, bude má,“ prohlásil hrabě z Kempu.

„Takže si vyhlašujeme válku o oltář, Tome?“

„Ano. Nemilosrdnou válku,“ zazněla odpověď. „Zvítězí ten lepší.“

„Mám v úmyslu zvítězit,“ uchechtl se lord Burke. „Ach ano, skutečně chci zvítězit, Tome. Tentokrát nechci zopakovat Cádiz.“

„Když jsem získal plavou Marii-Constanzu?“

„Když jsi mi ukradl plavovlasou seňoritu,“ poopravil ho lord Burke.

„Tentokrát tu dívku získám já, Tome.“

„Jen když si ji vyhraješ, Padraici. Jen když vyhraješ,“ pronesl tiše hrabě z Kempu.

107

4

Královnina rada měla tajně zasedat v domě lorda Buckhursta. Královna Alžběta Tudorovna tiše a nenápadně vyklouzla z paláce pouze s jedinou dvorní dámou, protože nechtěla, aby se o jejím odchodu vědělo. Vzala s sebou mladou lady Barrowsovou.

„Ještě nejsi natolik známá, aby si všimli, že v paláci chybíš, má milá,“ vysvětlovala královna v kočáře, když projížděly městem. „A kromě toho vím, že umíš být diskrétní a neřekneš nikde nic o tom, co dnes uslyšíš.“

„Jsem především vždy věrnou služebnicí Vaší Milosti,“ ujistila královnu Valentina.

„To jsem si všimla,“ odpověděla královna vlídně. „Má sestřenka Kate Careyová prozradila, že právě ty jsi navrhla změnu mého jídelníčku. Vyprávěla mi o tvých obavách z toho, že nepřijímám dost jídla a díky tornu se mi nebude dostávat energie v době, kdy ji potřebuji nejvíce. Jsi jako matka — tvé oči doopravdy vidí. Přitom nejsi žádná klepna.“

„Já si pouze přeji být k službám Vaší Milosti,“ opakovala Valentina a opatrně volila slova, protože královna nesnášela sebemenší narážku na svůj věk.

„Pchá.“ Královna se zasmála a nic neříkala, ale Valentininy myšlenky přečetla dokonale.

Uvedli je do velké a pohodlné knihovny lorda Buckhursta. Královna byla usazena do křesla u krbu a Valentina na stoličku po jejím boku. Všichni členové rady již v místnosti seděli.

Robert Cecil se zhluboka nadechl, zadržel dech a začal: „Právě jsem se dozvěděl, že lord Mounteagle a několik dalších, jejichž jména prozatím zůstanou nevyslovena, přejeli řeku do Southwarku do divadla Globe, kde podplatili herce lorda Chamberlaina, aby dnešní odpoledne zahráli jako mimořádné představení Richarda II.

Essex již několik týdnů vede čilou korespondenci s Jakubem Skotským a ačkoliv ten proradný Stuart zatím zjevně nenabídl našemu rebelovi žádnou přímou pomoc, pokračující korespondence s hrabětem může být chápána jako nepřímá podpora Essexovy vzpoury. O vzpouře vám nyní poskytnu více podrobností.“

Královna přikývla. „Pokračuj, Pygmy. Raději bych znala všechny špatné zprávy dříve než později.“

Cecil přikývl a pak pokračoval: „Essexův nevlastní otec, lord Blount, spolu s lordem Charlesem Danversem mají být zde, poblíž

108

Whitehallu, na dokonalém strategickém místě. Několik dalších pnů bude připraveno u královské mincovny a další u Toweru. Jakmile budou všichni rozestavěni, hrabě z Essexu má v plánu vstoupit do královských komnat Vaší Milosti a zajistit vás osobně.“

„Cože? Vskutku?!“ vykřikla Alžběta. Zjevně neztrácela svůj proslavený smysl pro humor.

Robert Cecil pokračoval — všechny oči členů rady se k němu pozorně upíraly. „Hrabě věří, že jakmile bude Vaše Milost v jeho moci, podpoří ho celý Londýn.“

„Ten blázen!“ konstatovala královna. „Londýn je od samého počátku mým městem. Nikdy se neobrátí proti mně.“

Ostatní souhlasně zamručeli.

„Za jakým účelem organizuje Essex tuto rebelii, Pygmy?“ zeptala se královna Roberta Cecila.

Robert Cecil si dovolil suché zasmání. „Aby se zbavil mě… a všech ostatních, kteří obklopují Vaši Milost a nesdílejí s hrabětem stejné názory. Má v úmyslu vyhlásit nad Vaší Milostí protektorství a sám se vyhlásit lordem protektorem, dokud…,“ Cecil zaváhal.

„Snažil by se vládnout mým jménem, dokud bych nezemřela a na můj trůn neusedl nějaký následovník,“ řekla královna zcela otevřeně. Sir Robert přikývl.

Alžběta zavrtěla hlavou. „Pánové,“ zeptala se, „kde jsem u mladého Robina udělala chybu? Ostatní mi vždy sloužili dobře, ale on není, jak se zdá, schopen sloužit nikomu jinému než sobě. Sama jsem ho častokráte varovala, že vládce Anglie může být jen jeden.“ Povzdechla si tak zhluboka a tak smutně, že ji Valentina ihned uchopila za ruku a položila si královninu dlaň na tvář ve snaze ji i beze slov utěšit.

Alžběta Tudorovna jí ruku maličko stiskla. „A tak,“ pokračovala,

„zařídil, aby byl výjimečně hrán divadelní kus mistra Shakespeara, který si klade otázku, zda mají králové právo na moc, již jim udělil sám Bůh, a ukazuje svržení vládce. Tím povzbuzuje v lidech nepokoj a domnívá se, že získá díky své drobné zradě podporu. Ach, Essexi! Ty hlupáku! Já jsem byla královnou této země dříve, než ses stal pouhým zábleskem v oku své matky. Té hyeny! Té Lettice, které se tak podobá… Ona je do toho patrně také zapletena, stejně jako její mladý manžílek! Proradná mrcha! Nejprve ode mne odláká Dudleyho a teď se musí její syn zmocnit mého trůnu!“

109

„Nerozčilujte se, drahá madam,“ uklidňoval svou paní Robert Cecil.

„Existuje ještě nepatrná šance, že by hrabě z Essexu mohl být

donucen k pokání.“

Napětí vzrůstalo a naplnilo celou místnost, protože v ní neseděl ani jeden člověk, který v možnost něčeho takového věřil.

„Co chcete udělat?“ naléhala královna.

„Předvoláme hraběte před královskou radu. Třeba bude schopen nám svou činnost nějak osvětlit.“

„Daleko pravděpodobnější je, že schopen nebude,“ mumlal si pod vousy lord Buckhurst, správce královského pokladu.

„Jen do toho“ vyzvala je královna a její slova zazněla jako výstřel. Do domu hraběte z Essexu byl tedy vyslán posel s výzvou, aby se hrabě okamžitě dostavil na zasedání královské tajné rady. Posla však posměšky zahnali Essexovi přátelé, právě se navrátivší z divadla, kde shlédli ohnivé představení Richarda II. Ani mu nedovolili se s hrabětem setkat. Hrabě se omluvil.

Posel se tedy vrátil do domu lorda Buckhursta a vysvětlil celou situaci.

„Kajícník? Pchá!“ vybuchla královna.

„Trpělivost, drahá madam,“ uklidňoval ji Cecil. „Hrabě už stojí na žebři vedoucím k šibenici. Dejme mu alespoň možnost zasunout hlavu do oprátky, než utáhneme smyčku.“ Nařídil, aby byly posíleny stráže kolem paláce.

Mistr John Herbert, hlavní sekretář rady, byl vyslán do Essexova domu s tímtéž předvoláním. Nejprve se hrabě snažil mu vyhnout, ale John Herbert nebyl pouhý posel. Patřil do rodiny hraběte Pembroka. Ze ho hrabě Essex nyní nemůže přijmout‘? John Herbert tedy počká, až bude mít čas. Essex věděl, že se dostává do obtížné situace. Velmi nezdvořile tedy Herberta přijal a převzal předvolání před tajnou radu.

„Vyřiďte jim, že nyní přijít nemohu,“ vymlouval se hrabě.

„To není tak snadné, drahý lorde Essexi,“ odpověděl tiše John Herbert. „Proč nemůžete‘? Pokud předvolání odmítáte, musím znát důvod. Jinak může být vaše chování — ehm — špatně pochopeno. Dokonce i špatně vykládáno.“

„Bojím se o život,“ zazněla odpověď. „Dnes večer mě na Strandu napadl lord Grey. Obávám se opustit bezpečné zdi svého domu, protože mi hrozí smrt. To musí rada pochopit. Já nepřijdu, protože se neodvážím vyjít na ulici.“

„Dost,“ prohlásila Alžběta Tudorovna, když jí mistr Herbert 110

všechno vylíčil. „Je téměř půlnoc. Sejdeme se na zasedání rady zítra ráno v paláci a rozhodneme, jak naložit s mým lordem z Essexu.“

V kočáru mířícímu do Whitehallu královna nepromluvila ani slovo.

Za celou tu dlouhou dobu u lorda Buckhursta ani jednou nepustila Valentininu ruku. Když dorazily do královniných komnat, konečně ji pustila a prostě poděkovala: „Děkuji ti, lady Barrowsová, za pomoc.“ Valentina se královně uklonila a spěšně odešla do své komnaty.

„Kdes byla?“ vyptávala se Nan. „Lord Burke i hrabě z Kempu se po tobě nejmíň dvacetkrát sháněli.“

„Byla jsem s královnou a na víc se mě neptej,“ odpověděla Valentina a nijak nezacházela do podrobností.

Ozvalo se klepání na dveře a bručící Nan uvedla lorda Burkeho. Ještě než mohl promluvit, Valentina vyhrkla: „Byla jsem s královnou a teď si nepřeji být rušena,“

„Jedlas něco‘?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděla popravdě a najednou si uvědomila, jaký má hlad.

„Zajdi do kuchyně, Nan. Určitě ti něco pro paní dají. Já jí v tvé nepřítomnosti budu dělat společnost.“

Nan se zeširoka usmála, uklonila se mu a odspěchala.

Lord Burke bez varování Valentinu zvedl do náruče. Přešel s ní ke krbu, usadil se do měkkého houpacího křesla a posadil si ji na klín.

„Vypadáš unaveně,“ podotkl.

„Byla jsem s královnou od časného odpoledne,“ vysvětlovala stručně Val,

„Nejsi zatím zvyklá na tento způsob života. Ona ano a někdy zapomíná, že ostatní nemajĺ její vitalitu. Proč si nevzaa některou ze svých stálých dvorních dam‘? Proč tebe, Val‘?“

„Chtěla někoho, jehož nepřítomnosti si nikdo nevšimne, ačkoliv ani u mne se jí to nepovedlo, když jste s Tomem Ashburnem bušili na můj pokoj celý večer,“ řekla Valentina jedovatě.

Pohladil ji po šíji. „Nejsi zvyklá být tak dlouho vzhůru,“ opakoval a ona se bránila: „Přestaň mě vychovávat, Padraici. Přestože přiznávám, že na tento způsob života zvyklá nejsem, připadá mi dvůr značně inspirativní.“

Sklonil se a bez okolků ji políbil.

„Nemůžu přemýšlet, když mi děláš takovéhle věci,“ protestovala Val a snažila se uhnout.

„Já ale nechci, abys přemýšlela, Val.“ Zasmál se a přivinul ji 111

k sobě těsněji. „Přemýšlíš ažaž, má drahá. Chci, abys přestala přemýšlet, abys přestala všechno tak pečlivě zkoumat. Chci, aby ses se mnou vznášela až ke hvězdám, ty má praktická venkovská dívenko. Jak toho můžu dosáhnout, když o všem tak hluboce

přemýšlíš?“

„Ach, Padraici,“ povzdechla si. ‚Jsem strašně unavená. Ale přesto bych nechtěla, abys mě donutil k nějakému ukvapenému rozhodnutí, týkajícímu se mého života. Když jsem se ukvapeně rozhodovala naposled, udělala jsem to pro svou matku, která měla o mě starost, a pro své sestry. Až se vdám příště, vdám se jen proto, že hudu chtít já. Rozumíš?“

„Ano,“ přikývl, „ale ty zase musíš chápat, že jednou jsem tě již ztratil, Val. Kdybych jen na krátký okamžik pojal podezření, že Edwarda Barrowse nemiluješ, požádal bych tě o ruku sám. Já tě nesmím, nemohu, ztratit podruhé. Miluji tě, Val. Cožpak ty mě nemiluješ ani trošku?“

„Nevím, Padraici. Říkám ti to upřímně. Jsi Padraic Burke, můj bratranec a můj nejlepší přítel. Mám tě ráda celý svůj život — ale nejsem si jistá, jestli je tato náklonnost láskou, kterou hledám.“ Znovu ji políbil, tentokrát pomalu a vášnivě, měkce jí přejížděl po rtech svými. „Myslím, že mě stejně miluješ, Val, i když si to zatím nejsi schopna přiznat.“

„Já vím jedno,“ šeptala, „že mi měknou kolena pokaždé, když mě líbáš. Ale je to láska? S Tomem Ashburnem je to velice podobné.“ Povzdechl si. Nebude ji získávat snadno. Cekal na ni celý život a teď si konečně přiznává, že ji nechce ztratit.

Valentina seděla tiše a on si brzy uvědomil, že usnula. Odnesi ji do ložnice, něžně ji položil na postel a pečlivě přikryl.

Když odcházel, srazil se ve dveřích s Nan přinášejfcí podnos s jídlem.

„Usnula,“ řekl jí.

„Nemůže spát v šatech,“ zlobila se Nan.

„S radostí ti ji pomohu svléknout, Nan,“ škádlil komornou lord Burke.

„Ach, mylorde! Jste strašný, to si zapište za uši!“ Nan se zasmála.

„Já pomoct nepotřebuju, děkuji vám uctivě.“

Padraic se vrátil do Greenwoodu, do matčina domu na Strandu. „Tak co víte novýho vo hraběti z Essexu a královně, mylorde?“ ptal se převozník, který ho převážel na druhou stranu řeky z Whitehallu do Greenwoodu.

112

„Víš asi víc než já,“ přiznal se Padraic, „ale palácem se šíří klepy, že Essex připravuje velezradu.“

„Jo, přesně tak to je,“ souhlasně přikyvoval převozník. „Je to nadšenej mladík, ale nejni jako královna Bess, ať je stará a

mrzoutská, jak chce.“

Měl problémy s usínáním, protože měl plnou hlavu Valentiny. Touží po neohroženém nápadníkovi, ale jak neohrožený, přemítal, asi má být? Dnes večer ji mohl mít, pomyslel si melancholicky. Sice jí bude jedenadvacet a je vdova, neví však nic o vášnivé lásce.

Nepotřeboval, al5y se přiznala, že jí pod jeho polibky měknou kolena, to dávno věděl. Prozradily mu to podvědomé pohyby jejího mladého těla, které se k němu tisklo. Byla jako soudek s prachem, čekající na jiskru a on se tou jiskrou chtěl stát. Jenže mu stál v cestě lord Ashburne. Lord Burke před sebou měl dilema. Rodina lorda Burkeho nikdy své děti nenutila ke sňatkům, takže tudy cesta nevede. Musí ji tedy získat sám

— a zvítězit nad Tomem.

Až za svítání si na chviličku zdříml, a pak ho neúprosně probudila jeho švagrová se švagrem. Probrali ho ze snu, v němž se s Valentinou vášnivě miloval, když tu se ozval hlas jeho sluhy Plumgutta:

„Vzbuďte se, mylorde! Vzbuďte se! Je tady hrabě a vévodkyně zAlcesteru a chtějí se s vámi setkat!“

„Rekni jim, ať jdou pryč,“ mumlal a snažil se vrátit na svou cestu do ráje.

„Padraici! Okamžitě vstaň!“ ozval se hlas Willow. Rukou mu cuchala jeho husté tmavé vlasy.

Padraic se neochotně převalil a otevřel oči.

„Zabiju tě holýma rukama, milovaná sestro, jestli mě budíš kvůli hlouposti,“ zahromoval.

„Essex se pokusil o povstání!“ vyhrkla vzrušeně WiIlow.,,Je to dostatečně důležité?“

Lord Burke byl okamžitě při smyslech. „Co se stalo?“ zeptal se a posadil se na posteli.

„Rekni mu to sám, Jamesi,“ požádala Willow manžela. „James tam totiž byl,“ vysvětlovala Padraicovi.

„Brzy ráno se sešla královská rada,“ začal James Edwardes.

„Essex byl předvolán, protože večer předtím se odmítl dostavit s tím, že se ho lord Grey pokusil zabít. Ráno poslala královna lorda Egertona, hraběte z Worcesteru, sira Williama Knollyse a několik dalších včetně mě, abychom se vypravili k Essexovi 113

a přivedli Roberta Devereauxe před tajnou radu. Nádvoří Essexova domu bylo plné ozbrojenců a přestože nás hrabě vlídně přivítal, zachoval se pak podivně. Když mu strážce pokladu oznámil, že jsme

ho přišli odvést na královninu radu, Essex reagoval ukvapeně a proradně; tvrdil, že se s ním nezachází dobře a že my sami mu usilujeme o život. Jeho muži křičeli, že ho oklameme a zradíme. Začali vykřikovat, že chtějí naše životy. Essex nás odvedl do bezpečí svého domu. A pak nás, k našemu naprostému překvapení, zamkl v knihovně! Přes dveře volal, že se vrátí a pustí nás, jakmile udělá pořádek.“

„Naštěstí ho ten dav z nádvoří následoval do ulice a otevřenými okny knihovny jsme pak slyšeli Essexe vykřikovat; ‚Na královnu! Usiluje mi o život! Na královnu!‘. Jel s námi i Ralegh, aby promluvil se svým bratrancem, sirem Fernando Gorgesem, jedním z Essexových stoupenců, ale nedokázal ho přesvědčit. Ralegh naštěstí unikl, ještě než nás Essex zavřel do domu.“

„James je tak statečný!“ řekla hrdě Willow.

„Co se stalo pak?“ vyptával se nedočkavě Padraic.

„To ti zase řekne Willow,“ předal hrabě z Alcesteru slovo ženě.

„Neříkej mi, že za tím vším stojíš ty?“ zapochyboval lord Burke. Willow se zasmála. „Já vím, já vím! ‚Vždycky slušná Willow‘. Ale já za tím doopravdy stojím. Přestože je neděle, zašla jsem si ke švadleně na Fenchurch Street. Potřebovala jsem neodkladně nové šaty na královninu úterní slavnost a paní Jonesová má tolik práce… No a paní Jonesová bydlí přesně vedle domu soudce Smithe a Essex, jak se zdálo, měl údajně říct, že mu londýnský soudce poskytne tisíc vycvičených mužů. Se soudcem přitom nikdy nemluvil a dokázal něčemu takovému uvěřit!“ Zavrtěla hlavou.

„A jak víš, že se soudcem nemluvil?“ zeptal se jí bratr.

„K tornu se dostanu,“ opáčila Willow a pokračovala ve vypráven‘.

„Byli jsme pořádně překvapení, to ti povím, když jsme uslyšeli ten vykřikující dav z ulic Poultry a Lombard. Mířil zrovna ke kostelu. Skandovali něco jako ‚Cecil prodal Anglii Spanělsku!‘ Slyšels někdy takovou pitomost! Vybrali si toho ubohého mužíka jen díky jeho vzhledu! Pak se ozývalo ‚Dají korunu Infantě!‘ a ‚Občané Londýna, vytáhněte na Anglii a na královnu!‘ Nikdy v životě jsem neslyšela takové nesmysly. Lidé málem vypadli z oken, zírali s otevřenými ústy na ty bláhovce.

Chudák soudce Smith vyběhl zadními dveřmi v noční košili 114

do salonu paní Jonesové, takže hraběte z Essexu ani neviděl, natož aby s ním mluvil. Svadlena poslala svého syna do soudcova domu,

aby mu přinesl šaty. Měl totiž namířeno ke starostovi. Ubohý soudce byl příšerně rozčilen, když se švadlenin chlapec vrátil s jeho šaty a se zprávou, že Essex sedí v jeho domě a prohlašuje, že mu soudce Smith slíbil tisíc ozbrojených mužů! Ten člověk vám strachy doslova zezelenal! Uháněl ke starostovi, aby mu dokázal svou nevinu. Pořád opakoval ‚Ale já Jeho Lordstvo vůbec neznám! Ach ano! Znám ho od vidění, ale kdo by ho v Londýně takto neznal? Nikdy jsme spolu nemluvili!‘

Jakmile se mi venku zdálo bezpečno,“ pokračovala Willow,

„spěchala jsem od paní Jonesové sem do Greenwoodu. Nedaleko St. Paul byl přes ulici natažen řetěz a stáli tam vojáci s kopími a mušketami, takže jsem je musela obejít. Sir Thomas Cecil, nový lord Burghley, hrabě z Cucumberlandu a asi tucet dalších vyšli na ulici, před nimi kráčeli královští heroldi a vyvolávali, že hrabě z Essexu a jeho stoupenci jsou zrádci, že jejich vzpoura je namířena proti královně. Ubohý Essex. Obávám se, že tentokrát značně překročil únosnou míru.“

„Ubohý Essex?“ opakoval po ní mechanicky Padraic. „Snad vůči němu nechováš soucit? Již tolik let se nafukuje a naparuje vlastní důležitostí, že je div, že už dávno nepraskl!“

„Nebuď blázen, Padraici. Samozřejmě to nemyslím vážně. Nemůžu si ale pomoct, aby mi Essexe nebylo líto. Měl toho tolik a teď všechno svévolně navždy zahodil.“

„A co se bude dít teď?“ ptal se lord Burke.

„Essex se nakonec vrátil domů,“ vyprávěl konec příběhu hrabě z Alcesteru. „Pustil nás z knihovny. Zřejmě se snažil projít přes St. Paul, ale nedostal se dál. Sir Christopher Blount, který byl s Essexem, zaútočil na jednoho královnina strážce mečem, byl zraněn a posadili ho do vězení. Ve zmatku, který následoval, bylo zraněno pár dalších lidí a jeden byl zabit. Tak jsem to alespoň slyšel. Essex utekl k řece a přikázal vyplašenému převozníkovi, aby ho odvezl domů.

Když vstoupil do knihovny, moc nám nevěnoval pozornost a my jsme jen udiveně zírali, jak háže stohy svých papírů do ohně — včetně malého váčku, který mu visel na krku. Celý dům byl vzhůru nohama. Essexova matka, manželka a jedna sestra — myslím, že lady Richová — ječely, jako když je na nože bere. My jsme bez problémů prošli Essexovou zahradou k vodě, přivolali převozníka a odjeli do Whitehallu.“

115

„Dobrý Bože!“ Padraic vyskočil z postele — úplně zapomněl, že je nahý.

„Padraici!“ vřískla Willow a zrudla.

Lord Burke si uvědomil, jak vypadá, a tak si kolem beder omotal prostěradlo a mumlal omluvy.

James Edwardes se rozesmál. „Tedy tvá žena, pokud se jednou rozhodneš k ženění, bude určitě ohromně šťastná!“

„Jamesi !“

Hrabě z Alcesteru se rozesmál znovu. „No tak, má milá. Pojďme. Myslím, že se tvůj bratr chce obléknout.“

„Chci okamžitě odjet do paláce,“ vyhrkl Padraic. „Královna bude potřebovat své věrné. A co Valentina? Obávám se, že celá věc ještě neskončila…“

„Pojedu s tebou,“ řekl mu švagr. „Tohle si nechci nechat ujít ani za nic.“

„No tedy… Doufám, že mě nenecháte doma!“ přidala se k nim Willow. „Gaby je určitě vyděšená a potřebuje mít nablízku svou matku.“

Celý Whitehall byl vzhůru nohama. Ulice vedoucí k paláci byly zabarikádovány kočáry a lord admirál svolal malou improvizovanou armádu. Občané Westminsteru se ozbrojovali proti EsseXovi a na pomoc své královně vyrazili i lidé z nedaleké vesničky Chelsea.

Alžběta Tudorovna se však naprosto nedala vyvést z konceptu vším tím popraskem kolem. Její kuchař, mistr Browning, jí předložil skvělý nedělní oběd a ona se náramně těšila, jak ho sní.

Uvařil silný, vynikající vývar z bažanta, který voněl burgundským vínem, s malými kousky masa. Následoval mrkvový pudink, oslazený medem a horké paštičky plněné sekaným kuřetem, hovězím nebo jehněčím, skvěle kořeněné. Pak přišel nákyp s mořskými živočichy ve smetanové omáčce se sherry. K tornu čerstvý chléb, máslo a měkký sýr z Normandie. Na servírovacím stolku v královnině soukromé jídelně stál ještě pohár s vaječným krémem a talíř s malými koláčky v hustém víně.

Sklonila hlavu a začala odříkávat modlitbu. „Bůh mne chránil od dob mého zrození. Díky němu sedím na královském trůnu. Bůh mne zde bude chránit, dokud nenadejde můj čas a nepovolá mne k sobě.

Amen.“ Pak si sedla k prostřené tabuli a pochutnávala si na jídle. Když skončila, obrátila se k dvorním dámám:

„Teď se půjdu podívat, co si ti rebelové vůči mně dovolí.“ Komtesa z Nottinghamu, manželka lorda admirála, se jí po-116

stavila do cesty. „Ne, sestřenko. Kvůli své bezpečnosti musíš zůstat uvnitř, dokud se vše nepřežene“

„Kšá! Copak jsem zůstala zavřená v době krize loďstva? Víš přece, že ne! Sla jsem do Tilbury a jela mezi své vojáky, abych k nim osobně promluvila. Nebojím se ani Essexe, ani jeho lůzy!“

„Domnívám se, že lady Howardová naznačuje, že pohled na královnu osobně by přiměl vaše věrné Londýňany k násilným výpadům proti hraběti a jeho stoupencům. V takové šarvátce by mohlo Vaše Veličenstvo snadno přijít k újmě,“ vložila se do přemlouvání Valentina. Byla na sebe hrdá, že sebrala odvahu a promluvila.

„Lady Barrowsová mluví neobvykle rozumně na ženu tak mladého věku,“ pochválil ji Robert Cecil, který právě vstoupil do královniných komnat. „Musím se k ní přidat. Nepochybujeme o vaší statečnosti, madam, ale tato situace je nejistá.“

„Dobrá tedy,“ zavrčela královna a dala si ještě jeden koláček. „Takže Londýn mě jednoznačně podporuje, nemám pravdu? Věděla jsem to! Neříkala jsem to, dámy‘? Londýn vždycky byl mým městem, stejně jako předtím městem mého otce.“

Hrabě z Nottinghamu spolu s malou armádou obklíčil Essexův dům. Lady Essexové, lady Blountové, lady Richové a dalším ženám bylo dovoleno odejít. Pak lorda Essexe vyzvali, aby se vzdal, jinak proti jeho domu i stoupencům použijí velká děla.

„Je čestnější zemřít v boji než rukou kata!“ vykřikl vzdorovitě hrabě, ale jeho přívrženci nebyli téhož názoru a přemluvili ho, aby se vzdal. Té ánorové noci v mrazivé mlze a plískanici odevzdali hrabě z Essexu a jeho stoupenci své meče hraběti z Nottinghamu. Essex a hrabě ze Southamptomu nebyli zavřeni v Toweru, ale

v Lambethově paláci. Nebylo pochyb o Essexově vině, ale v tom, zda královna podepíše jeho rozsudek smrti, stále nikdo neměl jasno. Alžběta Tudorovna se znovu dostala do složité situace, které se vždycky chtěla vyhnout. Na návštěvu se ohlásil francouzský ambasador. Chtěl se přesvědčit o královnině stavu v tak obtížných podmínkách. Pokud doufal, že svým nadřízeným podá zprávu o zlomené Alžbětě Tudorovně, pak se strašlivě mýlil. Královna, elegantní jako vždy, ho vřele přivítala:

„Spolu s Vaší Výsostí se rmoutím nad smutným koncem lorda z Essexu,“ začal zdvořile.

„Můj lord z Essexu je nevděčný hlupák, který konečně odha-117

lil, co měl tak dlouho v úmyslu. Bude dobré se ho zbavit!“ zazněla královnina odpověď.

V nejhlubším koutku duše se nesmírně rmoutila, ale svůj zármutek by nedala najevo ani za nic před světem, kde se všichni těšili, jak se budou smát bláznovskému rozmaru staré ženy.

Alžbětiny dvorní dámy se snažily ji utěšovat. Kvůli odpoledni u lorda Buckhursta si však královna nechala zavolat jen Valentinu.

„Připomínáš mi tvou matku,“ řekla královna lady Barrowsové.

„Nikoli vzhledem, samozřejmě, protože Aidan St. Michael byla ve srovnání s tebou nevýrazná dívka, i přes své nádherné vlasy a oči. Připomínáš mi ji chováním. Máš dobré srdce a lidi s dobrým srdcem nyní potřebuji nejvíce.“

„Nikdy vás neopustím, drahá paní,“ slíbila Valentina.

„Soud začíná za pár dní,“ řekla tiše královna.

„Brzy to bude za námi a pak vás již nebude nic rozrušovat, drahá paní,“ uklidňovala ji Valentina.

„Jen mé vzpomínky, Valentino. Jen vzpomínky.“

Dvorní dámy, které stály královně nejblíž, byly překvapeny jejím náhlým zájmem o mladou lady Barrowsovou, ale všechny ji měly velmi rády, takže jí nijak nezáviděly. Valentina si získala respekt tím, jak zvládla nejmladší dvorní dámy a z hejna zhýralých rozpustilých holčiček udělala veselou společnost dobře vychovaných příjemných dívek. Valentinina něha královnu uklidňovala, takže ji chtěla mít stále u sebe a ostatní unavené dvorní dámy si mohly odpočinout.

Valentina si dobře zdůvodnila své oddané služby Alžbětě Tudorovně. Měla méně času a tím pádem se mohla vyhýbat svým dvěma vášnivým nápadníkům, protože jak Padraic Burke, tak Tom Ashburne ve svém soupeření nepolevovali. Ostatní dvorní dámy si jich dávno všimly a neustále ji škádlily, hlavně když je Gabrielle Edwardesová radostně zásobovala rodinnými historkami a klípky.

„Strýček Padraic se zamiloval do sestřenky Valentiny,“ vyprávěla zvesela. „Všichni jsme si už mysleli, že zůstane starým mládencem.“ I královna, která jinak nebyla nakloněna milostným pletkám svých dam, se Valentininou situací dobře bavila. Vždyť měla tak málo důvodů ke smíchu…

Jedenáct dní po zradě hraběte z Essexu byl spolu s hrabětem 118

ze Southamptonu předveden před soud ve Westminster Hall. Ostatní vzbouřenci se měli dočkat soudu později. V čele soudní stolice stál lord Buckhurst. Soud zasedal přímo uprostřed velkého sálu, v němž hučelo jako v úle — přítomno bylo mnoho královských úředníků a soudců a šestadvacet královských šlechticů, kteří měli zrádce soudit. Oba muži se snažili prokázat svou nevinu. Za okny pochmurně fičel únorový vítr. Essex se prohlásil za loajálního stoupence královny.

Trval na tom, že svůj čin spáchal v sebeobraně a že každý muž s kouskem rozumu v hlavě by udělal totéž. Hlavní žalobce, sir Edward Coke, vyvrátil tvrzení hraběte, předložil všechny důkazy o přípravě povstání a prohlásil, že jakýkoli parlament svolaný Essexem by byl krvavým parlamentem.

„Krvavý parlament by vznikl tehdy, pokud by pán z Essexu, který před námi stojí celý v černém, získal svůj královský plášť. Ale nyní, s pomocí Boží, bude jeho hraběcí výsost Robertem posledním svého rodu, byť zamýšlel stát v čele království coby Robert První!“ zakončil svou řeč sir Edward.

Pak následovali jeden za druhým svědkové a jejich výpovědi. V průběhu dne soud vyslechl doznání hraběte z Ruthlandu a lordů Cromwella, Sandyse, Mounteagla, Danverse a Essexova nevlastního otce, lorda Blounta. Jako slupky cibule se náhle začínaly odlupovat vrstvy vzpoury, organizované hrabětem z Essexu. On sám si nakonec začal uvědomovat, že tentokrát trestu neunikne, takže obvinil Roberta Cecila ze snahy dostat na anglický trůn španělskou infantku. Cecil, který naslouchal soudním výpovědím ve vedlejší místnosti, vtrhl bez váhání před soud. Poklekl a prosil lorda Buckhursta o svolení bránit se před pomluvami hraběte.

„V této místnosti nesedí jediný člověk, který by věřil něčemu takovému, pane Cecile,“ ujistil Cecila lord Buckhurst.

Malý Cecil, křehce vyhlížející ubožák s hrbem, obličej bílý vzteky, trval na možnosti své obhajoby. „Můj lorde z Essexu,“ začal mluvit překvapivě silným hlasem, „rozdíl mezi námi dvěma je vskutku nesmírný. Co se rozumu týče, bez váhání uznávám vaši převahu — toho máte víc než dost. Stejné je to i s urozeností. Já jsem sice džentlmen, nikoli však šlechtic. Nejsem žádný bojovník — i v tomto ohledu mne převyšujete. Já mám ovšem přednosti, jimiž se mohu bránit proti skandálu a pomlouvačným jazykům — nevinnost, svědomí, uznávám pravdu a čest. A u tohoto soudního dvora stojím s hrdě vztyčenou hlavou, zatímco vaše lordstvo jako provinilec.“

119

Ozvalo se souhlasné mručení. Hrabě z Essexu nedokázal pohlédnout na Sira Roberta, který pokračoval: „Přiznávám před Bohem, že jsem vás choval ve velké úctě a oceňoval vaše schopnosti a zde před Bohem i královnou prohlašuji, že jsem přesvědčoval Její Veličenstvo, že se i přes své problémy stanete jejím věrným služebníkem a čekal jsem jen na vhodnou chvíli, abych přiměl Její Veličenstvo povolat vás znovu ke dvoru. Klidně bych si před královnou klekl na kolena a prosil za vás, ale nyní, když jste nám odhalil svou vlčí hlavu pod rouchem beránčím, dávám od vás ruce pryč! Děkuji Bohu, že vás nyní již známe! Vyzývám vás, pane, abyste jmenoval radního, jemuž jsem kdy měl říci, že infantčin nárok má mít přednost před ostatními! To je čirá pomluva! Pouhá smyšlenka!“

Essex mlčel, ale hrabě ze Southamptonu rázně vyskočil a vykřikl:

„Byl to Sir William Knollys osobně, pánové! Přísahám na čest své matky!“

Okamžitě vyslali posly k Essexovu strýci, aby spor vyjasnil. Bezodkladně se dostavil, velmi překvapen, že ho soud předvolává. Přísahal na Bibli a výpověď mu byla zopakována. Na chvíli se zamyslel a pak řekl: „Došlo k vážnému překroucení mých slov, pánové. Před nějakou dobou jsme hovořili s pány sekretářem a Cecilem o jedné knize, v níž jsou popsány nároky šlechticů na trůn. Prohlásil, že infantčin nárok na anglický trůn pokládá za nestoudný. Dodal, že věří, že takový nárok musí ztratit platnost. Nikdy, pánové, jejímu nároku nestranil a za žádných jiných okolností jsem podobný názor od Roberta Cecila neslyšel.“

Soudní síní zaznělo tiché ulehčené vydechnutí, ale hrabě z Essexu trval na svém: „Slova Sira Roberta mi byla tlumočena v jiném významu, jinak bych ho nebyl obvinil.“

„Nikoli, mylorde. Vaše Lordstvo je vůči mně zle zaujato, chce ze mne udělat v očích všech proradného podivína, ale bez sebemenšího opodstatnění,“ reagoval Cecil vzrušeně. „Budu se modlit, aby vám Bůh odpustil za toto nepodložené obvinění, které jste veřejně učinil.“ Pak byla ohlášena přestávka, aby mohli šlechtici a soudci dospět k definitivnímu rozhodnutí. Když se osvěžili dobrým pivem a vykouřili si dýmky, vrátili se do soudní síně, aby vynesli rozsudek. Každý šlechtic povstal a odpověděl na položenou otázku. „Mylorde, je Robert, hrabě z Essexu, vinen ze zrady? Je hrabě ze Southamptonu vinen ze zrady?“

„Vinen,“ zaznělo ze všech úst. 120

Oba obvinění byli povoláni do síně, aby vyslechli verdikt. Essex, k nemalému překvapení všech přítomných, přijal svůj osud statečně, dokonce prosil za Southamptonovo odpuštění. Přesto byli odsouzeni oba. Každého jiného by čekala smrt oběšením, utopením či rozčtvrcením. Vzhledem k jejich šlechtickému původu je však čekala mnohem milosrdnější poprava — setnutí hlavy. I tak to ovšem byla smrt zrádců.

Oba byli vezeni ulicemi Londýna se sekerami nad hlavou, které čekajícím davům naznačily způsob trestu. Bylo těsně po šesté a začínalo sněžit.

Robert Devereaux čelil smrti způsobem sobě vlastním. S nadšením. Nejprve ho odvedl reverend Adby Ashton, ulehčil jeho duši a pomohl mu sepsat čtyřstránkové doznání, v němž obvinil svého nevlastního otce Christophera Blounta, sestru — lady Richovou, sekretáře Cuffa a lordy Mountjoye a Danverse jako hlavní spiklence, kteří ho nabádali k tornu bláhovému činu. Vůbec ho nenapadlo napsat na rozloučenou své truchlící matce a zavržené ženě. Zakončil svou pozemskou pouť a následující hodiny se rozhodl věnovat spáse své duše. Jen málo lidí by v kajícném mladíkovi poznalo kdysi tolik hrdého a ctižádostivého hrabě z Essexu. Zůstal naprosto pohroužen do sebe sama.

Valentina chápala, jak obtížná musí být celá situace pro královnu Alžbětu. Na jejím stole byl připraven Essexův rozsudek smrti.

Musela ho podepsat — a Bůh ví, jak to pro ni bylo těžké. Kapitán Tom Lee se připoutal ke dveřím do královniny komnaty v šílené snaze donutit Alžbětu, aby rozsudek změnila. Místo EsseXovy hlavy nabízel svou. Valentina uvažovala, jestli ta spiknutí budou mít někdy konce.

Královnině sestřenici Lettice Knollysové — lady Blountové — se podařilo zkřížit královně cestu, když šla do své soukromé kaple následujícího rána po vyřčení rozsudku. Lettice bývala kdysi královně trnem v oku a teď klečela své sestřence u nohou a žadonila o život pro svého syna a třetího manžela.

„Prosím tě, Bess, nech zchladit Robinovi hlavu v Toweru, ale ušetři jeho život, zapřísahám tě!“

„Cože?“ rozčílila se královna. „Zešílelas snad, Lettice? Nebo si snad přeješ, aby ten proradný had, kteréhos zplodila, dostal další příležitost, jak se mě zbavit? Cožpak sám nepřiznal, že v Anglii pro nás oba není dost místa? Nech mě být! Já již jeho srdci nevěřím a mé bylo zlomeno snad tisíckrát tím tvým nevděčným potomkem!“

121

„Ale co Christopher, Bess? On ti ublížit nemůže. Je jen stoupencem, ne vůdcem. Nikdy jsem nebyla tak šťastná jako v manželství s ním. Neber mi i jeho, poníženě tě prosím!“ Slzy se jí řinuly po tvářích a zanechávaly jí na nich cestičky rozmazaného líčidla.

I ona stárne, pomyslela si královna s mírným zadostiučiněním, a pak dala Lettice facku. „Jak si dovoluješ prosit o život lorda Blounta takovým způsobem, ty hyeno? Takže s ním jsi šťastnější, než s kýmkoliv jiným, je to tak? A co Dudley? Co můj Robert, kteréhos mi prohnaně ukradla? Nepochybuji, že se naučíš žít v neštěstí, Lettice, a určitě to zvládneš — stejně jako jsem to zvládla já. Ne, já nemíním ušetřit ani tvého zrádného manžela, natož podlého syna!

Kliď se mi z cesty, sestřenko! Doufala jsem, že tě už nikdy nespatřím. Dávám ti svolení zůstat v Londýně až do obou poprav. Po nich jsi z Londýna i ode dvora navždy vyhoštěna!“ Královna rázně prošla kolem klečící a vzlykající ženy do své kaple.

Na úterý sice připadal svátek masopustu, ale kvůli pokusu o převrat a nadcházejícím popravám byla královnina tradiční oslava zrušena. Kvečeru po masopustní hře se královna vrátila do svých komnat, přistoupila bez váhání ke stolu a rozsudky podepsala. Pak je beze slova podala Robertu Cecilovi a odebrala se do ložnice. Odmítala veškerou společnost vyjma lady Barrowsové.

„Kdyby alespoň prosil,“ šeptala zlomeným hlasem Valentině, „snad bych jeho život ušetřila.“

„Tím, že vás ale neprosil,“ snažila se ji Valentina utěšit, „vám učinil laskavost, drahá madam. Nemohla byste rozsudek změnit. A to víte jak vy, tak hrabě z Essexu.“

„Milovala jsem ho,“ přiznala se smutně královna.

„A ten poslední čin hraběte svědčí o tom, že i on vás miloval, drahá madam. Když ho nemůžete ušetřit vy, šetří on vás tím, že odmítl žádat o sebemenší milost.“

„Měl velkou ctižádost, víš poznamenala Alžběta Tudorovna.

„Ctižádost a láska stojí na opačných koncích světa, drahá madam. Hrabě si nemohl pomoci, nechal se unést. Připustil, aby ctižádost překonala jeho lásku, a tím zapříčinil svůj pád,“ odpovídala Valentina. „Nesmíte se z ničeho vinit, protože jste dala hraběti vše, co jste mohla.“

Královna si zhluboka povzdechla a přešla k oknu, aby viděla na

řeku. Jakmile pohodlně usedla do křesla, začala klímat. 122

Když se vzbudila, Valentina ji přiměla sníst trochu polévky a sýra. Královna pak odešla do salonu a hrála s dvorními dámami karty až do časných ranních hodin. Pak konečně dokázala usnout.

Královnina postel Valentinu fascinovala — nádherně vyřezávaný kus nábytku s pozlacenými hlavami šelem a nebesy z královsky rudého sametu zdobeného duhovými pštrosími péry, posetými zlatým prachem.

Královna spala tři hodiny. Když vstala, oblékla se a v doprovodu dvorních dam se odebrala do kaple, aby přijala svátost oltářní a popel Popeleční středy. Po návratu do svých komnat vypila pohár svařeného vína a po něm následovala snídaně — vejce ztracená ve smetaně a víně. Po snídani usedla k virginalu a hrála — opravdu královská postava oděná do bílého saténu zdobeného zlatem, s perlami a rubíny okolo krku, stejnými náušnicemi, náramky a prsteny, zdůrazňujícími krásu elegantních rukou, jež dokázaly vyloudit z virginalu líbezné tóny. Při hraní se jí vesele pohupovala jasně rudá paruka s perlami a zlatem. Nezasvěcenému cizinci by připadala zcela chladná a lhostejná vůči tornu, co nastane, ale její blízcí věděli, že vše je jinak.

Sir Robert Cecil navrhl, aby omotali dělo v Toweru hadry — královna tak neuslyší výstřel. Stalo se podle jeho rad. Těsně po deváté hodině se Londýnem rozlétla zpráva, že hrabě z Essexu zaplatil svou daň za velezradu. Alžběta musela přestat hrát, když přišel posel k ní. V místnosti nastal neobvyklý ruch a pak Alžběta začala hrát znovu, jako by se nic zvláštního nestalo. Její zármutek dosahoval skutečně nebeských výšin, ale ona — anglická královna

— přece nesmí dát své hoře najevo! Nesmírně truchlila, ale vše si musela prožít v osamění.

Když se o její reakci dozvěděl o pár dní později francouzský král Jindřich IV., vykřikl vzrušeně: „Ona je ta pravá královna! Jen ona ví, jak vládnout!“ Celá Evropa statečnost Alžběty Tudorovny obdivovala.

Žádnou z dvorních dam nepřekvapilo, že jakmile se hořké události přehnaly, začali se lord Burke i hrabě z Kempu znovu Valentině dvořit. Chtěla je odehnat, ale dvorní dámy hlasitě protestovaly.

„Tohle byla ta nejchmurnější zima,“ stěžovala si obvykle se vším spokojená Margaret Dudleyová, „a máme půst bez tradičních her a všude blázinec! Prosím, lady Barrowsová! Nechte

123

prosím džentlmeny, ať se alespoň chviličku zdrží a zahrají si s námi třeba karty…“ -

„Dobrá tedy, ale musíte být zticha. Zádné chichotání ani hluk! I když královna tvrdí, že netruchlí, opak je pravdou!“

„Pokud tě nemohu mít pro sebe, božská, pak se o tebe tedy budu dělit s těmito rozkošnými dámami,“ dvořil se Tom Ashburne.

Dámy se zahihňaly a Honoria de Bohun si dovolila odvážnou poznámku: „Škoda, že si nemůžeme v našich komnatách zatancovat, jako jsme tančívali dříve…“

„O tanci nemůže být ani řeči, Honorie!“ okřikla ji Valentina rozhodně.

„Máte ale opravdu přísnou vládkyni, dámy,“ šprýmoval hrabě. „Ale ne, mylorde!“ oponovala mu vehementně Beth Stanleyová. „Lady Barrowsová je ta nejlaskavější ze všech. Nikdy jsme nebyly spokojenější než s ní!“

„No vidíte,“ povzdechl si hrabě, „to máte ale štěstí, protože ke mně lady Barrowsová příliš laskavá není.“

„Tome, chovej se slušně!“ Valentina se musela zasmát. „Nedokáži ani vyjádřit, jak nesmírně jsem šťasten, když slyším, že Val ani v nejmenším nepodněcuje tvé chabé pokusy o dvoření,“ poznamenal lord Burke.

„Já ho ani nepodněcuji, ani nezatracuji, i když ve vašem případě by tornu možná bylo jinak, mylorde,“ neodpustila si sarkastickou poznámku Valentina.

„Existuje na světě něco ostřejšího než ženský jazyk…?“ podivoval se Tom Ashburne.

„Já odpřísáhnu, že nikoli!“ vyhrkl bez váhání lord Burke a dvorní dámy se znovu zahihňaly.

„Tak budeme hrát karty, pánové, nebo ne‘?“

„Vidím, že se nemůžete dočkat, až vás zase porazím,“ škádlil je Padraic.

„Cha cha, pane! Když jsme posledně hráli primero, dost jste se mnou prohrál, pokud si přesně pamatuji,“ poznamenala vítězoslavně Valentina.

„A vy, dámo, jste mi nikdy nedala příležitost, abych obhájil svou

čest, pokud si pamatuji já,“ přešel do protiútoku Padraic.

„Ale v sázce byla má čest, protože než jsme začali hrát, obvinil jsi mě, že nejsem v kartách dobrá,“ rozpoutala šarvátku Valentina.

„Pokud vím, madam, vaše čest v sázce nebyla nikdy,“ dovolil si ostřejší poznámku. Valentina se k údivu a překvapení všech přítomných dam začervenala.

124

„Já zase naopak hraju karty příšerně,“ přiznal se hrabě Ashburne.

„Budu potřebovat při hře pomoc lady Barrowsové. Sednete si ke mně, Valentino, a budete mi napovídat?“

Valentina znovu pocítila, jak se jí hrne krev do tváře, protože pro ni měla Padraicova slova zcela jiný význam, než se zdálo dvorním dámám. „Slečna Stanleyová vám ráda pomůže, mylorde. Primero hraje výborně,“ rozhodla Valentina. Nemínila se snadno nachytat na Tomovu průhlednou léčku.

Usmál se na ni a poslal jí na dálku políbení, čímž stvrdil svou dočasnou porážku.

Zima uplynula a jaro přicházelo s mnohem optimističtějšími náladami, než v letech uplynulých. Královna rozhodla, že se dvůr na nějakou dobu přesune do Greenwiche, a tak se všichni vydali na cestu. Greenwich vždy pro Alžbětu představoval příjemné, veselé místo, ale v tomto roce královna jaksi nemohla kolem sebe najít obličeje, které kdysi tolik milovala. Její truchlení za Essexe nebralo konce.

„Přineste mi zrcadlo!“ přikázala jednoho odpoledne svým dvorním dámám. Ihned se rozhostilo překvapené ticho. Královna se na sebe nedívala zblízka snad již několik let. Prohlašovala, že narcisismus je vlastní jen nadutcům.

Lady Barrowsová sehnala těžké stříbrné zrcadlo a podala ho malé Beth Stanleyové — nejmladší z dvorních dam. Dívka ostýchavě přešla komnatu, ukonila se královně a zrcadlo jí podala. Alžběta se na sebe poprvé po dlouhé době podívala. V místnosti nezazněl ani hlásek. Beze slova podala zrcadlo dívce zpět.

Zhluboka si povzdechla: „Jak často jsem byla klamána lichotníky, jež jsem držela v takové úctě a kteří mi s takovou rozkoší lhali na adresu mého vzhledu.“

Essex, Christopher Blount, Charles Danvers, Sir Gilly Merrick a Henry Cuffe zaplatili za rebelii svými životy. Nyní, koncem jara roku 1601, Alžběta s exekucemi skončila. Hrabě ze Southamptonu zůstával v Toweru pod hrozbou popravy, ale bylo veřejným tajemstvím, že ačkoliv mu královna nemíní odpustit, nemíní ani podepsat jeho rozsudek smrti. Většina mladých šlechticů, zapletených do potlačeného povstání, dostala vysoké pokuty, takže mnozí z nich se zadlužili na celý zbytek života. K Essexovč opuštěné vdově však byla královna laskavá a finančně ji podpořila do doby, než si najde ženicha.

Královna se rozhodla k dalšímu přesunu — do Richmondu. 125

„Májové svátky musíme slavit v lesích u Lewishamu,“ prohlásila bez valného nadšení.

„Toto je můj první májový svátek, který neslavím s rodiči,“ svěřila se Valentina Tomu Ashburnovi. „V naší rodině máme takový zvyk

— vždycky jezdíme na koních na nejvyšší vrch u Pearroc Royal dívat se na východ slunce. Bude mi to chybět.“

„Tak pojeď se mnou,“ navrhl Tom. „Na prvomájové ráno tě zavedu někam, odkud východ uvidíme.“

„Odkud vlastně pocházíš‘?“ zeptala se ho Valentina. Náhle si s údivem uvědomila, že o pohledném Tomovi vlastně nic neví — jen to, že je neodbytný a přitom mu klidně začala tykat.

„Můj domov je ve Warwickshire — na jihozápad od řeky Avon. Naše panství je malé, ale má úrodnou půdu. Mí předkové tam žijí již od dob Jindřicha II. Zámek se jmenuje Swan Court — Labutí zámek

— protože nedaleko něj je jezero, na němž vždycky hnízdily labutě. Černé i bílé. Je to šťastné místo, Valentino. A ty budeš jeho skvostnou ozdobou.“

Přehlédla jeho zvláštní kompliment a zeptala se: „Máš nějaké sourozence, mylorde‘?“

Usmál se. Chápal ji víc, než si uvědomovala. Svá slova o tom, že se nenechá vehnat násilím do druhého manželství, myslela zcela vážně. Obdivoval její upřímnost. Zeny jsou většinou dost opatrné říkají něco, ale myslí si něco jiného. „Mám mladšího bratra, který je duchovní a dvě mladší sestry. Obě vdané. Otec mi zemřel, když jsem byl s Essexem v Cádizu. Matka žije. Prvního dubna jsem oslavil třiatřicáté narozeniny, mám všechny zuby a fungují mi všechny končetiny, rnadam. A co vy‘? Co máte dalšího, kromě své oslnivé krásy?“

Zasmála se. „Jednadvacátého března jsem dovršila jedenadvaceti let. Ze jsem vdova, to už víš. Manžel nezanechal žádné dědice. Mám tři sestry a tři bratry, všechny mladší. Narodila jsem se ve Worcestershire a tam jsem i vyrostla a obávám se, mylorde, že na mně není nic zajímavého.“

Procházeli se richmondskými zahradami a Tom ji nenápadně odvedl z hlavní pěšiny do malého lesíka. „Vy mi ale připadáte nesmírně zajímavá, madam, velmi úchvatná, opravdu. Ríkáte mi o sobě vše a přitom se nedozvídám nic.“ Pevně ji k sobě přivinul. „Nebije tvé srdce přece jen rychleji, když jsi se mnou, Valentino? Mé ano. Víš vůbec, jak nesmírně bych se s tebou chtěl milovat, božská? Jak chci líbat tvá rozkošná ústa, která mě neustále více přitahují…?“ Lehce ji políbil na rty.

126

Valentina cítila, jak se jí při doteku jeho rtů rozbušilo srdce. Byla opravdu zvědavá, jaké by měla pocity, kdyby pokračoval, ale zároveň jí bylo jasné, že zatím není na takové hry připravena. Nebyla si dokonce ani jistá, jestli je vůbec chce hrát. Chtěla, aby ji líbal, možná snad aby ji i hladil, jako to již jednou udělal, ale nevěděla, zda by mu dovolila zajít dál. Raději se ještě skryje za své truchlení, než bude vědět, co má dělat. Ale kdo jí to řekne?

„Tak dost, mylorde,“ okřikla ho chladně. „Není vhodné, abyste se ke mně takto choval v době, kdy truchlím.“

„Tos ho tolik milovala, božská krásko?“

„Nejde o to, jak moc jsem ho milovala nebo ne, Tome. Edward Barrows byl můj manžel. Zaslouží si mou úctu a já mu ji chci dát v plné míře.“

„Jaká žena,,.“ prohlásil obdivně. „Chápu a opravdu se pokusím chovat se v tvé přítomnosti příkladně, božská krásko, ale je to obtížné.“

„Myslím, že se mi snažíš zalichotit, Tome Ashbume, ale nebesa jsou mi svědkem — máš skutečně ohromný šarm a já nevím, jak dlouho mu vydržím odolávat.“

„Pak tedy se mnou pojedeš na prvního máje?“ naléhal.

„Já jedu s královnou, mylorde, a ty jsi, pochopitelně, zván také,“ oznámila mu.

„Jsi přísná,“ zabručel.

Valentina se rozesmála. „A ty, milý pane, jsi zase příliš zvyklý dělat všechno po svém. Nemám pravdu‘? No, se mnou ti to nepůjde…“

„Možná ne hned,“ škádlil ji, „ale před námi leží spousta zítřků, božská krásko, a já mám v úmyslu za tu dobu získat co nejvíc!“

5

První máj šla královna slavit se svými dvorními dámami do chladivého, krásně zeleného lesa v Lewishamu nedaleko Richmondského paláce. Ulomily si větvičky kvetoucího hlohu a lísky, sbíraly sedmikrásky, vlčí máky a všechno polní kvítí, na kraji lesa dlouhé stonky náprstníků, k nimž přidávaly zelené listy kapradin. Jaro začalo brzy a vzduch byl prosycen příjemným teplem. Skrze čerstvé bukové lístky prosvítalo do lesa slunce

127

a kreslilo na zem zlatavé tečky. Den se opravdu vydařil, bylo teplo a lehce pofukoval jarní vánek.

Najedli se na pasece; všude kolem rostly borovice lemující úzký, rychle plynoucí potok. Po lehkém obědě — masových paštikách, vejcích natvrdo, sladkých koláčích a prvních jahodách — se dámy a pánové usadili na trávě nebo se procházeli kolem. Královna povolila dvorním dámám sundat střevíčky a punčochy, aby se mohly brodit v ledové vodě potoka. Několik nejmladších pánů — včetně Valentininých dvou bratrů Colina a Paytona, kteří ke dvoru přišli nedávno — se k dívkám přidalo. Ihned se ozývalo výskání a chichotání, ale královna, obvykle rozmrzelá nad nevhodným chováním svého panstva, jako by je ani nevnímala.

„Přicházejí a odcházejí,“ povzdechla si. „Léta mi ubíhají nějak příliš rychle. Kdysi pro mne neexistoval obličej, k němuž bych nedokázala přiřadit jméno, Valentino. A kolik kavalírů předstíralo, že mne miluje… Nyní —‚“ pokrčila rameny, „— je už málo těch, které bych milovala já a ještě méně těch, kteří milují na oplátku mne.“

„Já vás mám moc ráda, drahá paní,“ přiznala upřímně a otevřeně Valentina.

Alžběta Tudorovna se na mladou ženu podívala zblízka a náhle jí vyhrkly slzy. „Bůh ti žehnej, má milá Valentino, tobě věřím a jsem opravdu ráda!“ Královna ztišila hlas: „Je ze mne již stařena, mé děvče, ačkoliv jsem si nic podobného nikdy nepřipouštěla. Ne že bych s tím chtěla začít nyní, ale vím, že tobě se svěřit mohu, že nikomu nevyzradíš, co ti říkám.“ V očích se jí usadil zvláštní lesk, kterého si Valentina nikdy dříve nevšimla.

Z náhlého popudu políbila královnu na tvář. „Věk, drahá královno, je jen známka plynoucích let, ale léta nikdy nemohou změnit to, co člověk nosí v srdci a v duši.“

„Ale mohou, želbohu, změnit člověku obličej.“ Královna se zasmála.

„Nebudeme na to déle myslet. Teď, má drahá hlavní dvorní dámo, potřebuji tvou radu. Rodiče Eleanory Cliffordové mi psali, že ji chtějí mít co nejdříve, jak jen to bude možné, doma, aby ji připravili na svatbu. Má se konat v srpnu. Opět přede mnou vyvstává protivné dilema, kterou hloupou dívenku vybrat do svých služeb. Nemohla bys mi pomoci?“

„Já bych zvolila nějakou velmi mladou, madam,“ řekla Valentina.

„A proč?“ divila se Alžběta.

„Mladší dívky jsou poslušnější. Velmi pravděpodobně by to 128

pro ni byla první zkušenost mimo rodný dům a určitě by prokazovala před dvorem a Vaším Veličenstvem patřičnou úctu. Taková dívka se ani nestane obětí těch zpustlých lordů, považujících za svou povinnost svádět dvorní dámy Vašeho Veličenstva, protože si tím dokazují svou mužnost.“

„Hmm,“ zamyslela se královna. „Jste praktická žena, Valentino a já věřím, že máte pravdu. Nicméně i tak přede mnou zůstává zásadní otázka: Koho tedy vybrat? Momentálně nemám nikoho, komu bych chtěla prokázat čest tím, že vyberu jeho dceru.“ Na okamžik se zamyslela a pak se zeptala: „Nemáš mladší sestru, Valentino?“

„Ano, drahá paní. Jmenuje se Margaret a říkáme jí Maggie. Loni v zimě dovršila třináctý rok. Mám ještě dvě sestry, ale ty jsou vdané a Vašemu Veličenstvu již sloužily. I několik mladších sestřenic — mohly by být stejně vhodné, jako sestra. Joanně Edwardesové je jedenáct a Sybille, nevlastní dceři mé sestřenice Velvet, také.“

„Moc mladé,“ řekla královna. „V tomto věku by se jim mohlo ještě stýskat po maminčiných sukních. Napíšu tvým rodičům, aby mi poslali milou Maggie. Další dopis bude určen pro lorda Clifforda — sdělím mu, že pošlu jeho dceru zpět, jakmile dorazí slečinka St.

Michael. Vida! A problém je vyřešen. Hned se cítím lépe. Dnes večer si pořádně zatancuji tak, jak jsem již dlouho netančila. Jen bych si přála, aby přijel tvůj krásný otec, protože kromě Hattona mě nikdo při tanci nikdy nevedl lépe, než Conn O‘Malley.“

„Co to slyším, Vaše Veličenstvo?“ ozval se sir Walter Ralegh, když přišel až k nim. „Já snad s vámi netančím s patřičnou elegancí a chutí?“

„Spíše s nadšením, můj Waltře, ale jinak máš obě nohy levé, což oba víme.“ Královna se znovu zasmála.

„Ranila jste mě!“ vykřikl sir Walter.

„Víš, Waltře, pravda často zraňuje. To jsem zjistila již dávno,“ odpověděla posmutněle královna. S Valentininou pomoci namáhavě vstala. „Ta tráva je vlhká,“ posteskla si. „Pojďme se vrátit do paláce.“

Toho večera pořádala Alžběta Tudorovna v Richmondu velkolepý ples na počest vévody de Nevers. Zahájili ho společně elegantním tancem zvaným galliarda a královna se vznášela v jeho rytmu jako sedmnáctiletá dívka. Na sobě měla přenádherné šaty z šarlatového hedvábí, bohatě zdobené krajkou. Rukávy byly vyšité rubíny a bílými i černými perlami do vzoru svíjejí-

129

cího se draka. Nestávalo se často, že by královna nenosila svou oblíbenou bílou. Alžbětinu hlavu zdobil obrovitý naškrobený průsvitný límec ve tvaru vějíře, lemovaný elegantními krajkami. Pro ten večer si ze šperkovnice vybrala šňůry perel, rubínový náhrdelník, perlový náramek i náušnice. Prsten měla jediný — obrovský rubín. Už léta nevypadala tak dobře.

Valentina si oblékla krásné tmavozelené hedvábné šaty se světle zelenou spodničkou. Zivůtek zdobily perly a stříbrné nitky, stejně jako široké rukávy. Výstřih i manžety lemovaly krajky. Kolem krku si ovinula své nejlepší perly a do vlasů nechala vplést stříbrné růže. Přestože spousta žen na plese tančila v podobně skvostných šatech, žádná nevypadala tak rozkošně jako Valentina St. Michael.

Francouzský vévoda vyzval Valentinu k tanci dvakrát. Lord Burke a hrabě z Kempu nemohli pochopitelně vévodovi de Nevers mluvit do výběru tanečnice, ale ostatní pány statečně odráželi, aby si nedovolili lady Barrowsovou požádat o tanec. Královna se skvěle bavila.

Valentina ne.

„Zacházejí až příliš daleko,“ konstatovala podrážděně.

„Myslíš, že se do sebe pustí a poperou se kvůli tobě‘?“ přemítala královna a bezděky jí začala tykat.

„Dobrý Bože, madam, to snad ne!“ Valentina vypadala nelíčeně překvapená.

Královna se rozesmála a poprvé od popravy Essexe zněl její smích opravdově. „Vidím, že jim oběma dáváš co proto, než se definitivně rozhodneš, za kterého se provdáš,“ řfkala Valentině.

„Nejsem si jista, zda se vůbec provdám, drahá paní,“ odpovídala Valentina.

„Má milá,“ přemlouvala ji královna, „ty se musíš vdát. Je to tvá povinnost. Anglie vždycky potřebovala silné syny a dcery a podle způsobu, jak pečuješ o dvorní dámy a staráš se o mé pohodli odhaduji, že máš dobré sklony k roli matky. Zena potřebuje manžela. Jsem si jistá, že už jsi o tom mluvila se svou matkou a dokonce i tak neskutečné stvoření, jako je tvá tetička Skye O‘Malley ví, že je to pravda.“

„Ráda bych byla svou vlastní paní. Jako vy, madam,“ přiznala se Valentina.

„Drahé dítě…“ Královna ztišila hlas, aby je nikdo nepovolaný neslyšel. „Já jsem prožila zcela nepřirozený život, věř mi. Kdyby žil můj bratr Edward, oženil se a měl děti, kdyby má ubohá sestra Mary byla schopna dát Anglii dědice, zůstala bych

130

prostě princeznou Alžbětou. Provdali by mě za vhodného prince nebo krále nebo vévodu a já bych se stala manželkou a matkou. Bůh mi však připravil jinou cestu — udělal ze mne anglickou královnu, vládkyni. V takovém postavení jsem si zkrátka nemohla vybrat manžela. Který lord by poklekl a uklonil se před vlastní manželkou? Něco takového je pro muže nesnesitelné. Neprotrpěla jsem své mládí jen proto, abych dala osud své země do rukou někoho, kdo nebyl zrozen, aby vládl, jako já. Obětovala jsem své ženství a stala se anglickou královnou, ale po tobě takovou oběť nikdo nežádá, má milá. Tvá budoucnost má být spjatá s manželem a dětmi, které spolu zplodíte. Ach, jak šťastná budoucnost, milá Valentino!“

Valentina odpověděla s upřímným dojetím: „Opravdu si to myslíte, madam?“

„Ano,“ zazněla odpověď. „A uvědom si, jaké máš štěstí, že se ti dvoří dva krásní muži…“

„Snad mám štěstí,“ zamyslela se Valentina, „ale protentokrát mi, madam, dovolte, abych zůstala s vámi. Raději budu ve vaší společnosti, než ve společnosti manžela.“

„Tvé rozhodnutí mi není nepříjemné,“ řekla jí královna. „Obě zjistíme, kdy je vhodná doba, abys zvolila svou cestu a odešla. Proto nyní, má drahá, sleduj ten odvážný boj mezi lordem Bur-kern a hrabětem. I já jsem za svůj život sledovala mnoho soubojů o mou přízeň. Pro ženu je takové soupeření asi největší lichotkou.“

„Ale já ho sleduji a dobře se bavím,“ přiznala se Valentina. „Možná právě proto tolik váhám a nejsem s to si vybrat. O mne pánové nikdy nesoupeřili. Když jsem byla mladá dívka, raději jsem zůstávala s rodiči doma.“

„Božínku, drahá,“ rozesmála se královna, „vždyť ty ještě stále mladá jsi!“

Dvůr se stěhoval. Do zámku Windsor, kde měla královna zvláštní místnost pro koupele, v níž všechny stěny i stropy tvořila zrcadla. Pak do Hampton Courtu, kde byl trůnní sál tak nádherný, že se mu říkalo Rajská komnata. Do venkovského panství vévody z Nottinghamu, kde zase královnu uchvacovala sbírka tapiserií zobrazujících vítězství nad španělským loďstvem. Hraběnka si tapiserie objednala, aby připomenula páté výročí slavné události. Hrabě si na tapiseriích nesmírně zakládal, protože v dotyčné bitvě sehrál významnou roli. Královna naznačila

131

— a nijak nenápadně — že by ráda krásné tapiserie získala. Hrabě stejně nepokrytě její narážky ignoroval. I příbuzenské vztahy mají jisté meze.

Francouzský král Jindřich IV. pobýval v Calais. Když se královna dozvěděla o jeho návštěvě přístavu u kanálu La Manche, spěšně odjela do Doveru a poslala mu zprávu, aby překonal tu krátkou vzdálenost přes moře a setkal se s ní. Jindřicha za jeho problematické vlády Anglie značně podporovala. Dlužil Alžbětě přinejmenším zdvořilé Přijetí jejího pozvání, ale on je nepřijal. Královny se jeho odmítnutí hluboce dotklo.

Eleanora Cliffordová odjela koncem května domů do Kentu a na její místo přišla slečna Maggie St. Michael. Margaret Dudleyové učinil těsně před jejími osmnáctými narozeninami nabídku k sňatku druhý bratr Penelope Howardové. S královniným svolením nabídku přijala a naplánovala svatbu na Vánoce. Payton St. Michael se tajně dvořil vztahovačné Honoru de Bo-hun. Valentina ho varovala, že královna není dobře naladěna a nechce v dohledné době přijít o další dvorní dámu.

„Zbláznil ses?“ plísnila lady Barrowsová svého bratra .„Jsi mladší syn, takže tvůj životní úspěch závisí na tvém úspěchu u dvora. Proč na sebe obracíš královnin hněv? Vždyť ona se teď vyrovnává se změnami mnohem obtížněji, než kdy dřív.“

Payton St. Michael vypadal rozpačitě, ale podobně jako otec zatínal zuby, čímž dával najevo tvrdohlavé trvání na svém. Valentina si toho okamžitě všimla. „Podle čeho usuzuješ, že mám v úmyslu strávit celý svůj život v tom bahně u dvora? Miluji Honoru a pokud dokáže překonat svou bláhovou pýchu, přizná si, že mne miluje. Nejsem nijak bohatý, ale potíže s penězi nemám, takže klidně mohu uživit ženu i s dětmi.“

Valentina nesouhlasně zavrtěla hlavou a lehce ho poplácala po tváři.

„Dávej si pozor,“ řekla opatrně. „Pokud je tvůj úmysl vskutku

čestný, pak doufám, že neupadnete s Honorií v nemilost.“

V září se královna necítila nejlépe, protože měla rušné léto, ale nikomu by nepřiznala, že se jí zhoršuje zdraví, tím méně sobě. Pokračovala ve svém programu jako obvykle a dokázala unavit i ty, kteří nedosahovali ani poloviny jejího věku. Učastnila se

všech zasedání korunní rady, stále jezdila na koni, pořádala hony a když se necítila na tanec — obvykle si stěžovala, že nemá skvělé tanečníky, s nimiž tančila dříve — sedávala na okraji parketu

a sledovala ostatní, tleskala rukama a podupávala si do rytmu. Z Irska přicházely dobré zprávy — lord Mountjoy úspěšně po-132

razil hraběte z Tyronu a podpořil anglického guvernéra v Dublinu. Královna z nich měla radost. Valentina se těšila na zahájení jednání Parlamentu, protože za dlouhé vlády Alžběty Tudorovny byl Parlament svolán pouze čtrnáctkrát.

Začátkem října přijel ke dvoru lord Bliss — aniž se předem ohlásil

— s tím, že si odveze své syny a dcery do Pearroc Royal. Jeho návštěva královnu velmi potěšila, protože se téměř deset let neviděli. Valentina i její mladší sestra Maggie vyděšeně vzhlédly, když byl jejich otec ohlášen a vstoupil do královniny komnaty.

„Otče!“ vykřikly unisono.

Pozdravil je úsměvem, ale jinak kráčel přímo ke královně, poklekl před ní a políbil jí ruku. „Uplynula spousta času, Gloriano,“ řekl.

„Léta však k vám nebyla nijak zvlášť nelaskavá, jak vidím.“ Alžběta si jej prohlížela zjihlým pohledem, všimla si, jak mu v tmavých vlasech probleskují stříbrné pramínky. Jeho oči, které se k

ní upíraly, však byly stejně upřímné jako vždy. „Maličko jste přibral, mylorde, od našeho posledního setkání,“ poznamenala, když vstávala.

„To dělá ten venkovský vzduch a dobré jídlo, Gloriano. Díky vám se ze mne stal spokojený manžel a z mé Aidan díky mně spokojená manželka. Za všechno, co mám, vděčím vám, takže mne poněkud trápí, že vás nyní obtěžuji svou žádostí o dočasné uvolnění svých dcer, které jsou ve vašich službách.“

„Je vše v pořádku s tvou krásnou ženou a ostatními dětmi, mylorde‘?“ Královna si všimla, že Valentina a Maggie se tváří vyděšeně.

„Má rodina je v pořádku, madam, ale naše stará věrná služebná, komorná mé ženy, Mag Feeneyová, stojí na prahu smrti a přeje si vidět všechny naše děti, než zemře. Proto jsem musel přijet. Doktor tvrdí, že jí mnoho času nezbývá, přinejlepším měsíc nebo dva. Mag pomáhala vychovat Aidan a byla u porodů všech našich dětí a starala se o ně. Naše malá Maggie se dokonce jmenuje podle ní, protože Aidan ji velmi miluje. Stejně jako my všichni.“

Královna přikývla. „Vím, jak se cítíš, mylorde, protože já jsem si prožila totéž se svou drahou Kate Ashleyovou. Valentina a Maggie samozřejmě musejí odjet, ale ty zase musíš slíbit, že se ke mně vrátí, jakmile bude po pohřbu. ‘Pežko se bez nich totiž obejdu, hlavně bez mé drahé Valentiny.“ Královna se usmála. „Co se malé Maggie týče, mylorde, je z ní asi nejvíce znát tvé

133

otcovství. Má hezky nabroušený jazýček a šelmovské způsoby, jimiž nás všechny dobře baví. Celá léta jsem se tolik nenasmála jako s ní. Od těch dob, co k nám tvá dcerka přišla, nás pořád píchá v boku od smíchu. Opravdu mi budou obě chybět. Ale klidně jděte. Vezmi si je s sebou, můj Conne. Ale pošli je zpět.“

Když se Valentina s Maggie královně klaněly, Alžběta zašeptala:

„Slib mi, že se vrátíš, Valentino.“

Valentininy překrásné oči se naplnily slzami dojetí. „Určitě se vrátím, drahá paní. Můžete se na mne spolehnout. Nezklamu vás.“ Pak políbila královně ruku. Alžběta Tudorovna se na ni vřele usmála.

„I ty se musíš vrátit, Maggie, moje šibalko,“ nabádala mladší dívku královna.

„Nebojte se, Vaše Veličenstvo,“ slibovala dívka, „vždyť doma je taková nuda! Zato tady u dvora se mi všechno moc líbí!“

Conn se něžně na mladší dceru usmál a pak všichni tři vycouvali z komnaty. Conn se ještě zadíval královně do očí a Alžběta mu zalichotila: „Jsi stále nejkrásnější muž u dvora, lorde Blissi. Sbohem a Bůh vás ochraňuj!“

„Vrátíme se, Bess,“ řekl dojatě Conn. „Slibuji.“ Přikývla a pak se již za nimi zavřely dveře.

„Je na tom Mag hodně zle, tati?“ ptala se Valentina.

„Když jsem odjížděl, měla celkem dobrý den, ale těch horších už přibývá, zlato. Určitě nevydrží do konce roku. Od těch dob, co před dvěma lety zemřel Clunny, je asi dost sama. Myslím, že se s ním ráda znovu setká.“

„Musím oznámit svým dívenkám, že odjíždím. Nan bude samozřejmě ráda, že jede domů, byť jen nakrátko.“

„A co ty? Jsi u dvora spokojená?“ ptal se jí otec.

„Ale ano, jsem. Vím, že si zřejmě musím najít dalšího manžela — dokonce i královna mi to klade na srdce —‚ ale celkově spokojená jsem. Je tak sama, tati. Teď u dvora není tolik zábavy jako za tvých, maminčiných a tetiččiných časů. Všichni čekají, až umře. Všichni. Dokonce i malý Cecil, přestože je jí tak věrný, se už připravuje, jak bude předávat vládu králi Jakubovi.“

„Jmenovala tedy jako svého nástupce Jakuba Swarta?“

„Formálně zatím ne,“ vysvětlovala Valentina, „ale všichni víme, že k tornu dojde. Celkem otevřeně mluví o tom, co by si přála, aby se stalo, až tady nebude. Zbyla jí už jen moc, a ani ta není neprůstřelná. Ze všech mužů, kteří jí věrně sloužili a které milovala, zbyl jen Sir Walter Ralegh. Ta hrozná záležitost s Esse

134

xem jí zlomila srdce, tati. Královna potřebuje mít své přátele blízko u sebe, chudinka.“

Lord Bliss přikývl. „Vždycky své přátele potřebovala, Valentino. Není snadné být panovnicí, ale Bůh ví, že Bess vládla lépe, než kdokoliv jiný. Dokonce lépe než její otec.“

Mezitím došli do komnat dvorních dam a Maggie St. Michael se hnala dovnitř, protože se zprávou, že s Valentinou odjedou, chtěla přijít jako první. Conn si vzal Valentinu stranou.

za námi Nan přijede s tvými věcmi nazítří. My se vydáme na cestu, jakmile bude připravena tvá sestra. Matka se o nás bojí a nebude klidně spát, dokud nebudeme doma.“

„Ano, tati. Chápu. Popoženu Maggie, neboj se.“ Když vstoupila do komnat dvorních dam, přivítaly ji nevěřícné výkřiky.

„Lady Barrowsová! Lady Barrowsová! Rekněte, že to není pravda! Prosíme, přiznejte se, že neodjíždíte!“

„Odjíždím, ale vrátím se i s Maggie co nejdříve, jakmile to půjde, dámy,“ vysvětlovala Valentina. „Umírá naše stará služebná a my přece nemůžeme odmítnout její prosbu, abychom přijely a rozloučily se s ní. Za dobu, co zde nebudu, však musíte být hodné! Velmi by mne zklamalo, kdybych se dozvěděla, že jste beze mne sklouzly do svých uvolněných a vyzývavých mravů. Nezapomeňte sloužit královně se vší úctou a ochotou — pak na vás budu hrdá,“ zakončila svůj proslov lady Barrowsová.

Maggie odběhla do sestřiných komnat, které nebyly součástí komnat dvorních dam, aby sdělila novinku Nan. Služebná byla radostí celá bez sebe. „Chudák stará Mag,“ řekla, když její paní vstoupila do komnaty a začala se převlékat do cestovních šatů. „Nepřeju jí nic zlého,“ dodala, „ale nemůžu si pomoct. Mám radost, že díky ní se můžeme zase podívat domů.“

Valentina se usmála a natáhla si vysoké boty. „Dohlédni na to, aby vozkovi i jeho pomocníkovi dali najíst, Nan, a nebal všechno, protože se vrátíme.“

„Já vím, co mám zabalit, paní,“ odsekla Nan a pak se zasmála. „Už se strašně těším domů, takže i když vyrazím den po vás, možná přijedete do Pearroc Royal a já už tam budu!“

Když vycházeli z komnat dvorních dam, potkali hraběte z Kempu v družném hovoru s lordem Blissem. „Božská krásko,“ řekl a obrátil se k ní s obdivným pohledem, „ty sis myslela, že mi unikneš, aniž bychom se rozloučili? To nedopustím.“

„Tome Ashburne, ty jsi ten nejnesnesitelnější člověk na světě!“ zašprýmovala si Valentina. „Copak zdi tohoto paláce mají

135

uši a ty uši ještě křídla, že víš o mých plánech jen o chviličku později než já sama? Obávám se, že ses již stačil představit mému otci, nemám pravdu, lorde Blissi?“

„Vskutku, madam, máte pravdu.“

„Pak se tedy rozloučíme, protože máme naspěch,“obrátila se Valentina.

Elegantně se uklonil, uchopil ji za ruku a vášnivě ji políbil.

„Nashledanou, božská! Setkáme se znovu a mnohem dříve, než si myslíš! Slečno Maggie. Mylorde. Těšilo mne.“ A vmžiku zmizel.

„Máš tedy nápadníka,“ pokýval zamyšleně hlavou lord Bliss.

„Ona má dva, tati!“ prozrazovala potutelně Maggie.

„Maggie!“ Starší ze sester si povzdechla. „Prosím tě, přestaň.“ „Dva nápadníky? Opravdu, děvečko moje? Kdo je ten druhý?“ vyzvídal otec.

„Bratránek Padraic, tati!“ vyjekla Maggie, než mohla Valentina promluvit. „On a hrabě se pořád předhánějí, aby získali Valentininu pozornost, ale ona jim tvrdí, že se znovu nevdá — a tím je jenom provokuje, aby se víc snažili. Já ty mužské vůbec nechápu!“

Conn a jeho starší dcera se nad tím závěrem upřímně rozesmáli a pak Conn oslovil mladší: „To jsem čekal, milá Maggie, že mužům nebudeš rozumět. Alespoň zatím.“

Lorda Blisse, jeho dvě dcery a dva syny chránilo v průběhu jejich cesty půl tuctu ozbrojenců z panství St. Michael. Jakmile se dostali z města, projížděli v pravé poledne přes vesničky, pak zlatavými podzimními lesy, kolem malých zemědělských usedlostí, přes sady, jejichž stromy obtěžkané jablky příjemně provoněly vzduch, přes pole prozářené žlutými kvítky kozích brad. Krátce před západem slunce dorazili do příjemné, hlučné vesnické hospody U bílé růže, kde se ubytovali na noc.

Stavení nebylo rozlehlé a pro hosty sloužily pouze čtyři pokoje. Ozbrojenci se museli po večeři uložit v seníku nad stájí. Hospodská se předvedla jako vynikající hostitelka a nabídla jim velmi lahodné jídlo. Velikánskou domácí šunku, několik šťavnatých kapounů dozlatova vypečených, podnos s velkým lososem obloženým řeřichou, králičí paštiku a nádherně vonící pokrm, připravený z kousků jehněčího a zeleniny ve smetanové omáčce. Následovala mísa s vařenou mrkví a další s dušeným salátem. Nechyběl ani chleba, hroudy sladkého domácího másla a kolo tvrdého pikantního sýra. Na dalším stolku si mohli nabídnout z mísy vyleštěných červených jablíček a zlatavých hrušek, v jiné čekal pudink s třešňovou marmeládou, na tácu pak

136

jablkový koláč se šlehačkou. Pivo a jablečné víno se podávalo v kameninových džbánech, aby nezteplalo.

Všichni jedli s náramnou chutí. Měli radost, že jsou zase spolu, takže když hospodská sklidila ze stolu, sedli si ke krbu a rozpovídali se.

„Chtěl bych odjet těsně před svítáním,“ říkal Conn svým dětem. Nespokojeně zabručely jako jeden muž. Conn se rozesmál a škádlil je: „No ano, život u dvora vás nějak rozmazlil…“

„Sloužit dnem i nocí královně není zase tak snadné, tati, však ty to dobře víš,“ ozvala se jako první Valentina. „Colin a Payton mají život snazší, laškují s dívkami a potloukají se po divadlech a v Bear Garden. Divím se, že nemají šedivé vlasy, jak jsou už zkušení…“

„Mladí muži u dvora se přece mají dvořit dívkám,“ protestoval Payton St. Michael.

„Ale ty se dvoříš jen slečně Honoru de Bohun a jestli tě královna přistihne, přijdeš pěkně rychle o její náklonnost, i když jsi tátův syn,“ chichotala se Maggie.

Payton vrhl na sestru zlostný pohled. „Mně se slečna de Bo-hun líbí,“ ohradil se.

„To jsi asi jediný u dvora, komu se líbí, vždyť je to taková vysušená švestka,“ zaútočila Maggie. „Namyšlená a cimprlich a protivná. Na co je tak pyšná? Chápeš to? Vždyť je chudá jak kostelní myš. Kdyby její rodině nebyl zavázaný jeden významný člověk u dvora, v životě by se nestala dvorní dámou.“

„Maggie, jsi nespravedlivá,“ pokárala ji Valentina. „Já mám Honoru ráda. Člověk si na ni musí ovšem nejprve zvyknout, protože je velmi citlivá na narážky týkající se chudoby její rodiny a nikdy nedokáže zapomenout na to, že ji poslali ke dvoru jen proto, aby si vybrala manžela. Ona mu totiž může nabídnout pouze svou krásu, své schopnosti a jméno starého rodu. Pro ženu je těžké nic nemít, když žije ve světě, který se posuzuje jen podle materiálních statků.

Doufám, Payi, že se k ní chováš laskavě a nesnažíš se ji jen svést, protože ona je opravdu hodná.“

Maggie udělala na staršf sestru obličej a Payton k ní vyslal vděčný pohled — byl rád, že se ho zastala.

Jak je podobná své matce jak povahou, tak laskavým srdcem, pomyslel si lord Bliss o své nejstarší.

Brzy zaslechli hluk a ruch, jak přijeli nějací další hosté a za okamžik vstoupil do hostince hrabě z Kempu. Uctivě se uklonil lordu Blissovi a jeho synům. Dámám políbil ruce. „Neříkal jsem

137

ti, božská, že mě uvidíš dříve, než se naděješ? Chci si promluvit s tvým otcem o svých čestných úmyslech, abys nemohla protestovat, že vás nesmím doprovázet domů, do Pearroc Royal.“ A lišácky se na ni usmál.

„Z jakého důvodu mne pronásledujete, lorde?“ ptala se Valentina upjatě a schválně mu vykala.

„Nemůžeš se již skrývat pod roušku truchlení, božská krásko. Lord Barrows je mrtev již patnáct měsíců. Z jakého důvodu tě tedy pronásleduji? Vždyť já se ucházím o tvou ruku, má drahá. Přišel jsem o ni požádat.“

„Já ale nikomu svou ruku nenabízím,“ zdůraznila Ostře.

„Pak tě musím přesvědčit jinak. A to se mi nemůže podařit, pokud nebudeme spolu.“

„Přeji vám dobrou noc, lorde,“ rozčílila se Valentina a obrátila se ke schodům do pokoje.

„Má dost složitou povahu,“ poznamenal Tom Ashburne a smutně pokýval hlavou.

„To jistě,“ přitakal lord Bliss, „ale pokud si ji získáte, mylorde, pak uznáte, že to trápení mělo smysl.“

„Vy jste tedy na mé straně, sire?“ zeptal se hrabě.

„Nejsem na ničí straně. Poslední rozhodnutí záleží přece na Valentině. Nikdy jsem své dcery nenutil k oltáři a nemíním se k tornu snížit ani v budoucnu.“

„Vychováváte své dcery ve volnosti,“ podotkl hrabě.

„Jako otec sedmi dětí mohu říci, že se mi osvědčila výchova pevné, avšak laskavé ruky. Valentina je má dcera, nikoliv můj majetek, pane.“

Hodinu před svítáním sešli dolů a zjistili, že v noci přijel i lord Burke. Hostinská mu ustlala před krbem, protože jinde nebylo místo. Když spatřil hraběte z Kempu, prohlásil: „Myslel sis, že mi unikneš, Tome?“ A v očích mu svítily šibalské ohníčky.

„Vskutku jsem si myslel, že uniknu, Padraici, ale vidím, že jsem tě podcenil.“

„Jako vždy, Tome. Tvá ješitnost opět zastínila soudnost,“ oplatil mu drsně kompliment lord Burke.

„Mír, pánové!“ smál se hrabě.

„Dobré jitro, Val,“ pozdravil lord Burke sestřenku.

„Dobré jitro, Padraici. Jak vidím, jsi stejný blázen, jako Tom,“ odsekla. Nevyspala se nijak dobře. Včera byla tak spokojená v rodinném kruhu; jen kdyby nebylo toho smutného důvodu pro cestu domů. Příjezd Toma Ashburna i Padraice Burkeho

138

pociťovala jako vpád do soukromí a vadil jí. Chovali se spíše jako dva chlapci, kteří se hádají o poslední kousek dortu, než jako dospělí muži.

Jako by jí lord Burke četl myšlenky. Omlouval se: „Promiň mi, Val, tento vpád do tvého soukromí a do tvého smutku, ale zajisté pochopíš, že když tě miluji, chci sdílet tvůj smutek s tebou.“

„Ale Padraici,“ promluvila kajícně, „spíš já bych se měla omluvit, že jsem tě přivítala tak chladně. Jsem dost smutná kvůli Mag.“

Zatímco pozornost všech se obracela k snídani, lord Bliss pozorně sledoval hovor své dcery a synovce, jak sklánějí své tmavé hlavy k sobě. Takže malá Maggie vůbec nepřeháněla. Snad jeden z těchto mužů udělá Val šťastnou. V prvním manželství si mnoho štěstí neužila, to lord Bliss nyní dobře věděl. Všichni ji tlačili k oltáři, aby se Anne s Bevin mohly provdat bez dalšího odkladu. Nesmí nyní dovolit, aby svůj sňatek uspěchala. Tentokrát chce vidět Valentinu stejně šťastnou, jako byl on s Aidan.

Za několik dní dorazili do Pearroc Royal. Obloha zešedla. Aidan St. Michael vyběhla ven, aby přivítala manžela s dětmi. Radost ze setkání jí však kalil důvod jejich příjezdu.

Byla zvyklá na dům plný dětí a když se provdaly Anne a Be-vin a ostatní děti odjely ke dvoru, zůstal jí jen nejmladší Jamie, kterému bylo sedm. Až do této chvíle si ani sama sobě nepřiznala, jak se cítí osamělá.

Objala syny a nejmladší dceru a pak se obrátila k nejstarší a dlouho ji držela v náručí. Valentina líbala matku na tvář a dívala se jí přímo do nádherných, tolik milovaných šedých očí. „Drahé dítě,“ povzdechla Aidan a přitiskla ji k sobě pevněji.

„Mami! Jsem tak ráda, že se všichni scházíme doma!“

Matka s dcerou vstoupily do dveří společně a Aidan si zprvu ani nevšimla hostů, jak obracela pozornost pouze na dceru. „Jsi u dvora spokojená? Chová se k tobě královna hezky? Nepoznala jsi už nějaké příjemné džentlmeny?“

„U dvora jsem opravdu šťastná, mami. Královnu upřímně miluji. Ale jak se daří Mag?“ odpověděla Valentina vyhýbavě.

„V posledních dnech na tom byla zle, ale teď, když jste všichni doma,“ povídala lady Bliss a rozhlédla se, ‚jí určitě bude líp.

Padraici! Vůbec jsem si tě nevšimla! A kdo je ten další džentlmen za tebou?“

„To jsou Valentinini nápadníci, mami!“ vykřikla Maggie. „Padraic i lord Ashburne se s ní chtějí oženit! Není to báječné?“

Všichni se rozesmáli a Conn se obrátil k ženě: „Má drahá, rád 139

bych ti představil lorda Thomase Ashburna, hraběte z Kempu. On i Padraic se snaží dvořit naší nejstarší dceři, ale obávám se, že bez valného úspěchu. Přesto ji podezírám, že nakonec jednomu z nich podlehne, vždyť jsou oba tak milí…“

„Cože? Milí?“ ptala se rozpustile Valentina.

Oba výborně sehráli hru na nevšímavost a hrabě zvedl k ústům Aidaninu ruku a políbil ji. „Doufám, že mi odpustíte tento vpád, madam, v pro vás tak smutném okamžiku, ale já jsem zkrátka nemohl dovolit, aby měl Padraic nade mnou výhodu. Vždyť on zná Val celý život. Já, ke své velké lítosti, nikoliv.“

„Jste opravdu upřímně vítán na Pearroc Roayal, mylorde,“ zazněla vřelá odpověď.

„Mohu se jít podívat na Mag, mami?“ otázala se Valentina a tím znovu všem připomněla důvod jejich návštěvy.

„Samozřejmě, drahá, jdi za ní. Já se musím postarat o ty dva džentlmeny, pokud se u nás chtějí zdržet,“ řekla jí matka.

Valentina vyběhla do pokoje staré Mag — byl ve stejném poschodí jako ložnice členů rodiny. Stará služebná byla u St. Michaelů téměř padesát let, takže ji skutečně přijali do rodiny. Nyní jí bylo přes osmdesát. Než přijela do Anglie, dělala kojnou a pak se stala komornou matky lady Blissové, Bevin FitzGeraldové. Zamilovala si ji už spousta lidí. Valentina otevřela dveře do Magma pokoje a vklouzla dovnitř. Mladá služebná Maide seděla u postele, v níž podřimovala Mag. Když vešla lady Barrowsová, Maide vstala a uklonila se.

„Posledních pár hodin už je klidnější, mylady, a je velice ráda, že jste přijeli,“ zašeptala dívka.

„Já u ní chvilku posedím, Maide,“ tiše řekla Valentina. „Klidně si jdi něco sníst.“

„Děkuji vám, mylady.“ Za Maide se tiše zavřely dveře.

Valentina se sklonila a políbila Mag na čelo. Stařena otevřela oči. Jakmile si uvědomila, koho vidí, usmála se. „Bůh ti žehnej, dítě, žes vážila dlouhou cestu z Londýna, aby ses se mnou rozloučila na smrtelné posteli. Už to nebude dlouho trvat. Cluny na mě už čeká, vždyť víš. Ten starý blázen musí být už pěkně netrpělivý!“ Cluny sloužil lordu Blissovi a přijel s ním z Irska. S Mag se stali blízkými přáteli a největšími soupeři. Všechny členy rodiny překvapovalo, že se nikdy nevzali. Cluny zemřel před dvěma lety a Mag po něm tiše truchlila.

„Přijel se mnou i Colly a také Pay s Maggií,“ prozradila jí Valentina s úsměvem.

140

„Přijela i tvá sestra Anne a přivezla s sebou svého maličkého. Moc hezký klouček. Vypadá přesně jako jeho táta, opravdu, a pan Robert je náramně hrdý. Porodila ho jenom šest a půl měsíce po svatbě a přitom byl úplně zdravý.“ Stará služebná se snažila posadit . „Uprav mi ty podušky, dítě, ať na tebe líp vidím.“ Když jí Valentina pomohla, zeptala se služebná zostra: „Jsi u dvora šťastná? Je tam náramně rušno, ještě se pamatuju.“

„Rušno bylo hlavně loni v zimě, při té rebelii hraběte,“ říkala Valentina, „ale teď je klid. Všichni čekají, až královna umře.“

„Je na tebe hodná?“

Valentina přikývla. „Mám ji moc ráda, Mag. Má už kolem sebe málo lidí, kterým může věřit. Je to tragédie. Ale mluvíme už moc dlouho, Mag. Maminka říkala, že se necítíš moc dobře a potřebuješ si odpočinout.“

„Nesmysl, dítě! Brzo si odpočinu, jak dlouho budu chtít. Na věčnosti! Teď se na mě pořádně podívej, moje malá. Jsem už stará a nelituju, že odcházím, i když mě mrzí, že tady nechávám své drahé. Ale čeká na mě Cluny a i v tomhle dosáhne svého, jako vždycky.

Neopustíš mě, že? Zůstaneš u mě až do konce? Nechá tě královna tady?“

„To víš, že ano, Mag. Je hodná,“ a Valentina se málem rozplakala.

„Děátko Bevin se má už brzo narodit, víš to?“ svěřovala se stařena.

„Moc bych chtěla vidět ji i to maličký, než umřu, ale nedočkám se. Vím to.“

Dalších několik dní strávila Valentina u Mag spoustu času, starala se o ni, povídaly si. Mag ji moc milovala a trošku se zotavovala. Měla radost ze zprávy, že se o Val přou dva sokové — lord Burke a hrabě z Kempu.

„No jo, ty jsi květinka, co rozkvétá pozdě, jako byla tvá matka,“ říkala. „I když já jsem si toho nejdřív vůbec nevšimla. Kterého si vybereš, moje malá‘?“

„Neznám je dost dobře, abych si mohla vybrat, Mag,“ odpověděla vyhýbavě Valentina.

„Neznáš bratránka Padraice? Vždyť se s ním vídáš celý život, dítě!“

„Znám ho jako bratrance, Mag, ale donedávna jsem o něm vůbec neuvažovala jako o manželovi. Padraic byl vždycky můj kamarád, přestože nejsme stejně staří.“

„A co hrabě? Jaký je?“

„Tom? Nevím, co si o něm mám myslet, Mag. Nikdy nevím, 141

jestli to myslí opravdu vážně, nebo ne. Je nesmírně pohledný a má obrovský šarm, ale přes všechen jeho zájem pořád nevím, jestli je tím mužem, kterého hledám,“ zamyslela se Valentina.

„Oba mi je přiveď,“ přikázala jí Mag. „Víš, že jsem na lidi měla vždycky dobrý nos.“

„A neunavf tě moc, když budeš mít hosty?“

„Ne, dítě. Dělá mi radost povídat si s lidma.“

„Tak ti je přivedu zítra,“ slíbila Valentina a slib splnila.

Mag měla opravdu radost. „Ukaž, ať si tě můžu prohlédnout, Padraici,“ přivítala ho. „Božínku, ty jsi ale hezký! Tak ty ses zamiloval do mě holčičky, že?“

„Ano, Mag. Zamiloval,“ přiznal se a políbil ji na vrásčitou tvář.

„Mohl ses přiznat dřív a ušetřil bys všem spoustu problémů,“ zabručela.

„Mrzí mě, že jsem to neudělal.“

„Mag, moje milá, toto je lord Ashburne,“ představovala Valentina hraběte a strkala ho dopředu.

Mag si ho bez okolků prohlížela a pak přikývla. „Vypadá dost dobře,“ pochválila ho.

Tom Ashburne se rozesmál. „Má stará chůva mi říkávala, že hezká tvářička dokáže skrýt velkou spoustu hříšnosti,“ dovolil si trošičku zašprýmovat.

„Ale ta vaše neskrývá nic. Pokud tedy správně vidím. Vám se již podařilo se své hříšnosti zbavit,“ promluvila vážně Mag. Pak pohlédla na Valentinu. „Tedy, má drahá, stojíš před vskutku těžkou volbou. Je mi líto, že si nebudu moct zatancovat na tvé svatbě..

Mag se v prvních dnech po příjezdu Valentiny a ostatních nesmírně zotavila. Jednoho teplého odpoledne koncem října však požádala, aby ji přenesli k oknu. Chtěla se podívat ven na pole a louky, patřící k panství. Očima laskala tu nádheru podzimní přírody. Když Val otevřela okno, usmála se, protože zaslechla zpěv ptáků. S rozkoší nasála provoněný vzduch a ochablou rukou pokynula lordovi Burkemu a Ashburnovi, kteří se vraceli z ranní projížďky, spojené s honem. Té noci se ovšem Mag přitížilo a upadla do horečnatého blouznění.

„Budu u ní,“ nabídla se Valentina.

„Ale vždyť jsi s ní strávila skoro celý den,“ protestovala Aidan.

„Neunavuj se tolik, dítě. V noci u ní budu bdít já. Koneckonců právě já ji znám déle, než kdokoli z vás.“

„O půlnoci tě vystřídám, mami,“ navrhla Valentina kompromis a Aidan souhlasila.

142

„Znamená to konec?“ zeptal se Padraic Valentiny, když odcházela ze salonu do ložnice.

„Možná,“ připustila Valentina tichoučce. „Ubohá maminka! Mag ji provázela po celý život. Bude jí strašlivě chybět.“

O půlnoci vklouzla lady Barrowsová do pokoje nemocné a Aidan odešla k sobě do ložnice. Stará žena sebou neklidně zmítala a na čele jí vyrazil pot. Valentina jej pečlivě otřela a usedla vedle lůžka. Četla si ve světle velké svíce. Mag si čas od času něco nesrozumitelně mumlala. Nad krbem tiše odtikávaly velké hodiny čas a Valentina začala klímat. Odložila knihu a přešla k oknu. Rozhrnula závěsy a vyhlédla ven — na krajinu ozářenou měsícem. Stříbrný úplněk jasně vystupoval zpoza plujících mraků a vytvářel tak okouzlující scenerii, že se od ní Valentina nějakou dobu vůbec nemohla odtrhnout. Náhle sebou vyděšeně škubla. Zaslechla starou Mag něco povídat.

Vyslovovala zcela jasně a Val měla dojem, že je při vědomí, ale nebyla. Valentina jí znovu otřela pot z čela, ale tentokrát se Mag neutišila.

„Neměla jsem poslouchat,“ chraptěla Mag a přerývaně oddechovala.

„Neměla jsem poslouchat u dveří paní Aidan, když k ní šlo Jeho Lordstvo.“ Házela hlavou ze strany na stranu a dech se jí znatelně zrychlil. „Francie. Paní Aidan ve Francii. Bůh mi odpusť. Neměla jsem poslouchat.“

„Mag! Mag! Všechno je v pořádku,“ konejšila ji Valentina.

„Ne ve Francii. Má paní není ve Francii! Tam je princ a zlý král… Ach, Cluny! Ona si není jistá, jestli je to maličké dítětem Jeho Lordstva! Bůh mi odpusť! Neměla jsem poslouchat! Paní Aidan neví, kdo je otcem jejího maličkého!“ Valentina zprvu nechápala, o čem Mag mluví. ‚Není si jistá, jestli je Jeho Lordstvo otcem toho maličkého.‘ O jakém maličkém to Mag mluví?

„Nikdy se to nedozví,“ mumlala Mag. „Nikdy se to nedozví, protože Jeho Lordstvo přijalo dítě za své, Bůh mu žehnej! Miluje malou Valentinku, ale ona není podobná ani jednomu z rodičů. Kdo se to však kdy dozví? Ach, neměla jsem poslouchat! Bůh mi odpusť!“ Jakmile Valentina konečně pochopila význam Maginých slov, srdce jako by jí stiskla ledová ruka. Ona že není dítětem svého otce? Jaký princ a jaký zlý král? A co s ní mají společného? Jaké záhady jí zůstaly utajeny? Co to Mag vyslechla?

Po celý zbytek noci seděla Valentina jako zkamenělá. Kdo vlastně jsem, přemítala, pokud nejsem ta, za niž se považuji?

Hodinu před svítáním Mag otevřela oči, sladce se na Valenti-143

nu usmála a řekla: „Už musím jít, zlatíčko. Cluny je nedočkavý.“ Pak jí z očí vyprchal všechen život a zemřela.

Val se sklonila a políbila Mag na Čelo. „Sbohem, má drahá a šťastnou cestu. Mrzí mne však, žes odešla dříve, než jsi mohla vysvětlit svá slova.“ Valentina přistoupila k oknu, roztáhla drapérie a otevřela doširoka obě křídla. Obloha za kopci na obzoru zlatě zářila svitem vycházejícího slunce a vzduch byl mrazivě svěží. Kolik podzimních jiter vypadalo přesně jako toto… Všechno probíhalo jako obvykle, ale Val viděla svět jinýma očima. Věděla, že klíč k záhadě, kterou odhalila umírající Mag, skrývá její matka. Uvědomovala si však, jak bezohledné by bylo přidávat matce další břímě před Maginým pohřbem. Vyšla z pokoje, aby sdělila rodičům, že Mag zemřela.

Margaret Feeneyová, které všichni celý život říkali Mag, narozená ve vesnici Ballycoille v Irsku dne prvního ledna, léta Páně 1517, byla uložena ke svému poslednímu odpočinku dvacátého pátého října roku 1601. Mag pohřbili na hřbitově u kostela v Pearroc Royal. Její hrob umístili vedle hrobu Petera Clunyho.

Následujícího jitra vstoupily Aidan a její nejstarší dcera do Magma pokojíku, aby vytřídily její věci a daly to, co bylo použitelné, potřebným lidem.

„Ach, jé, podívej!“ vykřikla tiše Aidan. „Tady je tvá kadeř a úplně první dětská čepička! Jak je malinká… Bylas překrásné dítě, má drahá…“

„Když jsem se narodila, měla jsem vlasy barvy mědi, jako ty?“

„Ano, měla, ale vypadaly ti asi v šesti měsících. Pak ti narostly tmavě hnědé, ale někdy se ti měděně zalesknou.“ Pohladila dceru po vlasech. „Máš nádherné vlasy, dítě moje.“

Valentina už to nedokázala déle vydržet. „Kdo je mým otcem?“ zeptala se pochmurně.

Aidan St. Michael zbledla, něco zakoktala a přidržela se židle, aby neztratila rovnováhu. „Co tím, pro všechno na světě, myslíš?“ dostala ze sebe s námahou.

„Mami,“ zopakovala znovu zřetelně Valentina, „chci vědět, kdo je můj otec.“ Valentina cítila, jak jí do samotného nitra proniká ocelové ostří. Věděla však, že to musí vydržet. Okamžitě zpozorovala matčin nesmírný zmatek a strach.

„Ty jsi mé dítě, Valentino, a tvůj otec je Conn O‘Malley St. Michael.“

„Kdo je princ a zlý král?“ 144

„Kdo se před tebou zmínil o princi a sultánovi? Kdo ti řekl tyto věci, Valentino?“ vykřikla Aldan. „Ach Bože! Proč právě teď?“

„Mag blouznila, mami. Zřejmě kdysi poslouchala za dveřmi a dozvěděla se, že si nejsi jistá otcovstvím svého nejstaršího dítěte. Zmínila se o třech mužích. O tatínkovi, nějakém princi a zlém králi. A to dítě jsem já, mami! Chci vědět, proč si nejsi jistá původem své dcery! Jak jsi mi mohla tajit tak důležitou věc? Mám právo znát pravdu!“ Valentina na svou matku, která začínala plakat, již téměř křičela.

Aidan utekla z pokoje, ale dcera běžela za ní. Lady Blissová seběhla po schodech do manželovy knihovny a vrhla se mu do náruče.

Vzlykala: „Ona všechno ví. Všechno!“

Conn pevně objal svou rozrušenou ženu. Ohlédl se a spatřil rozhněvaný výraz své nejstarší dcery. „Co to má znamenat, Valentino?“

„Chci vědět, kdo je mým otcem, pane,“ zazněla chladná odpověď.

„Já jsem tvůj otec,“ řekl pomalu Conn a v obličeji se mu nehnul ani sval.

„Tak proč se tedy mluví o princi a sultánovi?“ rozohnila se Valentina.

Chápavě přikývl. Jak se, kčertu, dozvěděla zrovna tohle? Nicméně na tom nezáleželo. Ona vše ví, takže jí musejí říct pravdu. Obejmul svou ženu pevněji a řekl: „Je zjevné, má drahá, že se Valentina dozvěděla příběh tvých dávných dobrodružství. Musíme jí to objasnit.“

„Já nemohu,“ vzlykala Aldan. „Ach, Conne, nenuť mne, abych vše prožívala znovu. Na dlouhá léta jsem si to dokázala vymazat z paměti. Nemohu se vracet!“

Conn něžně usadil ženu do lenošky a dal jí do ruky číši vína. Pak se obrátil k dceři: „Kdo ti to prozradil, Valentino? Co všechno víš a kdo ti to řekl?“

„Vím jen málo. Ze existují pochybnosti o identitě mého otce. Ze do všeho jsou zataženi princ se zlým králem. Ze jsem obestřena jakýmsi tajemstvím. Mag mluvila poslední noc svého života ze spánku zcela jasně.“

„Jak se to, sakra, Mag dozvěděla?“ přemítal Conn. „Pouze já, tvá teta a strýc de Marisco víme o všech obtížích. Co se mne týče, nikdy jsem tuto záležitost nechápal jako problém. Já jsem tvůj otec, Val.

Ty jsi má nejstarší dcera. Jsem si zcela jist.“ 145

„Mag zřejmě jednou poslouchala za dveřmi,“ řekla Valentina. „Ten

čin jí však obtížil svědomí, protože když umírala, opakovala stále

‚Bůh mi odpusť‘.“ Valentina zaváhala, ale pak poprosila: „Rekněte mi pravdu, pane, moc vás prosím.“

„Neříkej mi ‚pane‘,“ ohradil se.

„Prosím, mylorde.“

„Ani ‚mylorde‘,“ okřikl ji rázně.

„A jak tedy?“ zvýšila hlas.

„Tati.“

„Ale dokud nezjistím pravdu, nemohu si být jistá, zda skutečně jsi můj otec,“ řekla Valentina roztřeseným hlasem.

„Já jsem tvůj otec, dítě. Věř mi.“ Lord Bliss se obrátil k manželce.

„Rekni jí všechno, Aidan. Nikdy, za všechna ta léta, co jsme spolu, jsem ti nepřikazoval nic, co by ti bylo nepříjemné, ale teď musím. Vyprávěj! Sedni si proti své matce, Valentino, aby tě viděla, až se rozpovídá.“

Aidan St. Michael, vysoká urostlá žena, nikdy v životě nevypadala tak křehce. Krásné vlasy barvy mědi jí prokvétaly stříbrnými pramínky — vždyť jí bylo již čtyřicet sedm — a když začínala mluvit, v očích se jí usadila mučivá úzkost.

„Jak mám začít?“ uvažovala nahlas. Vypadala tak zoufale, že ji Valentina málem zarazila.

„Začni od samotného začátku, mami,“ vyzvala ji laskavě.

Conn se postavil za svou ženu, s rukou zlehka položenou na jejím rameni. Snažil se ji tím uklidnit i povzbudit.

„Měla jsem bratrance. Jmenoval se Cavan FitzGerald a narodil se jako levoboček. Spanělský král chtěl poškodit pověst rodiny O‘Malleyových z lnnisfany a tvé tetičky Skye před královnou a jejím dvorem. Tví strýcové tehdy pod záštitou Anglie přepadávali lodi a loupili u severního pobřeží Jižní Ameriky, ve vodách patřících Španělsku. Byli úspěšní a náklady na lodích krále Filipa se díky O‘Malleyovým povážlivě ztenčovaly. Ve Východní Indii začínaly obchody tvé tety značně ohrožovat trh s tamním zbožím a Portugalcům, kteří byli ovládáni Spaněly, se to ani za mák nelíbilo. Můj dědeček i bratranec byli zajati a donuceni ke službě ve španělském vojsku. Vymysleli léčku a naznačovali, že tvůj otec připravuje vzpouru proti anglické královně a usiluje jí o život.

Kdyby se vše potvrdilo, byl by popraven, obchodní společnost tvé tety zkonfiskována a zdiskreditována a O‘Malleyové — rozzuření ve spravedlivém hněvu pravých Irčanů — by se vrátili do Anglie.

146

Já a bohatství, které mi zanechal otec, jsme jim měli být odměnou. Cavan se se mnou měl oženit. Můj děd věřil, že veškeré mé bohatství se mu dostane do rukou za to, že vedl svou marnou válku proti Anglii. Cavan měl však v plánu něco jiného — díky sňatku se mnou by získal vážnost a majetek si mínil nechat pro sebe. Ukladný plán se nezdařil. Proč, to teď není důležité, ale starý lord Burghley zkrátka potřeboval poslední důkaz proti mému bratranci a jeho španělskému komplici, který si neuvědomoval, jak blízko vězení stojí. Byla jsem donucena jet za Cavanem do jeho londýnského hostince a říci mu, že můj majetek byl konfiskován. Sehrála jsem svou roli tak přesvědčivě, až se bratrancův společník vylekal a rozhodl se k okamžitému útěku z Londýna. Loď, na níž měli uprchnout, patřila zrádnému Španělovi, který se plavil jako kupec k tureckému místodržícímu do Alžíru. Jeho tajným nákladem bývaly světlovlasé mladé ženy. Španěl navrhl, aby mě Cavan vzal s sebou. Prohlásil, že za mě dostanou na trhu otroků v Alžíru tučnou sumu. Tak na mně můj bratranec zbohatl.“

„Jak odporné!“ Valentina byla hluboce otřesena.

„To jsou, mé dítě, zvyky Východu. Cena ženy se tam počítá na počet koní, velbloudů, ovcí nebo koz, za něž může být prodána. A tak jsem byla v bezvědomí unesena na loď, kde jsem v průběhu plavby do Alžíru přišla o dítě, které jsem nosila pod srdcem.“ Po Aidaniných hebkých tvářích se kutálely slzy a Valentina se k matce sklonila, aby ji pevně uchopila za ruku.

„V Alžíru mě svlékli donaha, aby si mě kupci mohli prohlédnout. Samotný alžírský dej se rozhodl mě koupit jako dar pro Murada, sultána Osmánské říše. Ihned mě poslali lodí do Istanbulu. V den příjezdu jsem byla předána jako dar novému velvyslanci z Krymského chanátu, princi chánovi Džávidovi. Přestala jsem být Aidan St. Michael, Valentino. Přejmenovali mne na Mardžallu a znovu a znovu mi opakovali, že na Aidan St. Michael musím zapomenout.

Nicméně s princem jsem byla velmi šťastná. Přijel totiž do Istanbulu, aby zapomněl na hrůznou tragédii. Jeho bratr, dvojče, chán Temur, který se od něj lišil jako noc ode dne, povraždil chánu Džávidovi celou rodinu. Ríkalo se, že chán Temur je šílený již od narození, protože vůči svému bratru vždy projevoval chorobnou, bezdůvodnou žárlivost. Jejich otec, Velký Chán, poslal Džávida pryč, aby zmírnil jeho bolest. I já jsem prožívala svou tragédii. Přišla jsem o dítě i o svou identitu. Byla jsem odtržena od muže, jehož jsem milovala.

Naučila jsem se turecky 147

natolik, abych se domluvila, ale to nebyl můj skutečný život. Opakovali mi, že není naděje, abych se kdy vrátila do Anglie. Chán Džávid se do mne zamiloval a po nějaké době jsem se zamilovala i já. Vysvobodil mne z otroctví a podle islámské víry mne pojal za právoplatnou manželku. Začínali jsme si budou-vat

společný život v malém paláci u Bosporské úžiny. Protože princ byl se mnou tolik spokojen, jeho rozpoložení dobře zapůsobilo i na sultána. Sultánova matka a jedna manželka, které se obvykle hašteřily, byly kupodivu obě navýsost spokojeny s mou osobou a nabídly mi své přátelství. Ony byly dvě nejmocnější ženy v celé zemi, Valentino, a požívaly výhod, o nichž se obyčejným ženám ani nesnilo.

Přátelství mi nabídla ještě jedna žena — a ta mi nakonec pomohla zachránit život. Jmenuje se Ester Kira. Je matriarcha — zakladatelka

— velkého rodu bankéřů. Kirové jsou Zidé. Ester je nyní dobře přes sto let, ale stále žije a řídí svou rodinu a všem jim vládne. Vím to, protože obchodní společnost tvé tety s Kirovými spolupracuje“ Aldan se při vzpomínce na Ester Kiru usmála. „Pořád ji vidím, jak sedí naproti mne v čajce, malé turecké lodičce, v níž jsme společně veslovaly.

Toho strašného rána jsem brzy vstala a odešla do města pro Ester. Chtěla jsem jí ukázat naši nádhernou tulipánovou zahradu. Zatímco jsem byla pryč, přepadl chán Temur na náš palác. Jeho Tataři zabili každého, na koho narazili. Odvlekli i Martu, mou služebnou. Přišly jsme s Ester ve chvíli, kdy se ještě drancovalo. Rychle jsme se mou Čajkou vrátily do města, abychom našly u sultána pomoc.“ Po chvíli ticha řekla téměř neslyšně:

„Chán Džávid byl zavražděn. Marta viděla jeho tělo ve stájích, když ji Tataři vlekli pryč.“

„Sultánova matka i jeho nejoblíbenější žena ke mně byly velmi milé. Chápaly všechny hrůzy, jimiž jsem si musela projít. V té době jsem se rozhodla pro útěk do Anglie. Můj milovaný princ byl mrtev a nikdo jiný se o mne určitě tak dobře starat nemínil. Také jsem byla volná, zbavená otroctví. Nakonec existovala možnost, že se vrátím domů některou z obchodních lodí společnosti O‘Malley-Small, které kotvívaly v přístavu.

Nevěděla jsem však, že sultán po mně velmi touží. Když viděl, jak jsme s chánem Džávidem šťastni, zalitoval svého velkorysého daru. V žádném případě se se mnou již nemínil rozloučit. Proto tedy vyhlásil, že nejsem volná. Vzhledem k tornu, že princ zemřel, přešel jeho majetek na sultána — já jsem patřila k cháno—

148

vu majetku. Byla jsem donucena k pohlavnímu styku se sultánem Muradem a musela jsem mu sloužit k potěšení takovým způsobem, který si, mé předrahé dítě, ani nedovedeš představit. Nakonec jsem svůj osud již nedokázala déle snášet. Rozhodla jsem se ho zabít.

Bohužel jsem však neuspěla. Odsoudili mne k smrti. Zašili mne do hedvábného pytle se závažím a odvezli na Ostrov v Marmarském moři, kde jsem měla být utopena.

V té době mne již tvůj otec vystopoval do Istanbulu, díky Bohu. Vlastně bych spíš měla říci dík Ester Kiře, která byla blízkou přítelkyní královského dvora.

Před popravou mne uspali a zašili do vaku s Tulipánem.“

„S Tulipánem?“ vykřikla Valentina. „S naším starým kocourem?“ Matka s úsměvem přikývla. „Ale Tulipán umřel před třemi lety,“ divila se Valentina. „Myslíš toho Tulipána, který byl otcem téměř deseti generací koček na našem panství?“

„Přesně toho,“ přikývla Aidan. „Tulipán se narodil v sultánově paláci v Istanbulu. Byl jedinou živou bytostí, která přežila hrůzná jatka v princově paláci. Unikl smrti, protože Tataři přepadli palác brzy ráno a on se ještě nevrátil ze svých nočních toulek.“

„Ale jak se ti podařilo uniknout utonutí, mami?“ Valentina již byla tak ohromena, že málem nemohla mluvit.

„Jedna rodina měla u osmanského sultána již po tři generace na starosti veslováni na člunu smrti. Byli židé. Zádný muslim by takový úkol nepřijal, protože muslimové věří, že podobné věci přinášejí neštěstí. Tato rodina byla dlužníkem Kirů. Ester jim zaplatila, aby mne zachránili.

Muž ve člunu vesloval až k Ostrovu, jako by chtěl splnit svůj úkol. Vedle něj se však objevila velká plachetnice, která zaclonila pohled na člun z pevniny. Na této lodi se plavil tvůj otec se svými přáteli a s pomocí Kirů připravili plán na mou záchranu. Když se velká loď míjela s člunem smrti, spustili z paluby lodi na laně námořníka a ten uchopil můj vak a bezpečně mě vytáhl na loď. Místo mého vaku hodili do vody pytel se závažím. Z města nemohl nikdo tuto záměnu spatřit. Já jsem v tom okamžiku byla pochopitelně v bezvědomí — díky Bohu — a na nic se nepamatuji. Všechno mi řekli až později.“ Aidan se na okamžik odmlčela a pak svůj příběh zakončila. „Když loď konečně přistála v Evropě, zjistila jsem, že čekám dítě. Uplně mě to ochromilo. Několik týdnů jsem si vše nechávala pro sebe.“ V tom okamžiku se jí obličej zalil nachovou barvou. „V krátkém časovém období jsem byla se třemi muži.

149

S chánem Džávidem, sultánem a mým drahým Connem — v den mé záchrany. Který z nich je otcem dítěte? Jak jsem to mohla určit?

Přepadl mě nesmírný strach, přestala jsem vycházet z pokoje a s nikým jsem nemluvila — jen s tvou tetou Skye. Když se dozvěděla o mých pochybách, uklidnila mě a přesvědčovala o tom, že otcem mého dítěte nemůže být nikdo jiný než její bratr, můj manžel. Pak jsem o svých obavách řekla i jemu a on své otcovství potvrdil.“ Aidan se na dceru zkoumavě zadívala a řekla: „Mag zřejmě poslouchala za dveřmi ložnice, když tvůj otec za mnou šel a ujišťoval mne, že je všechno v pořádku. Víš, ona se nikdy nedozvěděla o mém únosu do Turecka. To věděl pouze tvůj otec a ten se obával, že kdyby jí prozradil, co se se mnou dělo, utrpěla by značný šok, který by ji mohl i zabít. Mag se tvrdilo, že jsem byla ve Francii a Conn tam za mnou přijel později, protože jsme si odpykávali královnin trest, ale nakonec nám dovolila vrátit se domů. Já jsem přesvědčena, že Conn je tvým otcem, Valentino,“ prohlásila závěrem rozhodně Aidan. „I on je o svém otcovství pevně přesvědčen. Nesmírně mě mrzí, že tě slova ubohé Mag, vyslovená v deliriu, tolik rozrušila, má drahá.“

„Proč jsi mi o tom nikdy neřekla?“ zeptala se Valentina matky.

„Protože to nebylo nutné a protože jsem si upřímně přála na všechno zapomenout. Mé bolestné dobrodružství z doby před téměř třiadvaceti lety zůstalo pouze vzpomínkou a i tu jsem si již dokázala téměř vymazat z paměti.

Nedokážeš pochopit, jaké hrůzy jsem si prožívala, Valentino! Přijít o první dítě uvězněná na lodi s otroky! Být ujištěna, že již nikdy nespatřím svého milovaného manžela! Být prodána jinému muži!

Kdyby chán Džávid nebyl tak laskavý a jemný muž, kdyby se podobal sultánu Muradovi, určitě bych ve svém zajetí zahynula, tím jsem si jista!“

„Když jsi zjišťovala, kdo je otcem tvého dítěte, co tě náhle přinutilo k pevnému přesvědčení, že je papá skutečně mým otcem?“ naléhala Valentina.

„Byl poslední z těch tří, s nimiž jsem byla,“ řekla Aidan.

„Možná jsi čekala dítě, ještě než tě otec zachránil,“ namítala dcera.

„Vždyť si přece nemůžeš být jistá, ne? Tím pádem si nemohu být jistá ani já!“

„S chánem Džávidem jsme se milovali den před jeho vraždou,“ vysvětlovala Aidan. „V tu chvíli jsem právě začínala svůj měsíční cyklus. Mívala jsem je po ztrátě prvního dítěte nepravi—

150

delně. V sultánově harému jsem zůstala jen pár týdnů, ani ne měsíc, a pak jsem byla už pouze s tvým otcem. V tu dobu se mi cyklus nepřerušil, Valentino. Jsem si jistá, že Conn je tvůj otec. Vím to!

Nikdo jiný to být nemůže!“ horlila Aidan.

„Může to být klidně princ nebo sultán, mami, a jsi blázen, jestli si myslíš něco jiného!“ vybuchla Valentina. „Dobrý Bože, vždyť se snažíš oklamat sama sebe!“

„Valentino!“ Connův hlas zazněl velmi ostře. „Takto již nikdy s matkou mluvit nebudeš!“ Podařilo se mu rychle ovládnout hněv a dodal již klidněji: „Jsem přesvědčen o svém otcovství. Stejně jako tvá matka. Nosíš naše jméno. Miloval jsem tě od okamžiku, kdy jsem se dozvěděl, že přijdeš na svět. Držel jsem tě v náručí pár minut potom, co ses narodila. Při pohledu do tvých nádherných očí mi bylo jasné, Valentino, že jsi má dcera. Tvrdím to s jistotou. Malinkými prstíky jsi mi sevřela ukazovák a já jsem věděl, žes neuchopila jen můj prst, ale mé srdce! Jsi mé dítě.

Miluji tě od tvého dětství. Vychovával jsem tě. Tvá vítězství byla mými a tvé bolesti mne bolely stejně jako tebe. Pokud díky nějakému zrůdnému zvratu osudu kolovala v tvých žilách jiná krev než má, pak nyní již máš určitě mou. Nikdy o tom nesmíš pochybovat!“

Valentininy nádherné oči se naplnily slzami a ty jí pomalu kanuly po bledých tvářích. „Miluji tě,“ zašeptala, „ale musím se dozvědět, kým opravdu jsem, jinak nikdy nenaleznu klid.“

„A jak to zjistíš?“ zeptal se jí Conn tiše.

„Odjedu do Turecka,“ odpověděla bez zaváhání Valentina, až překvapila sama sebe, protože by nikdy nepředpokládala, že dokáže něco podobného vypustit z úst.

„Ne,“ zasténala Aidan. „Ach, Bože, ne, drahá. Na to nesmíš ani pomyslet!“

„Sultán Murad je mrtev, Valentino,“ říkal ji klidně otec. „A vzhledem k tomu, že chán Džávid také nežije…“

„Musí tam být někdo, kdo mi dokáže na mé otázky odpovědět,“ nedala se odbýt Valentina.

„Jestli tam odjedeš, bude to má smrt,“ vzlykala Aidan.

„A má smrt zase bude, když nezjistím, kdo vlastně jsem,“ odpověděla jí zostra dcera. „Rekni mi o tom víc, mami. Rekni mi něco o princi chánu Džávidovi a jeho rodině. O sultánovi. Pomoz mi rozluštit tuto záhadu. Mami, já tě na kolenou prosím! Jen se na mě podívej! Nepodobám se ani svému otci ani svým sourozencům.

Vypadám jako někdo, na koho se pamatuješ? Po-151

věz mi to, prosím…“ Valentina se na okamžik odmlčela. Pak se znovu zhluboka nadechla: „Vypadám jako princ nebo jako sultán, mami? Vzpomeň si. Určitě si na ně dobře pamatuješ a dokážeš nalézt v mých rysech jejich podobu.“

„Ne! Nic víc ti neřeknu! Tvým otcem je Conn O‘Malley. Nikdo jiný. To je mé poslední slovo,“ vykřikla Aidan.

„Co přede mnou chceš skrýt, mami? Proč nedokážeš o těch mužích mluvit?“ Valentina také křičela. „Ríkáš, že tam nesmím jezdit, ale nechceš mi to vysvětlovat. To ale nestačí, mami. Já se musím dozvědět pravdu! Musím!“

Následující hodinu si matka s dcerou hlasitě vyměňovaly názory. Jejich hlasy se rozléhaly celým domem, až se nakonec poplašeně sešla celá rodina a služebnictvo za dveřmi knihovny lorda Blisse. Padraic Burke sebral odvahu a hlasitě zaklepal.

Lord Bliss přešel ke dveřím a okřikl ženu a dceru: „Buďte zticha!“ Obč ihned zmlkly.

„Strýčku,“ obrátil se Padraic na Conna. „Bohužel jsme nemohli neslyšet, co se zde děje. Služebnictvo je zděšeno a já jsem, upřímně řečeno, zvědavý.“

„Není čeho se bát,“ uklidnil lord Bliss sloužící. „Běžte si po své práci.“ Zadíval se na své děti stojící v hloučku na chodbě. „Nemáte lepší zábavu, než poslouchat za dveřmi‘?“

„Ne,“ vykřikla Valentina. „Ať jdou dovnitř. Padraic s Tomem také. I jich se tato záležitost týká, když se mi oba dvoří. Jen pojďte! Pojďte dál!“ zvala je do knihovny. Sloužící se rozešli.

„Valentino, nedělej to,“ varoval ji otec. „Matka možná ne —“

„To je v pořádku, Conne. Skrývali jsme toho příliš mnoho. Pravda musí vyjít na povrch.“ Aidan mluvila tiše. „Je načase, aby se o tajemství dozvěděla celá rodina.“

Knihovnu lorda Blisse zaplnili jeho nejbližší, také zeť Robert Grayson, synovec lord Burke a hrabě z Kempu. Všichni těkali pohledem od Aidan, sedící vyčerpaně s hlavou v dlaních, k Valentině, které se nehnul v obličeji ani sval.

„Padraici, Tome, obou se vás to týká. Než vyslechnete můj příběh, chci vám říci, že vás zbavuji veškerých závazků, které jste vůči mně učinili. Možná byste si raději měli hledat nevěsty jinde, protože nejstarší dcera lorda Blisse možná vůbec jeho dcerou není.“

Všichni jen překvapeně vydechli a dlouho mlčeli. Nakonec Valentinina sestra, Anne St. Michael Grayson, vykřikla:

„Valentino?! Co tím chceš proboha říct?“ 152

Valentina se zkoumavě zadívala na matku. Vždyť to není její příběh, ale Aidanin. Smí ho vyprávět? Aidan přikývla. Valentina vyprávěla s očima sklopenýma k podlaze. Když skončila, rozhostilo se takové ticho, že by snad bylo slyšet i pírko snášející se k zemi.

Pak hrabě z Kempu před Aidan poklekl a zvedl její ruku ke svým ústům. „Madam, klaním se vám,“ řekl uctivě. „Zádný Angličan, který kdy bojoval v Cádizu, neprojevil takovou odvahu, jako vy v době svého zajetí v Berbersku. Můžete si být jista, že v žádném případě nezruším svou žádost o ruku vaší dcery. Dcera tak neohrožené dámy, jako jste vy, je přesně tou, po které toužím. Chci takovou matku pro své děti. Pokud jste přesvědčena, že váš manžel je její skutečný otec, madam, pak vám verim.

Aidan vděčně pohlédla lordu Ashburnovi do očí a dojatě mu poděkovala; „Díky vám, mylorde. Jste vskutku pravý džentlmen.“

„Já miluji tebe, Val,“ prohlásil lord Burke a vykročil přímo k lady Barrowsové, „a ať je pravda jakákoli, toužím pouze a jen po tobě. Stejně jako Tom přijímám přesvědčení své tety. A kromě toho, Val, jsi příliš tvrdohlavá, než abys byla z jiného rodu, než z O‘Malleyů. Určitě máš tedy v žilách jejich krev.“

Jeho poznámka vyvolala smích a Valentinini sourozenci se kolem ní ihned shlukli a přesvědčovali ji. Ona se však netvářila nijak spokojeně. „Musím jet do Turecka,“ prohlásila. „Jedině tam se dozvím skutečnou pravdu.“

„Jenže nikdy nemáš jistotu,“ přerušila ji Aidan, „že tam pravdu odhalíš. Oba muži jsou mrtvi a —“

„Ale jistá šance na odhalení pravdy zde existuje. Musím se jí chopit,“ nenechala ji domluvit Valentina.

Nikdo ji nezrazoval. Conn jen poslal pro svou starší sestru, Skye O‘Malley de Marisco, matriarchu jejich rodiny. Dostavila se okamžitě, ani nečekala na kočár; přejela podzimní lány polí, oddělující její panství Queen‘s Malvern od Pearroc Royal, na koni. Doprovázel ji manžel Adam.

Skye byla vždy krásná žena a přestože měla zanedlouho oslavit své jedenašedesáté narozeniny, čas se na její kráse nijak nepodepsal.

Obličej i postava jako by jí od čtyřicítky nestárly. Překrásné modrozelené oči barvy mořské vody byly živé jako vždycky a nic jim neuniklo. I vlasy měla stále hedvábně černé, jen na spáncích jí jemně prokvétaly šedivými pramínky.

153

Skye se pohodlně usadila v bratrově knihovně a poslouchala líčení konfliktu mezi Aidan a Valentinou. Když skončil, obrátila se ke své překrásné neteři a zeptala se: „Jsi rozhodnutá jet?“

„Ano,“ zazněla okamžitá odpověď. „Jsem.“

„Pak samozřejmě jet musíš,“ opáčila Skye.

„Dobrý Bože!“ vykřikla Aidan. „Zešílelas? Vždyť jsi sama na Východě byla, Skye! Víš přece, jak to tam vypadá!“

„Valentina má svůj věk, Aidan. Je z ní bohatá vdova a má prostředky k tornu, aby udělala, co se jí zlíbí. Jistě, můžeš ji zadržet. Můžeš ji třeba zamknout nadosmrti v komnatě. Nebo ji můžeš donutit jít k oltáři a celý problém tak přehraješ na jejího manžela. Ale ona tě začne nenávidět — víš to přeci moc dobře! Pokud nenajde klid, když neodjede, pak musí jet!“

„Děkuji ti, tetičko Skye,“ poděkovala vděčně Valentina.

„Nespěchej s vděčností, dítě. Můj souhlas je vázán na jisté podmínky. Jak se již zmínila tvá matka, i já jsem Východ navštívila. Dvakrát. Znám ho opravdu velmi dobře. Musíš se držet přesně mých pokynů.“

„Nejsem zbrklá, tetičko. Pověz mi, jak si zajistit bezpečnost. Udělám všechno, co řekneš. Naprosto nemám v úmyslu skončit v nějakém tureckém harému,“ řekla Valentina.

Skye přikývla. „Jsi Aidanina dcera a máš O‘Malleyovský temperament, moje milá. Dobrá, poslyš tedy. Vyrazíš na moře v obchodní lodi rodu O‘Malley-Smallových, která bude vybavena přesně podle potřeb tvé cesty. Náklady na vybavení poneseš ty, Valentino, a pošlu s tebou ještě dvě další lodi zabezpečující tvou ochranu.“ Valentina sebou mírně trhla, ale mlčela. „Na moři budeš poslouchat výhradně kapitánovy rozkazy. Srozuměno!“

„Ano, tetičko.“

„Musím si promluvit s bankéři rodu Kirů v Londýně. Přes ně získáme kontakty do Istanbulu. Já ale mnoho nevím o Krymském chanátu. Musím všechno zjistit,“ zabručela Skye zamyšleně.

Adam de Marisco se na svou ženu usmál. Od jejich poslední dlouhé cesty do Indie před deseti lety zůstala Skye doma a věnovala se panství, skvělým koním, které chovali, a pochopitelně vnoučatům. Byla velmi šťastná, tím si byl Adam jist, ale už dávno neviděl, aby o něco projevila tak živý zájem. Modrozelené oči jí jen jiskřily a jeho se zmocnilo podezření, že jí chybí ten dobrodružný život plný intrik, který v mládí žila, i když ona si nikdy ani slůvkem neposteskla.

Náhle promluvil jeho nevlastní syn: „Valentina nemůže cesto-154

vat sama na tak daleké a nebezpečné místo bez ochránce. Jedu S ní.“

„Vynikající nápad, Padraici!“ pochválila ho matka. „Měla jsem v úmyslu zařídit jí nějakého strážce — vždyť vím, kam jede…“

„Počkat, počkat, milý příteli! Chceš mě předběhnout?“ ozval se hrabě. „Pojedeš-li ty, já jedu také. Dobrý šermíř se na dlouhých cestách vždycky hodí.“

Skye zvědavě pohlédla na syna, pak na Toma Ashburna, na Valentinu a nakonec zase na syna. Usmála se. „Tak se věci mají…?“ Pak se zachichotala. „No, máš vskutku pravdu, mylorde, další meč se při dobrodružných poutích hodí vždycky, ale vyjasněte si s mým synem jedno; na této pouti nejste nepřáteli. Jediným důvodem, proč s Valentinou jedete, je její ochrana!“

„Madam,“ řekl hrabě s furiantským úsměvem, „já jí navrhuji celé měsíce, že ji budu chránit, ale ona to nechce přijmout.“

„Ach tak?“ rozesmála se Skye. „Kdyby mi tak bylo o dvacet let míň, mylorde!“

„Madam, mne neodrazuje těch dvacet let,“ zažertoval si Tom Ashburne. „Spíše váš manžel, který se na mě mračí již teď.“

„Chovej se slušně, holčičko,“ bručel Adam, „a nezapomeň, že už máš vnuky.“

„Vnuky mít mohu,“ prohlásila s ironickým humorem Skye, „ale to neznamená, že jsem mrtvola.“

Všichni se rozesmáli a napětí se ihned uvolnilo.

V následujících týdnech se podrobně plánovala Valentinina cesta. Chystala se odplout ihned začátkem příštího roku. Anne, její manžel i malý synek odjeli domů. Colin, Payton a Maggie se vrátili ke dvoru a vezli s sebou Valentinin dopis královně, v němž vysvětlovala okolnosti, které brání v jejím okamžitém návratu. Valentina však královně slíbila, že se za ní vypraví ještě do svátku Trí králů.

Aidan se stále nemohla vyrovnat s dceřiným rozhodnutím odjet do Turecka. „Proč mi nemůžeš v této záležitosti více důvěřovat?“ naléhala na dceru. „Proč musíš vystavovat schválně svůj život nebezpečí kvůli nějakému vrtochu? Vůbec nemáš jistotu, že na něco přijdeš.“

Valentina se snažila matku přesvědčovat. „V celé naší rodině neznám nikoho, kdo se mi podobá. Ani jeden z mých sourozenců, dokonce ani nikdo z předků, jejichž portréty visí v hale. Musím zjistit, kdo vlastně jsem.“

155

Matka zavrtěla hlavou.

„Vyprávěj mi o chánu Džávidovi, mami. Jak vypadal? A co sultán Murad? Vím, že je to pro tebe bolestné, mami, ale musíš mi pomoct!“

„A když ti všechno povím, přestaneš s tím svým bláznovstvím?“ ptala se Aldan zoufale dcery.

„Já ale musím jet!“ odpověděla Valentina rozhodně. „I když se třeba vrátím domů, aniž se dozvím pravdu. Musím se pokusit. Musím zjistit — pokud to lze — kdo je mým otcem.“

Aidan si povzdechla. „Chán Džávid byl krásný muž. Měl tmavší plavé vlasy, možná maličko světlejší, než má Bevin. Modré oči s nesmírně citlivým pohledem.“

„Myslela jsem, že Tataři jsou tmavovlasí, mami.“

„Ano, původně byli,“ vysvětlovala Aidan, „ale v průběhu staletí se ženili a vdávali s jinými rasami. Vždyť matka chána Džávida byla Francouzka. Měla si vzít nějakého vévodu nebo prince z těch zemí daleko na východ od Francie. Už si nevzpomínám, ze které, Val, protože uplynulo mnoho času od dob, kdy jsem na tyto a podobné věci myslívala. Zajali ji nájezdníci — Tataři — vedení Džávidovým otcem. Vzal si ji za ženu a nakonec byli i šťastní.“

„Nakonec?“ opakovala Valentina.

„Ta Francouzka měla štěstí, že se do svého tatarskémo muže zamilovala, mé dítě. Mnoho žen je uneseno do harémů. Nenávidí již pouhé své bytí, o muži, jenž je vlastní, nemluvě. Poslouchej, Valentino. Musíš pochopit, kam jedeš. Na Východě jsou ženy chápány pouze a výhradně jako prostředek k ukojení touhy a k zachování rodu. Nikoho nezajímá, zda jsou inteligentní, nebo zda umějí číst a psát, mluvit jiným jazykem nebo dokonce pracovat v rodinném podniku. Nikoho to nezajímá. Zeny jsou jen… věci.

Stvořené k potěšení mužů. Bytosti schopné porodit zdravé syny. Dcery se nepočítají.

Děkuji Bohu, že máš tmavé vlasy, ale i tak se vystavuješ velkému nebezpečí, Valentino. Jsi bílá křesťanka z Anglie. Pravidla, která platí v islámu se na tebe, cizinku, nevztahují. Budeš snadnou kořistí, varuji tě. Tmavé vlasy tvé tety Skye ji nezachránily před dvojím zajetím v tom krásném a krutém, smyslném světě islámu. Nejezdi, Valentino! Prosím!“ naléhala na dceru Aidan.

„Vyprávěj mi o sultánovi,“ pokračovala Valentina a vyhýbala se pohledu matčiných šedých očí.

156

Aidan znovu povzdechla. „Ten měl zlatorudé vlasy. Černé oči. Nesmírně vášnivý. Zajímal se o hodiny a ze všeho nejraději měl zlato a ženy pro svou potřebu. V jeho době se ceny krásných dívek na istanbulských trzích s otroky vyšplhaly velmi vysoko, protože Murad je chtěl všechny pro sebe. Jeho sexuální touhy byly neukojitelné a oplýval nesmírnou krutostí. Neptej se mě víc, Valentino, protože nemohu snést tu bolest vzpomínek.“

Valentina zase nemohla snést pomyšlení, že její něžná matka tolik trpěla. „Pověz mi tedy o Muradově nejoblíbenější ženě a jeho matce,“ navrhla s nadějí, že zvrátí rozhovor do méně rozvířených vod.

„Nur-U-Banu již zemřela. Před lety se ke mně tato zpráva donesla z Istanbulu. Nur-U-Banu byla sultánovou matkou a jejím jediným zájmem byla moc. Vládla prostřednictvím svého syna, který byl příliš slabý, aby odolal jejím rozličným rozmarům. Murad byl velmi šťasten se svou oblíbenou Safíjou. Měli spolu syna — ten se stal současným sultánem. Jmenuje se Mehmed. Nur-U-Banu byla přesvědčena, že Safíje získává nad Muradem příliš velkou moc, takže s ním začala probírat otázku, zda jeho oblíbená žena může zplodit více dětí. Obklopila ho těmi nejkrásnějšími dívkami a Murad nakonec podlehl svodům, které mu uchystala. Odloučil se od Safíje, a od těch dob se jedinou její útěchou stala představa, že se její syn jednoho dne stane vládcem a jí se dostane do ruky moc, kterou oplývala Nur-U-Banu. Nyní k tornu skutečně došlo.“

„A tak,“ poznamenala Valentina ‚„se nakonec všechno v dobré obrátilo, navzdory pletichám Nur-U-Banu.“

Aldan se chraptivě zasmála. „Když se Mehmed stal sultánem, uplatnil starou osmanskou tradici. Nechal uškrtit všech svých devatenáct bratrů — v té době ještě dětí, vždyť nejstaršímu bylo jedenáct. Ty ženy jeho Otce, které byly těhotné, potkal osud, jaký plánovali pro mě. Zašili je do hedvábných vaků a utopili. Do takového místa máš namířeno, Valentino… Je to krásný, ale hrůzný svět. Hrozí ti v něm nebezpečí. Kromě toho — ty jsi dcerou svého otce. Proč mi zkrátka nevěříš?“

„Snažím se ti uvěřit, mami. A přesto… Nemohu. Magma slova mě trápí dnem i nocí. Musím jet.“

Tom Ashburne odjel domů do Swan Courtu, aby si před odjezdem uspořádal všechny své záležitosti. Lord Burke však zůstal v Pearroc Royal s dobrým předsevzetím uklidnit Valentinu, protože byla stále rozčilená a zachmuřená. Napsala královně

157

a podrobně jí vysvětlila svou situaci a požádala o laskavé svolení Její Výsosti, aby ji dočasně propustila ze služeb kvůli pouti ke kořenům svého osudu do Turecka. Královna zdráhavě udělila lady Barrowsové dočasné volno za podmínky, že se Valentina před odjezdem na Východ zastaví v Londýně.

Valentina neměla krom čekání v Pearroc Royal nic na práci, protože zásobování lodi nebyla její starost. Od ní se pouze žádalo, aby poskytla tetičce Skye peníze nutné k zařízení všech záležitostí spojených s cestou.

Odjezd se plánoval na začátek ledna. Skye prostřednictvím Kirů a vlastních přátel z Istanbulu zařídila Valentininým lodím návštěvu Krymského chanátu pod záminkou obchodu. Jakmile se tam Valentina jednou dostane, bude záviset na Velkém Chánovi, zda se s ní setká, či ne. Aidan nemohla vědět, zda Velkým Chánem je Džávidův otec, pokud ještě žije, nebo nějaký jiný příbuzný. Kdo skutečně sedí na krymském trůnu zjistí až na místě. Nejprve se zastaví v Istanbulu, aby Valentina mohla zařídit všechny procedury spojené s návštěvou validy Saffje Kadin na zpáteční cestě z Krymu. Nutné protokolární postupy trvaly nesmírně dlouho.

Cekání bylo pro Valentinu krušné. Nedokázala promluvit s matkou, aniž by ji silně nerozrušila a Conn se začal pomalu obávat o Aidan, která si byla jista, že se Valentina řítí do obrovského nebezpečí.

Valini sourozenci byli všichni pryč kromě Jamieho a ten, ještě příliš malý, nemohl dost dobře rozumět sestřiným obavám. Zbýval pouze Padraic. Byla mu vděčná, že s ní v Pearroc Royal zůstal.

„A co Clearfields?“ starala se místo něj. Hovořili v hale v patře.

„Mám dobrého správce a Adam slíbil, že na všechno dohlédne. Koně převezu k matce do Queen‘s Malvern i s pacholky, takže se bude muset dohlédnout jen na farmy.“

„A co dům?“ Nedávala mu pokoj.

„V poslední době jsem v něm žil sám a potřeboval jsem jen dva sloužící. Oni se v mé nepřítomnosti o vše postarají. Už jsem dokonce mluvil s dělníky, kteří budou dům opravovat. Později mi pomůžeš vybrat zařízení, protože chci, abys byla ve svém domě šťastná,“ dokončil chladně.

„Nikdy jsem neřekla, že se za tebe provdám, Padraici. A co Tom Ashburne?“ Valentina cítila, že se jí zmocňuje závrat.

„Tom si bude muset najít jinou lásku, Val,“ zazněla rozhodná odpověď. Padraic se choval, jako by všechno bylo již dohodnuto! 158

„Ale já jsem ještě neřekla své ano, ty osle!“ vykřikla. „Však ty

řekneš,“ odpověděl a zašklebil se.

„Nikdy!“ vykřikla, podrážděná jeho majetnickým přístupem. Uchechtl se s rozčilující sebedůvěrou. „Ano, má drahá, to víš, že řekneš. Ale já ti dám čas, abys k tomu rozhodnutí dospěla sama.“

„Jsi ten nejnemožnější chlap pod sluncem!“ vztekala se. „Vždycky jsi byl tak jemný a uctivý džentlmen. Co se s tebou stalo, Padraici Burke?“

„Jemnost a uctivost si tě nezískaly, Valentino. Možná je načase, abych se začal chovat spíše jako můj dávno zesnulý otec, který si bral, co chtěl, bez ohledu na následky.“ S těmito slovy ji pevně objal, zvedl ji a rychle nesl směrem ke své ložnici. Otevřel si nohou, překročil s ní v náručí práh a nohou zase zavřel.

„Padraici!“ vykřikla, šokovaná jeho chováním.

„Padraici — co?“ ptal se škádlivě, hodil ji na postel a bez váhání ji zalehl.

„Padraici,“ šeptala roztřeseným hlasem, „co to děláš?“

„To, co jsem měl udělat už před mnoha týdny, Val! Budu se s tebou milovat,“ říkal jí něžně.

„Ne!“ V šoku na něj vytřeštila své ametystové oči.

„Ano!“ procedil skrze zaťaté zuby a prudce přitiskl své rty k jejím ve vášnivém polibku.

Lehce se na ní nadzvedl, zasunul jí prsty pod živůtek a roztrhl ho až k pasu. Konečně mohl vychutnat pohled na její nádherná ňadra. Tím pohledem jí málem propálil kůži.

Snažila se zakrýt svou hruď, ale on jí pevně sevřel zápěstí. Valentině bušilo srdce jako o závod. Nebála se ho, protože věděla, že by jí Padraic Burke nikdy neublížil, přesto se choval tak divoce… Nikdy by nehádala, že v sobě skrývá takovou vášeň. Tento ohnivý muž však nebyl Padraic Burke, kterého znala. V duchu si kladla otázku, zda se ho přece jen nemá trochu bát. Nedokázala však ze sebe vypravit ani slovo.

Převalil se na bok a stále ji pevně svíral jednou rukou. Druhou opatrně, snad bázli‘‘ě, laskal její ňadro, dlouhými prsty kreslil křivku na horké kůži a zakrýval dokonalý tvar velkou dlaní. Palcem pomaličku zaujatě kroužil kolem růžové bradavky. Sledovala ho jako ochromená. Nedokázala se ani pohnout. Jeho dotek ji přímo hypnotizoval a uvědomovala si velmi intenzivně, že do jejího nitra proniká jakýsi nový pocit a zmocňuje se celé její duše.

159

Sklonil tmavou hlavu, uchopil růžovou bradavku do úst a laskal ji horkým, sametově hebkým jazykem. Bylo to nádherné. V otupělém mozku se jí vybavila vzpomínka na zesnulého manžela — nikdy se jí tak nedotýkal. Kdyby se k tornu odhodlal, určitě by si vychutnala spojení s ním daleko víc. Okamžitě následovala další myšlenka — Padraic není její manžel a proto se určitě nehodí, aby spolu takto leželi. „Padraici,“ řekla tiše, „nesmíš mi dělat takové věci.“

Zvedl k ní svůj pohled. V nebesky modrých očích měl horečnatý, téměř nepřítomný výraz. „Proč?“ ptal se.

„Protože… ‚ protože…“ Nedokázala přijít na žádný důvod a prudce vydechla; vrátil se totiž ke druhé bradavce a jemně ji sevřel zuby.

„Protože se to nehodí!“ vypravila ze sebe konečně.

Nemohl si pomoct, aby se nesmál. „Rekni mi, abych přestal, Val, a já přestanu,“ slíbil, když jí rukou hladil nohu pod sukní až do nebezpečné výšky.

Bezmocně zasténala, ale nedokázala artikulovat.

„Nedokážeš mě zastavit, má drahá!“ pronesl vítězoslavně. „Vím, jak byl tvůj manžel chladný. Patřilas mu ty, nejdokonalejší ze všech žen, ale on nevěděl, jak rozdmýchat plameny nádherné něhy a vášně, které v sobě máš!“ Lord Burke vyklouzl z postele. S nesmírnou hbitostí, která ji přimrazila k lůžku, z ní stáhl sukně i prádlo, takže před ním ležela nahá, jen v černých hedvábných punčochách se zlatými stuhami místo podvazků.

Valentina byla skutečně ochromena vším, co se s ní dělo. Věděla, že by měla utéci, ale nemohla se ani pohnout. Co to v sobě Padraic má, že ji svými polibky a doteky připravuje o zdravý rozum? Připadala si jako blázen. Vyděšenýma očima sledovala, jak ze sebe Padraic svléká šaty a obnažuje před ní krásné štíhlé tělo. Valentina nikdy v životě neviděla zcela nahého muže, ten pohled pro ni byl fascinující, úžasný…

„Jsi nádherný,“ zašeptala ochraptěle, aniž měla v úmyslu to vyslovit.

„Stejně tak ty, má drahá,“ zašeptal hlubokým hlasem, znovu si k ní lehl a přitáhl si ji do náruče. „Miluji tě, Val, a neudělám nikdy nic, co by ti mohlo ublížit,“ ujistil ji. Rukou jí vklouzl mezi stehna a něžnými prsty hladil, laskal, nacházel nejcitlivější místa.

„On se tě nikdy takto nedotýkal, nemám pravdu, Val? Nikdy ti neposkytl potěšení, nikdy jsi nepocítila sladký příval rozkoše!“ Přisál se k jejím rtům a Valentině se zatmělo před očima.

160

„Žena se má milovat s něhou i vášní, Val, tak, jako se budu nyní já milovat s tebou!“ šeptal jí mezi polibky.

Proč to tak nemohlo být s Edwardem — ptala se jediná fungující část jejího mozku. Ona však odpověď již znala. Ned by se jí přirozeně nikdy nemohl dotýkat jako Padraic. Nikdy spolu nespali nazí, jak je Bůh stvořil. Proč? To, co jí Padraic dělá, nemůže být nic zlého. Nic tak krásného nemůže být zlé! Tak kvůli tomuto byly její matka, teta a sestřenice tak šťastné ve svých manželstvích. Vždyť která žena by nebyla šťastná, když se s ní někdo miluje s takovou vášní?

Měla dojem, že část jejího nitra zcela podléhá té rozkoši — nyní si hrál s nejintimnější částí jejího těla. Nevěřícně zalapala po dechu, protože ji náhle unášel rychlý proud, horký a nádherný a plnil ji takovým štěstím, které nikdy nepoznala, ale zcela se mu poddala.

„Ach, Padraici,“ slyšela se vzdychat.

„Milovaná, drahá Val, jsi už dokonale připravena na milování?“ Zasypal jí obličej polibky a přejel rty k divoce pulsující tepně na jejím hrdle. Pokračoval níž, mezi naběhlými ňadry až dolů. Pod jeho doteky se Valentinino tělo rozechvělo touhou. Když ji znovu zakryl svým tělem, zmohla se Valentina na poslední protest.

„To nemůže být správné, Padraici,“ prosila ho. Pohladil jí tvář a něžně promluvil: „Už nejsi panna, Val, a já chci, aby ses stala mou ženou. Na tom přece není nic špatného.“ Nežně jí kolenem roztáhl nohy a pevně se k ní tiskl.

„Nic to ale mezi námi nemění, Padraici, protože já nechci být donucena k svatbě!“ napůl vzlykala, protože si ihned uvědomovala, jak v ní narůstá zoufalá touha a potřeba se s ním milovat i v budoucnu.

Zasmál se — trochu rozpustile. „Toto,“ řekl a tiskl se k ní těsněji,

„změní všechno, má nejdražší!“

Zavřela oči, protože cítila, jak do ní proiiiká. Nechala se unášet nádherným pocitem, protože takto se nikdy nemilovala. Uchopil ji za boky a přitahoval si ji k sobě pravidelnými pohyby, dokud se Valentina nesvíjela v rozkoši, kterou nikdy předtím nepoznala.

Poprvé ho pevně objala a přitiskla si svá rozbolavělá ňadra k jeho hrudi, porostlé hebkými chloupky a prudce mu zaryla nehty do zad. Pak se mu zakousla do ramene, až zasténal. Srdce jí divoce bušilo a začala mít pocit, že se jí tělo odděluje od duše.

„Padraici!“ vykřikla. „Já asi umřu!“ K vlastnímu ídivu zjisti-161

la, že je jí to vlastně jedno. Pokud tohle má být poslední věc v jejím životě, může klidně zemřít.

„Ne, drahá lásko,“ šeptal ochraptěle, „to je jen milování a já nedopustím, abys nedosáhla vrcholu!“

Sice ho slyšela, ale téměř nevnímala, co říká. Vznášela se v nádherném víru, ponořila se do temnoty čisté vášně a jedinou reálnou věcí byl jeho horký, tvrdý orgán. Zdálo se jí, že se celá taví a že z ní nezůstane nic, než rozkoš. Když se konečně vzpamatovala a dokázala popadnout dech, uvědomila si, že stále žije. Padraic ležel na ní, prudce oddechoval, mezi prsty měl propletené její rozpuštěné vlasy. Jemně se od ní odtáhl, ale pevně svíral její ruku ve své.

Na dlouhou dobu se rozhostilo ticho. Pak řekl Padraic tiše:

„Myslelas vážně to, cos mi říkala‘?“

Valentina si povzdechla, uvědomila si, na co naráží a pocítila téměř vinu. „Ano,“ zazněla konečně odpověď.

„Tedy — úplně jsi mě připravila o rozum,“ řekl. „Doufám, že jsem v tobě nechal vzklíčit svůj život, takže nebudeš mít na vybranou!“

„Neříkej to, můj pane, protože pokud ano, pak bude dítě beze jména. Varovala jsem tě, že mě žádný muž nedonutí ít k oltáři. Já jsem to, co se mezi námi stalo, nezpůsobila. Tos byl ty, Padraici! I když musím říct, že toho nelituji. Ale tys využil své bohaté zkušenosti, abys mě přiměl ke slibu, a to je nespravedlivé!“

Zasmál se drsným smíchem. „Udělám vše, co budu muset, madam, abych tě přinutil stát se mou. Jen mi pověz, po čem teď toužíš.“

„Momentálně, mylorde, toužím po návratu do svého pokoje, aniž si mě někdo všimne. Zničil jsi mi šaty!“

Znovu se zasmál. „Možná živůtek, ve svém nadšení, ale sukně i spodničky jsem ti jen rozvázal. Nebude obtížné se upravit, madam

— jsem totiž na svlékání žen odborník.“

„Musíš se skutečně tak chvástat, Padraici?“ ptala se škádlivě a s ostychem se zvedla z postele, aby se upravila. Nejprve si pečlivě oblékla prádlo a pak pevně uvázala sukně kolem štíhlého pasu se strašlivým pocitem zvláštního sebevědomí.

Když ji viděl, musel se rozesmát. Pak vstal z postele, přešel přes pokoj a zvedl svůj plášť. Přehodil jí ho přes ramena. „Tak, Val. A můžeš jít do svého pokoje celkem bez obav. Nevím ale, co řekne Nan na ten roztrhaný živůtek.“

„Nan leží, díky Bohu, v posteli s bolením zďbů,“ řekla Valen-162

tina celkem vesele. „Jinak bych vás musela udat, mylorde.“ Náhle si uvědomila, že tak skvěle se ještě nikdy v životě necítila. Zdánlivě lhostejně si ho prohlížela. Byl štíhlý, vysoký a krásně stavěný.

Natáhla se a dotkla se jeho ramene, přejela prsty po červených tečkách, které na kůži zanechaly její zuby. Nečekala, že ucítí tak jemnou pleť u muže… „Nechtěla jsem ti způsobit bolest,“ omlouvala se. „Nevím, proč jsem tě kousla.“

„Podlehlas své vášni, Val. Tyto otisky tvých zoubků budu chovat coby nejdražší poklad. Ať jsou první z mnoha jizev, které zanecháš na mém bezmocném těle.“ Uchopil ji za ruku a vtiskl jí horký polibek do dlaně.

Valentina zrudla a vyběhla z pokoje. Byla ráda, že je tak pozdě a že všichni její sourozenci kromě Jamieho jsou pryč. Neměla vůbec náladu na povídání nebo vysvětlování, proč je tak neupravená.

Té noci spala špatně, vzpomínka na vášnivé spojení s Padraicem jí přinášela napůl výčitky, napůl potěšení. Jeho poznámka o dítěti ji vyděsila. Matně si vzpomněla na jednu historku o své tetě a hned za úsvitu se rozjela do Queen‘s Malvern.

„Dobrý Bože!“ vykřikla lady de Marisco. „Ty jsi ale ranní ptáče, dítě. c tě ke mně přivádí tak časně v tomto chladném ránu?“

„Doufám, že ještě znáš ten lektvar…“ začala Valentina a pak se rozplakala.

„Dobrý Bože!“ vykřikla Skye podruhé a usadila Valentinu ke krbu.

„Co se stalo? Chci znát celou pravdu, mé děvče!“ naléhala. Valentina vyprávěla tetě mezi vzlyky celý příběh. O svém smutném, nešťastném manželství. O rivalitě mezi Tomem Ashburnem a lordem Burkem. Jak ji lord Burke svedl. Jak si přeje, aby nosila jeho dítě.

„Já se tentokrát nenechám donutit jít k oltáři, tetičko Skye!“ vzlykala. „Nenechám!“

„Ale připouštíš, že milování s Padraicem je naprosto jiné než milování s lordem Barrowsem,“ shrnula Skye.

„Ano,“ povzdechla si Valentina. „Liší se jako noc ode dne, ale o to nejde. Tentokrát se chci rozhodnout sama; nenechám se k ničemu přinutit. Nebudu šťastná, pokud si svůj život nevytvonm.

Skye přikývla. „Chápu tě, Valentino. Opravdu chápu. A pokud tě již Padraic nepřivedl do jiného stavu, pak tě zásobím svým zázračným lékem.“

„Je to různé s různými muži, tetičko Skye?“ ptala se Valentina ostýchavě.

163

Skye se rozesmála: „Ano, ano, každý muž je jiný. Tvůj zesnulý manžel byl zřejmě hodný a slušný muž, ale zcela bez vášně. Můj první manžel byl prase,“ konstatovala Skye nepokrytě. „Nenáviděla jsem ho. Měl v sobě temné vášně, které neuměl ovládnout. Neměl potěšení jen z milování, ale z moci nad životem a smrtí své milenky. Můj pátý manžel byl citlivý, zoufalý muž, který — než jsem ho to naučila jinak — dosahoval rozkoše jenom prostřednictvím bolesti. A další mí čtyři manželé a různí milenci byli něžní a vášniví, kromě jednoho. Muži jsou opravdu různí, Valentino, ale ženy také. Proč ses vdala za Edwarda Barrowse, jestli se smím zeptat?“

„Myslela jsem, že láska, která existuje pro ostatní, může existovat i pro mne. Bylo mi dvacet. Anne a Bevin zoufale čekaly, aby se mohly vdát za své milé, ale matka trvala na tom, že já se hudu vdávat první.“ Valentina pokrčila rameny. „Připadal mi jako hodný muž, s nímž budu moci prožít klidný život.“

„Miluješ mého syna‘?“ zeptala se jí Skye bez obalu a zadívala se na ni pronikavým pohledem.

Valentina se na okamžik zamyslela. „Nejsem si jistá, tetičko. Padraic je kamarád. Teď o něm samozřejmě musím uvažovat jinak.“

Skye přikývla. „Jsi upřímná, moje milá, a já jsem ráda, že nic nepředstíráš. Nerada bych, abys Padraice ranila. Ty však zjevně nepatříš k ženám, které by záměrně muže zraňovaly. Miluješ tedy třeba Toma Ashburna?“

„Ne, myslím, že ne, ale toho zase neznám natolik dobře, abych to mohla posoudit, ne?“ Valentina se usmála. „Je velice krásný, nemyslíš?“

„A již teď přemítáš, jestli by tě dokázal přivést k takovým prožitkům jako Padraic — nebo jestli bys s ním zažila něco silnějšího…,“ poznamenala Skye rozverně.

„Tetičko!“ Valentina byla úplně šokovaná.

Skye se rozesmála nahlas. „Vždyť není zločin o něčem takovém uvažovat, mé dítě. Takové úvahy jsou jen upřímné. Myslíš, že muži neuvažují o ženách podobně? No, z vlastní zkušenosti Li mohu říct, že uvažují!“

Valentina se nesměle pousmála. „Podezírala jsem je…,“ připustila.

„Neříkej mé matce ani otci o účelu mé návštěvy, tetičko, prosím… Nechci je zarmoutit ani v nich vzbuzovat plané naděje na nového zetě. Matka se strašně bojí mé cesty a já nedokážu její strach zmírnit.“

164

„Víš, ona prožila v Turecku strašné věci, kromě té chvilky s princem,“ vysvětlovala Skye. „Sultán s ní zacházel velmi hrubě a právě ta krutost zastínila její vzpomínky na věci příjemnější.“

„Tys také zažila na Východě hrozné věci, ne?“ vyzvídala s nelíčeným zájmem Valentina. Nikdy předtím jí nenapadlo, že by se mohla tety zeptat.

Skyiny modrozelené oči se zamžily vzpomínkami. „Poprvé, když jsem byla v Alžíru, jsem ztratila paměť. Nepamatovala jsem si nic, ani své jméno. Otec tvé sestřenice Willow byl skvělý člověk. S ním jsem žila velmi šťastně. Podruhé, když jsem jela na Východ, jsem se snažila osvobodit ze zajetí otce Padraice a Deirdre. Kvůli tornu jsem musela vystupovat jako otrokyně. Pomohl mi můj dávný přítel, astrolog Osman. Muž, kterému jsem patřila, byl nesmírně náruživý. Zabili ho. Já jsem utekla a pomohla Niallovi utéct se mnou. Ale on zemřel na mé lodi na zranění, která utrpěl v době svého zajetí.

Matka ti určitě vysvětlovala, že Východ je nebezpečné místo, kde jsou ženy chápány výhradně jako majetek. Pokud víš toto, pak jsi připravena snášet vše, co se ti může přihodit, mnohem lépe než jsme byly my. Jedeš tam ze své vlastní svobodné vůle a budou tě chránit dvě lodě a dva muži, kteří tě milují. Ale dávej si přesto pozor! Zivot nás vystavuje mnohým překvapením, které vůbec nelze předvídat. Budeš-li však dostatečně rozvážná, určitě se vrátíš ze své cesty živá a zdravá. Nejsi tak nezkušená, jako byla Aidan, když ji odvlekli.

Nebojím se o tebe, má drahá.“ Skye vstala a protáhla se. „Jeď domů, Valentino, a vyřiď mému synovi, že chci, aby mě navštívil v Queen‘s Malvern, ještě než s tebou odjede na Východ.“ Usmála se.

„Pokud ovšem samozřejmě nedáš místo cesty přednost zůstat v Pearroc Royal.“

Valentina zavrtěla hlavou. „Ještě jedna taková noc, tetičko, a budu jen bezmocně sledovat, jak si mě Padraic podmaňuje. Tvůj syn na mě působí tím nejzvláštnějším a nejúžasnějším dojmem.“

Skye se smíchem přikývla. „Ano, někteří muži tak na některé ženy působí. Ale já ti řeknu jednu věc, Valentino. Ty přesně tak působíš na něho.“

„Já?“ Valentinu to nesmírně překvapilo. Co tím tetička jen myslí?

„To víš, že ano.“ Skye se pobaveně usmála. Jak je její neteř nevinná… „Dovolilas mu, aby tě políbil, ale vsadím se, že ses nijak vážně nesnažila políbit ho sama. Tys od něj jen brala, nic

165

jsi mu nedávala. Zkus mu také něco dát a uvidíš, jakou v sobě máš sílu, dítě moje! Teď běž domů a pokud se neobjeví žádné problémy v souvislosti se včerejší nocí, pak se podívám, jestli ti dokážu namíchat můj speciální lék. A dám ti i recept.“

Když lady Barrowsová jela na koni přes hnědozlatá podzimní pole domů, lady de Marisco se vrátila do postele, v níž ji zvědavě očekával manžel.

„Kdo tě vytáhl tak časně z peřin?“ vyptával se, objal ji a zamilovaně

zasypával polibky její šíji.

„Valentina. Padraic ji včera svedl a ona chce můj lék.“

Smích Adama de Marisco zahřměl pokojem. „Náš Padraic si dával na čas s hledáním pravé lásky, ale teď zjevně nemíní svým časem nijak plýtvat. Reknu ti, já mu to schvaluju!“

„Jste všichni stejní!“ Skye štípla manžela do svalnatého ramene.

„Zdá se, že Valentina neměla šťastné první manželství. Vdala se proto, aby udělala radost všem mimo sebe, a tak si chce být napodruhé jistá. Celá léta si dělám kvůli Padraicovi hlavu a přitom Bůh ví, že jeho sestřenka by mu byla vynikající ženou… Nechci ji však nutit ničím, ani těmi okolnostmi, které on tak dokonale připravil. Oba se musejí rozhodnout najednou, a pokud nebudou oba přesvědčeni o správnosti svého kroku, pak se to nesmí stát, Adame. Nejen kvůli Valentině, ale i kvůli Padraicovi. Chci, aby byli oba šťastní.“

„Dobrá, dobrá, moje malá. Nepochybuji, že i v tomto ohledu si prosadíš svou, jako ostatně kdykoli,“ zašprýmoval její manžel.

„Momentální si ale svou chci prosadit já.“ A vklouzl rukou pod její hedvábnou noční košili.

„Jsi starý chlípník,“ řekla něžně Skye a políbila ho na ústa.

„A ty zase stará chlípnice,“ zasmál se. „Ale jsem moc rád, že tomu tak je!“

Lord Burke si nepamatoval, kdy se něco podobného mezi ním, jeho matkou a nevlastním otcem za posledních devětadvacet let odehrálo. Když před ně toho dne předstoupil, chovali se k němu s nadřazeností jako k malému dítěti, nikoli jako k dospělému dvaatřicetiletému muži.

Matka neztrácela čas dlouhými okolky a přistoupila rovnou k Věci:

„Tos nemohl udržet toho svého ptáčka v kalhotech trochu déle, Padraici?“ plísnila ho. „Někdy se chováš přesně jako tvůj otec! Bez ohledu k druhým! Jdeš bezhlavě za svým cílem a nevidíš následky! Kdybys jen chápal Valentinu o něco víc, vi—

166

děl bys, že nejprve musí odhalit tu záhadu spojenou se svým zrozením, a až potom si může plánovat svůj další život s nějakým novým manželem! Ale ty ne, dokážeš myslet jenom na to jedno, a když jsi konečně usoudil, že ji miluješ, musel ses jí zmocnit! Jsi zatracený blázen, synu! Myslela jsem, že se mi podařilo vychovat tě líp!“ horlila Skye.

„Narostly ti snad tak velké uši, že slyšíš i to, co se děje v Pearroc Royal, mami?“ ptal se ironicky Padraic, celý rudý. „Jak jsi se, sakra, mohla dozvědět, co se stalo včera? Ani já zatím pořádně nevím, jestli se ini to s Valentinou nezdálo.“

Skye opovržlivě sykla: „Včera večer jsi svedl svou sestřenku tím nejodpornějším způsobem, synku, a ona sama za mnou dnes brzy ráno přijela pro radu a pomoc. Muž stěží na něco podobného zapomene, pokud ovšem je Valentina tak nezapomenutelná milenka.“

„Je vynikající,“ bránil sestřenici okamžitě Padraic. Pak, když si všiml pobaveného výrazu v matčiných očích, zrudl znovu. Jeho nevlastní otec se zašklebil, i když se ze všech sil snažil ovládat.

„Zůstaneš tady v Queen‘s Malvern až do odjezdu, Padraici. Včerejší noc se nesmí opakovat!“ přikázala mu přísně matka.

„Zatraceně, matko, vždyť já už nejsem malé dítě!“ vybuchl lord Burke. „Nemůžeš mě okřikovat jako malého chlapce. Miluji Valentinu a chci být s ní.“

„Budeš s ní už brzy — a velice dlouho. Dokonce několik měsíců. Budeš mít dost času přemlouvat ji, Padraici,“ poznamenala Skye chladně.

„Jistě, stejně tak Tom Ashburne!“ odpověděl podrážděně lord B urke.

„Snad se nebojíš nějakého soka? Pokud na ni budeš naléhat, docílíš úplně opačného účinku,“ varovala Skye syna. „Nebuď blázen, Padraici. Chováš se přesně jako dítě, i když tvrdíš,

že jím nejsi. Vidíš něco a hned to chceš. Ne zítra, dnes! Ty ale teď Valentinu mít nemůžeš, Padraici. Ona nejprve musí odhalit tajemství svého otce, než se rozhodne, zda chce tebe nebo hraběte z Kempu nebo nikoho. Pamatuješ se na poslední případ své zbrklosti? Já ano. Svou neuvážeností jsi vyhnal sestru Velvet do Indie přímo do rukou velkého Mughala.“

„Vždyť se nic nestalo. Velvet se vrátila v pořádku,“ oponoval Padraic.

„V pořádku? Ne, Padraici, drahý synku, nevrátila se v pořádku,“

řekla Skye tiše. 167

„Skye!“ varoval ji Adam. „Neměla bys mu to říkat!“

„Musím, jinak nic nepochopí, Adame. Nikdo se to nedozví, kromě toho Padraic neublížil své sestře ze zlé vůle.“ Skye se zadívala na nejmladšího ze svých čtyř synů a téměř šeptala: „Velvet měla s velkým Mughalem dítě, Padraici. Dcerku, kterou mu musela nechat. Tomu děvčátku je nyní jedenáct. Přestože o ní Velvet nikdy nemluví, já vím, že na ni nikdy nezapomene. Zeny nezapomínají na své děti, ať už je vychovávají, nebo ne. Takovou cenu musela za tvou neuváženost tvá sestra zaplatit. Chápeš mě tedy nyní, když tě varuji, aby sis dával lepší pozor?“

Lord Burke zbledl jako stěna. „Můj Bože, matko! Jak mohla opustit své dítě? Co jsem to udělal?“

„Nemusíš se trápit zbytečnými výčitkami, Padraici,“ řekla mu Skye.

„Co se stalo, stalo se. Navíc před dávnými lety. Co se týče Velvetiny dcery, ani Mughal ani strýc Michael nebyli přesvědčeni, že je moudré vozit dítě do Anglie, kde by bylo jako vyděděnec. V Indii je královskou princeznou a má vážené postavení. Je dítě z legitimního manželství — podle zákonů své země.“

Padraic Burke přikývl a začínalo mu docházet, co se s Velvet vlastně stalo. „Nebude to snadné,“ připustil, „mít s Val trpělivost. Obzvláště ne nyní. Ale slibuji ti, matko, že se pokusím. A nikdy o Lom s Velvet nebudu mluvit.“

Lady de Marisco se na syna vřele usmála. „Výborně!“ pochválila ho.

„Nedělej už další chyby. Já totiž chci Valentinu za snachu, Padraici. Za celý tvůj život jsem tě nežádala o moc, ale nyní tě prosím.

Nesmíš mě zklamat, synu.“

„Zklamat? Tebe?“ škádlil ji. „To spíš zklamu královnu, než tebe.“ Zasmála se na něj. „Jen moudrý syn zná svou vlastní matku, chlapče,“ řekla mu a oba muži se od srdce rozesmáli. Skye O‘Malley de Marisco, přes svůj věk jedenašedesáti let, měla stále ještě schopnost muže uchvacovat i ovládat.

168

Díl třetí

POUŤ

zima — jaro 1602

6

Dveře do královniny komnaty se otevřely a lady Scropeová ohlásila:

„Je zde lady Barrowsová, madam.“

Alžběta Tudorovna dychtivě vzhlédla. Zmocnila se jí totiž sklíčenost

— vždyť uplynulo přesně jedenáct měsíců od rebelie a následné popravy hraběte z Essexu. Nedokázala na něj zapomenout, i když před veřejností nedávala nad jeho smrtí najevo vůbec žádné pohnutí.

„Mé dítě, ty ses ke mně ještě vrátila,“ zvolala radostně, když Valentina spěšně vstoupila do místnosti a sklonila se k elegantní pokloně.

„Nemohu odjet, aniž bych se s vámi rozloučila, nejdražší paní,“ odpověděla lady Barrowsová.

„A musíš odjet?“ vyptávala se královna se smutkem v hlase; nechtěla přijít o její společnost.

Valentina přikývla. „Nemám jinou možnost, nejdražší paní. Vždyť jsem vám vše popsala v dopise. Jakmile stará Mag vyřkla ta osudná slova, rozhodla o mé cestě do Turecka, jako by mě přímo posadila na loď.“

„A co tví dva ctitelé?“ zeptala se královna. „Jsou smířeni s dlouhým

čekáním na tvůj návrat?“

„Jedou se mnou, drahá paní.“ Valentina se rozesmála a oči se jí šibalsky rozzářily.

„Oba?“ vytřeštila královna udiveně oči, ale pak se zatvářila pobaveně. „No tedy, bože můj, má milá… Vy jste ale liška!“

„Byla bych raději, kdyby oba zůstali doma,“ svěřila se Valentina královně, „ale v naší rodině způsobila ta cesta ohromný poprask, takže se Padraic nabídl, že mě doprovodí. Aspoň trošku je tedy uklidnil. Pak se ozval hrabě z Kempu. Naléhal, aby mohl jet s námi, aby Padraic nebyl ve výhodě. Oběma jsem vyčinila, vždyť se chovají jako děti, které se perou o poslední kousek dortu. Doopravdy je ale z ničeho vinit nemohu. Pokračují ve svém soupeření bez ohledu na mé námitky!“

Královna se srdečně rozesmála. „Mé drahé dítě, plně chápu, co si musíš prožívat. Kdysi se urození pánové hašteřili podobným způsobem o mě. Člověku sice jejich zájem lichotí, ale občas jde na nervy. Na lodi budete pořád blízko sebe a obávám se, že jim neunikneš.“

Valentina se konečně rozesmála. „Jestli nedokážu jejich bujnost zkrotit sama, budu patrně muset požádat kapitána, aby je nechal zakovat do želez.“ Královna se souhlasně uchichtla.

171

o něco později se k nim připojily dvorní dámy, takže královna ztišila hlas, aby ji slyšela jen Valentina.

„Já umírám, drahé dítě. Cítím to. Ale hned tak k tornu nedojde. Mám před sebou ještě nejméně rok, možná dva. Ale ne víc. Kdybych se bývala vdala a měla dceru, přála bych si, aby vypadala přesně jako ty. Pospěš si se svou záležitostí, Valentino, a vrať se ke mně. Domů. Nechci se vydat na cestu do říše mrtvých, aniž bych se dozvěděla konec tvého příběhu. Chci tě vidět šťastnou, dítě.“ Alžběta Tudorovna potřásla hlavou. „Už je ze mne stará bláznivá bába, jak si za mými zády někteří šeptají, že ano?

„Ó, jak bych si přála, aby se jednou ze mne stala taková bába, jak říkáte, vzácná paní,“ prohlásila ohnivě Valentina. „Snad si nyní připadáte slabá, ale i tak jste mnohem silnější než kterýkoli z vašich ministrů.“

„Budeš mi chybět, dítě,“ přiznala se melancholicky královna. „Jsi na mě tak hodná… Ale něco ti řeknu — v poslední době se náran-ině zasměju s tvou mladší sestrou. To je ale nezbedná žabka!“

„Velmi mě mrzí záležitost s dvorními dámami, drahá paní. Koho jste vybrala, aby se o ně staral místo mne‘?“

„Nikoho,“ řekla s patřičným důrazem královna. „Svým dámám jsem přikázala, aby všechny nesly odpovědnost za ty nejmladší a učinila jsem další opatření. Dala jsem na tvou radu a přijímám Jen mladičké a poslušné dívenky. Na konec tohoto měsíce se plánuje svatba Margaret Dudleyové. Místo ní přijde ke dvoru tvá sestřenka Anna Blakeleyová. Je Jí teprve třináct. Po velikonocích odchází Penelope Howardová; také se vdává. Mladší sestra Gabrielle Edwardesové, teprve dvanáctiletá Joanna, bude přijata místo ní. Co se Honorie de Bohun týče, nečekám, že zůstane příliš dlouho, protože se jí začíná ostýchavě dvořit tvůj bratr — vždycky, když má pocit, že se nedívám. Jsem si jista, že on nepatří k těm, kteří by dívku nejprve svedli. Vždyť jeho otcem byl Conn a je vychován jako pravý džentlmen.“

„Ne, opravdu ji nesvede,“ potvrdila Valentina. „Vím, že má v úmyslu ji požádat o ruku. Se svolením Vašeho Veličenstva, samozřejmě.“

„Myslela jsem si to,“ řekla královna. „A tak tedy, až mě požádá, budu muset slečnu de Bohun nahradit jinou. Mělas pravdu, drahé dítě, když jsi mi navrhla, abych jako nové dvorní dámy přijímala mladičké dívky. Zdá se, že pánové nemají přílišný zájem o nezralé ovoce.“ Královna se zasmála. „Také jsem zdůraznila rodičům dvorních dam, že je poženu osobně k odpověd-172

nosti za veškeré neukázněnosti jejich dětí. Všechna provinění budu trestat doslova draze — zvýším jim daně, které musejí odvádět Koruně. Mimoto jsem pověřila dvě dámy s ostřížím zrakem, aby každou noc spaly v dívčích komnatách. O dívky se tedy starají spolehlivé gardedámy, takže jsou bezpečně chráněny před případnými pokusy o svedení.

Osobně nemám příliš valné mínění o mladých džentlmenech, kteří přicházejí ke dvoru,“ pokračovala. „Všichni jsou jen navonění hejskové a — Bůh mi odpustí — v žilách jim koluje místo krve snad voda. Víš, člověk někdy opravdu může žít až příliš dlouho. Já si totiž vzpomínám na jejich Otce i dědy. Taková nedochůdčata by dřív mezi sebe vůbec nepustili!“

„To víte, nová doba… Začíná nové století, nejdražší paní, a s ním ruku v ruce změny. Některé příjemné, jiné méně, ale zastavit je nemůžeme, nemám pravdu?“ konstatovala Valentina.

„Za mých mladých let jsem prožila některé tak nádherné chvíle, až jsem myslela, že je chci prožívat navždy,“ řekla jí tiše královna, „ale věk mi dává výhodu zpětného pohledu. Teď už vím, že všechno má svůj čas, jak se píše v Bibli.“ Natáhla paže k Valentině a ta ji objala.

„Teď,“ pokračovala Alžběta Tudorovna, „přišel tvůj čas, drahé dítě. Zdá se, že pro ženy z tvé rodiny je příznačné dobrodružně cestovat

— jen si vzpomeň na svou neskutečnou tetičku. Ona, její dcera i tvá matka, všechny se bezpečně navrátily domů. Já vím, že i ty se vrátíš.“ Královna políbila Valentinu na obě tváře. „Sťastnou cestu, má drahá! Bůh ti žehnej! Budeš mi moc chybět, dítě!“

Lady Barrowsová se královně hluboce uklonila a vycouvala z komnaty. Když se za ní zavřely dveře královnina budoáru, vytryskly jí z očí slzy. Vrývala si do paměti poslední pohled na Alžbětu Tudorovnu v bílém sametovém plášti, se zářivě rudou parukou a propadlými růžovými tvářemi. Královna vůbec nevypadala dobře a Valentina uvažovala, zda jí skutečně ještě zbývá ten rok nebo dva, jak sama prohlašovala. Za dveřmi královské komnaty čekali její dva nápadníci.

„Pojď, božská krásko!“ Hrabě ji popadl za ruku.

„No tedy,“ řekl vyčítavě Padraic. „dala sis s královnou pěkně načas, Val, Kapitán chce odplout za přílivu, což je právě teď!“ Popadl ji za druhou ruku.

Lady Barrowsová se rozzlobeně zarazila. Oba je setřásla a sykla: „Já umím chodit sama bez pomoci, drazí pánové. S tímto nekonečným soupeřením musíte okamžitě přestat. Nebudeme

173

mít ani vteřinu klidu, když toho nenecháte! Poslouchejte mě. Oba jste se jasně vyjádřili, že se se mnou chcete oženit. Dnes, patnáctého dne měsíce ledna, léta Páně 1602, vyrážíme za společným dobrodružstvím. Nemíním udělat žádné rozhodnutí, co se týče vdavek, dokud se zase nevrátíme do Anglie. Rfkám to jasně. Pokud mě i přesto chcete doprovázet, dovolím vám to — když ovšem přestanete s tímto stálým bojem o mou přízeň. Jestli nejste schopni přestat, pak nejezděte. Pakliže pojedete s sebou a neovládnete se, budu nucena vás vysadit v nejbližším přístavu nebo nechat hodit přes palubu — podle toho, co se bude víc hodit kapitánovi!“ S těmito slovy Valentina odspěchala k palácovému schodišti k řece. Její dva nápadníci pokorně šlapali za ní a vyměnili si pohledy.

Valentině připadalo jako dobré znamení jméno jejich lodi — Archangel. I doprovodné lodi se jmenovaly hezky: Royal Bess a Sťastný návrat. Na Archangelu byl kapitánem Padraicův starší bratr Murrough O‘Flaherty. Ze všech dětí lady de Marisco byl jediným, kdo miloval moře. Royal Bess velel Michael Small, nalezenec, kterého jako dítě zachránil Sir Robert Small, obchodní partner rodiny de Marisco. Sir Robert ho vychoval. Sťastnému návratu kapitánoval Rory McGuire, prasynovec hlavního, dávno zemřelého kapitána lady de Marisco, Seana McGuirea. Skye nemínila riskovat bezpečnost své neteře a syna. Všechny lodě byly naprosto v pořádku, nejmodernější konstrukce a výjimečných plavebních vlastností.

Posádky tvořili nejzkušenější muži obchodního loďstva, patřícího O‘Malleyům a Smallům.

Na úpatí schodiště vedoucího k řece je očekával člun. Rychle se převezli po řece až k přístavu, kde kotvila jejich plavidla. Příliv rychle stoupal, takže měli nejvyšší čas „prostřelit most“, protože později bude podjezd pod ním několik hodin příliš nízký. Valentina se vyšplhala po pevném provazovém žebříku na palubu a poprvé si uvědomila, že se opravdu vydává za dobrodružstvím, navíc za takovým, které se dámám jejího postavení namane Jen zřídkakdy. Na kratičký okamžik zaváhala, zda si počíná správně.

„Přesně včas, děvenko!“ přivítal ji Murrough O‘Flaherty, když jí pomáhal na palubu. Murrough byl nesmírně pohledný, ze všech dětí Skye O‘Malleyové jí byl nejpodobnější. Měl její krásně modré oči; husté vlnité vlasy a hezky zastřižený krátký vous stejně modročerné barvy jako vlasy jeho matky. „Do odjezdu nám zbývá už pouhých pět minut! Vítej na palubě! Vy také, mi-174

lý pane, i ty, Padraici! Hlavní kajutu vám ukáže mladý Geoff, protože já musím jít po své práci.“ Kapitán O‘Flaherty udělal čelem vzad a hned začal vydávat rozkazy prvnímu důstojníkovi Peterovi Whyteovi.

Geoff O‘Flaherty, Murroughův patnáctiletý třetí syn, se pasažérům zdvořile uklonil a odvedl je z paluby, na níž se rozpoutala horečná činnost. „Vaše služebná vás již ubytovala, sestřenko Valentino,“ řekl ostýchavě.

„Neřeklas mi, že s tebou jede služebná,“ ozval se Padraic. „Matka vzkázala Tomovi i mně, že své sloužící nemůžeme vzít, protože počet mužů posádky by se o dva snížil.“

„Vy dva jste dost schopní se o sebe postarat,“ komentovala jeho poznámku Valentina. „Cožpak jste nespali ve vojenských táborech s Essexem a Raleghem? Ani tenkrát jste s sebou určitě neměli služebnictvo, mí drazí, že? Já jsem však pouze slabá žena. Proto potřebuji služebnou, dívku, nejen aby plnila mé rozkazy, ale i jako společnici.“

„0, madam, vy si z nás děláte legraci…!“ škádlil ji hrabě.

„Vskutku máte ten dojem, sire?“ odpověděla šibalsky Valentina. Geoff je zavedl do velikánské kajuty s obrovským oknem přes celou šířku zádi. Tam se k nim přidala pohledná mladá dívka se zářivýma černýma očima a tmavými vlasy spletenými do úhledných copů.

Uklonila se: „Vítejte na palubě, paní. Už jsem všechno vybalila, přesně podle matčiných instrukcí. Doufám, že se mnou budete spokojena.“

„Děkuji, Neldo,“ odpověděla Valentina. „Toto je lord Burke a tento pán zase hrabě z Kempu.“

Nelda se oběma uklonila.

„Kde je Nan‘?“ vyptával se Padraic. „A kdo je tato krasavice?“

„Nan se moře bojí a má slabý žaludek. Toto je její nejmladší dcera Nelda, která mi bude sloužit místo Nan,“ vysvětlovala mu Valentina a přitom si sundávala svůj klobouk lemovaný kožešinou. Podala ho služebné. „Pořádně ho vykartáčuj,“ připomínala dívce, která už běžela pryč.

Mladý Geoff s obdivem dívku sledoval. Pak si náhle uvědomil, v jaké je situaci, polkl a vypravil ze sebe: „Toto zde je hlavní salon. Obvykle ho používá výhradně kapitán a spolu s důstojníky zde večeří. Vy sem můžete chodit, když budete na Archangelu, jste srdečně zváni k jejich stolu.“ Geoff zalapal po dechu a lehce se zarděl, protože si ještě nikdy nepřipadal tak důležitě.

175

„Archangel je velice zvláštní loď,“ pokračoval. „Stavěli ji tak, aby mohla vozit jak cestující, tak náklad. Proto jste ubytovaní poměrně pohodlně. Sestřenko Valentino… urozená paní… vaše kajuta je přímo za těmito dveřmi. Vaše služebná bude spát na lůžku přes den zasunutým pod vaši postel. Vedle vaší kajuty je otcova. Urozený hrabě, vy bydlíte vedle otcovy kajuty a strýc Padraic pak vedle vás. Otec, tedy kapitán, doufá, že budete mít dostatek pohodlí.“ Zdvořile se uklonil. „Musím nyní za svými povinnostmi. Zůstaňte laskavě zde, dokud nevyjedeme z přístavu.“ A vykročil rázně ven ze dveří. Na to, že byl leden, se jim první den krásně vydařil. Na šmolkově modré obloze svítilo slunce a jeho paprsky téměř pálily. Zvedal se příjemný větřík, takže se lehce rozezněly malé skleněné tabulky ve velkém záďovém okně. Pánové okamžitě vyběhli na palubu, ale Valentina raději zůstala zadumaně sedět u velkého kulatého okna.

Choulila se pod kožešinami, aby jí nebyla zima a sledovala, jak za nimi postupně mizí Londýn a jak se řeka u Greenwiche rozšiřuje. Opouští Anglii a vše, co zná, vše, co je jí tak blízké. Náhle si s oslňující zřetelností uvědomila, do jaké neskutečné záležitosti se vlastně pouští. Chán Džávid i sultán Murad jsou oba mrtvi. Kdo tedy zůstal naživu, aby jí prozradil, zda je dcerou jednoho z nich, pokud ovšem vypadá jako někdo z nich nebo někdo z jejich příbuzenstva? Kdo to vůbec může poznat‘? Dozví se Valentina sama pravdu? Ale ano! Dozví! Musí přece žít někdo, kdo jí pomůže odhalit tajemství, jež ji tak sužovalo.

Alespoň jedna starost jí ubyla. Od té nádherné noci s Padraicem měla již dvakrát menstruaci. Každý den užívala pečlivě odměřenou dávku tetina speciálního lektvaru. Měla s sebou dostatečně velkou zásobu a Nelda dostala jak recept, tak všechny bylinky nezbytné pro jeho přípravu. Valentina neměla v úmyslu dát se znovu zlákat!

Padraicovo chování bylo sice od té doby navýsost obezřetné, ale přesto… Usmála se pro sebe. Pánbůh mu žehnej! Ale to mu nikdy nepřizná! Kdyby se s ní té noci nepomiloval, nikdy by nepoznala, jak může být milování nádherné.

Jaký jsem byla blázen, pomyslela si Valentina. Utápěla se natolik ve svých obavách, jak není uvnitř sebe schopna najít lásku, až pomalu začínala věřit, že pro ni taková láska neexistuje. Vždyť ona nikdy nepřestala být přesvědčená, že ji žádný muž nepřitahoval dost na to, aby s ním navázala hlubší vztah. K jakým objevům dospěla v náručí jak Padraice Burkeho, tak Toma Ashbuma!

176

Náhle pocítila, jak se Archangel rozhoupal a srdce jí poskočilo radostí. Znovu vyhlédla z okna. Moře! Konečně plují po moři! Dostali se za ústí Temže a loď si prorážela cestu vlnami. Již je na cestě za dobrodružstvím!

Počasí vskutku třem lodím nesmírně přálo. Kanálem La Manche vpluli do Atlantiku. Obvykle rozbouřený Biskajský záliv je přivítal velmi přívětivě, všichni si na palubě vychutnávali voňavý mořský vzduch. Občas se potkávali s jinými loděmi, i když se nikdy nepřiblížili natolik, aby je poznali. Loďstvo rodin O‘Malleyů a Smallů vyvěsilo na hlavní stěžně vlajky, které jim zaručovaly bezpečnou plavbu vodami patřícími Osmanské říši i alžírským dejům. Lodě bez těchto znaků riskovaly osmanské zajetí, které znamenalo konfiskaci nákladu a, což bylo horší, otroctví pro posádku i cestující.

Propluli Gibraltarským průlivem, kolem typické vysoké hory, do azurových vod Středozemního moře. Měli smluvenou návštěvu ve vévodství San Lorenzo, kde museli nabrat čerstvou vodu a jídlo.

„V San Lorenzu existuje pouze jedno město, hlavní město Acrobaleno,“ vysvětloval Murrough O‘Flaherty. „Je to rozkošné místo, tam na několik dní zakotvíme a doplníme zásoby na lodích.“

„Arcobaleno,“ zeptala se Valentina, „znamená v italštině duha, ne?“

„Přesně tak,“ pochválil ji kapitán.

„Proč se mu říká duha?“ hloubala nahlas Valentina.

„Počkej a uvidíš,“ zasmál se bratranec.

Vysvětlením byl první pohled na přístav Arcobaleno. Městečko bylo vystavěno na několika malých, ale strmých pahorcích a domy byly natřeny všemi možnými barvami. Červený dům vedle vínového nad zeleným, pak následoval modrý, růžový, oranžový, žlutý, fialový, lila, tyrkysový a broskvově zlatý. Kopce měly zimní olivový odstín s hnědými řádky vinic. Na nejvyšším vrcholku ve městě stál bílý mramorový palác vévody Sebastiana Třetího.

„To je nádhera!“ vykřikla Valentina a rozesmála se. „Můžeme jít ven, Murroughu? Jakým jazykem se tady mluví?“

Murrough si pomyslel, že toho dne vypadá Valentina obzvlášť rozkošně. Růžové hedvábné šaty jí velice slušely. Oči jí zářily zvědavostí a očekáváním. Bylo zjevné, že Valentina je pro cestování stvořená.

177

„Jistěže můžeš na břeh, Val. Lidé tady mluví italsky, ale rozumí dost dobře i francouzsky. Poslední vévodkyně mluvila výhradně francouzsky. Na tomhle prvním kopečku je nádherné tržiště; bude se ti ohromně líbit. Obávám se, že na večer budeme pozváni do paláce. Vévoda je můj přítel.“

Den byl příjemně teplý a Valentina, její služebná a dva nápadníci vyrazili ze zálivu nahoru do kopce podívat se na tržiště

v Arcobalenu. Přestože vlastně byla zima, ve všech oknech kvetly kytky a obyvatelé města se tvářili přátelsky a usmívali se na překrásnou signoru a její dva pohledné kavalíry.

Na tržišti našli skoro stovku prodavačů a sedláků s nejrůznějším zbožím, rozloženým pod vesele proužkovanými plachtami. Valentina usoudila, že se nemůže vrátit na loď, aniž by koupila náruč voňavé mimózy.

Nelda třeštila oči, kudy chodila, protože předtím nedojela nikdy dál, než pět mil od zámku Pearroc Royal. S otevřenými ústy sledovala jednoho kejklíře, který bavil dav lidí kousky svých šesti ochočených psů, tak dlouho, až ji musela její paní odtáhnout pryč, protože Nelda by tam spokojeně strávila celý den.

Když se vrátili na loď, skutečně dostali z paláce pozvání na večeři. Valentina vyhnala pány z velkého salonu a posadila se tam do vany, plné teplé vody. Vychutnávala si příjemnou voňavou koupel. Nelda byla od své matky přesně instruovaná, takže pečlivě umyla své paní vlasy speciálně vyrobeným mýdlem s Valentininou oblíbenou vůní konvalinek.

„Nádhera!“ povzdechla Valentina a hověla si ve vaně. „Nechtěla by ses také vykoupat v čerstvé vodě, Neldo?“

„Udělám to večer, až bude milostpaní v paláci,“ odpověděla Nelda.

„Moje bába sice tvrdila, že moc koupání pro člověka není dobré, ale připadá mi, že vám neškodí.“

Valentina se rozesmála. „Pánové mají rádi, když dáma sladce voní,“ podotkla.

Po koupeli, už suchá a napudrovaná, ležela Valentina v kajutě a ospale poslouchala, jak Nelda vylévá vodu a uklízí vanu. Otevřeným okénkem zavanul dovnitř lehký větřík a ukolébal ji do klidného spánku. Když ji Nelda nakonec probudila, ani se jí nechtělo vstávat a při oblékání ospale zívala.

Vzala si hedvábné světle zelené šaty s brokátovou spodničkou vyšívanou zlatou nití a drobnými perličkami do vzoru mořských lastur. Rukávce jí volně visely a odhalovaly spodní rukávy z průsvitného béžového hedvábí, lemované krajkou. Hluboký

178

hranatý výstřih lemovala stejná krajka a dávala dokonale vyniknout překrásným ňadrům lady Barrowsové. K šatům si vybrala jen jednoduché šperky, perlový náhrdelník a do uší perličky ve tvaru slzy. Kolem štíhlého zápěstí jí na zlaté stužce visel překrásný vějíř z bělostného peří. Husté tmavé vlasy jí Nelda svázala zlatou stuhou a ozdobila bílými hedvábnými růžemi.

Pánové se rozhodli zapůsobit elegantními černými obleky, které měli Benátčané tolik v oblibě. Oba se vyjádřili velmi pochvalně o Valentininých šatech a když Padraic s Tomem zároveň vykročili, aby jí nabídli rámě, Valentina kolem nich proklouzla a zavěsila se do Murrougha. Murrough se potěšeně zašklebil a v modrých očích se mu usadil šibalský výraz.

Když vyrazili ve vévodově kočáru do paláce, slunce právě zapadalo a obloha rudozlatě zářila. Náhle, tak náhle, až to hosty překvapilo, padla středomořská noc, sametově černá, s tisíci křišťálovými hvězdami. Valentina nikdy podobnou noc nezažila, byla prosycena opojnou vůní nočních květů smísenou s pronikavým štiplavým vzduchem vanoucím od moře.

„Využili jste příležitosti a dali jste si koupel, pánové?“ vyptávala se jich ve snaze odvést myšlenky od svého těla, které jí náhle v místním klimatu připadalo neobvykle citlivé. S každým nádechem cítila, jak se jí hevábí šatů otírá o ňadra. „Já jsem se odpoledne velmi příjemně vykoupala ve vaně.“

„Murrough nás vzal do tureckých lázní přímo v Arcobalenu,“ ozval se lord Burke. „Matka mi o podobných místech vyprávěla, ale já jsem nikdy v lázních nebyl. Skutečně velmi osvěžující, nemám pravdu, Tome‘?“

„Ano,“ souhlasně zavrčel hrabě. „Mám dojem, že jsem nikdy v životě nebyl tak čistý. Začnou tě nejprve namáčet a pak z tebe drhnou špínu jakýmsi nástrojem, opláchnou tě a strčí do strašně horké místnosti plné páry, kde se — odpusť mi, Val — potíš jako vepř. Pak tě zase umyjí, všude tě namydlí a naposled opláchnou, než ti namasírují tělo vonnými oleji. Ta část se mi, myslím, líbila nejvíc,“ zašklebil se.

„Mně by se líbila víc, kdyby ty masérky byly mladší a hezčí,“ uculil se Murrough.

Kočár dojel ke svému cíli. Na palácovém schodišti je očekával sám vévoda. Murrough vyskočil z kočáru ještě než zastavil a vřele objal vládce San Lorenza.

„Sebastiane! Jak se máš‘? Už sis našel novou ženu?“ Vévoda se zasmál. Byl to pohledný vysoký muž s černočer-179

nými vlasy a jantarovýma očima. „Na ženění je vždycky dost času, starý brachu! Mí chlapci jsou — díky Bohu — oba zdraví!

Momentálně jsem se rozhodl napodobovat přírodu a jako motýl přelétat z jedné sladké květinky na druhou.“

Murrough se ze srdce zasmál, ale modré oči mu zablýskly. Obrátil se znovu k otevřeným dvířkám kočáru, aby pomohl své nádherné sestřence vystoupit. „Veličenstvo, dovolte mi, abych vám představil svou sestřenku Valentinu, lady Barrowsovou.“

„Vypadá mnohem půvabněji, než jsi kdy vypadal ty, starý brachu,“ poznamenal suše vévoda.

Valentina natáhla ruku. K jejímu úžasu — který, jak doufala, nebyl znát — ji dotek jeho ruky rozechvěl.

Vévoda nabízenou ruku vřele políbil, snad až příliš vřele. A už z ní nespustil své zlatohnědé oči. „Ó, madono, poctila jste svou návštěvou mé malé království. Je náhle tisíckrát krásnější!“ zvolal vášnivě tichým, svůdným hlasem.

„Nechápu, jak je to možné, Veličenstvo,“ odpověděla Valetnina a cítila, jak se jí po tom zvláštním komplimentu žene horkost do tváře.

„To, co jsem zatím v San Lorenzu viděla, je naprosto dokonalé.“

„Pak je jedině spravedlivé, že je dnes večer v mém paláci dokonalá krasavice, nemám pravdu, madono?“ pokračoval tiše vévoda a nepokrytě laskal její dekolt obdivným pohledem.

„Pokud můžeš na okamžik odtrhnout pohled od Valentininých šatů, Sebastiane,“ zažertoval Murrough, „rád bych ti představil mého mladšího bratra Padraice, lorda Burkeho a našeho přítele Thomase Ashburna, hraběte z Kempu, který nás při cestě doprovází.“ Murrough O‘Flaherty věnoval oběma mužům varovný pohled se zdviženým obočím, protože na pohledného vévodu hleděli velmi nepřátelsky.

Vévoda se obrátil k hostům, aby je přivítal vřelými, sebejistými slovy. Oba džentlmeni museli uznat, že se jim vévoda i proti jejich vůli zamlouvá, i když se pak s elegancí obrátil zase k Valentině, nabídl jí rámě a vedl skupinku do paláce.

Večeřeli pod širým nebem na obrovité mramorové terase, která jako by visela přímo nad mořem. Ve skvostných květináčích ze žlutého porcelánu, postavených na černobílých dlaždicích, kvetly keře bílých růží. Na malém vyvýšeném pódiu hrálo kvarteto hudebníků na spinet, dvoje housle a harfu. Celou terasu osvětlovaly jemnou zlatavou září vysoké lampy.

Jídlo chutnalo výborně, bohatá večeře představovala příjem-180

nou změnu po jejich prosté lodní stravě. Podávala se celá čerstvá ryba — parmice ze Středozemního moře — ochucená citronem, bílým vínem a estragonem. Na dalším tácu se skvěla jiná pochoutka

— drobnĺ ptáčci, dozlatova opečení, nadívaní půlkou meruňky s mandlí místo pecky, servírovaní na rizotu se zelenou cibulkou. Obrovský kus stolu zabíralo celé jehně s rozmarýnem a česnekem, selátko upečené na ohni, až mu zčernala kůže, Fmsa se švestkovou omáčkou a krocan nadívaný óstřicemi a kaštany. Artyčoky byly naloženy ve vynikajícím olivovém oleji a červeném vinném octu. Když číšníci konečně sklidili ze stolů po hlavním chodu, přinesli každému stříbrnou misku s vonnou vodou a ručník. Pak totiž následoval dezert a Valentina mohla obšťastnit svůj mlsný jazýček meruňkovými koláčky ve sladkém víně, krémovým pudinkem s višňovou polevou, marcipánovými bonbóny namáčenými v medu, kandovanými okvětními plátky anděliky, fialek a růží a lahodnými cukrovými oplatky.

V průběhu hostiny měl každý svého livrejovaného číšníka, který doléval stříbrný pohár bledězlatým vínem, nejlepším, které Valentina kdy pila. Vévoda jí pověděl, že pochází z jeho vlastních vinic a že San Lorenzo proslulo právě díky těmto vynikajícím odrůdám.

„Nevlastní bratr mého strýce žije v Archambaultu na Loiře, takže si vína necháváme dodávat přímo od něj,“ rozpovídala se Valentina.

„Až budu mít zase jednou svůj dům, Veličenstvo, chtěla bych mít vždy ve sklepě pár lahví vašeho vynikajícího vína.“

„Jakže? Svůj dům? Nerozumím vám, madono,“ zatvářil se vévoda nechápavě.

„Jsem vdova, Veličenstvo. Má rodina nepovažovala za vhodné, abych nadále sama bydlela na manželově panství. Zili jsme spolu Jen krátce a nemám s ním ani žádné děti,“ vysvětlovala Valentina.

„Vdova? Jak podivné, madono. I já jsem ovdověl. Ale mám štěstí — žena mi po sobě zanechala dva krásné syny. Dvojčata! První, Georgio dostal jméno po mém otci a Nicolo po Madelainině otci, což je vévoda de Beaumount de Jaspre.“

„Nicholas St.Adrian?“ zvolal Padraic Burke.

„No… Ano,“ vévoda se zatvářil překvapeně podruhé. „Vy ho znáte?“

„Má matka je totiž vévodkyně de Beaumont de Jaspre,“ vysvětloval obšírně Padraic. „Byla provdána za vévodu Fabrona.

181

Když zemřel a království zdědil Nicholas, ucházel se o mou matku, ale ta dala přednost svému dávnému příteli,“ ukončil dlouhou řeč Padraic. Nepovažoval za nutné zacházet do podrobností z dob Byzantské říše, jež se týkaly matčiny vášnivé lásky s vévodou Nicholasem, náhlého znovuobjevení Padraicova Otce, matčina zoufalého a neúspěšného pokusu jej zachránit, a pak manželství s Adamem de Marisco. Celá záležitost byla navýsost komplikovaná. Padraic se tedy od své sestřenky a vévody odvrátil a pustil se do křepelek, které mu mezitfm číšník naservíroval.

„Nicholas St. Adrian se oženil s Madelaine de Monaco,“ pokračoval v debatě Sebastian di San Lorenzo. „Jeho syn Nicholas se narodil roku 1571, ale žena ho obdařila dalším potomkem až po dvanácti letech — narodila se jí dvojčata, dcery Louise a Madelaine. Ten porod ji stál život. Můj tchán se pak již nikdy znovu neoženil. Louise se provdala do benátské vévodské rodiny, jejíž nejstarší dcera Giovanna si nyní vzala mého švagra Nicholase mladšího. Má rozkošná Madelaine zemřela při porodu našich synů.

Jak smutné, že nemáte děti, madono,“ uzavřel Sebastian a obrátil se znovu k Valentině.

„Já jsem byla vdaná za Edwarda ani ne měsíc, když spadl z koně a zlomil si vaz,“ svěřila se mu na oplátku Valentina.

„Pak jste byla pouhá nevěsta, madono,“ vykřikl vévoda. „Ani jste neměla čas naučit se něco z knihy lásky, nemám pravdu‘? 0, jak závidím vašemu ženichovi i těch pouhých pár lekcí, které vám mohl dát..

Valentina cítila, jak jí znovu rudnou tváře. „Pane! Jste tak troufalý, až se z vašich smělých slov červenám!“

„Jste přenádherná s nachovými tvářemi, madono,“ složil jí ihned poklonu.

„A vy zase nestoudný,“ okřikla ho. „Mí bratranci i hrabě nás uslyší.“

„Vy jste nikdy nechtěla být alespoň maličko nestoudná, madono?“ škádlil ji.

„Prosím, pane…,“ řekla varovně.

Tiše se zasmál. „Jsou až příliš pohrouženi do konverzace s mým jezuitou, než aby si všímali mé prostořekosti.“

Valentina na okamžik zalétla zrakem k ostatním a zjistila, že vévoda nelhal. Murrough, Padraic i Tom vášnivě diskutovali o více než padesátiletém sporu Anglie a Ríma s vévodovým osobním zpovědníkem, který byl také pozván na hostinu. O Valentinu se nestarali ani za mák.

182

Vévoda ji uchopil za ruku a naznačil, aby vstala. Pak ji nenápadně odvedl od stolu do stínů pod balustrádou. „Jste tak půvabně, madono

— ale zajisté nejsem prvním mužem, který vám něco takového říká,“ zašpetal a lehce jí přejel rty přes hebkou tvář. „Od prvního okamžiku, kdy jsem vás spatřil, mě nevýslovně přitahujete. Toužím po jediném — unést vás odsud a milovat se s vámi.“

Valentina zalapala po dechu. Takového muže tedy vskutku ještě nikdy nepoznala!

„Jste tak nesmělá,“ usmál se vévoda. „Určitě jste byla panna, když vás provdali, nemám pravdu?“

„Monseigneur! Za koho mě máte‘?“ okřikla ho Valentina pobouřeně. Místo odpovědi ji pevně objal a přitiskl své rty k jejím. Valentina si v hloubi duše uvědomovala, že by se měla bránit, ale po prvním šoku zjistila, že se vlastně vévodovým horkým ústům bránit nechce. Líbal nádherně, i když jí nenaskakovala husí kůže jako tenkrát, když se líbali s Padraicem.

Zavřela oči a oddala se objetí. Dovolila mu, aby jí jazykem pronikl mezi rty.

„Ach, madono,“ šeptal jí tiše. „Teď vskutku vím, že se spolu musíme pomilovat.“ Sklonil se nad ní, až se prohnula v zádech, a vášnivě líbal štíhlý krk a krásnou hruď.

Valenitina si příliš pozdě uvědomila, že vévoda svá slova myslí opravdu vážně. Díky jeho objetí měla ruce pevně přitisknuté k tělu a nemohla se ani pohnout. Vyděšeně vydechla:

„Monseigneur! Prosím vás, ne! To nesmíte!“

Sebastian de San Lorenzo byl zkušený milovník. Bez obtíží poznal, kdy žena předstírá ostych a kdy ne. A Valentina byla nepokrytě vystrašená. Okamžitě uvolnil své vášnivé sevření. „Odpusťte mi, madono,“ řekl jí něžně a pustil ji. „Jste až příliš krásná a má vášeň je upřímná, ale chápu, že na vás nesmím spěchat. Nemáte velké zkušenosti. Mám opravdu v úmyslu vás získat, ale nyní ještě nenastala vhodná doba. Vrátíme se k ostatním, ano?“

„Tak máš za sebou krátké dobrodružství,“ popichoval ji přátelsky Murrough, když se posadila.

„Je tak vášnivý ke všem dámám, Murroughu?“ otázala se šeptem Valentina. „Ještě teď nemohu popadnout dech.“

„Ty, které o záležitostech spojených s láskou něco vědí, jej považují za vynikajícího milence, drahá sestřenko,“ odpověděl Murrough. Pak zamyšleně dodal ještě tišeji: „On opravdu teď

183

hledá manželku, Val. To by pro tebe nebyla zase tak špatná partie, co

říkáš?“

„Teď mu ale nešlo o manželství, Murroughu,“ zasmála se. „Snažil se mě prostě a jednoduše svést. Domnívám se, že k tomu, abych posoudila, zda šlo o svádění nebo ne, jsem dostatečně kompetentní. Mimochodem, nemyslíš si, že dva nápadníci jsou pro jednadvacetiletou vdovu ažaž?“

Kapitán potlačil smích. „Pokud květina, která již přišla o panenský pel, dokáže vzbudit v motýlovi touhu, dá se to dosti dobře považovat za nabídku k sňatku! Byla by z tebe vskutku půvabná vévodkyně di San Lorenzo!“

„Murroughu! Mluvíš téměř jako tvá matka. Vévoda by mohl být stejně tak dobrým nápadníkem pro tvou Gwyneth.“

„Ona pro takový svazek není dostatečně urozená,“ odpověděl hbitě Murrough.

„A já snad jsem? Nesmysl, bratránku! Vždyť pocházíme ze stejného rodu, jenž založil náš děd Dubhdara O‘Malley!“

„Jenže ty kromě urozenosti oplýváš ještě nesmírnou krásou, Val. A tvá krása představuje nesmírnou výhodu! Mé dcery, Bůh mi odpustí, jsou příliš podobné své matce. Mají sice milou povahu, ale krásné jsou jen průměrně. Kromě krásy máš ještě bystrý rozum. Podobáš se mé matce víc, než si uvědomuješ!“

„Sebastianovi di San Lorenzo by taková manželka nevyhovovala,“ zašeptala Valentina a dala si dobrý pozor, aby ji hostitel nezaslechl.

„On má potřebu být vždycky dominantní. Nakonec se určitě ožení s roztomilou, poslušnou, katolicky vychovanou princezničkou nebo dceruškou jiného vévody, která se mu ve všem podřídí, porodí mu spoustu dětí a díky jeho neustálému milování a hromadě sladkostí strašlivě ztloustne.“

Murrough vyprskl smíchy, protože její odhad byl naprosto přesný. Oči všech hostů se k němu ihned tázavě obrátily. „To byl náš rodinný vtip,“ zalykal se Murrough stále smíchy.

„Nechceš nám ho říct?“ vyzval ho z místa v čele stolu vévoda.

„Nedá se pochopit bez zdlouhavého vysvětlování, Sebastiane,“ vymlouval se Murrough. „Od Val to byla neslušnost, že se o něm vůbec zmínila.“

„Vy jste snad byla neslušná, madono?“ ptal se udiveně vévoda. „Byl bych velice rád, kdybyste mohla být neslušná se mnou.“ Jantarové oči mu šibalsky blýskaly.

Lord Burke svíral pod stolem ruce a hrabě zaťal zuby. Mladíkům vévodův nepokrytý zájem o Valentinu neunikl. Zacházel

184

příliš daleko za hranice dobrých mravů. Valentina vévodu zjevně uchvátila, což ani jednoho nápadníka netěšilo.

„Mám pro vás překvapení,“ prohlásil přátelským tónem hostitel.

„Zůstanete zde několik dní, než zásobíte lodě jídlem a čerstvou vodou na další cestu. Domníval jsem se, že by pro vás bylo pohodlnější ubytovat se pro tuto dobu na pevnině, než zůstávat ve stísněných kajutách.

Vidíte tu rozkošnou růžovou vilu pod terasou? Nechal jsem vám do ní přenést všechna vaše zavazadla. Poslal jsem tam dokonce i vaši služebnou, madono. Svůj pobyt v San Lorenzu si vychutnáte v pohodlí.“

„Jsi nesmírně laskavý, Sebastiane,“ děkoval Murrough. „S radostí využijeme všech vymožeností tvé vily a Valentina si bude moci dopřát každodenní koupel, což na lodi není možné.“

„Překrásný dům, opravdu!“ vydechla Valentina. „Určitě se mi v něm bude líbit! Mockrát vám děkuji.“

„Ta vila má romantickou, ale poněkud smutnou minulost,“ říkal vévoda. „V dobách vlády mého pra-pra-pra-pradědečka, Sebastiana Druhého, patřila růžová vila skotskému velvyslanci. Měl překrásnou mladičkou dceru. Tu zasnoubil s mým pra-prapradědečkem, budoucím Rudolfem Pátým.

Mladí lidé se do sebe doopravdy zamilovali, ale velvyslanec nechtěl dceři dovolit vdát se dříve, než dosáhne patnáctého roku, takže mladý pár musel čekat. Dívka, jejíž jméno zní v italštině Gianetta, měla jednu zvláštnost. Milovala moře, často plavala a jezdívala v malé plachetničce podél četných zátok a zálivů. Nikdo jí tuto činnost nedokázal rozmluvit, a právě ona se jí stala osudnou.

Jednoho zimního odpoledne — vlastně přesně v této roční době — odjela donna Gianetta z růžové vily se svým africkým otrokem na svou oblíbenou pláž, vzdálenou dvě míle po pobřeží, kam není z Arcobalena vidět. Ten záliv s pláží se od těch dob jmenuje Gianettin záliv. Dívku odtamtud unesli obchodníci s otroky. Její vlastní otrok, vykastrovaný černoch, kterého jí daroval sám Rudolf, utekl a vrátil se do Arcobalena. Všichni byli přesvědčeni, že se na únosu podílel. Při výsleších ho mučili a před smrtí přiznal svou vinu.

Gianetu odvezli na velký trh s otroky do Candie na ostrově Kréta. Mí urození předkové vyslali na Krétu svého zástupce, aby vykoupil překrásné Gianettě svobodu. Bohužel si ji nechal koupit osmanský sultán, takže zmizela v jeho harému. Jejímu ot-

185

ci celé rodině to zlomilo srdce, takže ze San Lorenza odjeli navždy. Další skotský ambasador ve vile bydlet nechtěl, protože jeho ženě se zdálo, že to místo přináší neštěstí. Dům patří mé rodině, a tak jsme poskytli velvyslanci jinou vilu a růžový dům občas používáme my.“

„Ubohé děvče,“ vydechla soucitně Valentina. „Ale řekněte mi, Veličenstvo, co se stalo s mladým ženichem Rudolfem? Truchlil nad její ztrátou?“

Vévoda se usmál. Jak rozkošné, romantické stvoření, tahle Valentina! „Obávám se, že ne. Tenkrát bylo důležité, aby se Rudolf oženil a zplodil syny. Tři měsíce poté, co byl Gianettin osud zpečetěn, se oženil Rudolf di San Lorenzo s mou pra-praprababičkou, princeznou Marie-Héléne z Toulouse.“

Valentina si povzdechla. „Byla Gianetta v San Lorenzu šťastná?“

„Říká se, že tento kraj velice milovala.“

„Pak je vila šťastným domem, přestože váš příběh neměl šťastný konec,“ uzavřela hovor Valentina.

Vévoda se natáhl přes stůl a uchopil ji za ruku. Pak políbil Valentině horkými rty dlaň a zápěstí. „Jak jste moudrá a laskavá, madono. V italštině bychom označili vaše srdce a duši slovem simpatico.

Takový dar je vzácný a nezíská ho každý.“

Murrough si všiml, že vévoda svým chováním nesmírně provokouje jeho bratra, a tak se snažil zachránit situaci. „Dnešní den byl pro nás opravdu dlouhý, Sebastiane,“ řekl diplomaticky. „Myslím, že bychom se měli raději odebrat na lože.“

„Samozřejmě, příteli,“ odpověděl vznešeně vévoda. „Již na vás čeká kočár, který vás odveze do vily. Lze se do ní však dostat i pěšinou přímo z terasy přes zahrady. Rád bych doprovodil donnu Valentinu a odvedl ji do vily osobně.“ Usmál se na odcházející pány a nabídl lady Barrowsové rámě.

„Madono?“

Nemělo smysl mu odporovat. Valentina se chopila nabízené paže. Na jednu stranu se dobře bavila, protože vévoda se ani nesnažil chovat decentně. Ona prožila většinu života v klidu Pearroc Royal a přestože byla krásná, dvořilo se jí jen pár džentlmenů. Chovala se totiž tak upjatě, že všechny odradila. Nyní se zničehonic stala předmětem touhy tří velmi atraktivních mužů najednou. Nechápala, proč vlastně. Co je na ní náhle jiného?

Vévoda ji vedl po mramorovém schodišti na štěrkovou pěši-186

nu. Valentina přemítala, proč si jí nevšimla dřív, ale pak si uvědomila, že upírala své oči na moře ozářené měsícem a — samozřejmě — na vévodu. Pěšinu lemovaly vysoké stříbrné lampy, v nichž hořel vonný olej, takže ji zaléval mihotavým zlatým světlem. Podél ní byly ve svahu vystavěny mramorové výklenky. V každém stála mramorová socha zahalená drapérií v antickém stylu. Valentina zvedla obočí. „Vždycky si necháváte osvítit tuto pěšinu tak jasným světlem, Veličenstvo?“

„Pouze když potřebuji — a prosím, madono, říkejte mi Sebastiane,“ odpověděl. Náhle se zastavil. Objal ji kolem pasu a pevně k sobě přitiskl. „Musím vás slyšet vyslovit mé jméno, madono!“ naléhal šeptem. V jantarových očích mu hořela téměř divošská jiskra.

Cítila, jak svírá prsty její korzet, takže nemohla klidně dýchat. Pomalu otvírala ametystové oči, protože si s údivem uvědomila, že její tělo na jeho doteky reaguje.

Lehce jí přejel ústa svými rty. „Rekni mé jméno, madono!“ žadonil ochraptěle. „Rekni ho!“

„Se-Se-Sebastian!“ zašeptala.

„O Db! Tys mě očarovala!“ vykřikl tiše a přisál se k jejím rtům ve vášnivém polibku.

Já snad omdlím, pomyslela si, ale nic se nestalo. Jeho ústa se naléhavě tiskla k jejím, dokud od sebe neoddělila rty. Pak jazykem divoce zkoumal její zuby, rty, jazyk… Znovu jí blesklo hlavou já snad omdlím‘, ale neomdlela. Líbal ji, hladil, provokoval, až ho Valentina objala kolem krku, ale nikoli z vášně, potřebovala se pouze opřít, protože se pod ní roztřásly nohy.

„Sebastiane! Musíš už konečně přestat!“

„Chci se s tebou milovat,“ řekl zcela upřímně. „Vím, že jsi ctnostná, Valentino. Obávám se, žes kromě svého zesnulého manžela neměla ještě jiného muže, ale já tě musím mít! Od prvního okamžiku, kdy jsem tě dnes ráno spatřil, jsem věděl, že tě musím mít! Okouzlilas mě, ba přímo očarovala! Svou krásou a zvláštní nevinností.

Nepamatuji se, kdy jsem naposled pocítil vůči ženě něco tak silného.“

„Ostatní…“ Ze všech sil se snažila odvést ho od tématu. „Ostatní si už budou říkat, co s námi je, Sebastiane.“

Zasmál se. „Mě jen tak neodradíš, madono, ale dobrá tedy. Protentokrát se přizpůsobím tvému zdravému rozumu.“

Vykročili z kopce dolů směrem k růžové vile a jejím zahradám — také osvětleným stříbrnými lampami. „Jste vždycky tak

187

troufalý a smělý, když se snažíte vyhovět svým touhám, monseigneur?“ zeptala se Valentina.

„Cožpak vy nejste smělá, když se snažíte vyhovět touhám, madono?“ oplatil jí stejnou minci.

„Žila jsem vždy v ústraní a nikdy jsem nepoznala muže jako jste vy,“ odpověděla popravdě.

„Já také neznám ženu jako jste vy, madono. Umíte se dívat muži zpříma do očí. Nemáte rozpačitý a hloupoučký úsměv. Neskrýváte svou inteligenci. Jsem vámi doopravdy uchvácen a nestydím se k tornu přiznat.“

Blížili se k zahradám patřícím k vile, když se náhle k Valentininu údivu před nimi vynořili Padraic s Tomem a šli jim v ústrety.

„Vaši dva nápadníci vás ochraňují, jen co je pravda,“ poznamenal vévoda znělým, hlubokým hlasem s lehkým ironickým podtónem.

„Dnes večer jste mi totiž věnoval přehnanou pozornost a já se obávám, že dost žárlí,“ vysvětlovala.

„Ke své žárlivosti mají dobrý důvod, madono,“ poznamenal a políbil jí ruku. „Rozloučím se s vámi již zde. Nashledanou zítra.“ S dvornou úklonou ji pozdravil, obrátil se a vykročil do kopce ke svému paláci.

„Jak jste laskaví, že mě doprovodíte zbytek cesty,“ usmála se s předstíranou roztomilostí Valentina, když k ní oba došli.

„Jsi celá zrůžovělá, božská krásko,“ poznamenal hrabě napjatým tónem.

„Líbal tě?“ vyptával se vztekle lord Burke. „Neměl právo… !“ „Vy nemáte právo — ani jeden, abyste mě špehovali a měli poznámky k mému vzhledu nebo chování,“ odsekla ostře Valentina. Proklouzla kolem nich a odspěchala do vily.

Nelda ji očekávala. Nadšeně švitořila a ukazovala své paní pokoje.

„Není to zkrátka úžasné, milostpaní? Je báječné spát v místnosti, co se nehoupe! Přenádherný domeček, nemám pravdu‘? Taky zahrady jsou krásné a sluhové příjemní, i když jim teda nerozumím ani slovo! Připadá mi, že spíš cvrlikají jak vrabci. Ale pořád se smějou.“ Valentininy komnaty byly skutečně skvostné, vzdušné a prostorné místnosti s výhledem do zahrad a na moře, které se zdálo být postříbřené měsíčním svitem. V salonu stál elegantně vyřezávaný nábytek a mramorové podlahy zakrývaly koberce úchvatných modrozlatých odstínů. Ložnice byla podobně rozkošná a nad postelí visely rudé hedvábné závěsy.

188

„A podívejte se semhle, milostpaní! Nikdy jsem něco takového neviděla!“ Nelda otevřela malá dvířka, téměř dokonale splývající se

zdí. „Kapitán tvrdí, že to je pokoj na mytí! Jen si představte! Celý pokoj jenom na mytí! Moje matka nebude věřit, že je to možné, co vy na to, milostpaní?“

Valentina se rozesmála. „Slibuji, že tvé vyprávění dosvědčím, Neldo. Koneckonců Sir John Harrington, královnin kmotřenec, postavil Jejímu Veličenstvu uvnitř paláce splachovací záchod. Koupelna vypadá poněkud jinak, ale je mnohem hezčí.“ Valentina přelétla pohledem malou koupelničku. Stěny vykládané světle zeleným mramorem, stejně tak kulatý bazének umístěný přímo uprostřed místnosti, zapuštěný do zelené mramorové podlahy. Nad bazénkem bylo kulaté okno, jímž Valentina viděla noční oblohu.

„Voda je moc příjemná a teplá,“ přerušila Nelda myšlenky své paní.

„Strkala jsem do ní ruku. To mi povězte, jak ji ohřívají?“

„Pokud si ještě dobře pamatuji na své hodiny historie,“ zamyslela se Valentina, „tak pod podlahou je nádrž na vodu postavená přímo nad plotnou se žhavými uhlíky. Podobné koupelny existovaly již ve starověku. A nezapomínej, že tato země patřila zemi s antickou kulturou.“

„Plotna s uhlím, co hřeje vodu… No to přestává všechno!“ vykřikla prostořeká služtička.

Valentina se znovu zasmála. Nelda je tak veselé stvoření… „Určitě je to snazší, než nosit vědra horké vody, která někdy stačí vychladnout, ještě než se zaplní káď,“ řekla Neldě.

„Ale jak dostanou tu vodu do vany, milostpaní?“

„Pomocí trubek, Neldo. Vidíš ty zlaté kohoutky po stranách bazénu? Vypadajf jako labutě.“

„Teda… To přestává všechno!“ opakovala Nelda. „Máma nebude věřit ani jedinému slovu! Ať mé vyprávění potvrdíte nebo ne, prostě neuvěří!“

San Lorenzo nabídlo cestovatelům příjemný a klidný odpočinek na půli jejich pouti. Vévoda si poněkud usmířil lorda Burkeho a lorda Ashburna tím, že je vzal na lov do hor za Arcobaleno. Odjeli na tři dny, které Valentina strávila prohlídkami města, oddávala se své vášni pro koupání ve vonných olejích v bazénku a odpočívala.

Murrougha vídala jen po večerech, protože trávil dny dohledem nad zásobováním své malé flotily.

Royal Bess utržila drobnou ránu — těsně pod hladinou její bok maličko naštípla kotva, protože zřejmě pro jeho stavbu použili 189

nahnilé dřevo. Murrough trval na tom, aby truhláři vše opravili a nechal celou loď prohlédnout; špatné dřevo se nesmělo objevit jinde.

Prohlásil, že nevypluje, dokud práce nebude hotova, protože i nepatrná štěrbinka může v bouři způsobit velké nepříjemnosti. Murrough byl příliš dobrý kapitán, než aby ohrozil svou posádku, či loď. Oprava znamenala odklad odjezdu, ale návštěvníkům San Lorenza to nijak zvlášť nevadilo.

Dva dny před plánovaným vyplutím — těsně poté, co se lovecká výprava vrátila z hor do Arcobalena — zaútočila na vévodství San Lorenzo divoká bouře. Z nebe se valily proudy vody, takže hosté ani nemohli povečeřet s vévodou a když oblohu rozčísl klikatý blesk, následovaný duněním hromu, Valentina připomněla ostatním: „Říká se, že hrom v zimě je ďáblovo znamení. Jsem moc ráda, že neplujeme po moři.“

„Já už jsem plul v horších bouřích,“ řekl lhostejně Murrough.

V průběhu večera se zvedl vítr a růžovou vilou se rozléhalo hučení vichřice. Při každém úderu hromu a zablýsknutí se Nelda křižovala.

„Ty nemáš ráda bouře, Neldo?“ škádlil ji hrabě ve snaze ji uklidnit.

„Nebojím se poctivých anglických bouřek, mylorde, ale tahle je cizí, takže hádám, že jsem trošku víc postrašená,“ odpověděla statečně.

„Nemusíš si dělat starosti,“ ujišťoval služebnou lord Burke. „V mramorové budově jsme v bezpečí. No tak, Neldo, pojď se podívat z okna. Bouře nad mořem je opravdu nádherná, když ji můžeš sledovat z našeho elegantního obydlí.“

Nelda se nechala chvilku přemlouvat i svou paní, a pak se postavila k ostatním a zírala ven, fascinovaná zářivými blesky. Nikdy ji nenapadlo, že člověk může klidně sledovat bouřku. Každý se přece před bouřkou schová do peřin a čeká, až přestane, ne?

Najednou z černé oblohy zasvítila oslnivá záře, takže viděli všechno jasně jako ve dne. Pak zaznělo jakési praštění, když blesk našel svůj cil a vzápětí dolehl až k nim hlasitý zvuk tříštícího se dřeva.

„Ježíšimarjá!“ zaklel hlasitě Murrough. „To je loď! Určitě! Neldo, děvče, podej mi plášť! Honem!“

„Ale bratránku, nemůžeš do té nepohody,“ bránila mu Valentina.

„Copak nechápeš, Val? To byla jedna z našich lodí! Je zničená!“ vykřikl Murrough netrpělivě.

„Byla, Murroughu. Byla zničená. Ke škodě už zkrátka došlo,

190

ať je velká tak či onak, a ty už nemůžeš dělat nic, abys jí zabránil. Na lodi velí tvůj první důstojník. Pokud tě bude potřebovat, někoho

pošle. Počkej aspoň do té doby, než od něj dostaneš zprávu, nebo než se bouře přežene.“

„Má pravdu, Murroughu,“ přidal se Padraic. „Matka by to udělala právě tak.“

„Pchá! Matka by vyběhla do bouřky přesně jako já!“ reagoval Murrough. „Ale pravdou také je, že by uposlechla dobrých rad, což tedy udělám.“

Bouře polevila až v časných ranních hodinách a když se rozednívalo, obloha se vyjasnila a oteplilo se. Murrough vyběhl do přístavu ještě před východem slunce a zjistil, že poškozen byl Archangel. Blesk mu rozštípl jeden stěžeň vedví. Naštěstí ne hlavní, ale jeden menší, který se dal snadno opravit pomocí materiálů dostupných v San Lorenzu, ale oprava si vyžádá tak dva tři týdny.

Cestovatele zpráva nijak nepotěšila. Murrough toužil podobně jako Valentina pokračovat v dobrodružné pouti. Padraic Bur-ke i Tom Ashburne byli znepokojeni pozorností, jež Valentině věnoval vévoda. Vždyť jí se vévodovo dvoření nakonec zamlouvalo, přestože tvrdila, že má v úmyslu vyrazit na cestu jak nejdříve bude možno!

Na vévodu si však stěžovat nemohli, protože byl jejich hostitelem. V růžovém altánku vévodovy zahrady docházelo k vášnivým objetím, dvakrát se mu podařilo pohladit oblinky Valentininých nádherných ňader, dokonce uslyšel i slastný výkřik z jejích úst, i když odstrkovala jeho smělé ruce a v ametystových očích měla prosebný výraz. Jeho touha při každé příležitosti závratně narůstala. Dny rychle plynuly. Jeden týden, pak druhý, a náhle zbývaly do odjezdu pouhé dva dny. Archangel byl dokonale opraven a znovu vybaven potravinami a vodou. Valentině se ulevilo. Začínala mít

těžkosti s odmítáním vévody, protože ve svých snahách se jí zmocnit byl neuvěřitelně vytrvalý. Kromě toho již byla nebezpečně blízko — jak si sama přiznala — stavu, kdy by byla ochotná mu podlehnout. Při několika příležitostech se jí zmocňovala neukojitelná zvědavost

— jaký asi je milenec? Přelétavost a nemravnost jí nebyly vlastní, ale po krátké zkušenosti s Padraicem se v ní otevřela Pandořina skříňka zvědavosti.

„Podle mého je dobře, že za dva dny odjíždíme,“ řekla Valentina Padraicovi. „Dostal ses nebezpečně blízko touze vévodu za jeho opovážlivost napadnout. Takhle to dál nejde.“

191

„Co dál nejde? Cožpak nechceš, aby tvá ctnost byla ochráněna?“ naléhal na ni lord Burke.

„Jsem celkem soběstačná — dokážu si ctnost ochránit sama, Padraici,“ odpověděla Valentina podrážděným tónem.

„Tím si nejsem příliš jist, božská krásko,“ řekl jí lord Ashburne.

„Projednou musím s Padraicem souhlasit. Náš hostitel si troufá přespříliš. Ten chlapík je bezpochyby ničema.“

Murrough, který rozhovor náhodou vyslechl, když vstoupil do vily, se do něj vmísil: „Nemáš pravdu, Tome. Musíš pochopit, že Sebastian je zvyklý prosadit vždy svou, protože je zkrátka vládce. Kromě toho má pověst vynikajícího milence. Umím si představit, jakou ránu zasadila sestřenka jeho ješitnosti.“

„Jste divní, všichni,“ promluvila Valentina. „Vévoda je dokonalý džentlmen. On o nic nepožádal, a já jsem mu tedy nic nedala.

Dokážu se o sebe postarat a dost se mi nelíbí, že mě špehují dva žárlivci s chováním malých chlapců!“

„Jsi blázen!“ rozzuřil se lord Burke. „Ty si myslíš, žes po svém krátkém pobytu u dvora, kdes byla zavřená s královninými dvorními dámami, snědla všechnu moudrost světa? Vévoda by tě svedl jedna dvě, kdyby věděl, že mu to projde. Právě stálá přítomnost těch dvou žárlivců tě zachraňuje, Val. Jaká škoda, že nejsi dost chytrá, abys to viděla!“

„Ano, božská!“ vložil se do hovoru hrabě. „Pokud se kvůli tobě s Padraicem neustále hašteříme, alespoň tím dokazujeme, že naše úmysly s tebou jsou čestné. Oba tě milujeme a oba doufáme, že se s tebou oženíme, i když jeden z nás pochopitelně zůstane nakonec stranou. Vévodovy záměry mají zcela jinou povahu. Jako muž, dobře znalý umění svádět, tě mohu ujistit, že to, co říkám, je pravda.“ Murrough si všiml, že Valentina se chystá k bitvě, a tak rychle dodal: „Nehádejme se, ano? Za dva dny budeme zase na moři a je ostuda rozhádat se kvůli takové nicotnosti jako je vévodovo chování.“ Zamrkal na sestřenku krásnýma modrýma očima: „Já vím, že jsi schopná Sebastiana držet od těla, Val. Nesmíš se ale hněvat na tyhle dva. Prostě žárlí a pomyšlení, že by nějaký jiný muž získal tvé srdce, je dohání k šílenství.“

„Myslím, že byste mi spíš měli pogratulovat,“ bručela Valentina potichu. Pak se zasmála. „Tak dobrá, Murroughu. nebudu se zlobit. Namísto toho si dám ještě jednu koupel, protože právě to je jedna z věcí, které po odjezdu ze San Lorenza budu postrádat.“

192

„A které jsou ty ostatní, božská krásko?“ vyptával se Tom Ashburne.

„Kdo se moc ptá, moc se dozví, můj pane,“ zašprýmovala si s úsměvem, vykročila ke své komnatě a potichu si prozpěvovala. Lord Burke vypadal vztekle a jen varovný pohled staršího bratra mu zabránil, aby se za ní nerozběhl. „Tahle čarovná kráska ale umí člověka vyprovokovat!“ zamručel vztekle.

„Pokud v tobě vyvolává neovladatelný vztek, Padraici, měl bys ji raději nechat mně,“ rýpnul si do něj hrabě s lišáckým úsměvem.

„Táhni do horoucích pekel, mylorde!“ dostalo se mu nakvašené odpovědi.

Murrough vyprskl smíchy a bratranec se něj temně zamračil.

„Myslíš,“ zeptal se Padraic Murrougha, „že naše matka dokázala také muže vyprovokovat k takovým výstupům?“

„Nepamatuji se, zda mého otce,“ odpověděl Murrough, „ale pamatuji se, jak vyprovokovala tvého. Niall měl vždycky sklon přemrštěně reagovat, když ho matka rozčilila velmi podobným způsobem jako teď Val škádlí tebe.“

„Hmm,“ zabručel lord Burke zamyšleně. „Připadá mi zajímavé, že žádná z dcer naší matky se jí příliš nepodobá, dokonce ani naše tvrdohlavá Velvet. Přitom Valentinino chování je v některých ohledech nesmírně podobné matčinu.“

Murrough se usmál. „Ano,“ přikývl, „také jsem si všiml.“

„Pamatuji se, jak můj otec mluvil o vaší matce,“ řekl Tom. „Ve svých nejlepších letech způsobila u dvora hotový poprask, ne?“

„Přesně tak!“ prohlásili unisono bratři a oba se usmáli při vzpomínce na jistý kousek Skye O‘Malley. „Skutečně způsobila!“

Toho večera byli hosté pozváni na slavnost do paláce. Obloha nad terasou s balustrádou připomínala černý samet pošitý zářivými drahokamy, protože ubývající měsíc ještě nevyšel. Jídlo opět chutnalo výborně a po hostině se o zábavu starala skupinka cikánů. Valentina nikdy takové cikány neviděla, protože dráteníci, kteří chodívali do sídla jejích rodičů vypadali dost anglicky. Tato skupinka se od nich velmi lišila jak vzhledem, tak chováním: všichni tmavovlasí, snědí, s krásnými rysy a troufalým vystupováním.

Muži v jasně červených širokých pantalonech, bilých košilích a kožených vestách hráli na dudy a strunné nástroje a tři velmi exoticky vyhlížející mladé dívky tancovaly. Dlouhé, vlnité černé vlasy jim vlály, sukně jen vířily a odhalovaly pohled na krás-193

né nohy. Tance, které nejprve působily venkovsky a radostně, se brzy změnily v mnohem vášnivější. Tanečnice kroužily a předkláněly se, takže se čas od času na okamžik objevila jejich ňadra, světlo lamp zlatě ozařovalo jejich nahá ramena. Tři Angličané neskrývali svůj obdiv, nakláněli se dopředu, aby lépe viděli a cikánky se Jim s radostí předváděly. Spokojení mylordi znamenali více peněz v jejich kapsách.

Valentina si náhle uvědomila, že vévoda přejíždí prsty lehce nahoru dolů po její paži. Naklonil se k ní a odvážně políbil její nahé rameno a troufale se tváří tiskl k hedvábí jejích šatů provoněných parfémem.

„Připadají vám tanečnice vzrušující, madono?“ zeptal se.

„Snad až příliš, Veličenstvo,“ poznamenala chladně.

Potlačil úsměv. Zárlila, protože její dva obvykle velmi pozorní nápadníci byli zaujati něčím jiným. Již brzy, madono, sliboval jí v duchu. Brzy se ti dostane veškeré pozornosti, kterou si umíš představit.

Pokynul na Giacoma, aby mu přinesl karafu z benátského křišťálu s růžově zbarveným vínem. „Chcete ochutnat malý pohár tohoto zvláštního likéru, který sám vyrábím? Je z velmi zvláštní a vzácné odrůdy hroznů, již chovám jako poklad. Víno se smíchá se špetkou anděliky a dalšího vzácného koření, které nemohu blíže popsat, protože složení je rodinným tajemstvím.“

Valentina se usmála a souhlasně přikývla .„Nenabídnete i ostatním, monsiegneur?“ ptala se.

„Myslíte, že by ho dokázali vychutnat, madono? Jsou příliš zaujatí tanečnicemi, než aby ocenili ten převzácný mok. Myslím, že by mi nepoděkovali, kdybych je nyní vyrušoval. Pouze vy a já si vychutnáme ten boží nektar,“ dodal tiše.

Pohlédla na ostatní a přesvědčila se, že vévoda má pravdu. Všichni seděli ani nedutali, uchváceni cikánskými tanečnicemi, neviděli, neslyšeli. „Máte naprostou pravdu, monseigneur, souhlasím s vámi. Nadarmo byste vzácným vínem plýtval.“

Giacomo nalil pánův vzácný likér do dvou pohárků. Vévoda uchopil svůj a dotknul se jejího s tichým přípitkem: „Na vás, madono a na vše krásné, co se mezi námi může odehrát, pokud konečně svolíte.“ Zlatohnědé oči mu vášnivě svítily a jí se po tom nepokrytém ohnivém prohlášení rozbušilo srdce.

Valentina cítila, jak rudne od obličeje až po šíji. Nemohu připustit, aby si myslel, že na takový přípitek reaguji souhlasně, pomyslela si. S námahou tedy polkla a prohlásila: „Monseig—

194

neur, já připíjím na vás, vaši laskavou a štědrou pohostinnost a na San Lorenzo, určitě jednu z nejrozkošnějších zemí na světě!“ Pak s nenápadným úsměvem usrkla z pohárku.

Vévoda jí úsměv oplatil a také se napil. Proč je to tak zařízeno, přemítal, že dámy, které si člověk může vybrat za manželky, jsou tak hloupé, zatímco ty, po nichž touží, jsou tak zatraceně zajímavé?

Odpověď zřejmě patří k nejstarobylejším záhadám světa.

Valentina si všimla, že jejím společníkům se tanečnice vskutku líbí, a protože nebyla nepřející, usoudila, že je nebude ze zábavy vytrhovat. Cítila se však unavena a netoužila po ničem jiném než po posteli. Naklonila se k vévodovi a svěřila se mu. Ten jí zašeptal:

„Giacomo, můj sluha, vás odvede do vily. Udělal bych to sám, ale nemohu opustit své hosty. Zjistil jsem,“ pokračoval, „že jste si každý den před spaním oblíbila mé zlaté víno. Moc mě to těší, takže máte objednáno několik soudků, které naložíme na vaši loď, abyste na nás myslela i po svém odjezdu ze San Lorenza. Až budete pít své víno dnes večer, vzpomeňte si na mne, překrásná Valentino. Možná bychom mohli být, alespoň ve vašich snech, více než jen přátelé. Na snění přece není nic špatného.“

„Monsiegneur! Vy jste ale…,“ plísnila ho. Pak se tiše zasmála.

„Možná kdybych byla trochu jiná… Jste ďábelsky krásný muž. Musím vám to přiznat, když už zítra odjíždím.“

Pomalu přikývl. „Pak vám tedy trochu odpouštím, madono, že jste mi zlomila srdce.“

Usmála se. „Jsem zcela při smyslech, Veličenstvo, a vy mi přespříliš lichotíte. Vůbec jsem vám srdce nezlomila. Musíte ho zachovat nedotčené pro dámu, s níž se jednoho dne oženíte.“ Vstala od stolu.

„Přeji vám dobrou noc,“ rozloučila se a tiše odcházela, aby nerušila ostatní.

Murrough O‘Flaherty nebyl nikdy v životě víc překvapen, než následujícího jitra, kdy ho navštívil vévoda. Pravdou sice zůstávalo, že si Val dobíral a tvrdil, jak je vévoda dosažitelný, ale vévodův zájem o sestřenku nebral ve skutečnosti vážně. Přesto před ním ráno stál jeho starý přítel, Sebastian, královský vévoda San Lorenza a žádal o Valentininu ruku!

„Žertuješ!“ vyhrkl Murrough.

Vévoda se usmál. „Ne. Nežertuji. Zamiloval jsem se do tvé sestřenky a chci si ji vzít, udělat z ní vévodkyni. Ale ano, já vím, co si myslíš, Murroughu. Že pro mě není dost urozená. To je si—

195

ce pravda, ale v San Lorenzu potřebujeme nějakou novou krev. Má rodina po celá staletí hledá nevěsty v Monaku, Beaumont de Jaspre, Toulouse, Janově a Florencii. Občas se objeví pro změnu římská komtesa. Já chci novou krev. Silnou severskou krev! Chci Valentinu!“

Murrough užasle zíral. „Budu se jí muset zeptat,“ odpověděl jako ve snách.

„Zeptat se jí? Ne jejího Otce?“ Teď bylo na vévodovi, aby žasl.

„Můj strýc Conn Valentinu zbožňuje,“ vysvětloval Murrough. „Je jeho nejstarší dítě. Všechny své dcery vždycky bezmezně miloval a dovolil jim, aby si manžely vybíraly podle svého. Pokud Valentina nebude souhlasit, nemá cenu ptát se strýčka, protože nechce žádnou dceru nutit, aby se provdala proti své vůli.“ Pak Murrough rychle dodal: „I když je žádost o ruku tak významná a velkorysá jako ta tvoje, Sebastiane.“

Vévoda s něčím takovým vůbec nepočítal. Odmítne ho Valentina? Určitě ne. Ani v nejtajnějších snech nemohla doufat ve svazek podobný tornu, který jí nabízí. Ne, ona ho neodmítne.

Usmál se tedy: „Pak se zeptej jí, Murroughu,“ prohlásil sebevědomě.

„Vrátím se sem chvilku po poledni.“

Ve půl jedné se vévoda objevil znovu na lodi a zašel za Murroughem, který předtím promluvil v růžové vile s Valentinou.

„Ne,“ reagovala sestřenka důrazně. „Vévoda mi sice učinil čestnou nabídku a já si vážím jeho vysokého mínění o mé osobě, ale nemiluji ho a na tom mi záleží nejvíc. Už jednou jsem se vdala kvůli výhodnosti dané partie. Nechci to udělat znovu. Muže, kterého si jednou vezmu, musím milovat natolik, abych o vhodnosti našeho svazku neměla žádné pochybnosti.“

Murrough jí naslouchal s naprostým pochopením, protože věděl předem, že vévodu odmítne. „Vše vyřídím svému příteli Sebastianovi a budu se snažit zmírnit jeho zklamání.“ Zašklebil se a dodal. „Podle mě bude otřesen, protože žádná žena ho nikdy neodmítla, pokud vím.“

„Ona odmítá?“ Vévoda nevěřil svým uším.

Murrough soucitně přikývl. „Ano, Sebastiane, odmítá, ale nesmíš si myslet, že je to její rozmar. Valentina je tvou nabídkou nesmírně poctěna, ale nesnese zkrátka představu, že by žila tak daleko od své rodiny a od Anglie.“

„Ale…, já jí nabízím korunu vévodkyně!“ vybuchl vévoda..

„Má sestřenka nechce být odloučena od matky,“ uklidňoval ho Murrough. „Naše rodina drží velmi pohromadě, Sebastiane, 196

a Valentina je poté, co ovdověla, poněkud nevyrovnaná. Ženské vrtochy jsou nevyzpytatelné, nemám pravdu?

Nemusíš se cítit jejím odmítnutím uražen,“ vysvětloval vévodovi,

„protože tvůj zájem o Valentinu se neprojevil veřejně.“ Poklepal vévodovi na rameno. „Lichotí mi, že smýšlíš o Valentině tak vysoko, že jí nabízíš své jméno. Jedna dobrá věc však z toho všeho přece jen pošla, Sebastiane. Zjistils, že jsi připraven znovu se oženit.“

„Ano,“ zabručel vévoda. „A žena, kterou jsem si vybral, mi zlomila srdce !“

„Nesmysl, drahý příteli.“ Murrough se zašklebil. „Doposud jsi nikdy nedovolil, aby tě nějaká žena dostala, takže to nedělej ani nyní.

Musíš veřejně vyhlásit, že hledáš nevěstu. Pak už jen budeš sedět a bavit se tím, jaký poprask to prohlášení způsobí a užívat si legraci vybíráním a rozhodováním, ano?“

„Noo… ‚“ zadumal se Sebastian di San Lorenzo a poněkud se uklidnil. „Možná máš pravdu, Murroughu.“

Oba pánové si připili na vévodův úspěch při hledání manželky, a Murrough se pak vrátil do růžové vily.

Valentina navrhovala, aby vypluli co nejdříve, a Murrough souhlasil. Rekl jí: „Vévoda ve snaze vyhnout se ti a zachovat si tvář prohlásil, že s námi dnes nemůže večeřet. Myslím, že za daných okolností bychom mohli vyplout za odpoledního přílivu, Val. Co ty na to?“

„Souhlasím,“ vyhrkla nadšeně. „Ale co Padraic a Tom‘? Ještě se jim nepodařilo vstát z postele, a to je dávno po poledni. Mám jisté podezření, že nejsou v pořádku,“ poznamenala chladně. „Jsem upřímně překvapena tvým vynikajícím stavem, Murroughu.“

„Cha! Cha! Cha!“ zalykal se smíchy. „Tobě skoro nic neunikne, Val, jak vidím. Včera večer se nám zdálo, že ses zabrala do hovoru se Sebastianem a díky tornu nevidíš naše drobné peccadillo. Doufám, že se na Padraice a na Toma nezlobíš.“

„Ne,“ usmála se.,,Jsou jen muži a muži, jak mi zdůraznila tvá maka, jsou náchylní k pokušení. Jenže oni pořád ještě spí, zatímco ty jsi už několik hodin na nohou. Jak to děláš, Murroughu?“

„Prostě se zbavím děvenky ještě před půlnocí, abych se mohl pořádně vyspat, sestřenko,“ vysvětloval rozmarně. „Jsem starší a moudřejší než Tom a můj bratr. Naučil jsem se ovládat své vášně. Oni se to jednoho dne také naučí.

Protože mám sbaleno a jsme připraveni, mohl bych nechat odnést tvá zavazadla na loď, hned jakmile probudím Toma a Padraice.

Vyrazíme ve dvě.“ 197

Když o pár hodin později vyjížděli z přístavu Arcobaleno, Valentina vesele poznamenala na adresu svých společníků: „Jaký nádherný den! Zdá se mi, že cítím ve vzduchu jaro, a to ještě není ani březen.“

„Slunce moc pálí,“ řekl nedůtklivě lord Burke. Měl zarudlé oči a připadalo mu, že každou chvíli usne.

„Slunce příjemně hřeje,“ usmívala se nevinně, „a z nějakého důvodu se mi zdá, že tady na moři mám poněkud víc svobody. Ten vítr je zkrátka dokonalý! Cítíš, jak lehce klouže Archangel po vlnách? Jako obrovitý pták, který vzlétne a pak zase klesá dolů.“

Tom Ashburne zaúpěl. Obličej mu šedivěl a barvil se do zelena.

„Dámo,“ zachroptěl, „přestaň švitořit o houpání, klesání a vzlétání!“

„Není ti snad dobře?“ vyptávala se slaďoučkým hlasem. Oba muži na ni zamžourali.

„Nepřekvapujete mne,“ prohlásila Valentina. „Ani trochu. Tss! Kolik vína jste včera večer vypili… A pak ty exotické cikánky! Vypadaly, že dokáží vysát sílu z každého! Soudě podle vašeho vzhledu se jim to podařilo.“

Oba se zatvářili velmi dotčeně. Tak ona snad ví, jak strávili noc? Téměř zároveň zrudli a ona se rozesmála.

„Jak se praví v Bibli? Něco o tom, že jak se zaseje, tak se sklízí… Ach ano, to bude určitě ono.“ S rozpustilým úsměvem se od nich odvrátila a zamířila do podpalubí. Hedvábné sukně jí šustily ve větru.

„Asi ji zabiju,“ zavrčel lord Burke.

„Rád bych ti pomohl, ale bohužel jsem už před několika hodinami umřel,“ mumlal nesrozumitelně lord Ashburne.

V té chvíli loď prudce klesla a oba pánové se museli pevně přidržet zábradlí. Nijak je nepovzbudil ani Valentinin návrat — prošla kolem nich s veselým popěvkem na rtech.

7

Archangel proplouval se svými dvěma strážními loděmi po vodách Tyrhénského moře, přes Messinskou úžinu, kolem Itálie do moře Iónského. Tam jej pozdravila obrovská kupecká loď benátského levanta San Marco e Santa Mana, která se plavila z Benátek do Londýna. Její kapitán navštívil Archangela a než

198

se vrátil na svou loď, na hodinu se zavřel do kajuty s Murroughem.

„Co to mělo znamenat?“ zaútočil Padraic na staršího bratra. Murrough se usmál. „Štěstěna stojí dokonale při nás a našem podniku, Val,“ prohlásil. „Toto byl Enrico-Carlo Baffo, mladší bratr samotné sultány validy! Požádal nás, abychom sestře předali zprávu. Jejich otec, který již stál na prahu smrti, se přes svůj vysoký věk zázračně uzdravil.“

„A co s tím máme společného my nebo Val?“ otázal se Padraic. „Až dorazíme do Istanbulu,“ vysvětloval Murrough, „a promluvíme si s Ester Kirou, vyřídíme jí vzkaz a požádáme ji, aby ho předala validě spolu s prosbou o přijetí Valentiny. Sultánova matka za daných okolností nemůže Val odmítnout. Nebyl jsem si až doteď jist, jakým způsobem se s tou dámou setkáme. Toto je však záruka našeho přijetí.“

Malý konvoj složený ze tří lodí minul řecký Peloponés a pokračoval vzhůru do Egejského moře kolem Kyklad, ostrovů Andros, Chios — rodiště proslaveného řeckého básníka Homéra — a Lesbos

— ten zase byl sedm století před Kristem středem civilizovaného světa. Na Lesbosu se narodila starověká básnířka Sapfó.

Měsíc březen přinášel do kraje jaro, takže každý den mohli vychutnávat šmolkově modrou oblohu a jasné slunce. Těsně předtím, než vjeli do úžiny Dardanely, zastavili se na malém ostrůvku, aby doplnili zásoby čerstvé vody.

„Kdo obývá tento Ostrov?“ zeptala se Valentina Murrougha.

„Je opuštěný, ačkoliv má úrodnou půdu,“ odpověděl. „Turkové zabrali Kyklady již téměř před čtyřiceti lety. Doneslo se mi však, že je na něm chrám, respektive ruina starověkého chrámu

— na nejvyšším vrcholku Ostrova. Lidé věří, že ostrov byl kdysi zasvěcen bohyni lásky Afroditě. Když její kněžstvo vymřelo, zůstal ostrůvek bez lidí a vznikla legenda o tom, že zde bohyně kdysi skutečně žila. Proto bylo obyčejným smrtelníkům zakázáno ostrůvek obývat. Afrodita je však k poutníkům pohostinná. Pokud ji uctíme, nabídne nám svou sladkou, lahodnou vodu. Je zvykem nechat jí na oltáři nějakou obětinu.“

„A ty jí nějakou necháš?“

„Jistě, Val, nechám. My námořníci jsme pověrčivé plémě.“ Murrough se usmál.

„Můžeme jít na břeh?“

„Jistěže! Zítra projedeme Dardanelly a když budeme mít štěstí, dorazíme pak za dva dny do Istanbulu. Jestli chceš, můžeme 199

zde pobýt klidně celý den. Mužstvo bude mít alespoň trochu čas poněkud se zbavit přebytečné energie. V následujících dnech nás čeká náročná plavba — doposud to byla Jen zábavná cesta, od zítřka se změní ve vážnou práci. To myslím doopravdy, Valentino, a platí to jak pro posádku, tak pro nás ostatní. Osmani a Tataři jsou divocí, nestálí a nevyzpytatelní jako jarní počasí. Nesmíme se dopustit jediné chybičky.“

Na ostrově žily kozy a námořníci jich několik zařízli a opékali na ohni. Lord Burke chtěl také jednu chytit, ale upadl a ošklivě si vyvrtl kotník. Přes veškeré protesty byl odvezen zpět na Archanděla, aby ho mohl lodní lékař vyšetřit a prozkoumat, zda není kotník zlomený.

„Afrodita vyslyšela mé modlitby,“ mumlal si pro sebe lord Ashburne, když jeden člun odvážel lorda Burkeho pryč z ostrova.

„Budu jí muset věnovat obrovský dar, má krásko. Doprovodíš mne?“

„Ale Tome! Styď se! Jak můžeš být tak zlomyslný… Chudák Padraic!“ Valentina překypovala soucitem.

Hrabě se oddával úvahám nad tím, jak skvostně dívka vypadá v jednoduché bílé hedvábné blůzičce a tmavozelené plátěné sukni. Sukně a obnažená ramena propůjčovala Valentině vzhled venkovské dívky. Dlouhé tmavé vlasy si sčesala z obličeje a svázala jedinou bělostnou hedvábnou stuhou ozdobenou drobnými perličkami.

„Ale neštěstí lorda Burkeho pro mne představuje štěstí, má krásko. Po celé týdny jsem neměl jedinou příležitost zůstat s tebou o samotě a navíc, ať se propadnu, Val, jestli nemám radost, že můj sok na chvíli zmizel ze scény. Přetvařoval bych se, kdybych to nepřiznal. Padraicovo zranění není nijak vážné, tak neplýtvej časem na nějaký soucit, když ho můžeme strávit ve sladkém rozjímání nad mým zbožňováním tebe.“ Ovinul jí paži kolem pasu a přitáhl si ji těsně k sobě. „Pojď se mnou, Val. Natrháme krásnou kytici a společně ji položíme na oltář Afrodity jako obětinu. Musíme uctít tu skvostnou nemravnou bohyni, jejíž pouhý rozmar může změnit lidský život k lepšímu. Nebo k horšímu.“

„Ty mluvíš jako básník, Tome,“ usmála se na něj.

„Ale ne, jen vykládám nesmysly, jako každý zamilovaný muž, Val,“ odpověděl a šedýma očima si zkoumavě prohlížel její obličej. Hledal v něm výraz povzbuzení. Potěšilo ho, když si povšiml, jak se jí po jeho slovech lehce zarděly tváře.

Kráčeli spolu úzkou pěšinkou vedoucí z pláže na nejvyšší vr-200

cholek ostrova. Tam objevili louku v plném květu — v mírném vánku se něžně pohupovaly rudé, růžové a bílé máky. Přímo uprostřed louky stál chrám z bělostného mramoru. Vůbec nevypadal jako ruina. Měl čtvercový půdorys a byl postaven velmi jednoduše

— jeho sloupoví se otevíralo na všechny čtyři světové strany, takže do svatyně svítilo stále slunce.

V samém středu chrámu se tyčila obrovitá socha nahé bohyně vynořující se z mořské pěny — přesně podle pověsti o jejím zrození. Socha z leštěného bílého mramoru s lehkým růžovým zbarvením byla ve vynikajícím stavu. Ode dne, kdy ji vztyčili, určitě neztratila nic ze své nádhery. Ve sloupoví krytém střechou byla chráněna od zhoubných vlivů deště a slunce. Samotná socha spočívala na několika pilířích z bílého, rudě žilkovaného mramoru. Postava bohyně stála v obrovité otevřené lastuře ze stejného kamene jako pilíře, která sloužila místo oltáře. Ještě v ní ležely zbytky obětin od předchozích návštěvníků.

Valentina na oltář rozhodila náruč květů, které natrhala. Pak se obrátila s úsměvem k hraběti. „Myslíte, že tato oběť bohyni uspokojí, milosti?“

„Ne,“ odpověděl tiše. „Ale snad ji uspokojí tohle.“ Sevřel ji v náručí, líbal ji na obličej a když se jeho rty něžně přimkly k jejím, Valentině uklouzl tichý vzdech. Povzbuzen tou reakcí zasypal polibky její znachovělé tváře, chvějící se víčka, koutky úst, špičku nosu. „Ach, ty božská,“ šeptal a lehce jí svíral obličej v dlaních, „tvá sladká krása mě tolik uchvacuje… Zbožňuji tě, Valentino. Nedokázala bys mě alespoň trošičku milovat?“

Otevřela oči, pohlédla na něj a na krátký okamžik vypadala nesmírně bezbranně. „Tome,“ zašeptala, protože mluvit na tomto místě hlasitě jí připadalo jaksi nevhodné. „Ach, Tome, já nevím, co cítím!

Nenaléhej na mne, zapřísahám tě, protože nyní nejsem schopna učinit žádné rozhodnutí.“

„Dovol mi, abych se s tebou miloval, božská krásko.“ prosil. „Dovol mi, abych se s tebou miloval právě zde, na tomto místě zasvěceném lásce!“ Klesl na kolena a stáhl dolů i ji. Znovu ji políbil, tentokrát však naléhavěji.

Chabě protestovala, když jí stáhl hedvábnou blůzku a obnažil v horkém slunci její ňadra. Zhavými polibky přímo propaloval to nádherně vonící tělo, až se konečně zastavil u půvabné růžové bradavky. Znovu si povzdechla, věděla, že by ho měla zastavit, ale nebyla schopna pohybu, nedokázala v sobě zmobilizovat sílu, aby ho odstrčila.

201

Několik minut jí líbal a sál bradavku, než se přesunul ke druhé. Rukama vklouzl pod její půlky a pokládal ji pomalu na podlahu. Něžně pak zvedal lem široké sukně a odhaloval dlouhé krásné nohy v černých kožených botách a bílých hedvábných punčochách se zelenými podvazky. Velkou dlaní pomaličku hladil krásná stehna, laskal je krouživými pohyby, ale ústy stále sál tvrdou bradavku.

Měla by ho zarazit! Věděla, že ho musí zadržet, ale ústa na jejím ňadru a něžné prsty laskající stehna byly tak nesmírně příjemné, že ze sebe nedokázala vypravit ani slůvko. „Tome,“ podařilo se jí konečně zašeptat.

Zvedl oči zamlžené vášní od vlhké, rozbolavělé bradavky a pohlédl jí do obličeje. „Miluji tě,“ zašeptal. „Nebraň se mi, božská krásko!“ Oči se jí náhle zalily slzami. „Ale ty musíš přestat,“ řekla, „Protože já nemám sílu, abych se ti bránila.“

„Rekni, že necítíš žádné vzrušení a já přestanu, Val. No, řekni!“ naléhal na ni s jistou krutostí.

„Nemohu ti lhát,“ vzlykala. „Já opravdu cítím vzrušení, ale vzrušení ještě nemusí nutně znamenat lásku. Než se plně oddám svému vyvolenému, musím ho milovat i z jiných důvodů. Ach, Tome!

Musíš mě přece pochopit!“

Jeho pohledný obličej se zkřivil bolestí: „Dovol mi tedy alespoň, abych tě dovedl k nádherné rozkoši, aniž bych tento akt završil. I to mi poskytne potěšení.“

Chtěla říct ano. Dobrý Bože, jak chtěla říct ano! Namísto toho však roztřeseným hlasem špitla: „Tome, prosím!“

„Nejsem malý chlapec, který není s to ovládnout své touhy, Val. Dokáži tě ukojit tak, abych ulevil tvým mukám!“ Svými obratnými prsty vklouzl na krátký okamžik do štěrbinky mezi jejími stehny a když ucítil, jak je vlhká, prohlásil vítězoslavně:

„Nemůžeš popřít svou touhu, božská krásko, protože již cítím tvůj nektar.“ Chvilku se potýkal se svým poklopcem, pak se mu jej podařilo rozepnout a on obnažil svůj pulsující orgán. Uchopil ji za ruku a položil ji na něj.

Valentina zalapala po dechu a snažila se ucuknout. „Tome! To nesmíš!“

„Jen ho pohlaď, lásko,“ žadonil hrabě. „To je vše, co po tobě chci, přísahám! Ten ubožák v posledních měsících zoufale touží po ukojení. Jistě nebudeš tak krutá, abys mu odepřela svůj něžný dotek.“

202

„Ach, Tome, chováš se příšerně a já mám strach,“ vyhrkla.

„Přísahám, že se tě nezmocním, Valentino, přestože po tom toužím,“ sliboval. „Máš pravdu, že vášeň pro vášeň není k ničemu. Respektuji tvůj názor a souhlasím s ním. Ale můžeme si snad dopřát tu radost a ukojit se navzájem.“

Pro její svědomí nebylo takové vysvětlení dostačující, ale říkala si, že by musela být skutečně svatá, aby ho nyní dokázala odmítnout. Její touha opravdu sílila; jemu by to nepřiznala, ale sobě ano.

Stíhlými prsty přejížděla po hladkém, ztopořeném horkém orgánu. Tiše zasténal, když Valentina s překvapivou smělostí hladila a laskala citlivá místa pod jeho mužstvím. „Tohle ti skutečně poskytuje rozkoš?“ zeptala se.

„Ano,“ vydechl. „Ano, ale teď chci, abys přestala. Rád bych dovedl k rozkoši i tebe.“

„Ne, není třeba,“ protestovala ostýchavě, ale on nemínil vyhovět těm ustrašeným slovům, které byly jen důsledkem dalšího hnutí jejího svědomí.

Pevným stiskem ji tlačil k mramorové podlaze, zasypal jí obličej drobnými polibky a pomalu se přesunul ke ztvrdlým ňadrům.

Roztřásl se po celém těle, protože ona si sama tiskla jeho hlavu k hrudi — dala poprvé podvědomě najevo svůj cit. Bože na nebesích, jak miloval ty dvě oblinky, z nichž vždy cítil lehkou konvalinkovou vůni. Ona měla opravdu ta nejdokonalejší ňadra, jaká kdy v životě viděl. Byl by nadmíru spokojen, kdyby mu je dovolila obdivovat — vydržel by to celé hodiny.

Valentiny se zmocnila skutečná vášeň, protože hra, do níž se hrabě pustil, byla vskutku úchvatná. Zasténala a směle uchopila jeho ruku a vedla ji dolů ke svému půvabnému Venušinu pahorku.

Tom Ashbume se pousmál. Až ji získá za svou právoplatnou ženu, dostane vynikající partnerku pro milostné hry! Ten žár pod chladným povrchem… A bude nakonec jeho!

Odtrhl se od jejích ňader a sklouzl níž, mezi nohy. Odpřísáhl, že se jí nezmocní, ale může jí ukázat rozkošný trik. Vsadil by se, že něco takového jí lord Barrows nikdy nepředvedl.

Ona to předvídala! Tušila to již v okamžiku, kdy pohnul hlavou k jejím stehnům. Měl v úmyslu se .jí dotknout tím nejvíce pobuřujícím způsobem a ona si podvědomě uvědomila, že pokud se mu to zdaří, tak ona nad sebou ztratí kontrolu. Naprosto. Ale než se mu mohla vykroutit nebo promluvit, aby ho zastavila, roztáhl ji svými něžnými prsty a jazykem se dotkl tak dráždivě toho místa, až hlasitě vydechla. Valentina se prohnula

203

„Nikdo,“ přerušil ji, „si nedovolí na cokoli se vyptávat.“

„Ani Murrough? Myslím, že právě on si nás bude dobírat,“ řekla se smíchem.

Murrough kupodivu nic nekomentoval. Ta záležitost mezi jeho sestřenicí, mladším bratrem a hrabětem z Kempu se vystříbří nakonec sama. Doufal, že si Valentina vybere za muže Pad-rajce, protože pokud ne, obával se, že se Padraic neožení nikdy. Je sice nesmírně náruživý, ale hlavu neztratí jen tak pro někoho.

Murrough byl rád, že partie, kterou pro něj před dávnými lety domluvila matka — oženit se s Joan Southwoodovou, nevlastní sestrou — přerostla v opravdovou lásku a šťastné manželství. Murrough si na ohnivé vášně a milostná dobrodružství moc nepotrpěl.

„Položili jste bohyni na oltář nějakou obětinu?“ zeptal se Val a hraběte, když se vrátili na pobřeží. Kozy se už pekly na ohni, posádka je okořenila divokým tymiánem, který rostl na písečných dunách.

„Ano,“ odpověděla rázně Valetnina. „Celou náruč květů — přesně takových, jako jsme natrhali pro Padraice. Jak mu je?“

„Lodní lékař tvrdí, že se jedná pouze o lehký výron. Než dorazíme do Istanbulu, bude Padraic bez potíží běhat jako srnka, pokud ovšem přestane s těmi zatracenými vylomeninami. Je na tobě, Val, aby byl rozumný.“

Pochutnali si na vynikajícím kůzleti a než se dostali na loď, měsíc již postříbřil klidnou mořskou hladinu. Padraic je očekával — seděl na palubě s nataženou ovázanou nohou a pochmurným výrazem.

Valentina k němu přiběhla s kyticí. „Podívej, Padraici! Přinesli jsme je pro tebe! Nejsou nádherné?“

„Byli jste u chrámu?“ zeptal se rozmrzele.

„Ano,“ odpověděla. „Je to skutečně překrásná stavba, otevřená do všech světových stran, celá z bělostného mramoru, tvořená sloupovím a střechou. Uvnitř je nádherná socha Afrodity a oltář tvoří lastura u jejích nohou! Je opravdu škoda, žes ji nemohl vidět!

Nejvyšší bod Ostrova je vlastně velikánská louka plná rozkvetlých máků — rudých, růžových i bilých. Chrám je postaven přesně uprostřed té pohádkové louky. Natrhali jsme s Tomem máky a položili je na oltář jako obětinu. Pak jsme nasbírali tyhle pro tebe.“ Mluvila příliš rychle. Příliš radostně. Znamená to, že asi něco skrývá, pomyslel si. Zalétl očima k Thomasi Ashburnovi. Hrabě se podíval na Padraice Burkeho chladným pohledem,

205

zdánlivě nicneříkajícím, a přesto odhalujícím vše. Zatracený spratek! Kčertu s ním!

„Měli jste mi radši přinést trochu toho masa, které vonělo až sem,“ promluvil vztekle lord Burke.

„Taky že jsme ti ho přinesli, bratříčku,“ odpálkoval ho Murrough chladně. Tahle trojice na jinak poklidné plavbě pro něj představovala bouři, která mohla každým okamžikem vypuknout.

Valentina zírala na Padraice a vzteky to v ní vřelo. Jak si dovoluje se tak chovat? I kdyby se s Tomem pomilovala, Padraicovi do toho nic není! Cožpak se jí ptal na dovolení on, když si zatáhl do postele tu cikánskou děvku v San Lorenzu? Jistěže ne!

„Dovol mi, abych tě doprovodil do tvé kajuty, božská krásko,“ nabídl se hrabě.

„Snad nemyslíš do postele‘?“ vyjel na něj popuzeně lord Burke.

„Ne, to nemyslí!“ Ve Valentině nyní hněv doslova kypěl. „A jak si vůbec dovoluješ říct něco takového?“ Vztekle mu hodila náruč květů k nohám a hnala se do kajuiy.

Lord Burke se málem svalil na záda. Jak byl zasypán květy lučních máků, vypadal nesmírně komicky. Jeho dva společníci se rozesmáli. Padraic se snažil vstát a vybuchl: „Zatracená holka! Přivede mě k šílenství!“ Zkřivil tvář bolestí, protože se postavil na zraněný kotník. Když to ti dva viděli, přiskočili k němu každý z jedné strany a pomohli mu odejít do kajuty.

„Pokud ti to pomůže,“ poznamenal Tom Ashburne, „tak jsem se skutečně snažil pomilovat se s Val, ale ona nechtěla.“

„Tak ona nechtěla?!“ Bratrův zajíkavý hlas působí téměř dojemně, pomyslel si Murrough. -

„Rekla, že vášeň bez lásky není nic pro ni. Ze nedokáže dospět k žádnému rozhodnutí, koho z nás si vybrat, dokud nesplní své poslání zde. Normálně bych ti to nepovídal, ale jsi zraněný a já nechci, aby ses dopustil nějakého bláznovství, příteli. Vždyť jsi, Bůh ti pomoz, ve stejné situaci, jako já. Zamilovaný! A teď bych ti rád popřál dobrou noc,“ uzavřel proslov hrabě a odporoučel se.

Když Murrough pomáhal mladšímu bratrovi se svlékáním, promluvil na něj klidným hlasem: „Ona ti přece nepatří, Padraici, a pokud se nebudeš chovat jako muž, určitě ji ztratíš. Dobrý Bože, vždyť je ti přes třicet! Kdyby ses uráčil rozhodnout dřív, mohla být dávno tvou ženou. Ale ty ses k tomu nerozhoupal, tak

206

v zádech, aby se těsněji přimkla k ústům, jež jí přinášely neskutečnou rozkoš. Něco takového snad nedokáže unést. Takové

požehnání… Uchvatné! Když se blížila ke svému vrcholu, vykřikla a extáze jí vzápětí vehnala do očí sladké slzy. Něžně jí je slíbal z tváří, jakmile se uvolnila.

Pak ji svíral v náručí a bohyně na ně shlížela s vlídným, spokojeným výrazem. Hladil ji po vlasech a konejšil, dokud nepřestala plakat.

Zhluboka vydechla.

„Už Je to lepší?“ zeptal se tiše.

„Horší, myslím,“ odpověděla. „To tvé krásné laskání se hodí pro holčičky, které netuší, co přijde. Nyní jsem roztoužená více než předtím a jsem si jista, že to víš. Nemám pravdu, Tome?“

„Ne, božská krásko. Mluvím upřímně — snažil jsem se ti poskytnout rozkoš. Kdybych věděl, do jakého stavu tě mé laskání přivede, nikdy bych tuto drobnou obětinu Afroditě nepřinesl.“ Ukázal na pilíř oltáře, na nějž vystříkl své zlatavé sémě. „Kdybych to Jen věděl, Val, ovládl bych se a tys mohla být zcela ukojena, drahá, protože přese všechny tvé protesty jsem si Jist, že by sis naše spojení dokázala vychutnat, i když by tě snad poté trápilo svědomí.“

Zrudla, ale pak se tiše zasmála. „Ne. Měli jsme dost rozumu, abychom se drželi a nedovedli svou vášeň do konce. Já přece nejsem tak zpustlá, abych se miliskovala s každým mužem, v němž naleznu zalíbení.“ Valentina si vytáhla blůzku na ramena, vstala a uhladila si sukni. Trošku zavrávorala, chviličku měla tmu před očima.

Rychle vyskočil, aby ji podepřel, a přitom jí šeptal žárlivě do ouška.

„A v kolika mužích jsi nalezla zalíbení, božská krásko?“

„Upravte se laskavě, milosti,“ podotkla a jemně se vymanila z jeho objetí. „Musíme se vrátit na pláž, Jinak za námi Murrough někoho pošle a my budeme přistiženi při flirtu. Procházka nazpět nám pomůže poněkud uklidnit vášně.“

„Když jsem nyní okusil opojnou chuť tvého lůna, nejsem si jist, zda pouhá vzpomínka na tento okamžik neznásobí mou touhu. Procházka nebude stačit k uhašení toho ohně, jenž ve mně vzplanul, božská Valentino,“ usmál se hrabě.

Valentina podotkla: „Bohyně nám ukázala obě své tváře, Torne. Užili jsme si rozkoší, ale ani jeden nejsme plně ukojeni. Nevím, nevím, zda to mělo nějaký smysl.“ Pak se jí obličej rozjasnil. „Víš co? Natrháme cestou obrovskou kytici, abychom nějak omluvili naši dlouhou nepřítomnost.“

204

teď budeš muset zkrátka dovést do konce tu hru tří propletených osudů.“

„Jednou jsem se s ní miloval,“ řekl tiše lord Burke bratrovi.

„Cože?“ reagoval překvapeně Murrough.

„Ano, je to tak. Loni na podzim. Nedokázal jsem se ovládnout. Myslel jsem si, že když to udělám, třeba pošle Toma k vodě a vykouří se jí z hlavy tohle šílené poslání, které teď plní. Ze si mě vezme za muže. A představ si, ona mi při tom řekla, že ji to nijak neovlivní, že nechce, aby ji někdo přivedl k oltáři násilím.“ Padraic si netrpělivě prohrábl rukou své tmavé vlasy. „Dobrý Bože, Murroughu, já ji miluju! Pomyšlení, že by si mohla vybrat Toma, mě přivádí k šílenství!“ Zhluboka si povzdechl. „Chovají se všichni muži takto bláznivě k ženám, které milují?“

Murrough se dlouze nad Padraicovým dotazem zamyslel. On a jeho starší bratr Ewan byli od sebe věkem vzdáleni o pouhých deset měsíců. Když byli ještě malí, matka je oba zasnoubila s dvojčaty, dcerkami svého třetího manžela z jeho prvního manželství.

Murrough a Ewan se oženili, když jim bylo sedmnáct a osmnáct a měli jeden společný obřad. Pro Murrougha neexistoval po celý život nikdo jiný, než Joan a stejně tak Joan nikdy nepomyslela na nikoho jiného, jen na Murrougha. Ta sladká Joan, jeho maličká anglická ženuška s nádhernými zlatohnědými vlasy. Kdyby byl nyní na Padraicově místě a jednalo by se o Joan, dělal by ze sebe takového blázna? Asi ano, usoudil, dělal, protože miluje Joan stejně silně, jako jeho mladší bratr miluje Valentinu.

„Myslím,“ odpověděl Padraicovi konečně, „že jsme všichni jako blázni, když se jedná o lásku. Ale to na věci nic nemění. Valentina přece není dítě. Je dospělá a stejně jako všechny ženy jejího rodu je cílevědomá a tvrdohlavá. Ona si vždycky prosadí svou, bratříčku, a ty se budeš muset naučit se jí přizpůsobit, protože jinak se nikdy neuzdravíš z této choroby zvané láska, která tě tak silně postihla.“ Murrough položil bratrovi ruku na rameno. „Dobrou noc, Padraici,“ rozloučil se. „Nechť Bůh ochraňuje ženu, kterou miluješ.“ A odešel. Padraic Burke se neklidně převaloval v posteli. Měl v kajutě otevřené okno, takže viděl bledě zářící měsíc. Bylo příjemně teplo a lehký větřík nadouvající Archangelovy plachty přinášel závany jakési nerozpoznatelné vůně. Cítil mírné pohupování; vlny trochu rozhýbaly plující loď. Náhle se otevřely a ihned zase zavřely dveře kabiny. „Kdo je tam?“ zavolal tiše směrem ke stínu, jenž vklouzl tak rychle dovnitř.

207

„To jsem já,“ ozvala se Valentina, přešla kajutu a usedla na okraj postele. „Už ses trochu uklidnil, Padraici?“

„Ale to víš, že ano,“ zasmál se a cítil teplo její bezprostřední blízkosti.

„No tak jestli jsi v pořádku, mohu se vrátit do své postele,“ řekla a tiše se zvedla.

„Val!“ zachytil rukou lem jejího pláště. „Tom mi řekl, že se nic nestalo.“

„Já jsem ti řekla, že se nic nestalo, Padraici,“ prohlásila mrazivě.

„Nemohl jsem si pomoct, má drahá! Toužím po tobě tak nesmírně…“

„Ty po mně toužíš, Padraici?“ V jejím hlase zazněl nebezpečně výsměšný tón. „Pokud je to skutečně vše, co ode mně čekáš, pak si to vezmi!“ Shodila si plášť z ramen. Sklouzl jí s jemným hedvábným šustěním na podlahu ke kotníkům.

Stála před ním, nahá, ve stříbřitém měsíčním svitu, takže vypadala jako bledá socha nádherně tvarované bohyně. Vnímal, jak jeho tělo reaguje, protože na takový pohled by reagovalo tělo každého muže.

„Val!“ vykřikl rozzuřeně.

„Copak, vážený pane? Vy už po mně snad netoužíte?“ škádlila ho.

„Obleč se, zatra! A hned, dámo! Svým chováním děláš ostudu nám oběma,“ sykl.

Valentina se pomaličku protahovala, zvedla paže nad hlavu, aby ještě lépe vynikla její nádherná ňadra. Pak se s posměšným úšklebkem sklonila a přehodila si přes ramena plášť, vklouzla rukama do širokých dlouhých rukávů a pevně si uvázala růžovou stuhu pod bradou. „Já jsem svou vlastní paní, Padraici Bur-ke,“ prohlásila. „A zůstanu jí, i když jednoho dne svolím ke sňatku s tebou. Nikdy však nebudu tvým vlastnictvím. Nezapomeň na to!“ Dveře se znovu otevřely a zavřely a on osaměl.

Archangel brázdil moře měsíčnou nocí, lehce klouzal po sametové hladině a vjel do úžiny Dardanely právě v okamžiku, kdy za temnými horami Malé Asie na pravoboku začal probleskovat karmínový nádech úsvitu. V pozdním odpoledni se dostali do Marmarského moře, jehož temně modré vody lemovaly turecké přístavy na pobřeží. Následující den strávila Valentina na palubě pod ochrannou plachtou, aby její světlou kůži nespálilo ostré slunce. S údivem sledovala, kolik lodí projíždí kolem. Prohlížela si obrovitá plavidla, patřící královskému námořnictvu Osmanské říše a lodě jejich vazalů, korzárů z Berberského po-208

hřeží, Viděla i kupce z Londýna, Marseilles, Janova, Amalfi, Malty, Toulonu, Alžíru, Tangieru, Alexandrie a benátské Levanty. Všichni je míjeli v nekonečném procesí. Tato mořská cesta patřila k nejrušnějším.

Toho jitra se Valentina probudila ještě před svítáním. Celou noc se neklidně převalovala a k ránu již nedokázala zůstat zavřená v kajutě. Tiše se oblékla do zelené sukně a krémové hedvábné halenky, rychle si natáhla punčochy a boty a kolem pasu zapnula široký kožený opasek. Netrpělivě si rozčesala vlasy, spletla je do jednoho copu a uvázala na něj růžovou stuhu. Tiše vyklouzla z kajuty, aby neprobudila Neldu.

Na palubě objevila Murrougha. „Ty nikdy nespíš?“ vyptávala se.

„Samozřejmě, že spím,“ zasmál se. „Jenže kapitán velící lodi musí být natolik zodpovědný, že spí nejméně ze všech. Ovšem za poslední dvě noci jsem toho naspal víc, než mnohdy naspím za týden.“

„Jak jsme daleko od Istanbulu?“

„Za pár minut začne svítat,“ říkal jí, „takže spatříš věže a opevnění toho krásného města. Počkej tady na mě, ukážu ti nejzajímavější místa, ale nejdřív musím dát posádce rozkazy.“

Zírala do šedivého oparu časného rána, dokud se nevrátil. „Zvedne se ta mlha?“ ptala se.

„Za úsvitu obvykle fouká lehký větřík, který mlhu odvane. Je opravdový zážitek vidět Istanbul právě v této denní době. Jezdím sem poměrně často, ale vždycky mi běhá mráz po zádech, když spatřím toto město za svítání.“

Ranní větřík přesně podle Murroughovy předpovědi rozehnal hedvábnou mlhu, roztrhal ji jakoby na cáry a opřel se do plachet s novou silou. Město se náhle objevilo na levoboku, tyčilo se nad starobylým opevněním, které ho chránilo od moře, a odhalovalo nekonečnou řadu nových a nových nádherných pohledů na domy, rozestavěné na sedmi pahorcích. Když se zlaté a nachové světlo dotklo střech chrámů a vysokých minaretů, rozlehlo se nad Istanbulem jako jeden hlas volání mnoha muezzinů.

„To je nádhera!“ vykřikla Valentina. „Něco takového jsem v životě neviděla!“

Murrough souhlasně přitakal. „Ano. Něco takového jsi opravdu v životě neviděla.“

„Co je to za budovy támhle‘?“ ukázala Valentina prstem.

„To je, drahá sestřenko, Yeni Serai, nový palác, v němž byla kdysi vězněna tvá matka. Ríká se, že je to pozlacená klícka, jsou tam nejrůznější paláce, pokladnice, mešity a zahrady. Zije v něm

209

sultán s rodinou a právě v těchto budovách se setkáš s jeho matkou, sultánou validou. Pak mi o něm budeš vyprávět ty,“ zakončil svůj proslov Murrough.

„Zakotvíme někde blízko u něj?“

„Ne. My budeme kotvit v takzvaném Zlatém rohu pod židovskou částí města, které se říká Balata. Už od časů Konstantinových většina kupců s oblibou kotví právě tam, i když je kolem města spousta dalších přístavů, i dost starobylých.“

„Budu moci vystoupit z lodi?“ dožadovala se Valentina.

„Pouze a výhradně, milá sestřenko, když se přizpůsobíš jistým opatřením. Tady panuje islám, Val, a ty jsi křesťanka. Pokud se nepřizpůsobíš pravidlům islámu, budeš vystavena přinejmenším veřejnému posměchu a urážkám, v nejhorším případě i fyzickému napadení. Pokud opustíš loď, musíš být doprovázena Neldou a několika muži — osobními strážci. Po pevnině se musíš pohybovat v uzavřených nosítkách. Zádná urozená žena z vyšších vrstev nechodí pěšky. A také musíš nosit jašmak. A Nelda také. Pouze za pomoci těchto opatření se můžeš po městě pohybovat bezpečně.“

„Co je to jašmak?“ vyptávala se Valentina.

„To je vnější oděv, kterým se ženy zahalují od hlavy až k patě. Také musíš mít přes obličej závoj.“

„Závoj‘? Copak jsem nějaká harémová tanečnice, abych nosila závoj?“ rozčilovala se Valentina. „Murroughu, ruku na srdce, jsou tato opatření opravdu nutná‘?“

„A navíc,“ pokračoval její bratranec, „musíš stále skromně klopit oči. Zádná slušná žena se nedívá na ulici mužům do obličeje.“

„Jdi mi k čertu!“ zaklela Valentina. „To je k smíchu! Také ovšem ponižující! Já jsem Angličanka, ne nějaká ušlápnutá otrokyně!“

„Nepustím tě na břeh, Val, pokud neuposlechneš mých příkazů do posledního písmene! Moje matka přikázala, abych se staral o tvou bezpečnost. Z toho, co od své i mé matky o islámu víš, bys měla mít dost rozumu a poslouchat mě,“ řekl přísně Murrough. „Dalas přece mé matce slovo, že uposlechneš mých rad!“

Valentina dychtila po setkání se starou vládkyní rodiny Kirů, ctihodnou Ester. Stará dáma již nebyla schopna po několik let vyjít z domu. Ester Kiru opouštěly fyzické síly a její tělo chřadlo, mozek jí však fungoval stejně rychle a bystře, jako před lety.

„Kdy se budeme moci setkat s Ester Kirou‘?“ naléhala Valentina na bratrance během dopoledne.

210

„Toto je Istanbul, Val. Vše se zde dělá podle určeného protokolu, dokonce se mu přizpůsobují i lidé bez královské krve.“ Murrough se pobaveně zasmál. „Musíš být trpělivá.“

V poledne přišel posel se vzkazem, že Ester Kira je s radostí přijme ve dvě hodiny odpoledne.

Valentina si v kajutě zkoušela jašmak, který jí dal Murrough a bručela si: „To není šité tak, abych to mohla přehodit přes své šaty. Udusím se horkem! Neldo, zavolej mého bratrance, kapitána, a vyřiď mu, že to zkrátka nepůjde.“ Strávila více než hodinu při oblékání — měla na sobě na počest Ester Kiry své nejlepší šaty, a teď si je asi nebude moci vzít!

Nelda zmizela a za malou chvilku se vrátila s Geoffem, který nesl malý kožený kufr. „Kapitánův dar pro sestřenici Valentinu,“ ohlásil Geoff. „Omlouvá se, že vám ho nedal dříve, ale zapomněl. Má babička přikázala, aby to pro vás vzal. Jakmile ho otevřete, najdete řešení všech svých momentálních potíží.“

Valentina kufr otevřela. Uvnitř našla na půl tuctu různých šatů nejrůznějších barev, všechny pečlivě zabaleny. Jedny vytáhla a zeptala se: „K čemu je tohle?“

„To jsou kaftany, Valentino, ten nejvhodnější oděv do Istanbulu. Na ně vám jašmak padne jako ulitý. Otec také tvrdí, že vám nebude takové vedro.“ Chlapec se uklonil a odspěchal pryč.

„Božfnku, paní, ty jsou krásné!“ vykřikla Nelda a přistoupila blíž ke kufru. „Jé, vezměte si ten světle růžový! Růžová vám vždycky hrozně sluší!“

„To hedvábí je úchvatné,“ říkala Valentina, „a podívej na ty výšivky a perly na tomhle, Neldo. Podle mého určitě ty kaftany kdysi patřily mé tetičce Skye!“ Sundala si rychle šaty a stahovala jednu spodničku za druhou.

Služebná pomohla přetáhnout své paní kaftan přes hlavu. Hebká látka nádherně splývala v elegantních záhybech přes Valentinina ramena až ke kotníkům. Spičatý výstřih zdobily světle růžové lesklé nitky a nafialovělé křišťálové perly. Stejně byly ozdobeny i široké rukávy. Nelda nadšeně zavýskla, když objevila pantoflíčky sladěné do stejných odstínů. Valentině padly jako ulité. Služebná znovu rozčesala své paní dlouhé tmavé vlasy, zapletla je do jednoho copu a převázala růžovou stuhou, pošitou drobnými bělostnými perličkami.

„No tedy, paní… Vypadáte nádherně — i když jste v cizích šatech,“ podotkla Nelda.

Než odešly, převlékla se Nelda do krásného modrého kaftanu 211

určeného pro ni; na dně kufru byla totiž hromádka jednoduchých, ale přesto krásných šatů, na níž ležel list pergamenu s nápisem „Pro NeIdu“.

Murrough je čekal na palubě. Jejich oblečení ohodnotil uznalým kývnutím. Obě byly zahaleny do jašmaku z tmavomodrého hedvábí. S poněkud škodolibým úsměvem upravil sestřenici přes obličej závoj. I ten byl vyroben z tmavomodrého hedvábí. Když své dílo dokončil, Valentině zůstaly nezakryté pouze ametystové oči se vzpurným výrazem. Neldě však připadal oděv úchvatný.

„Připadám si zrovínka jako v pohádce, paní,“ chichotala se.

„Podle mě se v tom nedá dýchat,“ bručela lady Barrowsová.

V přístavišti čekali na Murrougha, Padraice a Toma tři osedlaní koně. Vedle nich stála elegantní nosítka — pozlacená a ozdobená drahými kameny. Okna zakrývaly červené hedvábné záclonky.

Valentina i Nelda nastoupily s pomocí sluhů dovnitř. Našly tam spoustu tyrkysových a červených sametových podušek. Osm černých otroků, vybraných tak, aby měli stejnou výšku i váhu, v tyrkysových pantalonech a s nádhernými obojky zdobenými drahými kameny, zvedlo nosítka jako pírko. Davem lidí v přístavišti se proplétali s neuvěřitelnou rychlostí.

Valentina strašlivě toužila vyhlédnout z okénka mezi záclonkami, ale Murroughova varovná slova o islámu přece jen působila. Alespoň si na jedné straně trochu povolila závoj, aby mohla lépe dýchat.

Udivilo ji, s jakou lehkostí nosiči běží odpoledním vedrem úzkými uličkami, vinoucími se vzhůru do židovské čtvrti zvané Balata. V průběhu cesty Nelda seděla bez hnutí a vyděšeně se rozhlížela. Pro jednou — k velkému potěšení své paní — ze sebe nevydala ani hlásku.

Nosiči se zastavili a jemně položili nosítka na zem. Roztáhli záclonky a Valentina si rychle upravila závoj. Opřela se o nabízen u ruku a sestoupila z nosítek na žluté dlaždice nádvoří. Nějaký vysoký, vousatý mladík v dlouhém pruhovaném hábitu a s malou kulatou čapkou na temeni hlavy se zdravil s Murroughem, Pad-rajcem a Tomem. Pak přistoupil blíž, aby přivítal i Valentinu.

„Lady Barrowsová, já jsem Simon Kira. Vítám vás v našem domě.“

„Vy mluvíte anglicky!“

„Jistě panf, mluvím. Strávil jsem totiž tři roky v Londýně

s anglickou větví Kirů, rok s francouzskou větví v Paříži, rok u německých Kirů v Hamburku a další rok v Moskvě. Dá-li

Bůh, stanu se jednoho dne hlavou rodu Kirů, takže bylo nezbyt-212

ně, abych se naučil co nejvíce bankéřského řemesla v našich centrech.“

„Vaše babička se tedy netěší dobrému zdraví, pane?“ zeptala se Valentina.

V přívětivých hnědých očích Simona Kiry se vesele zablýsklo.

„Ester Kira je má prababička, lady Barrowsová, a těší se — jako ostatně vždy — velmi dobrému zdraví, Až ji Jahve přivine ke své hrudi, stane se hlavou rodu Kirů můj otec Ell. Můj děd Solomon zemřel před čtyřmi lety. Myslím, že uplyne mnoho let, dá-li Bůh, než na svá bedra vezmu břímě zodpovědnosti za rodinu. Ale pojďte už! Jestli vás ihned nepřivedu k Ester, pak se svého dne nedožiji. Mám dojem, že až odsud slyším, jak nervózně podupává.“

„Jakým jazykem s ní mám mluvit, Simone Kiro?“ vyptávala se zdvořile Valentina. „Murrough mě učil v průběhu naší cesty turecky.“

„Ester mluví plynně francouzsky, lady Barrowsová,“ odpověděl.

„Pánové, musíte jít s námi, protože Esteřiny komnaty jsou odděleny od ženských komnat. Nemá ráda, když je k ní návštěvníkům odepírán vstup.“

Následovali Simona Kiru z rozkošného nádvoří s modrožlutě vykládanou kašnou. Palác od ulice oddělovala vnější kamenná zeď bez oken a dvě mohutné okované brány z dubového dřeva. Palác rodiny Kirů měl dvě patra a na rozdíl od většiny istanbulských domů, které se obvykle stavěly ze dřeva, byl vystavěn z bíle omítnutých cihel. Komnaty Ester Kiry se rozkládaly v přízemí s výhledem na zahrady, z nichž se zase otevíral výhled na město. Palác Kirů stál v nejvyšším bodě čtvrti Balata a protože ho bylo odevšad jasně vidět, navrhli ho stavitelé chytře tak, aby vypadal o něco skromněji, než ve skutečnosti byl. Obrovská zeď zakrývala výhled na zahrady a spoustu oken. Kirové měli dost rozumu na to, aby nestavěli své bohatství okázale na odiv. Dům působil i tak dost impozantně. I vnitřní zařízení bylo skvostné. Dvojité dubové dveře do komnat Ester Kiry byly obloženy zlatem a vybavení salonu vládkyně matriarchátu přímo zosobňovalo nesmírný luxus. Z fontány obložené nádhernými dlaždicemi prýštila navoněná voda. Kónický komín nad krbem byl vyroben ze stříbra, stejně jako šest lamp s rubínovými stínidly. Okna vedoucí do zahrad se otvírala u podlahy, jako obrovité skleněné dveře, takže jimi Ester mohla do svých milovaných zahrad volně procházet. Koberce na vyleštěné dřevěné podlaze byly tak

213

měkké, že se do nich bořily nohy. Nábytek z ebenu a dalších drahých dřevin zdobila perleť a polodrahokamy.

Uprostřed vší té nádhery seděla drobná žena s vlasy bílými jako sníh a živýma černýma očima. Její skvostný oděv halil nádherně vyšívaný plášť z duhově modrého hedvábí. Stařena nosila spoustu těžkých zlatých šperků, pouze na rukou neměla nic, vyjma obrovitého diamantového prstenu zářícího rudomodrými jiskrami.

„Konečně,“ oslovila je překvapivě silným hlasem, „jsi tedy přivedl naše hosty až ke mně, Simone. No tak, nestůj jako zařezaný!

Představ mi je!“ Tmavýma očima těkala z jednoho obličeje na druhý. Simon Kira počastoval stařenu zářivým úsměvem. Dával zřetelně najevo, jak ji miluje. Představil nejprve tři muže, které Ester srdečně přivítala, ale pohledem stále přelétala ke dvěma ženám pod závojem.

„Sundejte si ty jašmaky,“ přikázala netrpělivě a když odložily svůj svrchní oděv a znovu se k ní obrátily, obě si je pečlivě prohlédla. Nakonec upřela pohled na Valentinin obličej a podotkla: „Jsi mnohem krásnější, než kdy byla tvá matka, dcero Mardžally.“ Valentina dlouhou chvíli mlčela. Pak konečně vykročila vpřed a před Ester Kirou poklekla. Uchopila obě ruce staré ženy do svých a dlouze je políbila. „Děkuji vám, Ester Kiro,“ promluvila tiše.

„Děkuji vám, že jste před tolika lety zachránila mé matce život.“

„Vstaň, dítě, a sedni si ke mně.“ Ester Kira se usmála. Gestem vyzvala i ostatní, aby se posadili.

„Mardžalla. Vím, že tak se zde říkalo mé matce,“ řekla Valentina.

„Co to znamená?“

„Znamená to ‚dar z moře‘. Protože tvou matku přivezli přes moře, z Alžíru, pojmenovali ji právě tak. Ale pověz mi, dítě, po čem vlastně pátráš? Proč jsi vážila tak dlouhou cestu z tvé země až do Istanbulu?“

„Přijela jsem zjistit pravdu o tom, kdo je vlastně mým otcem, Ester Kiro,“ odpověděla nervózně Valentina a pak se bez váhání pustila do vysvětlování, proč si slavnostně slíbila, že ten obtížný úkol splní.

Ester Kira pozorně naslouchala a když Valentina konečně domluvila, povzdechla si: „Děvče, děvče! Usiluješ o nemožné! Odpověď na tvou otázku zná jen samotný Jahve.“

214

„Nebudu nikdy spokojená, dokud se nedozvím pravdu, Ester Kiro a modlím se, abych pravdu dokázala odhalit. Jak, to nevím,“ odpovídala roidným tónem Valentina. „Vím, že zlý sultán, který zotročil mou matku, je dávno mrtev, stejně jako jeho matka, ale také vím, že žije jeho favoritka, současná sultána valida. Měla bych si se Safíjí promluvit, Ester Kiro. Ona znala sultána Murada nejlépe a já jsem přesvědčená, že by mi dokázala říci, zda jsem jeho dcera. Když mě napadlo uskutečnit tuto pouť, věděla jsem, že se možná vrátím, aniž bych se s jistotou dozvěděla, kdo je mým otcem, ale pokusit se musím.“

Stařena zavrtěla hlavou. „To však nebude snadné, dítě. Safíje byla vždy předrážděné stvoření. Pouze pevná ruka validy NurU-Banu ji dokázala udržet, ale tato moudrá dáma zemřela před jedenácti lety. Od těch dob moc Safíje roste víc a víc. Již není tou ženou, kterou znávala tvá matka. Je chtivá a úplatná a smyslem jejího života jsou dvě věci — zlato a moc.

Když Nur-U-Banu zemřela, Safíje doufala, že se jí podaří zcela získat Murada, ale sultán, který si již zvykl na jiné ženy, nijak nemínil měnit své obyčeje. Proč také — vždyť jeho impérium a všechny okolní země bez ustání nechával pročesávat a hledal nejkrásnější panny, které pak sloužily pouze a výhradně k jeho potěšení. Safíje stárla, ale Murad na svá léta zapomínal, protože byl stále obklopen mládím. Samozřejmě, sultán vždy prokazoval Safíji úctu, protože byla matkou jeho dědice, ale to jí nestačilo. Safíje nesmírně zahořkla.

Muradovi se narodili další synové — po Mehmedovi, Safíjině synovi, jich přišlo ještě devatenáct a kromě nich osmdesát tři dcery, z nichž žije sedmadvacet. Dědic, princ Mehmed, je příšerně rozmazlený a nevýslovně zkažený dílem své matky, protože ta mimo syna nemá koho milovat. Kdykoli tomu chlapci někdo něco odmítl, nesmírně se rozzuřil, strašlivě. Při svých záchvatech vzteku mi připomínal svou prababičku Khurrem. Pak ho poslali pryč z Istanbulu vládnout nějaké provincii. Když zemřel sultán Murad, ten chlapec — tenkrát již muž — rychle přijel zpět do města a byl prohlášen sultánem. Tak se Kadin Safíje stala sultánou validou Safíjou, nejmocnější ženou v říši. Uhodla bys, co udělala okamžitě poté?“

Valentina zavrtěla hlavou.

„Poradila synovi, aby zavraždil svých devatenáct nevlastních bratrů. Mehmed uposlechl. Nechal poslat pro bratry, ještě děti, bylo jim nejvíce jedenáct let. Prohlásil, že si přeje, aby byli

215

obřezáni, protože zatím obřízku nepodstoupili. Jakmile byli obřezáni, zavedli je do místnosti, kde jim údajně připravili obřadní koupel.

Namísto ní je čekali kati. Všichni ti nevinní chlapci, děti, batolata, byli uškrceni!

Safíje však nepřestávala bažit po krvi. Přikázala synovi, aby se ještě zbavil sedmi otcových manželek, které byly těhotné. Ty ubohé dívky zašili do hedvábných pytlů a utopili v Marmarském moři, kousek od Ostrova Prince.

Jakmile zajistila Safíje synovi neotřesitelné postavení, začala pracovat na svém. Celý Muradův harém poslala do starého paláce Eski Serai. Začala doplňovat harém dívkami, které sama vybrala. Sultána Mehmeda naprosto dokonale ovládá, protože chápe jeho chtíč a dokáže ho stále přiživovat, stejně jako to NurU-Banu dělala s Muradern. Mehmed je zvláštní muž; je obdařen nesmírnou laskavostí a zároveň krutostí. Nejenže zavraždil své bratry, ale dokonce i svého nejstaršího syna, prince Mahmuda, i jeho matku a její nejlepší přítelkyně — povraždil všechny.

Jsi si stále jistá, že se chceš setkat se ženou, z jejíhož lůna vyšel takový syn? Kromě toho Safíje neví, že tvá matka svou popravu přežila. I když k tornu došlo před třiadvaceti lety a za jiného panovníka, nejsem si jistá, jak zareaguje, až se dozví pravdu. Byla přítelkyní tvé matky, takže možná bude mít radost. Z nějakého důvodu tvá matka nikdy v Safíji nevyvolávala žárlivost jako ostatní. Takže snad, skutečně pouze snad, pokud opravdu po setkání toužíš, může být vaše schůzka sjednána.“

„Nejprve ale musím do Kaffy,“ ozvala se Valentina. „Musím o této záležitosti ještě promluvit s rodinou chána Džávida. To vám, Ester Kiro, poskytne čas, protože budu pryč dva nebo tři měsíce. Možná po mé návštěvě Kaffy již nebude nutné vše probírat s validou.

Musím se vydat na cestu do Kaffy téměř okamžitě, ráda bych však po svém návratu složila Safíji poklonu. Vezeme totiž od Safíjina bratra zprávu, že se jejich otec zotavil z nemoci. Naše zpráva může být vhodnou záminkou k návštěvě.

Pokud bude nutné, abych s ní promluvila o svém možném otci, není přece zapotřebí, abych se zmiňovala, že něco víte o záchraně mé matky nebo o tom, kdo vlastně jsem, ne? Koneckonců si s matkou nejsme podobné. Mohu validě říci, že když kati hodili pytel do moře, projížděla kolem nich právě anglická loď a námořníci, kteří znali tento způsob popravy, se potopili a zachránili mou matku, kterou pak i odvezli domů. Matčin manžel přece pochází z významné kupecké rodiny. Jakmile kapitán lo-216

di zjistil, kdo má matka vlastně je, mohl předpokládat, že bude bohatě odměněn! Není vůbec nutné, Ester Kiro, aby vaše role v záchrané mé matky byla odhalena!“

„Fíí! Možná nejsi své matce podobná, ale zdědilas její bystrý mozek, dítě! Toto je přesně historka, které Safíje uvěří. Náhodná záchrana, není koho obvinit! Její drahá přítelkyně v bezpečí díky Jahvemu.

Nebo Alláhovi. Nebo někomu jinému. Nádherná romantická pohádka. Přes všechnu svou špatnost Safíje nesmírně miluje právě pohádky! Ano, co navrhuješ, je přesně to pravé, ale s jednou úpravou. Safíje musí vědět, že znám tvou totožnost, protože jsi mne dnes navštívila a všechno mi řekla. Díky tornu získáme jistotu, že bude souhlasit s tvou návštěvou u ní. V omo ohledu je jako dítě. Ta historka ji zaujme, bude přímo fascinovaná. Neříkej jí však, že jsem pomohla při záchraně tvé matky, Ne, ať její záchrana vypadá jako záhadná, krásná, osudová náhoda.“

„Ale jak se s ní setkáš, Ester?“ zeptal se její pravnuk. „Po tři roky nevycházíš z domu. Tvé tělo je příliš křehké a choulostivé a Sarai mi okamžitě ume hlavu, až se dozví, že jsem jen navrhl, aby ti připravili nosítka.“

„Cha cha,“ zasmála se stařena. „Neboj se ničeho, Simone. Nevystavím tě nebezpečí ze strany Sarai. Valida ke mně přijde sama, když ji pozvu. Přes všechny zvraty osudu jsem zůstala její přítelkyní, protože když se jednou v životě rozhodneš k přátelství, musíš přijímat přátele se všemi jejich slabostmi — vždyť oni nás berou také tak. Cha! Cha!“ zasmála se pro sebe,

„Pak tedy odjedu do Kaffy zcela klidně, s vědomím, že mě valida určitě pozve na návštěvu, až se vrátím,“ podotkla Valentina.

„S pomocí boží, dítě,“ dostalo se jí odpovědi. „Tak, a nyní, když jsme prodiskutovaly naši záležitost, musíš mi vyprávět o šťastném osudu tvé matky. Jak se jí vede celá ta léta? Simone, můžeš odvést pány a probrat své obchodní věci s kapitánem O‘Flahertym. Jakmile se všichni dostatečně občerství, můžete se vrátit.“

Muži odešli a Ester Kira ihned přikázala sloužícím, aby prostřeli. Podával se ovocný sorbet, mátový čaj a nejrůznější medové koláčky. Ženy usedly a vychutnávaly lahůdky. Valentina přitom Ester Kiře popisovala matčinu cestu životem v posledních třiadvaceti letech.

„Sedm dětí,“ pochválila ji uznale Ester. „Tvá matka se otci dobře odvděčila. A nyní bude již babičkou. Tomu se nechce věřit.“

„Také se mi nechce věřit, protože matku léta nijak nepoznamenala. Vždy mi připadala tak citlivá a… mírná. Dokážete si

217

představit mé zděšení, když jsem se dozvěděla o jejích dobrodružstvích v Istanbulu?!“ vykřikla Valentina vzrušeně.

Stará dáma se zasmála a suše podotkla. „Děti nikdy nevěří, že jejich rodiče mohli mít nějaký život, než se narodily. A vzrušující život? To už vůbec… Pohlédni na mne! Vidíš jen scvrklou stařenu, ale kdysi jsem byla tak svěží a mladá jako ty! A, ach bože, jaké to byly časy… Teď si hovím — údy zkroucené, sotva chodím — jako nějaký starý pavouk přesně uprostřed pavučiny, kterou jsem sama utkala.

Ale víš co? Líbí se mi to. Vychutnala jsem si každičký okamžik, který mi Bůh dal, protože každý věk má své výhody, ale i obtíže. Přežila jsem své děti. Viděla jsem stárnout mnohé známé, kteří si na stáří nepřestávali stěžovat. Ale oni byli staří právě kvůli těm nekonečným nářkům. Věk je jen dalším krokem v přirozeném toku života. Vždyť všichni stárneme od okamžiku, kdy se narodíme! Má mysl vždy pracovala velice čiperně, dcero Mardžally. A nyní, i když mi tělo vypovídá poslušnost, svou mysl mohu stále používat! Cha! Cha! Cha!“

„Jak jste vlastně stará, Ester Kiro‘?“ vyptávala se Valentina.

„Prvního dne měsíce dubna dovrším sto dvanácti let, mé dítě. A kolik je tobě?“

„Mně bude dvaadvacet dvacátého prvního března, Ester Kiro,“ zazněla přezdvořilá odpověď.

„Ale vždyť právě dnes je dvacátého prvního března, dítě,“ řekla tiše stará dáma. „Zvláštní… Přijela jsi do Istanbulu právě v takový den… Přeji ti hodně štěstí k narozeninám.“

Náhle se ozvalo klepání na dveře, spojující Esteřiny komnaty s další

částí paláce Kirů. Služebná otevřela a objevil se bohatě oděný Turek.

„Ester Kiro!“ promluvil hlubokým, příjemným hlasem jen co překročil práh. „Měl jsem nějaké jednání s tvým vnukem Ehm a nemohu odejít, aniž bych se zastavil u tebe.“ Pohledem zalétl k Valentině, ale hned se zase zadíval na stařenu.

„Můj drahý vezíre, tys mě poctil svou přítomností! Usedni! Jen usedni! Jak se má tvá krásná žena‘?“ Ester Kira s ním hovořila francouzsky, aby se Valentina mohla zapojit do rozhovoru.

„Má se dobře, Ester Kiro,“ odpověděl vezír stejným jazykem, protože pochopil záměr své hostitelky. „Představíš mne své půvabné návštěvnici? Nevypadá jako židovka z tvé rodiny.“ Obrátil své modrošedé oči k Valentině s nelíčenou zvědavostí.

„Drahý pane vezíre, představuji ti lady Valentinu Barrowsovou, Angličanku. Je dcerou mé dávné přítelkyně, jejíž rodina obchoduje s mou. Máš pravdu, není židovka. Valentino, dítě,“

218

pokračovala a pohlédla na lady Barrowsovou, „ráda bych ti představila Cicalazada pašu, velkého vezíra Jeho Královského Veličenstva, sultána Mehmeda, ať mu Jahve dopřeje tisíc let!“

„Tak vy jste Angličanka! Má druhá žena pocházela ze Skotska,“ řekl udiveně vezír. „Zeny z vašich krajin mají nezávislého ducha, což považuji za velmi vzrušující.“ Upřel na ni pohled a předklonil se blíž. „Máte přenádherné oči, lady. Jsou jako drahé kameny.“

„Jste laskavý, můj pane,“ odpověděla Valentina, vyvedená z konceptu jeho pohledem a smělými slovy. „Nikdy jsem se nesetkala s mužem, který má dvě ženy,“ uzavřela svou řeč nejistě, nevěda, co dodat. Ani netušila, zda je zdvořilé o podobných věcech mluvit.

Ester Kira však nevypadala pobouřeně, a tak se Valentina silou mocí přiměla vypadat uvolněně.

Vezír se zasmál a vystavil na odiv dokonalé, pevné bílé zuby, které zářily v jeho opáleném obličeji. „Měl jsem dvě ženy,“ prohlásil. „Má druhá žena zemřela před několika lety. Navýsost nešťastnou náhodou. Byla velmi krásná a dokázala mne nesmírně potěšit.

Jmenovala se Incili, což znamená Dokonalá perla.“

„Slyšela jsem, že muži vyznávající islám mají právo na čtyři ženy,“ podotkla Valentina. „Zdá se tedy, že jste velmi konzervativní, co se žen týče, vezíre.“

„Protože mám jen jednu‘?“ Oči se mu roztančily veselím. „Mou první ženou je sultána Latífa, osmanská princezna. Další ženy si mohu vzít pouze s jejím svolením — osmanské ženy královského rodu mají možnost takové volby. Nicméně nepotřebuji její svolení k tornu, abych si vydržoval harém. Myslím, že v současné době v něm mám nejméně stovku žen. Muži islámské víry se nedomnívají, že žena musí být jejich manželkou, aby je mohla obšťastnit.“

„Milý Cicalazade, styď se!“ pokárala ho Ester Kira. „Takovými hovory můžeš lady Barrowsovou jen pohoršit!“

Vezír se zasmál. „Vskutku jsem vás pohoršil, má dámo?“ zeptal se a v modrošedých očích mu posměšně zablýsklo.

„Pokud bych měla vaše chování soudit podle pravidel morálky mé země, pak bych snad byla šokována,“ odpověděla Valentina chladně. Nemínila se nechat zahnat do kouta. „Jsem si však dobře vědoma toho, že v islámské zemi je mnoho věcí jinak. Dokonce již nacházím na harému i jisté výhody.“

„Vskutku, lady? A jaké výhody na něm nacházíte?“ Nyní ji nepokrytě provokoval a náramně si svou hru vychutnával. 219

„Pro muže jsou výhody plynoucí z harému jasné, můj pane vezíre, protože může jako motýl přelétat z květu na květ a nikdy netrpí nedostatkem. Pro ženu je však výhodné, pokud si svého pána a vládce oškliví, že nemusí snášet jeho přítomnost příliš často, alespoň ve velkém harému. Pokud je chytrá, nikdy svůj odpor nedá najevo a šperkovnice se jí může úspěšně plnit dary od vděčného, nic netušícího muže. To shledávám navýsost praktickým,“ uzavřela své vysvětlování Valentina.

Vezírovy oči se hněvivě zablýskly, ale rozhořčení rychle ovládl a řekl tiše: „Pokud byste byla mou otrokyní, urozená dámo, určitě bych s chutí krotil vašeho svobodymilovného ducha. Takové nádherné rty musely být stvořeny k líbání, ne k tornu, aby z nich vycházely nepatřičné názory a příkrá slova.“

Situace začíná být nebezpečná, pomyslela si Ester Kira. Takový zájem neprojevoval paša Cicalazade od smrti Incili o nikoho. Je velmi krutý, takže jen Jahve ví, co by s dcerou Mardžally provedl, pokud by pobývala v Istanbulu déle.

„Mé myšlenky, můj vezíre,“ podotkla Valentina sladce a přilévala oleje do ohně, „jsou pouze a výhradně myšlenkami svobodného ducha.“

Paša Cicalazade se znovu zasmál; zjevně se dobře bavil. „Urozená dámo, nepochybuji o tom, že máte vskutku svobodymilovnou povahu. Povězte mi jen, byla to právě vaše svobodymilovnost, co vás vyhnalo tak daleko od rodné země? Kde máte manžela?“

„Cestuji se svými příbuznými, pane. Jsem vdova a mí rodiče se domnívají, že období svého truchlení lépe překonám na cestách daleko od Anglie. Jedeme kvůli jistým záležitostem do Kaffy a pak se vracíme domů.“

„Přijedete ještě do Istanbulu, urozená dámo?“ otázal se s úsměvem.

„Snažím se lady Barrowsové sjednat schůzku s validou,“ vložila se do hovoru Ester Kira. „Valentina byla tak laskavá, že přivezla pro Safíji zprávu od jejího bratra z Benátek.“

„Pokud bych ti mohl nějak pomoci, Ester Kiro, určitě se na mě obrať. Máš však v té královské osmanské rodině mnohem více vlivu než já, přestože jsem se oženil s jednou její příslušnicí,“ zasmál se vezír.

„Ty mi lichotíš, můj vezíre,“ řekla stařena.

„Pchá! Ty stará liško, mluvím pravdu! Jsi to ty, kdo se tady snaží mi lichotit!“ Vezírova ústa znovu roztáhl úsměv. Vstal:

220

„Budu vás již muset opustit, ale v mé duši panuje klid, protože jsem se přesvědčil, že jsi stále naživu a stejně mazaná, jako vždy.“

„Cha! Cha! Cha!“ Ester Kira se rozesmála a pohrozila mu prstem.

„Nezapomeň ode mne pozdravovat svou krásnou ženu. Vyřiď jí, že pokud se rozhodne někdy zajít do Balaty, moc by mě potěšilo, kdyby mne poctila svou návštěvou. Od chvíle, kdy jsem si zlomila kyčelní kost, už příliš nechodím, takže návštěvy jen přijímám.“

Paša Cicalazade se obrátil k lady Barrowsové. „Valentina,“ zadumal se, „pochází z latinského valentis, což znamená silný. Ano, vy jste vskutku silná. Ještě se zajisté setkáme, lady. To vám slibuji.“ Jeho bělostný plášť zašustil a on náhle zmizel z místnosti.

„Ten muž,“ podotkla Ester Kira, „je velmi nebezpečný.“

„Rekla jste mi, že je sultánovým velkovezírem, ale kým je doopravdy? Působí tak panovačně…“

„Jeho matka byla dcerou beje Ferhada z Morey. Jmenovala se Fátima. Jako mladé děvče se dostala do zajetí k rytířům křesťanské víry. Poté, co byla obrácena na křesťanství, provdala se za svého únosce, italského hraběte Giovanniho Antonia di Cicala. Porodila mu tři děti — dva syny a dceru. Starší syn se v osmnácti vydal bojovat s bezvěrci a zajali ho Turci. Ve své nebezpečné situaci se řídil matčinými pokyny a vyzradil svůj urozený původ i tureckou národnost matky. Okamžitě byl obrácen na islámskou víru. Dobré chování jej zachránilo od galejí, dokonce studoval v Istanbulu, kam jsou na studia posíláni státní úředníci impéria.

Díky své inteligenci a usilovné práci stoupal výš a výš k úspěšné kariéře. U sultána Mehmeda zastává velmi významnou funkci, protože před lety zachránil jeho čest v bitvě a přivedl osmanské vojsko k velkému vítězství. Mehmed mu to nikdy nezapomene. Jeho ženou je sultána Latífa, sultánova sestřenice. Je to rozkošné a milé stvoření. Porodila mu tři syny a dvě dcery. Jsou navíc výbornými přáteli a Cicalazade ji velmi uznává, dokonce se s ní čas od času i radí a dá na její názor. Ona si na oplátku nestěžuje na velikost jeho harému, protože paša je nesmírně náruživý. Harém paši Cicalazada proslul největšími krasavicemi. Kromě toho dokáže mimo krásy ocenit i inteligenci.“

„A co jeho druhá žena, co zemřela? Ta ze Skotska?“ Valentina neskrývala svou zvědavost.

„A — Incili!“ Stařena zavřela oči. „Ach ano, už vím! Vezír byl někde na cestách kvůli sultánovým záležitostem. Incili milovala 221

jeden malý vezírův ostrůvek v Bosporské úžině. Vyprosila si, aby mohla trávit o samotě na Ostrově tisíce květů čas, kdy je její pán a vládce pryč. Nikdo doopravdy neví, co se vlastně stalo, ale zkrátka zemřela a eunuchové, kteří ji měli hlídat, se snažili vše zamaskovat. Prohlásili, že popravili její služku, protože zanedbala své povinnosti. Vezírův hlavní eunuch Hammid popravil zase strážné eunuchy ještě před vezírovým návratem. Ačkoliv paša Cicalazade truchlil po několik měsíců, nakonec Hammidovi odpustil. Tu dívku mu bohužel zpátky k životu stejně přivést nemohl a udělal skutečně vše, co bylo v jeho silách. Incili jezdívala na Ostrov často a nikdy předtím se jí nic nepřihodilo. Vše tedy zůstává zahaleno rouškou tajemství.“

„Co si myslíte, že se s ní stalo, Ester Kiro?“ Valentina přímo hořela zvědavostí. Stará dáma mluvila o skutečném životě tak, jako by vyprávěla ty nejbájnější pohádky. Obvykle velmi hovorná Nelda zatím od příjezdu nepromluvila. Jen si tmavýma očima prohlížela komnatu a snažila se vštípit do paměti každičký detail, aby mohla vše podrobně popsat své matce, která nepochybně neuvěří ani jedinému jejímu slovu.

„Co se stalo? Co se mohlo stát… Možná se Incili zřítila z útesu, na němž stojí vezírův malý palác. Nebo se mohla utopit v bazénu nebo se zalknout rybí kostí. Kdo ví? Jediné, čím jsem si jista, je, že eunuchové ztratili hlavu a nezachovali se správně.“

„Ubohá dívka!“ politovala ji Valentina. „Byla hodně krásná?“ Stařena přikývla. „Ano, dítě, byla. Vskutku oplývala nesmírnou krásou, ale co je důležitější — měla statečné a dobré srdce.“

Znovu se ozvalo klepání na dveře a vzápětí se objevili pánové. „Je čas, aby lady Barrowsová svou návštěvu ukončila, Ester,“ promluvil Simon Kira. „Musejí se vrátit do přístavu a vyrazit na cestu ještě než začne sabat, jinak neodjedou ani zítra.“

„Fíí!“ vykřikla stařena. „Máš pravdu, Simone. Kde to žijeme? Kde to žijeme!? Muži islámu oslavují svůj sabat v pátek, my, židé, v sobotu, a křesťané v neděli! Zbývají nám tedy pouze čtyři dny v týdnu, kdy můžeme vyřizovat své povinnosti, nicméně alespoň zde, v Istanbulu, neupíráme ostatním vírám právo na existenci.“

Valentina povstala z pohodlných podušek. Sklonila se, aby políbila vrásčitý obličej Ester Kiry. Stará žena voněla jarními květy a ta vůně byla skutečným protikladem její jinak praktické povahy. Používala parfém, který by se spíše hodil pro mladičkou dívku.

222

‚

„Sbohem, drahá přítelkyně,“ rozloučila se tichým hlasem Valentina.

„Vrátím se za pár měsíců, Snad už bude Safíje ochotná mne vidět. Děkuji vám za všechno, co jste udělala! Ne pouze dnes, ale i tolikrát dříve!“

„Dávej na sebe pozor, dftě, ať tě Jahve ochraňuje,“ popřála jí šťastnou cestu Kira. „Střez se Tatarů, je to divoký a krutý národ. Ne aby ses hnala neuváženě do nebezpečí!“

„Nebojte se. Já mám v úmyslu jen promluvit s matkou chána Džávida — jako žena se ženou.“

Ester Kira zavrtěla hlavou. „Nevím, nevím, co ti bude moci říci, dítě, ale jen běž. Nikdy nebudeš mít v duši klid, pokud to nezkusíš.

Očekávám tvůj návrat někdy koncem jara.“

Rozloučili se s palácem Kirů a odebrali se dolů úzkými spletitými uličkami Balaty. Horko pozdního odpoledne vrcholilo. Když se blížili k přístavišti, zaslechly Valentina s Neldou čilý ruch — námořníci, kteří chtěli rychle vyplout, spěchali, aby opustili Zlatý rob před západem slunce. Potřebovali se vyhnout omezením islámského sabatu.

Jejich loď měla všechny dokumenty v pořádku, takže je správce přístavu beze slova pustil. Vyvazovací lana Archangela se odpoutala od mola a on spolu s ostatními loděmi vyklouzl ze Zlatého rohu do Bosporské úžiny.

Valentina se opírala o zábradlí na palubě — už si sundala jašmak i závoj — a sledovala vzdalující se město. Stěží dokázala uvěřit, že přijela do Istanbulu dnešního rána a nyní je již vše připraveno k nadcházejcímu setkání se sultánovou matkou. Možná však — připomenula si — toto setkání nebude nutné. Možná se v Kaffě dozví, že jejím skutečným otcem je právě chán Džávid. Chtěla by za otce tatarského prince? Nebo raději napůl šíleného tureckého sultána‘? Náhle měla před očima Connův obličej a oči se jí zalily slzami.

„Ach, papá,“ šeptala, „Tolik bych si přála, aby Mag nikdy neotevřela tuto Pandořinu skříňku!“ Pak si vzpomněla na jeho slova:

„Já jsem tvůj otec, dítě. Věř mi… Zamiloval jsem si tě od chvíle, kdy jsem se dozvěděl o tvém příchodu… Ty jsi mé dítě.“

„Chci ti věřit, milovaný otče,“ vzlykala a slzy se jí řinuly po tvářích.

„Ale, ale, copak to je, má drahá?“ ozval se Padraicův hlas. Obrátil ji k sobě. „Miláčku, neplač! Co se děje?“

Jak by mu to mohla říci, když je všechny dostala až sem, tak daleko od Anglie? Jak by mu mohla říci, že si přeje, aby nikdy

223

na tuto pouť nevyrazili, že chce jet domů? Zkrátka nemohla. Už byli tak blízko Krymského chanátu… Proč by vlastně neměli pokračovat v cestě? „Dnes mám narozeniny,“ vzlykala, „a nikdo si ani nevzpomněl! Dokonce ani já sama! Až Ester Kira mi je připomenula.“

„Já jsem si vzpomněl,“ řekl něžně. Sáhl do kapsy a vytáhl jemný zlatý řetízek s diamantovým přívěskem ve tvaru srdce olemovaného perlami. „Všechno nejlepší, Val,“ řekl a připnul jí řetízek kolem krku. Lehce jí zvedl bradu a políbil ji.

„Ach, Padraici!“ Objala ho kolem krku a polibek mu oplatila.

„Milovaná Valentino!“ zašeptal a rty znovu laskal její krásná ústa. Usmál se na ni: „Nemohu zapomenout na nic, co se týká tebe!

Pamatuj na má slova, až se budeš rozhodovat, má drahá. Pamatuj na ně!“

8

Plavba přes Černé moře do Kaffy, hlavního města Krymského chanátu, byla stejně příjemná, jako jejich předchozí pouť. Původní obyvatelé poloostrova byli Tauriové, potomci Kymerů. Po Tauriích ostrov obydleli v následujícím tisíciletí Rekové, Rímaně, Gótové, Hunové, Chazarové, byzantští Řekové, Mongolové a Janované.

Tataři se na poloostrov dostali před stopětadvaceti lety s pomocí Turků, které respektovali jako pány území.

Kaffa bývala vždy kupeckým městem. Kdysi sloužila jako konečná stanice suchozemské cesty do Číny, takže město bylo opravdovým Babylonem ras i náboženství. Vrcholu rozkvětu dosáhlo pod správou Janovanů, ale menšinová kupecká vrstva v Kaffě vládla většině chudého obyvatelstva velice krutou rukou. Proto došlo v posledních letech vlády Janovanů nejméně k pěti vážným povstáním. Nadvláda Janova skončila 6. června 1475.

Místní kupci dělali vlastně prostředníky obchodníkům, jejichž karavany přijížděly do města denně. Uměli zprostředkovat obchod s čímkoliv, od jednoduchého zboží jako obilí, vosk, ryby, sůl, dřevo, kůže, med a olej, až po vzácné kožešiny z Ruska, víno z Recka, slonovinu z Afriky, vzácné drahokamy z Asie a Indie, překrásné látky z Itálie, kaviár a asijské pižmo. Kaffa představovala také nejvýznamnější středisko obchodu s otroky pro celý Krymský chanát. Kaffským trhem s otroky prošly desítky

224

tisíc zajatců převážených do Turecka a dalších míst v oblasti Středozemního a Černého moře.

Valentina očekávala primitivní barbarské sídlo. Namísto toho se před ní objevilo překrásné město pulsující životem, s rušnými ulicemi a okouzlující italskou architekturou s typickými věžemi, zdmi a paláci.

„Kaffa už neprosperuje tak dobře jako kdysi,“ říkal Murrough sestřenici. „Od dob, kdy se dostala do rukou Turků a Tatarů — v roce 1475 — už je pouhým stínem své dřívější slávy. Ani jedni ani druzí nejsou dobří obchodníci. Jejich sila spočívá v umění dobývat. V Kaffě se obchody rozvíjejí i nadále jen díky židovské menšině, pár zbylým Janovanům a několika Benátčanům.“

Ještě nestačili ani přistát, když na jejich palubu skočil nějaký muž. Podle malé Čapky na temeni hlavy Valentina poznala, že je Murrough se zeširoka usmál a radostně se návštěvníkovi uklonil.

„Levi Kiro, myslel jsem, že nás přijdete pozdravit,“ řekl turecky. Muž, velmi vysoký a štíhlý, s asketickým obličejem, oplatil Murroughovi úsměv. Byl to laskavý úsměv, který se vůbec nehodil k mužovu střízlivému vzhledu a vnesl do jeho tmavých očí zvláštní vřelý výraz. „Vítej v Kaffč, Murroughu O‘Flaherty. Babička mne informovala o tvém příjezdu. Mám ti vyřídit, že tě očekává turecký guvernér, bej Arslan, hned jakmile se budeš moci dostavit do jeho paláce.“

„Je matka chána Džávida stále naživu, Levi Kiro? Budeme ji moci navštívit?“ zeptal se Murrough.

„Borte Chatún pořád žije, ano. Není však momentálně ve městě. Tataři z rodu Gerajů před dvěma týdny odjeli na své letní kočovné výpravy. Budeš si muset počkat do podzimu, až se vrátí, nebo se vydat za nimi — což by ale mohlo být značně nebezpečné. Ten odrodilec, chán Temur, na jaře zase řádil po kraji. Mysleli jsme, že ho již nikdy nespatříme, protože před několika lety se po něm slehla zem — odjel na východ. Ale bohužel se vrátil a opět nás připravuje o klidný spánek. Zdá se, že chán Temur má víc životů než kočka,“ zakončil Levi Kira.

„Myslela jsem, že chán Temur je mrtev!“ vykřikla Valentina.

„Má sestřenka, lady Barrowsová,“ představil ji Murrough chladně. Levi Kira se zdvořile Valentině uklonil. „Ríkáte mrtev, mylady? Kde jste něco takového slyšela? Kdyby to tak byla pravda…

225

Spousta místních kupců by si oddechla, protože chán Temurjim pije krev, jak neustále přepadá jejich karavany se zbožím. Vždycky je vydrancuje a pak nám vše prodává za mnohem vyšší Ceny. Se svými muži znásilňuje a vraždí drahocenné otrokyně bez nejmenšího rozmýšlení. Je to krutý, prohnaný muž. Chán Temur mrtev? Kéž by Jehova vyslyšel vaše slova, mylady!“

„Domnívala jsem se, že byl zabit před dávnými lety sultánovými janičáři poté, co zavraždil svého bratra, prince chána Džávida v jeho sídle za Istanbulem. Cožpak to není pravda‘?“ ptala se Valentina a děkovala Bohu a Murroughovi, že umí tak dobře turecky.

„Zelbohu není, mylady. Vzpomínám si, že jsem o tom incidentu slyšel. Domýšliví janičáři si mysleli, že chána Temura opravdu zabili, ale protože se nemohli dočkat, až se vrátí do Istanbulu a všechny zpraví o svém velkém vítězství, opomněli setnout svým obětem hlavy. Jakmile zmizeli, vrátil se chán Te-mur s dalšími třemi muži, kteří masakr také přežili, na Krym. Podařilo se mu rychle shromáždit nové vojsko, protože se bohužel vždycky najdou nespokojenci, ochotní podpořit takové, jako je chán Temur.“

„Ale proč je proboha tak krutý?“ uvažovala nahlas Valentina.

„Kdysi, mylady, Tataři kočovali přes širé stepi. Nežili ve městech jako žijí dnes. Přesto svůj kočovný život neopustili zase tak dávno. Staří Tataři vyprávěji své historky o bájné minulosti a mladí jim dychtivě naslouchají. Někteří nespokojenci se nedokáží přizpůsobit svému novému způsobu života. Nestačilo jim, že vydrancovali Rusko a zajali spousty otroků. Chtějí více — a chán Temur je otevřeně vyzývá. Necítí se být loajální ani vůči Turkům, ani vůči někomu jinému. Dělá si co chce, rabuje a vraždí a bohužel ho někteří mladící za takové činy nesmírně obdivují a přidávají se k němu.

Prohlašuje, že žije podle dávného způsobu života Tatarů,“ vysvětloval Levi Kira. „Ale je to nebezpečný a zlý člověk.“

„Musím se dostat k matce chána Džávida,“ obrátila se Valentina k Murroughovi. „Pojeďme ihned k tureckému guvernérovi‘ Pak můžeme bezodkladně vyrazit. Dnes!“

Levi Kira pobaveně na Murrougha pohlédl. „Tvá sestřenka je netrpělivá dáma,“ poznamenal.

„Ano,“ přikývl Murrough. „To tedy je.“ Znovu zaměřil pozornost na Valentinu: „Ty se mnou nejdeš na návštěvu k tureckému guvernérovi. Bej Arslan by se cítil uražen, kdyby ho o audienci

226

žádala pouhá žena. A navíc,“ pokračoval a zvedl ruku, aby umlčel veškeré její protesty, „dnes zcela jistě nevyrazíme. Nikdy bych si

neodpustil, že jsem tě vystavil všem nebezpečenstvím cesty do stepi, zejména pokud se chán Temur potuluje po okolí. Musím nejprve všechno promyslet. Pokud ti dovolím nás doprovázet, pak jedině za předpokladu, že budeme moci jet s dobře ozbrojenými muži, Val.“ Valentina věděla, že se nesmí postavit Murroughovým námitkám.

„Pak tedy jdi bezodkladně k osmanskému guvernérovi,“ vyhrkla. „Já budu netrpělivě očekávat tvůj návrat. Ale pospěš si, Murroughu!“ Bej Arslan Murrougha O‘Flahertyho znal, protože kapitán jezdil po černomořských obchodních cestách celá léta a Arslan — věrný služebník svého sultána zastupoval tureckého vládce v Kaffě již patnáct let. Byl to laskavý člověk, milující pohodlný život, vždy otevřený a prakticky uvažující. Muži se pozdravili jako staří přátelé a Murrough se pustil do vysvětlování, že jeho ovdovělá sestřenice má zprávu pro matku Velkého Chána a doručit ji může pouze a jedině ona. Neuvědomili si, pokračoval Murrough, že Tataři z rodu Gerajů by mohli z Kaffy odjet.

„S železnou pravidelností každé léto odjíždějí do stepí,“ poznamenal s pobaveným výrazem ve tváři bej Arslan. „Nechápu. V zimě jsou stepi strašlivě chladné a větrné. V létě nejsou o nic přívětivější — vyprahlou zemi spaluje horké slunce. Tady v Kaffě je příjemné ovzduší, dobré pro zdraví, ale bez ohledu na to vyjíždějí Gerajové mezi druhým a třetím jarním úplňkem z Kaffy — svého hlavního města — pryč a vracejí se zase mezi prvním a druhým úplňkem na podzim.“

„Vy víte, kam jezdí?“ zeptal se Murrough.

„Ach samozřejmě,“ neváhal s odpovědí sultánův guvernér. „Jsem s nimi vždycky ve spojení.“

„Pak byste nám snad mohl pomoci. Musím dát dohromady ozbrojenou výpravu a odcestovat se svou sestřenicí do jejich tábora.“

„Vy dovolíte, aby s vámi jela žena?“ hrozil se jeho slov Arslan. „Ne, ne, ne, příteli! Pro bezmocnou ženu je příliš nebezpečné vydat se do tábora gerajských Tatarů. Chán Temur letos řádí jako zběsilý!“

„Domníval jsem se, že bychom sestřenici převlékli za muže,“ navrhl Murrough. „Umí velmi dobře jezdit v sedle obkročmo. Nebylo by v takovém případě možné se k Tatarům dostat? Bu-

227

deme vypadat jako skupina ozbrojenců, ne jako karavana se zbožím, která by lákala lupiče.“

„No tedy, za takových podmínek by snad cesta možná byla. Pokud chán Temur nerozpoutá nějakou větší šarvátku přesně v době, kdy budete chtít jet,“ poznamenal zamyšleně guvernér. „Mám ale lepší nápad, který vychází z toho vašeho.“

„Poslouchám vás, beji Arslane,“ uklonil se Murrough.

„Každý týden posílám do tábora gerajských Tatarů skupinku ozbrojenců. Tataři totiž mění svá tábořiště jen třikrát. Vždy vím zcela přesně, kde jsou. Domluvili jsme se na takovém postupu s Velkým Chánem, abychom mohli pokračovat v obchodech. Já ho tedy při nepřítomnosti v Kaffě informuji pomocí svých mužů a on mi po nich v případě potřeby posílá své vzkazy. Chán Temur mé muže nikdy neobtěžuje, protože s sebou nevozí nic, co by ho zajímalo. I ty informace, které mají, si může snadno sehnat kdekoliv jinde, pokud by je chtěl. Mí poslové se mají vydat na cestu zítra. Co kdybys ty, tvá sestřenice a jeden z tvých mužů vyrazili namísto mých tří mužů ze skupiny a jeli s nimi? Mohu ti nabídnout jen tři místa. Tak se dostanete k Velkému Chánovi rychle a bezpečně.“

Murrough se na okamžik zamyslel a pak se zeptal: „Nedostane se informace o záměně tří tvých mužů cizinci na veřejnost, beji Arslane‘?“

„Ne, pokud o tom nikdo nebude vědět,“ zazněla rychlá odpověď.

„Mí muži se mi před odjezdem musejí přihlásit. Ty se dostaneš se svými lidmi do paláce tajně. Nahradíte mé tři muže, kteří zůstanou ukrytí v paláci po celou dobu, než se vám podaří uskutečnit své setkání s Borte Chatún a vrátit se. Těm třem, kteří zůstanou v paláci, bude sloužit pouze a výhradně můj osobní otrok, který je němý.

Nebude tedy moci nic prozradit, ani kdyby chtěl. Budu informovat pouze kapitána — velitele skupiny

— těsně než vyrazí, aby si vybral nejlepší a nejdůvěryhodnější muže. Pak již nebude čas, aby se do města dostaly nějaké klepy. O šatstvo pro tvé lidi se postarám sám.“

„Sultán udělal dobře, když ti svěřil svou důvěru, beji Arslane. Jsi nesmírně chytrý muž,“ zalichotil bejovi po právu Murrough. „Ať se stane, jak jsi řekl. Velmi ti děkuji za laskavou pomoc. Budu očekávat tvé příkazy ohledně toho, jak a kdy se máme dostavit do paláce, aniž by nás někdo spatřil a abychom vše stihli včas.“

Guvernér se usmál — lichotka ho zjevně potěšila — a pak řekl: 228

„Dej mi dnes trochu času, abych vše připravil. Musíš mi však prozradit, jaké postavy je tvá sestřenice — zda je štíhlá či silná, velká nebo malá; musím pro ni sehnat správný převlek.“ Z jeho tónu bylo jasně patrno, že nemá příliš vysoké smýšlení o ženě, která se nechá zamaskovat jako muž a navíc — co horšího — jezdí na koni obkročmo. „A co tvůj druhý společník? Jak vypadá?“

„Musím vybrat jednoho ze svých mužů, až se vrátím na loď,“ zadumal se Murrough. „V úvahu přicházejí dva, ale ještě nevím, kterého si zvolím. Oba jsou však velcí a svalnatí. Co se mé sestřenky týče, je na ženu dost vysoká — asi jako ty, řekl bych, a štíhlá.“

„Zítra vyhlížej mého sluhu. Přinese ti vše, co potřebuješ, spolu se zprávou o tom, jak se dostanete do paláce.“

Muži se rozloučili a Murrough se vrátil na loď, aby podal informace o svém jednání. Valentina měla nesmírnou radost, ale Padraic ani hrabě nijak nejásali.

„Který z nás pojede?“ ptal se útočně lord z Kempu.

„Je mi jasné, že chcete jet oba,“ poznamenal Murrough.

„Ano!“ zaznělo unisono.

„Samozřejmě musím jet já,“ prohlásil Murrough, „a tudíž budu potřebovat jednoho z vás, abych mu předal velení na palubě Archangela. Chtěl by některý z vás převzít velení dobrovolně?“ Oba ho propalovali nasupeným pohledem.

Murrough se rozesmál. „Myslel jsem si to. Budete muset losovat. Tady jsou kostky. Komu padne vyšší, vyhrává.“

„Proč zkrátka jednoho neurčíš?“ ptala se Valentina.

„Protože,“ vysvětloval Murrough trpělivě, „kdybych vybral Padraice, pak si Tom bude myslet, že mu nadržuji, protože je můj příbuzný. A když vyberu Toma, bude si Padraic myslet, že se k němu chovám jako ke svému ‚malému‘ bratříčkovi, a ne jako k muži, jímž opravdu je. Nechám to tedy náhodě — tak alespoň ani jeden z tvých dychtivých nápadníků nebude vinit z neúspěchu nic jiného než osud.“

Valentina se usmála. Bratranec to vyřešil vskutku chytře.

„Sežeň kostky!“ přikázal Padraic Geoffovi, a chlapec ihned poslechl.

„Dej mi je,“ vyzvala ho Valentina. Vzala jednu kostku do ruky a schovala ruce za zády. Pak si ji přehazovala z jedné ruky do druhé, dokud si nebyla jistá, že nikdo nemá ponětí, ve které ruce kostka je. Pak sevřela ruce v pěst a zvolala: „Vyberte si!“

„Pravá!“ hádal chvatně hrabě. 229

Valentina otevřela dlaně, aby všichni viděli, že kostku svírá v levé ruce. „Máš tedy první hod,“ řekla Padraicovi, který se usmíval od ucha k uchu, celý nadšený.

Hodil trojku a rozmrzele se zakabonil. Hrabě nedokázal skrýt svůj nadšený výraz, když si kostku bral, ale jeho vítězoslavný pocit neměl dlouhého trvání. Hodil dvojku.

Murrough nedal bratrovi čas k jásotu. Stejně tak nemínil dát možnost hraběti k velké lítosti. „Dojednáno,“ prohlásil chladně. „Tome, vím, že máš s loděmi zkušenosti, protože jsi v mládí jezdil s korzáry Jejího Veličenstva. A velet bezesporu umíš, protože jsi zase byl s Essexem v Cádizu a v Irsku. Nebudu se o Archangela vůbec bát, když ho nechám ve tvých rukou.“

„Neměla by Valentina přece jen zůstat zde, když se chán Te-mur potuluje po okolí?“ ptal se hrabě s nadějí v hlase.

„Valentina se převlékne za muže,“ zachechtal se Murrough. „V tom případě, jak mě ujistil bej Arslan, nehrozí nikomu nebezpečí.“

„Valentina za muže? Nesmysl!“ zvolal hrabě. „Je to nejdokonalejší žena, jakou znám. Můžete jí schovat vlasy a obléci do kalhot, ale jak ksakru schováte její… ehm, tedy… prostě její hruď, zpropadeně? Ty ženské tvary ji určitě prozradí, Murroughu.“

„Všechno se dá vyřešit, Tome.“ Murrough se smíchy již zalykal.

„Skrýt se dají i tak bujné vnady, jaké má moje sestřenka. Počkej a uvidíš.“

Ačkoliv lord Burke mlčel, díval se stejně skepticky jako hrabě. Zneklidňovalo ho, že Valentinu vystaví nebezpečí, možná dokonce i smrtelnému.

„Jak dlouho budeš pryč, božská?“ zeptal se Tom Ashburne večer Valentiny, když se spolu procházeli po palubě. „Myslím, že je mi osud zatraceně málo nakloněn, když připustil, abych prohrál ty kostky s Padraicem.“ A rychle ji objal kolem pasu.

„Asi deset dní,“ odpověděla Valentina. „Murrough mi tvrdí, že nás čeká několikadenní cesta na koních z Kaffy do tatarského tábora.“ Stáhla jeho ruku ze svého pasu, protože na romantiku vůbec neměla náladu.

„Zatraceně, Val, neuvidím tě nejméně dva týdny! Nechceš mi dnes konečně odpovědět kladně na mou žádost o ruku?“

Podívala se na něj chladně a tak rychle dodal: „Nepolíbíš mne aspoň? Když odjíždíš tak brzy?“

Valentina se konečně rozesmála. „Tvá cílevědomost je neuvěřitelná, mylorde. Dobrá tedy. Jeden polibek, ale nic víc. Nechci

230

i otupit mozek vášní ve chvíli, kdy budu nejvíce potřebovat chladnou hlavu.“

„Jsi tak praktická, božská krásko. A přitom tě znám i jinou,“ škádlil ji.

„Umění praktičnosti jsem zdědila od své matky, pane, a pokud pochybuji o tom, kdo je mým otcem, o matce pochyby nemám žádné,“ vrátila mu ironicky. Pak s pousmáním zvedla svůj obličej k němu, aby ji mohl políbit.

Líbal ji jemně a něžně, protože ho varovala a on si naprosto nepřál zapsat se u ní špatně. „Stává se z vás tvrdá žena, madam,“ reptal a neochotně odtáhl své rty od jejích.

„Mám pouze rozum, mylorde. Musím ho mít a stejně tak vy!“ Normálním hlasem dodala: „Na tuhle cestu jsem nezvala ani tebe, ani Padraice, Tome. Pozvali jste se sami. Dokud nerozmotám to klubíčko záhad, nebudu mít klid.“

„Já ale nevím, jak ho můžeš rozmotat, Valentino,“ namítal. „Pokud nebudeš věrným obrazem prince nebo zesnulého sultána, tak nevím, jak si můžeš být jista, že je některý z nich tvým otcem. Myslím, že se tví rodiče zbláznili, když tě pustili na tak nebezpečnou cestu!“

„Mylorde, je nabíledni, že mě vůbec nechápete,“ dodala znovu upjatě Valentina, „a tak vám tedy přeji dobrou noc.“

Obrátila se k němu zády a on zůstal na palubě a sledoval oblohu posetou hvězdami. Miloval ji. Nechápal, proč lord a lady Blissovi prostě a jednoduše nepřijali jeho nebo lorda Burkeho za zetě a nepřinutili Valentinu jít k oltáři hned, jakmile skončila s truchlením. Měla by se vdávat a připravovat se na děti, a ne cestovat po světě v marné snaze zodpovědět otázku, která možná žádnou odpověď ani nemá! Miloval ji. Obdivoval ji a problém otcovství ho ani v nejmenším nezajímal. Chtěl ji mít za ženu, ale zároveň ji vůbec nechápal.

V pozdních nočních hodinách, když sebou hrabě z Kempu neklidně házel na posteli, opustily loď čtyři zahalené postavy a zmizely v temných uličkách města. Rychle kfáčely opuštěnými ulicemi bez jediného slova, dokud je první muž v řadě nepřivedl ke zdi s malými zamčenými vrátky, která odemknul a zase za nimi zamknul.

Pokračovaly po úzkém schodišti do osvětlené chodby.

„Příteli!“ přivítal nadšeně Murrougha guvernér, když vyšli z chodby do malé místnosti bez oken.

Muži si podali ruce a pak Murrough řekl: „Drahý guvernére, 231

dovolte, abych vám představil svého mladšího bratra, lorda Pad rajce Burkeho a svou sestřenici, lady Valentinu Barrowsovou, S ní můžete mluvit turecky, protože se naučila váš jazyk.“

Guvernér potřásl rukou lordu Burkemu a pak turecky pozdravil Valentinu. „Protože je z vás tak pohledný muž, mylady, dokáži si představit, jak překrásná musíte být žena. Váhám, zda vás mám pustit na tak nebezpečnou cestu, kterou máte v úmyslu vykonat. Je pro vás skutečně tak nutné hovořit s Borte Chatún zrovna nyní?

Nemůžete na ni počkat do podzimu, až se vrátí do Kaffy?“ Valentina se na guvernéra usmála a on si náhle uvědomil, že je vskutku překrásná. „Jste velmi laskav, můj pane, že si děláte takové obavy o mou bezpečnost, ale musím opravdu vyhledat Borte Chatún co nejdříve. Jsem očekávaná v Istanbulu na konci května, protože se mám setkat se sultánou validou. A bylo mi řečeno, že tuto dámu nesmím urazit. Jsem si jistá, že se svými bratranci a vašimi muži budu v naprostém bezpečí.“

Bej Arslan zavrtěl smutně hlavou. „S ženou, která se pevně rozhodla, není možno se přít. Sám bych to měl vědět nejlépe. Mám tři ženy a sedm dcer a všechny jsou obdařeny nesmírnou tvrdohlavostí. Jeďte, musíte-li, mylady. Alláh vás ochraňuj, protože jeho ochranu budete bezesporu potřebovat, pokud na sebe jakkoli upozorníte chána Temura.“ Guvernér se obrátil zpět k Murroughovi. „Na ženu je vskutku velmi vysoká,“ poznamenal, „ale její výška ji bude maskovat.“ Kriticky se na Valentinu zahleděl. „Kdybych neznal pravdu, považoval bych ji za hezkého mladíka. Ještě jedna věc zde schází, smím-li vám radit,“ přivolal gestem sluhu, který ihned přišel s malou miskou. Bej Arslan zvedl z misky falešný knír. „Myslím, že pokud si přilepíte tohle, mylady, váš převlek bude dokonalý. Můj sluha Baba vám ho připevní, ukáže vám, jak se to dělá, a dá vám s sebou lahvičku s lepidlem, abyste si ho mohla v případě nutnosti přilepit znovu.“

Němý otrok odvedl Valentinu k zrcadlu a tam jí pečlivě ukazoval, kde přesně má knírek umístit, těsně pod nos, nad horní ret. Knírek byl jen úzký, tmavý, s mírně protáhlými konci. Přeměna byla jako malý zázrak. Pohledný mladík zmizel a z Valentiny se stal velmi hezký dospělý muž. I ona byla překvapena, když na sebe s vykulenýma očima zírala do zrcadla.

„Já vůbec nejsem podobná,“ komentovala svůj zjev, „žádnému ze svých bratrů.“

„Zádnému z tvých bratrů neroste knír,“ usmál se Padraic a odrazil přátelský štulec, kterým ho chtěla potrestat.

232

Guvernér se také usmál. Uklidňovalo ho, jak bezprostředně se lady Barrowsová chová k mužům. Neměla typické způsoby žen, které znal on nebo chán Temur. Nebyla v ní žádná pokora ani bezmocnost, která by u chána Temura vzbudila podezření. „Nedomnívám se,“ odvážil se poznamenat, „že byste uměla zachálet se zbraní, mylady?“ Jeho otázka byla podivná, samozřejmě, ale on byl opravdu zvědavý.

„Umím zacházet s mečem i dýkou, mylorde guvernére,“ odpověděla, aniž hnula brvou. „Můj otec není přesvědčen o tom, že žena musí být bezbranná.“

„Uchvatné!“ To slovo uklouzlo bejovi Arslanovi z úst zcela mimoděk.

Valentina se rozesmála. „Rozdíly mezi našimi kulturami jsou skutečně úchvatné, mylorde. Já se divím stejně jako vy,“ přiznala se.

„Přes všechny naše rozdíly se však svět stále točí dál jako za pradávných časů. Myslím, že božstvo, jemuž se klaníme — a které vy nazýváte Alláh, židé Jehova a my, křesťané, Bůh — musí mít velký smysl pro humor.“

Guvernér se chtěl jen krátce zasmát, ale jeho smích přerostl v hlasitý řehot. Nakonec se vzpamatoval: „Moudrost v tak mladé ženě je nesmírný dar, mylady. Mohu jen závidět muži, který se s vámi jednoho dne ožení.“

Jakmile přivedli guvernérova kapitána Aliho Pašu, ihned mu byli představeni angličtí hosté. „Toto je můj dávný přítel, kapitán O‘Flaherty, jeho bratr lord Burke a jejich sestřenice, skvostná lady Barrowsová. Všichni pojedou s tebou, jak jsem ti už vysvětloval, do tábora gerajských Tatarů a zase se s tebou vrátí do Kaffy.“ Alí Paša pány pozdravil a uklonil se. Při pohledu na Valentinu s knírkem mu blýsklo v očích. „Tuto dámu,“ pokračoval guvernér, „má ve velké oblibě sultána valida. Ochraňuj její život za každou cenu.“

„Děj se vůle Alláhova, pane,“ reagoval Ali Paša a a udeřil se pěstí do hrudi. Pak se svému vládci uklonil.

Guvernér stál na nádvoří paláce a pohledem provázel skupinku šesti stejně oděných postav — tmavomodré široké kalhoty, bílé haleny s dlouhými rukávy, stejné temně modré hedvábné vesty s červeno-stříbrnými výšivkami a dlouhé tmavé kápě splývající po bocích jejich koní. Jezdecké kožené boty jim sahaly až po stehna a hlavu chránily malé turbany. Odjeli rychlým klusem a ničím se na první pohled nelišili od jiných skupinek poslů, vyjíždějících z paláce.

Ozbrojenci u brány se do-233

konce ani neobtěžovali na ně pohlédnout. Bej Arslan si ulehčeně vydechl.

Mířili na severozápadní cíp města. Ali Paša je vedl, Murrough jel po jeho boku. Valentina s Padraicem tvořili prostřední dvojici a průvod uzavírali dva kapitánovi muži. Na jihovýchodě bylo vidět několik rovnoběžných hřebenů hor. Oni však nechávali hory za zády a jeli vstříc plochým stepním rovinám.

Krymské pobřeží vypadalo nádherně a zdálo se být úrodné. Cesta se vinula mezi kvetoucími sady třešní, broskvoní, meruněk, jabloní a hrušní. Míjeli pole s pšenicí a ječmenem. Zelené obilí vytvářelo nádherný koberec pokrývající celou okolní krajinu. Za další zatáčkou se pak objevily vinice s novými zelenými výhonky a louky, na nichž se pásl v jarním slunci dobytek — mladá jehňata si vesele hrála nedaleko svých rozvážných matek. Angličtí hosté by si rádi déle vychutnávali ten poklidný obraz intenzivněji, kdyby jeli poněkud pomaleji, ale velitel koně nešetřil. Museli vypadat jako guvernérovi poslové jedoucí k Velkému Chánovi, a ti jezdívali, se svým obvyklým silným smyslem pro povinnost, tryskem.

Těsně před soumrakem se konečně zastavili v jakémsi zájezdním hostinci, kterým se zde říkalo karavanseráj. Díky nesmírnému štěstí se ukázalo, že jsou jedinými hosty. Murrough již dříve podrobně sestřenici poučil, že muslimští mužové močí a ulevují si v podřepu, obrácení decentně zády k ostatním, konajícím tutéž potřebu.

Valentina se tedy musela uchýlit do kouta, chráněna svými bratranci z každé strany. Přála si, aby byla kdekoliv jinde, jen ne tady.

Murrough vypadal velmi vážně a zdvořile od ní odvracel zrak, ale Padraic zachytil její pohled a šklebil se na ni — ten nesnesitelný mizera — dokud nezrudla až po kořínky vlasů.

K večeři měli hutný ostrý jehněčí guláš s malými cibulkami a měkkými kousky masa. Zádně nástroje k jídlu zde neexistovaly. Jedli pomocí tří prstů levé ruky a namáčeli je do horké směsi ve společném kotlíku nebo používali kousky placek chleba, do něhož svá sousta balili. U nedalekého potoka se napili vody, aby uhasili žízeň, protože hospodský byl věřící muž a víno nepodával.

Spali na podlaze vedle ohniště, zabaleni do svých silných kápí. Ještě před úsvitem vstali, najedli se husté pšeničné kaše, oslazené medem a vydali se na cestu. Při východu slunce se zastavili kvůli modlitbám, rozvinuli své modlitební koberečky přehozené přes sedla, klekli si na ně a klaněli se směrem ke svaté-

234

mu městu — Mekce. Kdyby kdokoli guvernérovy posly špehoval, nepozoroval by nic neobvyklého.

V poledne se zastavili, aby si koně na chvilku odpočinuli a jezdci mohli vykonat potřebu a poobědvat chleba s kozím sýrem. Dojeli již na okraj stepi. Viděli před sebou nekonečnou pláň, posetou tu a tam zelenými křovinami s jarními lístky. Ze severu na ně však foukal ledový vítr, přestože slunce jasně zářilo. Znovu vyskočili do sedla a vyrazili lehkým, avšak vytrvalým klusem přes nesmírné louky a pláně, dokud je nepřekvapil velkolepý západ slunce. Rudý kotouč se utápěl ve šmouhách různých odstínů červené barvy na noční obloze. V těchto místech žádné útočiště nenašli, takže se konečně zastavili pod převisem osamělého skaliska, rozdělali oheň, naplnili malý kotlík vodou ze svých kozích měchů a vhodili do ní několik hrstí sušeného obilí, z nichž po chvíli vaření vznikla pšeničná kaše velmi podobná té, kterou jedli ráno. Tentokrát neměli med na oslazení, ale díky špetce soli se lepkavá kaše dala lépe sníst.

„Jak je ještě daleko ke gerajským Tatarům‘?“ ptala se Valentina Áliho Paši.

„Snad bychom mohli dorazit do zítřejšího večera, mylady, možná následujícího dne ráno. Záleží na tom, jak rychle budeme moci jet zítra.“

„Dnes v noci svítí měsíc,“ konstatovala, „Nemohli bychom tedy ještě pár hodin jet?“

„Obdivuji vaši odvahu, paní,“ prohlásil uznale Ali Paša, „ale tady, ve stepi, je skupina jezdců v noci považovaná jedině za nájezdníky. Je velmi pravděpodobné, že bychom byli napadeni někým, kdo by v noci nepoznal, zda jsme přátelé či nepřátelé. Pokud však chcete dorazit co nejrychleji, pak bych navrhoval vyrazit o hodinku nebo dvě dříve ráno — před východem slunce.“

„Výborně, zkusme to. Opravdu se nemohu dočkat, až se dostaneme ke gerajským Tatarům.“ Murrough a Padraic souhlasně přikývli.

Spali u ohně, který museli udržovat celou noc, aby odehnali divokou zvěř. Každý z pěti mužů měl v noci hlídku, střídali se po dvou hodinách, aby se trochu prospali. Dlouho před východem slunce, dokonce ještě při svitu měsíce, vyrazili znovu na cestu, posíleni studenými sousty včerejší kaše a vřelým čajem oslazeným malým kouskem cukru. Čaj upíjeli ze společné konvice.

Konečně se začalo rozednívat. Počasí se však změnilo. K poledni začalo poprchávat a déšť se postupně mísil s mrznoucími

235

krupkami a přešel až ve sněžení. Pod obrovitými mokrými vločkami sněhu se Valentina roztřásla zimou, zachumlala se do pláště a kápi si shrnula až do očí, stejně jako ostatní. Za nějakou dobu byli pokryti mrznoucí vrstvou rozmočeného sněhu. A Valentině vůbec nepomáhalo, když úporně myslela na obrovitou vanu plnou horké voňavé vody.

Murrough trochu zpomalil a jel chvíli vedle ní: „Au Paša ti vzkazuje, že pokud bys chtěla zastavit, můžeme, ale pokud chceme dojet do tábora gerajských Tatarů do setmění, musíme pokračovat. Ten déšť nás bohužel zdržuje.“

„Chci se tam dostat,“ odpověděla rozhodně. „Počasí se do večera patrně nezmění a mně se moc nechce spát v dešti.“

Murrough přikývl, pobídl koně a znovu se zařadil vedle Au-ho Paši.

„Praktická jako vždy,“ pochválil ji Padraic. „Ne že bych s tebou nesouhlasil!“

Rozesmála se. „To je krásný dobrodružný příběh pro královnu, Padraici! Jak se asi má…?“

„Chybí ti snad královský dvůr?“ zeptal se.

„Dvůr ne, ale královna,“ odpověděla upřímně. „Dvůr sám o sobě je smutné místo.“

„Ale nebude, až ho zdědí Jakub Stuart,“ podotkl.

„Možná máš pravdu, ale pak na něm budou samí cizinci, Padraici. Ti, kteří přijdou ke dvoru po smrti královny, jsou z jiného těsta.

Ničím nepřipomínají staré dobré časy.“

„Milá moje, co ty můžeš vědět o starých dobrých časech? Vždyť my jsme Zlatý věk nepoznali,“ divil se.

„Já vím, ale naši rodiče ano. Když jsem jako malé děvčátko poslouchala všechny ty povídačky o starých časech, připadá mi, že do nich také nějak patřím. Vždyť i ty jsi jako chlapec sloužil coby páže v domácnosti hraběte a hraběnky z Lincolnu. Tenkrát byl hrabě královniným velkým oblíbencem.“

„Jenže já jsem se o nic nestaral — na rozdíl od svých bratrů,“ přiznal se. „Nemám zájem o politiku. Nemám trpělivost s těmi, kdo překrucují pravdu nebo touží po obrovské moci. Snad jsem podobných věcí viděl ve svém životě až příliš.“

Dál jeli chvíli mlčky, hlavy dobře schované pod kápěmi ve snaze trochu se ukrýt před prudkým větrem a plískanicí. Když je přepadl hlad, žvýkali zbytky chlebových placek, které měli v sedlových vacích.

Těsně před západem slunce — ačkoliv ve skutečnosti slunce 236

vůbec neviděli — zahlédli obrysy tří postav. Murrough naznačil Valentině, aby jela první s Au Pašou.

„Tataři,“ vysvětloval jí kapitán, „přivádějí svá stáda ovcí a koz každý rok do stepf, aby je mohli volně pást, ale protože zde není (IoNt vhodných míst k pastvě, nikdy nenaženou celé stádo na jedno místo. Vždycky společně táboří jedna nebo dvě rodiny. Po několika mílích narazíme na další skupinku. A těch bude přibývat, až se dostaneme na hlavní pastvinu této oblasti, kde táboří Velký Chán se svou rodinou. I oni se budou muset v průběhu léta několikrát posunout a každý přesun znamená jistý úhyn dobytka.“

„Pak se tedy blížíme k našemu cíli, nemám pravdu, Ali Pašo?“

„Ještě asi deset, dvanáct mil, mylady. Urazíme je za několik hodin. Jestli vás smím pochválit, mylady, pak vás považuji za statečnou a silnou ženu.“

„Děkuji, Ali Pašo,“ odpověděla skromně Valentina. „Mylady‘?“

„Ano, kapitáne?“

„Všechny ženy vašeho rodu a kmene umí jezdit na koni?“

„Ne, Ali Pašo. Jen některé.“

„Takové silné ženy musejí mít silné syny,“ uvažoval nahlas.

„Myslím, že by se mi příliš nelíbilo, kdyby naše země spolu válčily!“

„Musíme doufat, že Alláh dohlédne na to, aby mezi našimi zeměmi zavládl mír, Ali Pašo.“

„Byla by pro mne velká čest, kdybyste se mnou mohla jet po zbytek naší cesty, mylady,“ řekl kapitán ostýchavě.

„i já jsem poctěna, že o něco podobného žádáte mne, pouhou ženu,“ odpověděla Valentina s nesmírným taktem a diplomacií.

„Začínáte se chovat jako pravá Turkyně,“ zasmál se.

Jeho slova ji potěšila. Valentina se učila turecky od Murrougha po celou dobu plavby a nebylo to pro ni snadné. V Istanbulu ji překvapilo, když zjistila, že rozumí nosičům v přístavu. Poslouchala drmolení na ulicích, když jeli do paláce rodiny Kirů a měla radost, že rozumí prakticky všemu, co zaslechne. Ukázalo se, že Murrough je dobrý učitel. Od chvíle, co opustili palubu Archangela, mluvili pouze turecky, aby na sebe neupoutali angličtinou pozornost. Kromě toho Val potřebovala praxi. Uvědomila si, jaké má štěstí, že ve své rodině měla možnost naučit se jazyky, Padraic i Murrough uměli jazyků několik díky mezinárodním obchodům své matky.

237

Dostali se k několika malým domkům, z nichž ihned vyšel nějaký muž, aby je přivítal. Jakmile uviděl Aliho Pašu, roztáhl rty do úsměvu.

„Vybrali jste si ošklivý den pro cestu k chánovi, Au Pašo. Ty i tví muži vypadáte jako zmoklé slepice. Pojďte ke mně dál! Jen pojďte! Mám uvařený čaj a oheň vesele plápolá. Poctíš mne i celou mou rodinu, když přijmeš mé pozvání!“

„Děkuji ti, Ibaku, ale protože nás zdržel déšť, musíme jet okamžitě dál, abychom se k Velkému Chánovi dostali do večera. Jak je to ještě daleko?“

„Osm mil, kapitáne. Ne víc.“

„Vyřiď mé srdečné pozdravy celé své rodině, lbaku. Velice si vážíme tvé nabídky a tvé pohostinnosti. Skoda, že jí nemůžeme využít!“

„Možná by se u mne našla i nějaká hezká dívka, která by vás ráda v noci zahřála, Ali Pašo!“ zavolal Tatar s úsměvem.

Pokračovali dál v sílícím dešti, vlněné kápě se Jim promáčely a zplihle visely dolů.

„Ibak určitě od minulého týdne přestěhoval své jurty,“ poznamenal kapitán. „Jsem rád, že se blížíme k chánovi rychleji než jsem se domníval. Budeme mít velké štěstí, když se v tomhle počasí všichni nenachladíme a nezachvátí nás zimnice.“

„Co jsou to jurty?“ ptala se Valentina.

„Ty domky, kolem kterých jsme projeli. Vlastně jsou to stany, v nichž žijí stepní národy. Mají pevný rám, do něhož patří i střecha, tvořená ohnutými vrbovými pruty a zelenými stromky. Tyto kostry jsou potaženy vlněnou plstí, která je v teplém počasí vyhrnutá nahoru, aby mohl v jurtě proudit vzduch. Naopak v chladném počasí se ještě plstěné vrstvy přidávají. Jurta se dá postavit nebo rozebrat ani ne za hodinu. Zádná tatarská panna nejde k manželovi bez Jurty. Jsou neobvykle pevné a žádná bouře je nikdy nezboří. Dobrá kostra může vydržet klidně i čtyřicet let.“

„Všimla jsem si těch dřevěných dveří,“ podotkla Valentina.

„Ano.“ Kapitán se rozesmál. „Ibak je na ty dveře velice pyšný, protože jsou znakem jeho zcestovalosti. Dřevěné dveře v jurtě je velmi módní záležitost. Původně byly v jurtách i dveře z plsti. Tataři si dělají dveře z bílé plsti, kterou zdobí nášivkami z hnědé. Je jich hodně, kteří se drží starých tradic a mají plstěné dveře.“

„A jak vypadá jurta uvnitř, Ali Pašo?“

„Je velice pohodlná, mylady. Naproti dveřím na nejvzdáleněj-238

ším konci jurty je rodinný oltář. Uprostřed je krb, díky němuž Ie v jurtě stále krásně teplo. Nalevo je část vyhrazená mužům, se vším, co potřebují, napravo jsou zase ženy. V jurtě jsou ještě vyhrazená místa pro hosty, děti, služebnictvo a také čestná místa. Ujišťuji vás, že budeme dobře přivítáni i nakrmeni“

„To doufám!“ zvolala toužebně Valentina. Nedokázala si L vzpomenout, kdy jí bylo naposledy tak zima a kdy byla tak promočená. Kam se jen podělo jaro?

Déšť se na chvilku zmírnil, takže mohli pobídnout koně k větší rychlosti. Konečně přímo před sebou spatřili tábor, tvořený asi šesti jurtami.

„Oni nemají žádné stráže?“ divila se Valentina.

„Tataři vědí, že přijíždíme, mylady. Vy jen jejich stráže nevidíte. Oni nás však ano,“ zazněla odpověď.

Koně klusali poslední míli v houstnoucím dešti. Valentině začínalo být příšerně. Přestože se třásla zimou pod promočenou pelerínou, každou chvíli se jí zmocnila horkost. Všichni zamířili za kapitánem přímo do jurty Velkého Chána, která stála v samém středu tábora. I kdyby stála kdekoli jinde, nebylo možno si ji s žádnou jinou splést, protože byla největší — v průměru téměř devět metrů — a navíc měla překrásně ozdobené dveře, jejichž závěsy nebyly provazové, jako u jiných, ale měděné.

Náhle se dveře otevřely a ven vyšli sluhově, kteří se ihned postarali o zpocené, uondané koně. Jakmile Valentina seskočila ze sedla, ucítila, jak se jí podlamují nohy. Polekaně vykřikla. Ali Paša ji rychle zvedl a odnášel do jurty. Uvnitř však kapitán zaváhal, na kterou stranu ji položit — zda do mužské části jurty nebo do ženské.

V tístrety mu vyšli dva lidé. První byl muž — vysoký se světle hnědými vlasy a oříškovýma očima. V patách za ním drobná elegantní žena s prošedivělými vlasy vysoko vyčesanými do krásného uzlu, aby vypadala větší. Modrýma očima si se zájmem prohlížela, koho kapitán svírá v náručí.

„Polož ho tady, Ali Pašo,“ vyzval ho muž. „Byl zraněn? Doufám, že jste nenarazili na chána Temura.“

„Ne, ne, synku. Kapitán přenechá dámu v mé péči,“ řekla žena sladkým, nicméně rozhodným hlasem.

„Jakou dámu, matko?“

„Tuto dámu, synu. Kam jsi dal oči?“ Tiše se zasmála. „Nemám pravdu, Ali Pašo?“

„Máte, Borte Chatún, máte úplnou pravdu,“ promluvil kapi-239

tán a opatrně Valentinu postavil. Jakmile z ní sundali promočený plášť, cítila se jistější.

Valentina podala sluhům turban, uvolnila několik spon ze želvoviny a rozpustila si dlouhé vlasy.

„U Alláha! Je to žena! Co to má být za vtip, Alí Pašo? Proč je ta žena převlečená za muže? Proč jste ji sem přivezli? Kdo to je?“

„Otázek již bylo dost, Devlete.“ Borte Chatún se rozesmála. „Naši hosté jsou zmrzlí a promočení. Nechceš jim nejprve nabídnout pohoštění a teplé místo u krbu? Jsem si jistá, že ať už má tato dáma ke své návštěvě jakékoliv důvody, určitě nepředstavuje žádnou hrozbu pro tatarský národ.“

Borte Chatún promluvila na kapitána. „A kdo jsou tito muži? Určitě nejsou Turci, že, Ali Pašo? Vůbec nevypadají na osmanské úředníky, spíše.na nějaké cestovatele z Evropy.“

„Rád bych jim dal možnost, aby se vám představili, Borte Chatún.“ Kapitán pohledem vyzval Murrougha, aby promluvil.

„Já jsem kapitán Murrough O‘Flaherty, madam, patřím k obchodní společnosti O‘Malley-Small. Před několika měsíci jsem připlul z Londýna. Toto je můj mladší bratr, lord Padraic Bur-ke. Dáma, která nás provází, je lady Valentina Barrowsová, naše sestřenice. Právě ona má zájem se s vámi setkat, ale vysvětlení nechám na ní.“ Borte Chatún chápavě přikývla. „Pak tedy,“ navrhla, „počkáme.“ Na počest hostů bylo zaříznuto kůzle. Jakmile pečínku dojedli, uložili se všichni obyvatelé chánovy jurty ke spánku. Schoulili se ke krbu a zabalili do teplých přikrývek.

Borte Chatún přikázala svým služebným, aby odnesli spící cizinku do ženské části jurty, a svlékly ji. Pak ji umyly horkou vonnou vodou, oblékly do hedvábných šatů a uložily do postele. Valentina se za celou dobu, co o ni pečovaly, ani jedenkrát neprobudila. V ženských prostorách doutnala pánev se žhavým uhlím, aby Valentině nebyla zima. Spala tvrdě a neprobudila ji ani bouře, která zuřila venku, ani vytí větru.

Ráno přišla k sobě a spatřila na kraji svého lůžka Padraice s poněkud utrápeným výrazem ve tváři. „Kde to jsme?“ zeptala se ospale.

„V jurtě Velkého Chána, Val. Jak se cítíš?“

„Ach, ano! Už si vzpomínám. Do tábora gerajských Tatarů jsem vstoupila poněkud dramaticky, že, Padraici?“ V očích měla šibalské ohníčky a ze rtů jí uklouzl tichý smích.

„To tedy ano, ale řekni, jak je ti? Já bych správně neměl být 240

v ženské části jurty, Val a nebýt laskavosti Borte Chatún, neseděl bych tady.“

„Cítím se mnohem lépe, Padraici. Jen jsem byla unavená, promáčená a bylo mi zatraceně zima. Čím hůř jsem se cítila, tím urputněji jsem uvažovala o horké vaně.“

Usmál se. „Bál jsem se o tebe, Val.“

Natáhla ruku a pohladila ho po svalnatém předloktí. „Já vím,“ zašeptala, „ale nemusíš si dělat starosti. Určitě aspoň z poloviny jsem přece ze silného, zdravého anglického rodu, lásko.“

Lásko! Rekla mu lásko! Uvědomila si to vůbec? Myslela to vážně? Nebo jí to náhodně uklouzlo? Neodvažoval se zeptat, protožeji znal

— nesnášela, když ji někdo chytal za slovíčka.

„Padraici?“

Trhl sebou. „Ano, miláčku?“

„Kdy si myslíš, že mi Borte Chatún dovolí, abych s ní promluvila? Rekl jsi jí, proč jsem zde?“

„Murrough nás včera večer představil, ale prohlásil, že o důvodech své návštěvy jí řekneš sama. Jsou trpěliví. Můžeš chodit, drahá?

Tady u krbu je horký čaj, pšeničná kaše, na kterou jsme zvyklí, chleba a kozí sýr.“

„Umírám hlady!“ vykřikla a vyskočila z postele. „Co to mám na sobě? Kde jsou mé šaty?“

„Borte Chatún včera svým služebným přikázala, aby tě svlékly. Dokonce tě i koupaly, ale s tebou to nehnulo.“ Sibalsky dodal:

„Prostě jsi to celé prochrupala, Val!“

„Já nechrápu!“ protestovala.

Zasmál se. Vzal ji za ruku a vedl ji do střední části jurty ke krbu, kde ostatní právě snídali. Všechny oči se obrátily přímo na ni a otázky se jen sypaly. Ujišťovala je, že jí naprosto nic není, že se potřebovala jen dobře vyspat, což udělala. Poprosila o něco k jídlu. Okamžitě před ni postavili talíř s kousky jehněčího, chlebem a sýrem a misku s horkou kaší oslazenou medem. Hostitelé Valentinu obdivně sledovali, protože se jí podařilo všechno sníst.

„Zena, která si umí pochutnat na jídle bez ostychu, je upřímná žena,“ poznamenal Velký Chán. „Zena, která dokáže přijet z Kaffy za tři dny bez úhony, je silná žena. Další manželka se mi může vždycky hodit a silné ženy rodí silné syny.“ Chán Devlet pohlédl na svou překrásnou návštěvnici s nelíčeným obdivem a neskrývaným zájmem. Předchozího večera to nedokázal posoudit, ale když dnes viděl, jak jí dlouhé tmavé vlasy padají na

241

ramena a všiml si krásných ženských tvarů, musel přiznat, že nádhernější ženu v životě nepoznal.

Jakmile Valentinina otupená mysl pochopila pravý obsah chánových slov, málem se udusila douškem čaje.

„Má sestřenka je již zasnoubená s mým bratrem, Velký Cháne,“ vložil se do hovoru rychle Murrough, „Zatím se ještě nemohli vzít, protože musejí počkat, dokud Val neskončí období truchlení za prvního manžela. Přesto jste nám svou nabídkou prokázal nesmírnou čest.“

Velký Chán se zklamaně, ale přesto stále srdečně, usmál. „Je samozřejmé, že taková krasavice, jako je vaše sestřenka, musí být pochopitelně zasnoubena. Za zeptání ale nic nedám, nemám pravdu?“ Povzdechl.

„Přestalo už pršet?“ změnila téma Valentina, protože ji nic lepšího nenapadlo.

„Ano, těsně před východem slunce,“ odpověděl Velký Chán.

„Dnešek je ideální pro loveckou výpravu. Smím pány pozvat?“ Oba bratři na Valentinu tázavě pohlédli: „Jen jeďte,“ vyzvala je.

„Stejně si musím promluvit s Borte Chatún mezi čtyřma očima.“ Velký Chán, Murrough, Padraic a Ali Paša vstali. Vzali si zbraně z chánových zásob, přehodili přes sebe pláště a vyšli ven.

Služebnictvo uklidilo všechny zbytky ranního jídla a zanechalo obě ženy o samotě, jen s konvicí čaje. Pak se vzdálili.

„Vidím, že sis dobře odpočinula,“ promluvila chánova matka jako první. „Jsi opravdu silná dívka, protože jsi nedostala zimnici. Bála jsem se o tebe. Bylas promočená až na kost. Převlek ti vrátíme, až budeš dost silná ke zpáteční cestě do Kaffy. Doufám, že do té doby ti nebudou vadit naše šaty, které jsem ti dala. Tatarské.“

„Ríkáie ‚naše‘, ale vy jste přece Francouzka, madam,“ namítla Valentina.

Borte Chatún se zatvářila překvapeně. „A jak víš, odkud pocházím, dítě? Jsem zde již Lak dlouťio, až úplně zapomínám na svůj francouzský původ. Francii jsem naposledy viděla před šedesáti lety. A celou tu dobu žiji tatarským způsobem života.“

„Má matka mi prozradila, že jste Francouzka, madam.“

„Vskutku?“ Borte Chatún zvedla překvapeně obočí. „A jak může tvá anglická matka, kterou neznám, vědět, jakého jsem původu? Cožpak jsem tak slavná, že se o mně ví i tak daleko?“

„To je dlouhý příběh, madam, ale pokusím se být co nejstručnější…, pokud mi dovolíte s vámi déle mluvit,“ promluvila nesměle Valentina.

242

„Jen vyprávěj, dítě! Miluji hezké příběhy a tys ve mně svým tajemným příchodem probudila náramnou zvědavost!“ Bone Chatún blýskla očima.

„Před dávnými lety,“ začala Valentina, „byla má matka

Angličanka — unesena ze své rodné země a převezena do Alžírska. Tam ji alžírský dej prohlásil za součást kořisti berberských pirátů, kteří ji ukradli. Dej poslal mou matku sultánu Muradovi jako dar, který mu pravidelně dával každým rokem. Toho dne, kdy se má matka dostala do harému, ji vybrala sultána valida Nur-U-Banu jako dar pro právě jmenovaného ambasadora z Krymského chanátu, prince chána Džávida.“

Bone Chatún jen vydechla a zvedla dlaň k ústům. Náhle vypadala na okamžik nesmírně staře — opravdu přesně na svých pětasedmdesát let. Stejně rychle se však matka Velkého Chána vzpamatovala.

Zhluboka se nadechla a požádala Valentinu, ať pokračuje. Pomalu se jí vracela barva do tváře a seděla bez jediného hnutí, modré oči pozorně upírala na obličej svého hosta.

„Má matka byla pochopitelně v hlubokém šoku. Toužila po návratu do Anglie. Toužila po svém manželovi. Sultánově matce a oblíbené manželce se podařilo mou matku přesvědčit, že už nikdy neuvidí ani svou zemi, ani manžela, a že musí svůj osud trpně přijmout. Naléhali na ni, aby začala nový život s princem, jemuž ji darovali. Dokonce ji i překřtili. Dostala jméno Mardžalla.

Princ chán Džávid přijal sultánův dar s radostí, ale přestože se k matce choval laskavě, nechápala ho. Až později se dozvěděla, že prince nedávno postihla strašlivá tragédie, když přišel o své ženy i děti kvůli šíleným skutkům svého bratra-dvojčete, který se od chána Džávida lišil jako noc ode dne. Právě to, že si chán musel prožít strašlivá muka, ho v očích mé matky zlidštilo. Zamilovali se do sebe a princ si vzal mou matku za legitimní ženu a tím ji osvobodil z otroctví.“

Valentina se na okamžik odmlčela a nadechla se. Chtěla ze sebe hned vyhrknout svou palčivou otázku, ale věděla, že nejprve musí dokončit svůj příběh, Překvapilo ji, když viděla, jak se oči Bone Chatún naplnily slzami. „Jste v pořádku, madam? Neměla bych přestat?“ ptala se staré ženy.

„Ne, dítě, musím se vše ihned dozvědět,“ zazněla odpověď. Valentina si usrkla čaje a pokračovala: „Toho podzimu se matka doslova zamilovala do práce na své tulipánové zahradě v paláci zvaném Serail skvostů. V té době měla mnoho otroků z Portugalska získaných díky porážce Portugalců Turky u Alca-243

zarquiviru, takže netrpěla nedostatkem zahradníků. Na zahradnických pracích se podílela i sama, protože my, Angličané, půdu milujeme. Když přišlo jaro a zahrada rozkvetla, rozhodla se matka pozvat na návštěvu ženu, která jí tulipánové cibulky darovala, aby se podívala na tu krásu. S manželovým svolením toho dne vstala časně a odjela na své loďce do města pro přítelkyni. Vrátila se za úsvitu, ale když se přiblížila k paláci, všimla si, že je v plamenech. Matka přikázala otrokům přirazit u břehu, ale její starší přítelkyně jí moudře poradila, aby se vrátily do města pro pomoc. Podle jejích slov dvě slabé ženy nemohly již palác zachránit.

Když sultán vyslechl matčin příběh, vyslal do princova paláce skupinu janičářů. Jeho matka a nejoblíbenější manželka se o mou matku staraly, protože utrpěla nesmírný šok. Později jí oznámili, že princ chán Džávid byl zavražděn. Janičáři, kteří se vydali na nájezdníky, dostali rozkaz všechny pozabíjet, ale nepovedlo se jim to, protože, jak vím, chán Temur žije.

Matka po chánu Džávidovi nesmírně truchlila, ale protože se stala vdovou, rozhodla se vrátit do Anglie k prvnímu manželovi v naději, že ji přijme. Nebyla již, koneckonců, žádná otrokyně. Sultán však po mé matce zatoužil a sehrál s ní dvojí hru. Trval na svém, že není volná, ale stále otrokyně. A protože původně patřila jemu, dělal si na ni nároky. Matka se s ním vášnivě přela, ale sultán Murad po ní tehdy chtěl dokumenty stvrzující její sňatek, které mu pochopitelně nemohla předložit, protože v paláci shořely.

Nur-U-Banu i Kadin Safíja zpravily mou matku o sultánově rozhodnutí, ale ona odmítla uposlechnout. Neměla však na vybranou, takže ji přivedli do sultánova paláce násilím v pátek — den po smrti jejího manžela. Murad ji znásilnil, neustále vyžadoval její přítomnost a zneužíval ji všemi možnými odpornými způsoby. Přivedl ji téměř k šílenství. Matka si rychle uvědomila, že jediným únikem od sultána může být pouze smrt, ale bylo jí jasné, že Murad jí nedá šanci ani k tomu, aby mohla spáchat sebevraždu. Pokusila se ho tedy zabít, ale protože se jí to nepodařilo, neměl Murad jinou možnost, než ji dát popravit.“

Valentina pak vysvětlovala, jak se matce podařilo uniknout a jak ji vlastní manžel zachránil před utonutím. „Tak tedy,“ uzavřela Valentina svůj příběh, „se mé matce podařilo z Turecka

utéci, paní.“ ‚

Bone Chatúri spokojeně zářily oči. „Uchvatný příběh, oprav-244

du, dítě! Stejně napínavý a vzrušující jako příběh Šeherezády, milované ženy Hanína-al-Rašída. Přesto však stále nechápu, proč jsi vyhledala právě mne!“

„Přijela jsem k vám, madam, protože existuje možnost, že…, že…, že mohu být dcerou vašeho zesnulého syna, chána Džávida.“ Borte Chatún udiveně vydechla a Valentina pokračovala:

„Před několika měsíci jsem bděla u smrtelného lože matčiny staré služebné. Blouznila a mluvila ze spaní. Díky ní jsem se dozvěděla, že existují pochyby o tom, kdo je mým otcem.

Když jsem se ptala rodičů, prozradila mi matka, že spala s chánem Džávklem, sultánem Muradem a svým anglickým manželem v období jednoho měsíce. Přestože mě rodiče přesvědčovali, že blouznění staré Mag je nesmyslné a že je více než jisté, kdo je mým otcem — právoplatný manžel mé matky.

Jenže já jsem nedokázala na ta slova pochyb zapomenout. Má matka je velmi milá žena, ale zdaleka není tak krásná jako já. Její manžel je výjimečně pohledný, ale já se mu nepodobám. Nejsem podobná ani jednomu ze svých sourozenců.

Uvědomila jsem si, že nenajdu klid, dokud nevypátrám pravdu. Každý mi tvrdí, že odpověď na mou otázku mi může dát pouze Bůh, a já si to uvědomuji. Přesto jsem se rozhodla vydat se k vám s nadějí, že ve mně třeba poznáte rysy svého syna nebo někoho z vaší rodiny. Pokud ne, pak musím vyhledat vahdu Safíji. Možná jí budu něčím připomínat sultána Murada — jejího syna. Doufám, že se mu však nepodobám… Víte, paní, já zkrátka nebudu klidně spát, dokud nezjistím, kdo je mým pravým otcem,“ uzavřela svou řeč Valentina.

„Ubohé dítě,“ vyhrkla soucitně Borte Chatún. Zoufale zavrtěla hlavou. Pak natáhla ruku a pohladila Valentinu po tváři. „Velmi ráda bych tě ujistila v tom, co chceš slyšet, ale nemohu. Upřímně se ti přiznám, že v tobě nevidím žádný rys svého syna. Přesto to nemusí znamenat, že Džávid není tvým otcem. Existuje ještě jeden způsob, podle něhož poznám, zda jsi má vnučka.

Máš,“ zeptala se tajemně, „na svém těle malé znaménko ve tvaru půlměsíce? Může být úplně kdekoliv. Pokud ho máš, pak tě mohu prohlásit za svou vnučku. Já mám toto znaménko na levém rameni. Má matka i sestra ho mají také. I má dcera a všechny mé vnučky. Máš i ty takové znaménko, Valentino?“

„Domnívám se, že ne, madam,“ řekla Valentina pomalu. „Ale nikdy jsem se podrobně neprohlížela. Nehledala jsem ho.“

245

„Pak se tedy svlékni,“ požádala ji Borte Chatún, „a já tě prohlédnu, zda na svém těle máš znaménko mého rodu.“

Valentina na okamžik zaváhala, protože se styděla, ale pak si sundala hedvábné šaty a položila je na stolek, kde před chvílí snídaly. Borte Chatún ji pozorně prohlédla, přikázala jí, ať se pomalu otáčí a zkoumala Valentininu bělostnou pokožku. Znaménko ve tvaru půlměsíce nenašla.

Elegantní stará žena povzdechla. „Nejsi má vnučka, dítě. Je mi to nesmírně líto, protože na takovou vnučku, jako jsi ty, bych byla velice pyšná. A nyní se rychle obleč, a se doopravdy nenastydneš.“ Valentina si natahovala šaty a ptala se: „Jste si doopravdy jistá, madam? Jste si skutečně jistá, že nejsem dítětem vašeho syna?“ Zvedla dokonce nohy, aby se podívala, zda nemá znaménko na chodidlech, ale nenašla ho ani tam.

Borte Chatún zavrtěla váhavě hlavou. „Nic by mě víc nepotěšilo, dítě, ale nemohu ti lhát.“

„Pak se tedy musím vrátit do Istanbulu a promluvit si s vahdou Safíjí,“ řekla smutně Valentina. „Ach, modlím se k Bohu, ať jen nejsem dcerou sultána Murada! Vědomí, že by mi proudila v žilách krev toho netvora, by bylo strašlivé!“ Zamračila se.

„To tedy ano,“ řekla stará žena. „Chápu, jak ti je, dítě. Já jsem přivedla svému muži na svět pět synů a čtyři dcery. Mé dcery byly všechny opravdu dokonalé — jaké si přeje mít každá matka. Jeden z mých synů je však skutečný zloduch.. Víš, o kom mluvím. Jeho jméno jsem nevyslovila za posledních pětadvacet let ani jedinkrát. Když tak krutě zničil Džávidovu rodinu i dům, chtěl se můj manžel za Džávida pomstít, ale ten mu to nedovolil. Prosil za ženy i děti svého bratra — vždyť jsou nevinní. Když však můj nejstarší syn nepřestal bratra pronásledovat a rozprášil jeho dům a novou rodinu podruhé, manžel se již zastavit nedal. Byl však milosrdný — vždyť šlo o jeho nejstaršího syna! Všechny manželky a děti nechal ihned poté, co se o činu Džávidova bratra dozvěděl, otrávit. Nesnesl pomyšlení, že jeho zločinná krev obíhá v žilách dalších lidí, protože náš rod byl odsouzen k hanbě i tak.“

„Přesto však,“ poznamenala Valentina, „chán Temur jistě ta další léta nežil v celibátu. Určitě má další děti.“

„Ne,“ odpověděla tiše Borte Chatún. „Jeho sémě již není plodné. Je to zvláštní, protože muži jeho rodu zplodili mnoho mužských potomků. Můj nejstarší syn měl však pouze jediného synka, neduživé děcko, které by se stejně dospělosti nedožilo.

246

V minulých letech spal můj syn s mnoha ženami, ale podle mých dobrých zpráv se již otcem nikdy nestal. Alláh je vskutku milosrdný!“

Valentina uchopila Borte Chatún za ruku a políbila ji. „Byla jste ke mně velmi laskavá, madam,“ zašeptala. „Moc mě mrzí, jestli jsem ve vás oživila dávno zapomenuté vzpomínky.“

„Ale vůbec ne, dítě,“ uklidňovala ji matka Velkého Chána. „Musím se postavit ke skutečnosti, že můj nejstarší syn je netvor, čelem. A to jsem vždy dělala. Je zvláštní, že čelit té hrůze je snadnější než ji popírat. Právě otevřené přiznání mi umožňuje žít v relativním klidu, protože vinu neneseme ani já, ani můj manžel. Když přišli Džávid se svým bratrem na svět, svíral ječící starší syn pupeční šňůru mladšího, který ji měl ovinutou kolem krku. Kdyby se nenarodili tak rychle za sebou, určitě bych o Džávida

— který byl z té dvojice vždycky lepší — přišla.“ Stará žena se přinutila k úsměvu. „Dnes je venku velice příjemně. Ani se nechce věřit, že včera zuřila bouře, dítě. Takových krásných dní si ve stepích mnoho neužijeme. Obvykle zde máme buď příliš velké horko nebo přílišnou zimu. Mf sloužící pro tebe vyberou teplé holínky, abys mohla ven — projít se po táboře. Naši lidé jsou velice zvědaví na dívku, která dokázala přijet z Kaffy na koni, převlečená za osmanského vojáka. To je čin hodný Tatara, takže tě navýsost obdivují! Nicméně dávej pozor, ať nevyjdeš za hranice tábora.

Počasí se velice rychle mění a mohla bys sejít z cesty. Můj syn se svou loveckou společností se vrátí až někdy večer.“

Valentina poděkovala Borte Chatún za její laskavost a pak se připravila na procházku.

„Nezapomeň se zastavit v jurtě s jasně červenými dveřmi,“ nabádala ji Borte Chatún, když si Valentina natahovala boty. „Bydlí v ní má sestra Tulunbay a ta je na tebe nesmírně zvědavá. Cas od času spolu mluvíme naším rodným jazykem, ale Tulunbay tvrdí, že za ta léta jsme ho zapomněly a s radostí tedy využívá každé příležitosti, aby si mohla pohovořit francouzsky s Evropanem. Ty určitě francouzsky umíš.“

Valentina souhlasně přikývla a pak se zeptala: „Vy jste se ve Francii opravdu narodila, madam?“

„Ano, právě tam,“ odpověděla Borte Chatún. „Jela jsem s rodinou přes Maďarsko na Dálný východ na svou svatbu a byli jsme přepadeni. Mí rodiče přepadení nepřežili. Unikl jen bratr. Já a sestra jsme byly zajaty a staly jsme se manželkami muže, který nás přepadl. Tulunbay je má mladší sestra. Naše prostřed—

247

ní sestra se chtěla stát jeptiškou, a tak spáchala pár měsíců po našem únosu sebevraždu. Zvolila si raději smrt než to, o čem se domnívala že je potupou. Jdi už ale, dítě, a dobře se bav!“

Valentina jí s úsměvem zamávala na rozloučenou a vyšla ven.

Borte Chatún ji sledovala pohledem. Pak přešla k nějakému těžkému závěsu na jedné straně jurty. Za ním se skrývala menšíjurta — umně skrytá v té hlavní. Borte Chatún zvedla těžký závěs a prošla tradičními plstěnými dveřmi dovnitř. „Dobré ráno, synu,“ pozdravila tiše muže sedíci‘ho v měkkém křesle podobném trůnu.

Mužovy přísné rysy při pohledu na matku změkly. „Dobré ráno, matko.“

„Všechno jsi viděl, všechno jsi slyšel?“ zeptala se.

„Všechno,“ přitakal. „Nikdy bych ji jako dceru Mardžally nepoznal, protože má sladká holčička nebyla ani zdaleka tak krásná jako tahle dívka. Ale když se svlékla! Ach, matko, všechny vzpomínky se ihned oživily! Mardžalla měla nejdokonalejší tělo, které jsem kdy u ženy viděl, a tělo její dcery je dokonalou kopií jejího! Lituji, že není mou dcerou,“ povzdechl si, „protože na takovou dceru bych mohl být hrdý. Když jsem naslouchal jejímu hlasu, slyšel jsem Mardžallu. Domníval jsem se, že mne vše dávno přebolelo, ale není tornu tak, matko. Miloval jsem ji jako žádnou jinou! Ani svou sladkou Zoe a divokou Ajšu jsem nemiloval tolik. Nikdy na ni nezapomenu.“ V očích měl nepřítomný výraz. „Musím s její dcerou promluvit!“

„Synu, je to moudré? Tvůj bratr Devlet, věrný Orda, Končak a já jsme jediní, kdo vědí, žes přežil. Třiadvacet let se nám dařilo uchránit tě před nebezpečím. Na kolenou tě prosím, neriskuj!

Nedovol tomu ďáblovi, jehož jsem zplodila, aby slavil poslední vítězství! Mysli na náš národ! Devlet je schopen jej dobře vést v boji, ale nemá tvé panovnické schopnosti. Pro celý svět je chán Devlet vynikajícím vládcem, ale bez tvých tajných rad by nebyl ničím, protože skutečným Velkým Chánem jsi ty!“

„Zádné nebezpečí zde nehrozí, matko. Ta dívka zítra nebo pozítří odjede. Já se jen chci dozvědět, co udělala léta s mým drahocenným pokladem, s Mardžallou. Pouze ona mi to může prozradit. Vyhov mému přání, matko. Nevystavím se žádnému nebezpečí. Její dcera mne nezradí. Vždyť žádám tak málo! Jen se něco dozvědět po tolika letech…“

Náhle se plstěné dveře prudce otevřely a dovnitř vběhl nějaký Tatar neurčitého věku. „Chán Temur je v táboře, Borte Cha-

248

tun! Už se dozvěděl o cizí dívce. Dozvěděl se, že je dcerou chána Džávida! Pospěš honem! Dívka je v nebezpečí!“

Borte Chatún zbledla a zakoktala: „Alláhu milosrdný! Cožpak to nikdy neskončí? Cožpak svou nenávist nikdy neukojí?“

„Skončí to, až zemře, matko,“ zazněla tichá odpověď. „Vždycky byl veden ďáblem a nikdo mu nedokázal pomoci. Běž! Musíš pomoci dceři Mardžally!“

Přihodilo se to tak náhle, že Valentina s jistotou ani nedokázala popsat průběh té rychlé akce. Procházela se po táboře p1-něm přátelských usmívajících se lidí, kteří na ni o překot mluvili. Stěží jim dokázala porozumět. Byli zvědaví na ni a na Anglii, zajímali se živě o zemi, v níž se zrodila taková odvážná žena s duší Tatarů. Jsou všechny Angličanky tak statečné? Náhle se bez varování ozval dusot kopyt, který byl předzvěstí příjezdu velké hordy jezdců. Zeny se ihned rozkřičely a zaháněly děti do jurt. Náhle byli všichni v jurtách. Muži byli kromě těch nejstarších s Velkým Chánem na lovu, protože nikdo nepočítal s tím, že by tábor mohl být přepaden.

Valentina najednou zjistila, že je sama. Uvědomila si, že i ona by se měla ukrýt. Bylo však příliš pozdě.

Jezdci ji těsně obklopili. Rozedranější a špinavější bandu snad nikdy v životě neviděla. Jejich svalnatí malí stepní poníci vypadali jako kost a kůže, takže se v duchu divila, jak mohou vůbec jezdce unést. Muži na sobě měli volné pytlovité kalhoty, haleny a vesty neidentifikovatelné barvy. Všem seděly na hlavách kožešinové hranaté čepice a všichni měli knír.

Jeden z bandy krutě pobídl patou svého vychrtlého poníka a předjel přímo před Valentinu. Nebyl o nic vyšší než ona a byl tak vyhublý, až vypadal téměř podvyživeně. Jeho knír byl prošedivělý a visel mu ve dvou tenkých praméncích téměř až na hruď. Pouze přimhouřené šikmé oči prozrazovaly, že není pouhou figurínou. Temně blýskaly a čišela z nich nenávist. Shlížel na ni ze sedla.

„Jsi dcera chána Džávida,“ prohlásil bez jakéhokoliv úvodu.

„Bohužel, ke své vlastní lítosti dcerou chána Džávida nejsem,“ odpověděla bez váhání.

„Já jsem tvůj strýc, chán Temur a ty lžeš, děvko jedna!“

„Jsem Valentina St. Michael, lady Barrowsová, a pocházím z Anglie,“ řekla mu zostra, „a nemám ve zvyku lhát, cháne Temure. Teď přikaž svým mužům ať se rozestoupí, protože chci projít!“ Náhle ucítila, jak jí po zádech stéká pramének ledového

249

potu a srdce se jí divoce rozbušilo. Divila se, že dokáže pevně stát, protože se jí zdálo, jako by měla nohy z pudinku. Nedávala však na sobě svou hrůzu a děs vůbec znát.

Chánovi Temurovi se zablýsklo v očích. „Zabiju tě, děvko,“ prohlásil mrazivě.

„Proč bys mě zabíjel?“ namítala. „Co jsem ti udělala? Proč bys měl zabíjet ženu z cízí země?“ Za zlomek vteřiny se určitě zhroutí. Jak to, že jsem ještě neomdlela? přemítala Valentina. Nicméně stále se jí dařilo stát pevně, s hrdě vztyčenou hlavou. Pokud má zemřít, a zemře jako statečná Angličanka.

„Jsi dcerou chána Džávida a já nemohu připustit, aby na zemi zůstala jakákoli stopa po mém bratrovi. Doufal jsem, že všechny stopy se mi podařilo smést z povrchu zemského již před dávnými lety! Nic z chána Džávida nesmí zůstat naživu, protože pak by zůstal ve vzpomínkách té bytosti i on a já nedovolím, aby se stal nesmrtelným! Tvůj otec — ďábel zatrať jeho duši! — mi všechno sebral. Ukradl má práva prvorozeného, místo nejstaršího syna v srdcích mých rodičů! Ukradl mi trůn Velkého Chána gerajských Tatarů!“

„Já ale nejsem dcerou chána Džávida!“ zaječela na něj Valentina z plných plic.

„A já říkám, že jsi!“ triumfoval a s těmito slovy se sehnul a popadl silnou paží Valentinu kolem pasu a přehodil si ji — obličejem dolů

— přes sedlo. „Zničím tě, krásná neteřinko, ale nejdřív si s tebou užiju! A pak, až vykonám to krvesmilstvo, tě přenechám svým bojovníkům!“

„Ne!“ Borte Chatún vstoupila do hloučku jezdců, kteří ji nechali projít. „Sundej tu ženu! Mluví pravdu! Osobně jsem ji prohlížela a nenašla jsem na ní znaménko našeho rodu! Tvůj vyzvědač si nepočkal dostatečně dlouho, aby se dozvěděl plnou pravdu.“

„Samozřejmě, že budeš za každou cenu chránit dítě chána Džávida, nemám pravdu, matko?“ Chán Temur mluvil s hořkým opovržením.

„Jaká škoda, žes nechránila i mé děti. Copak tě ta neviňátka nestraší ve snech?“

„Ach, ty se nikdy nezměníš, že?“ promluvila ohnivě. „Nikdy, ani jako dítě, jsi nedokázal nést odpovědnost za své činy. Vždycky jsi všechno sváděl na jiné, pamatuješ? Tvé děti jsou mrtvé celá ta léta jen kvůli tobě, zavinils to ty, nikdo jiný!“

„Ne!“ zavyl, jako by trpěl ohromnými bolestmi.

„Ano!“ ozvala se vztekle jeho matka. „Nikdy jsi nedokázal slyšet slova pravdy, protože jsi zbabělec! Zastav se tedy nyní a vy—

250

slyš mne, jestli máš odvahu! Ani tvůj otec, ani já jsme nikdy nedělali rozdíly mezi tebou a tvým dvojčetem. Věděli jsme, že tě mučí nečisté síly již od narození a pokud vůbec nějaké rozdíly byly, pak pouze ty, že jsme omlouvali tvé kruté a zbrklé skutky! Všichni! I Džávid, i tví mladší sourozenci, celá rodina! Když jsi pak svévolně vypálil Džávidův dům a vyvraždil jeho blízké, chtěl se tvůj otec pomstít na tvé rodině, ale Džávid tornu zabránil!“

„Protože je slaboch,“ vyštěkl chán Temur.

„Protože s tebou měl soucit!“ okřikla Borte Chatún svého syna.

„Protože nechtěl, aby tvá rodina nesla zodpovědnost za tvé krutosti, proto! Odjel z Krymu v naději, že tvým mukám ulehčí, ale tobě to nestačilo. Tys ho musel vyhledat a znovu ho zničit! Nikdy ti to neodpustím!

Ta mladá žena přehozená přes sedlo není dcerou tvého bratra. Je však přítelkyní sultánovy matky. Je vdova. Přijela do Kaffy lodí své rodiny ve společnosti svých bratranců, aby zmírnila bolest svého truchlení po manželovi. Valida Safíje jí důvěřuje natolik, že ji ke mně vyslala s jistou zprávou — to je pravý důvod, proč mne tato žena vyhledala!“

„Přesto,“ namítal chán Temur, „mí vyzvědači zaslechli její slova, kdy tvrdila, že se považuje za dceru chána Džávida. Proč by to tvrdila, matko, kdyby to nebyla pravda?“

„Její matka byla ženou tvého bratra v Istanbulu. Jmenovala se Mardžalla. Toho jitra, když jste napadli bratrův palác, odjela do města. Pak se vrátila domů, do Anglie. Protože porodila svému anglickému manželovi dítě za necelý rok po svém návratu domů, nebyla si Mardžalla jistá, kdo je pravým otcem dítěte. Proto mne tato žena navštívila, ale já jsem ji s největší pečlivostí prohlédla, a ona na sobě opravdu nemá znaménko našeho rodu. Nemůže být dcerou chána Džávida. Vím to. I tvé dcery na sobě znaménko měly, stejně jako všichni mí potomci ženského rodu. Zádné ostatní děti jiných žen tvého otce znaménko nemají. Proto není možné, aby tato dívka byla mou vnučkou. Okamžitě ji pusť!“

„Ne! Odvezu si ji do tábora a prohlédnu ji sám. Jsem přesvědčen, matko, že lžeš, abys zachránila tuto děvku, zrozenou ze semene mého bratra! Slyšel jsem o její cestě z Kaffy s osmanskými vojáky. Zádná cizinka by nevydržela takovou cestu, kdyby neměla ani kapku tatarské krve v žilách. Právě tento odvážný čin svědčí o tom, že je z našeho rodu!“

„Je Angličanka!“ vykřikla Borte Chatún a v jejím hlase již zaznělo zoufalství.

251

Její syn ho rozpoznal a krutě se zachechtal — vyhrál.

Borte Chatún si všimla vítězoslavného výrazu v synových očích a znovu se obrnila proti všem ranám, které jí kdy uštědřil. Proč ji tento netvor tak nenávidí? „Pusť tu ženu. Odneseme ji do mé jurty a tam ji můžeš prohlédnout,“ naléhala.

„Ne,“ odmítl rázně. „Možná ti ji však vrátím, až si ji ve svém táboře prohlédnu sám. Vyřiď Devletovi, ať se neopovažuje přijet do mého tábora, aniž předtím pošle zprávu a nepožádá mne o svolení. Jinak tuto ženu bez rozmýšlení zabiju, a je, či není Džávidovou dcerou.

Rozumělas mi dobře, matko?“

Borte Chatún přikývla. Odvrátila se od něj, prošla hloučkem jezdců a hrdě vzpřímená odcházela do svého obydlí. Ani jedinkrát se neohlédla.

Valentina ležela, zkoprnělá a vyděšená přes sedlo chána Te-mura. Krev se jí hrnula do hlavy, takže ztrácela vědomí. Snažila se hlavu zvednout. Krutá ruka ji přinutila ji sklonit.

„Lež klidně, děvko! Šetři síly! Chci tě mít ke svým rozkoším divokou a vzdorující! Nemám rád ženy, které leží jako poslušné zvíře — ale k těm ty nepatříš, co?“ Zasmál se. „Ty budeš bojovat až do konce, vidím ti to na očích!“ Pobídl svého poníka do klusu a Valentina svůj momentální boj vzdala. Omdlela a tělo jí úplně ochablo.

Chán Temur se smál pod vousy. „Ať jsi má neteř nebo ne, chci tě, děvko jedna,“ vrčel. „S tak silnou ženou, jako jsi ty, můžu mít krásné syny! Bez synů je má existence stejně nesmyslná jako bratrova. Nic po mně nezůstane, ale synové mi zajistí nesmrtelnost!“

Tábor chána Temura se skládal z deseti jurt. Byly postaveny pouhých pět mil od tábora Velkého Chána. Temur žil ve stepích po celý rok — opovrhoval civilizovaným životem ve městě, který ostatní gerajští Tataři vedli polovinu roku.

Svému rodinnému klanu dával najevo opovržení tím, že si schválně v letních měsících stavěl tábor nedaleko jejich. Velký (‘lim ho na radu své matky ignoroval. Pro vyvržence bylo to přehlížení mnohem pokořující než otevřený boj.

Chán Temur pořádal nájezdy na tábor své matky jen velmi zřídka, protože chán Devlet dokázal jeho přestupky trestat. Temur tedy raději obracel svou pozornost na bezmocnější oběti,

které se mu nemohly bránit.

Toho dne přivedla chána Temura do tábora Velkého Chána jen neuhasitelná, hluboká nenávist vůči Džávidovi. Džávid, tak dlou-252

ho mrtvý…, by najednou mohl mít pokračování ve své dceři! Zvědem chána Temura v táboře Velkého Chána byla postižená, ošklivá dívka, jejíž šilhavé levé oko bylo všemi považováno za oko zlého ducha. Nikdo s tím odporným stvořením nechtěl mít nic společného, a tak dívka zůstala v otcově jurtě a svým stárnoucím hašteřivým rodičům — příbuzným Otce chána Temura — dělala služku. Chán Temur ji chytil před dvěma lety ve stepi, kam se samotná uchýlila, a znásilnil ji s obzvláštní krutostí. Jakmile ji připravil o panenství, donutil dívku pokleknout a sadisticky ji zneužil, ale k vlastnímu údivu zjistil, že nekřičí bolestí, ale rozkoší. Když bylo po všem, padla mu k nohám a prosila, aby se mohla stát jeho otrokyní. Jmenovala se Oelun.

Chán Temur se nikdy předtím s ženou, jako byla Oelun nesetkal. Nejprve ho trochu děsila, protože její hříšnost a zpustlost dosahovala téměř jeho vlastní. Pak si uvědomil, že si svou bolest vychutnává vlastně jen z donucení — vždyť byla tak opuštěná… Ve skutečnosti si Oelun toužebně přála ho jakkoli potěšit, aby se jí zmocňoval znovu a znovu. Uvědomil si, jaký poklad pro něho představuje — v táboře Velkého Chána mu sloužila jako jeho vlastní zrak i sluch…

Temur dal Oelun dva holuby, k nimž připínala své zprávy naškrábané kostrbatým písmem, a posílala je zpět k němu. Divil se, že ta kreatura vůbec umí psát. Zřejmě se to jedné zimy v Kaffě naučila — z čiré nudy. Odměnou za její vyzvědačskou činnost jí byly jeho občasné návštěvy, kdy se jí drasticky zmocňoval, aby sám sobě ulevil. Někdy se bavil tím, že nechal Oelun znásilnit a díval se na ni. Podrobila se, protože ho milovala a toužila po jediném — jakkoli ho potěšit. Temur Oelun podezíral, že ve skrytu duše doufá, že by se jednoho dne mohla stát jeho ženou. Její sen jí nerozmlouval, protože díky němu byla ke všemu ochotná a poslušná. Věděl však, že přijde den, kdy ji bude muset zabít.

Jakmile dorazil do tábora, seskočil z koně a sundal svou zajatkyni. V náručí ji odnesl do jurty a poručil ženě uvnitř: „Přines vodu, Esugen! Chci, aby se tahle děvka probralaľ‘

Zena s dlouhými, prořídlými vlasy a obličejem zbrázděným léty utrpení mu věnovala zamračený pohled, ale poslechla.

Valentina se probírala k vědomí a první myšlenkou pro ni bylo, že se jí už nepřekrvuje hlava. Raději však stále nechávala zavřené oči. Ze všech sil se snažila rozpomenout, co se s ní vlastně stalo a jakmile jí hlavou bleskla vzpomínka na tatarský tábor, neubránila se zaúpění. Prudce otevřela oči. Zírala přímo

253

do obličeje chána Temura. Otřásla se. Snad ještě v žádné tváři neviděla tolik zloby. Z oholené hlavy mu visel úzký copánek a dlouhý francouzský nos se jaksi nehodil ke žluté pleti, vysokým lícním kostem a neproniknutelným, šikmým černým očím.

Uzké rty zkřivil do šklebu a vycenil na ni ostré nažloutlé zuby. „Jsi velice krásná,“ zavrčel. „Mrzí mě, že nejsi panna, ale s radostí si tě podmaním i tak. Do večera tě zkrotím jako každou děvku a zítra ráno tě nechám kleknout na kolena a žadonit, abych tě šoustal.“ Krutě přitiskl své úzké rty k jejím.

Valentina nebyla zase tak bezmocná, jak čekal, protože se ji podařilo kousek ucuknout a vší silou se mu zakousla do rtu, až ucítila slanou chuť krve a zaslechla jeho překvapený výkřik bolesti. „Nikdy!“ zašeptala ochraptěle.

Chán Temur vztekle zablýskal očima. Lehl si na Valentinu, aby se nemohla ani hnout a několikrát ji prudce udeřil do obličeje, až jí hlava lítala ze strany na stranu.

Valentina však stále vzdorovala; plivla mu do tváře slinu zbarvenou jeho krví. „Nikdy!“ opakovala chraptivě.

Zena z jurty přiběhla, aby chánovi Temurovi otřela obličej a Valentina si v jejím výrazu všimla směsice obdivu a lítosti. Rychle od ní pohled odvrátila, protože něco soucitně drmolila do ucha svému pánovi a hadříkem mu něžně otírala obličej.

Chán Temur rozlíceně vyskočil a odstrčil ženu stranou. „Jdi mi z cesty, Esugen!“ Zvedl Valentinu za vlasy — hustý pramen jejích hedvábných vlasů si omotal kolem zápěstí: „Za tuhle potupu draze zaplatíš, děvko! Draze!“ a vyvlekl ji ven z jurty.

Zamrkala, oslepená jasným slunečním svitem, protože v jurtě bylo šero. Chán Temur ji táhl doprostřed tábora, ačkoliv se mu vzpírala a bránila se. Na prostranství byly do země zaraženy dva kůly. Na nich byla připevněna kožená pouta. Temur jí provlékl zápěstí smyčkami a pevně je utáhl, ale ne zase tak pevně, aby jí přerušil průchod krve do rukou.

„Teď se, děvko, dozvíš, jak se platí za to, když mě někdo urazí!“ zavrčel. „Tataři! Přineste si biče!“

Visela roztažená mezi dvěma kůly a špičkami nohou se jen lehce dotýkala země. Na chánův rozkaz vyběhla z jurty Esugen

a s úklonou dala Temurovi do ruky bič. Chvíli si hrál s jeho koncem a pak promluvil k hordě mužů, kteří se kolem něj shlukli

s biči v rukou.

„Sundejte si ostré hroty. Chci z ní dostat jen šaty, ale nechci jí udělat šrámy na kůži.“

254

Valentina vyděšeně sledovala, jak muži stojící kolem ní šlehají svými biči jejím směrem. Přestože každou ránu cítila, nijak zvlášť to nebolelo. Její šaty se však postupně měnily v cáry, až nakonec vůbec nebylo poznat, že kdy na sobě měla rozkošné Sametové tatarské oblečení. Když z ní visely jen tenké proužky látky, přikázal chán Temur Esugen, aby je z ní strhla a ona spěšně jeho rozkazu vyhověla.

Když stála zády ke svému pánovi, zašeptala Esugen potichoučku:

„Jste velmi statečná žena, ale chováte se bláhově. Nakonec si stejně prosadí svou.“

Valentina zavrtěla hlavou. „Ne,“ řekla stejně tiše. „Já se raději zabiju.“

Esugeniny tmavé oči se dívaly soucitně. „Nikdy vám nedá možnost se zabít,“ řekla varovně. „Budete žít tak dlouho, dokud se on sám nerozhodne váš život ukončit.“ Pak od Valentiny o krok ustoupila.

„Už je zcela nahá, můj pane Temure.“

Chán Temur pomalu přišel až k Valentině. Pozorným zrakem a všetečnýma rukama ji prohlížel a hledal rodinné znaménko, Nakonec spokojeně přikývl. „Takže matka nelhala. To je skvělé, protože já si tě radši vezmu za manželku, než abych tě zabíjel. Kdyby se totiž ukázalo, že jsi dcera chána Džávida, zabil bych tě bez milosti. Teď tě však musím potrestat za to, jak jsi mě urazila. Esugen! Přivaž jí nohy!“

Zena poklekla a přivázala Valentininy roztažené nohy ke kůlům, takže dívka nyní visela mezi kůly s roztaženýma rukama i nohama. Chán Temur si oběť prohlédl — pomalu kolem ní obcházel.

Valentina sebou cukla, protože zaslechla prásknutí biče.

Věděl přesně, co dělá — uštědřoval jí palčivé rány přes záda a zadnici. Za chviličku cítila, jak jí celá záda hoří. Nevydala ze sebe ani hlásku. Znovu ji obešel a postavil se před ni. Zvedal pravidelně bič a nechával jej dopadat na její břicho a prsa, až byla poseta úzkými narudlými proužky. Zírala na něj jako němá. Pomalu přikývl a ještě jednou se k ní postavil zezadu. Bič dopadl znovu na záda.

Ještě ji několikrát krutě šlehl bičem, až se Valentina ve svých těsných poutech svíjela bolestí. Vůbec netušila, jak vzrušující jsou její pohyby pro ostatní muže. Někteří si chtivě olizovali rty.

Chán Temur viděl, že dosáhl svého, a tak se svým mučením ustal. Obrátil se k mužům.

„Za trest tady bude viset celý den,“ prohlásil. „Její přirození, zadek a ústa jsou jen pro mne. Jinak se s ní můžete bavit, jak

255

chcete, ale nezapomeňte — pokud mne obšťastní a pokud bude nosit mé dítě, udělám z ní svou ženu.“ A odkráčel zpět do jurty s Esugen v patách.

Valentina nevěděla, jestli má křičet bolestí, nebo se poddat svému šílenému strachu. Všude kolem ní stáli Tataři a zírali na její nahé bezmocné tělo. Vypadali jako vlci, obcházející svou kořist. Nakonec k ní přistoupil jeden mladík. Smál se jí přímo do obličeje a uchopil jedno její ňadro. Sledovala ho; bála se zavřít oči, protože nevěděla, co přijde dál. Další rozšklebený Turek se k němu připojil a popadl do špinavé pracky druhé ňadro. Mačkal ho a přejížděl po něm drsnou rukou, štípal ji a bolestivě svíral bradavku mezi prsty.

„To jsou kozy, Boale!“ řekl uznale první muž. „Naprosto skvělý kozy!“

„Kozy, se kterejma by se spokojil i samotnej král, Guyuku,“ přikývl druhý.

Guyuk sklonil hlavu a vzal bradavku do úst. Sevřel rty a sál ji jako kojenec. Pak stiskl pevněji: „Hmmm,“ zamručel slastně a zvedl oči ke šklebícímu se kamarádovi. „Je krásně slaďoučká, Boale. Jen si to zkus!“

Vrátil se ke svému drsnému laskání, zatímco druhý muž hlasitě zamlaskal nad druhým ňadrem.

Valentině se koulely po tvářích slzy. Nemohla udělat vůbec nic, aby těm odporným chlapům unikla. Vydržím to, když se nepoddám svému strachu, říkala si v duchu. Aspoň že mě nesmějí znásilnit.

Přesto zde není úniku a Padraic ji už nikdy v životě nebude chtít, když ji tak příšerně zneužijí.

Oba muži u jejích ňader slastně sáli a zuby se zarývali do její citlivé kůže. Náhle zalapala po dechu a snažila se prohnout v zádech, protože ji nějaké ruce uchopily za půlky. Kruté pevné prsty se jí bolestivě zabořily do kůže a ona málem omdlela, protože ucítila smrdutý dech páchnoucí po česneku, jak jí cizí hlas šeptal do ucha ty nejhorší obscénnosti, které kdy slyšela. Turecky sice neuměla dokonale, ale rozuměla až příliš. Náhle se přidali i ostatní, rozepínali si kalhoty a vytahovali své naběhlé orgány a hladově si je o ni třeli.

„Alláhu! Jak já bych ji chtěl!“ sténal nějaký hlas.

„Zádná ženská ti nestojí za to, aby tě pak zabili,“ odpověděl mu starší, moudřejší muž, který se tiskl Valentině k boku.

„Všechny nás zabít nemůže, Juchi.“

Juchi se rozesmál. „Ale to víš, že může. A ta smrt, která by 256

tě čekala za krátký okamžik rozkoše, by byla strašlivá. Radši si užij s některou naší táborovou děvkou, Kusalo. Jedině tak se dožiješ zítřka.“

Valentina sténala hrůzou z toho, co se s ní děje. Snažila se ze všech sil udržet chladnou hlavu. Nepochopili to. Šklebili se na sebe a zase ji začali hladit a štípat.

„Helemese, tak jí se líbí to, co s ní děláme, že jo, děvko?“

„Neee!“ zakvílela.

Rozesmáli se a jeden vykřikl: „Je tak krásná, růžová! Přesně vím, jak její touhu ukojit!“ Tatar poklekl, vztáhl ruku mezi Valentininy nohy a když roztáhl její jemné poupě, začal je olizovat obrovským, mokrým jazykem.

Valentina otevřela ústa a chtěla vykřiknout. Svaly na jejím napjatém hrdle se napínaly, ale žádný zvuk jí z úst nevyšel. Mezi roztaženýma nohama jí vzdychal a hekal ten chlap a oplzle komentoval její genitálie: „Chutná jako med divokejch včel!“

„Nebuď nenasytný, Urusi!“

Uruse odtáhli stranou a jeho místo zaujal jiný Tatar, který jazykem přímo hodoval ve Valentinině rozkroku.

Již nemohla déle snášet to ponížení, kterému byla vystavena. Její tělo náhle v horkém slunci ochladlo jako led, obrátila oči v sloup a hlava jí ochable padla na hruď.

Až za několik minut si horda zdivočelých chlapů uvědomila, že omdlela. Zklamaní z toho, že jejich oběť nemůže déle vychutnávat jejich skvostnou pozornost, svou kratochvíli zakončili a nechali ji o samotě.

Visela v bezvědomí na kůlech, dokud k ní nepřišla Esugen a nepřiložila jí ke rtům vak s vodou. Valentina předstírala, že je stále v bezvědomí, protože se obávala, že když dá najevo sebemenší známku života, začne všechno znovu. Věděla, že déle by to už nevydržela. Jemná kůže ji pálila od ran bičem a navíc byla doruda spálená od žhavého slunce. Po celém těle měla škrábance a modřiny a bradavky měla zkrvavené a pokousané.

„Váš dech vás prozradil, cizí ženo. Napijte se vody. Nikdo tady není,“ šeptala Esugen soucitně.

Valentina dychtivě polykala doušky nechutné vody a svlažovala si zcela vyprahlé hrdlo.

„Nejdřív jen trochu,“ varovala ji Esugen a odtáhla vak s vodou od Valentininých rtů.

„Kdo…, kdo jste?“ vyhrkla Valentina.

„Jsem nešťastná otrokyně chána Temura,“ odpověděla Esu-257

gen. „Kdybych měla to štěstí a obdařila ho dětmi, mohla jsem být jeho ženou. Teď máte takovou příležitost vy. Modlím se za vás, ať mu dáte syny, po nichž touží, jinak skončíte jako já. Zivot ve stepi je krušný i tak, ale pro otrokyni dvojnásob.“ Esugen nechtěla vzbudit podezření tím, že je s Valentinou dlouho, a raději se rychle vrátila do jurty.

Valentina na nějakou dobu znovu upadla do mrákotného stavu. K plnému vědomí ji probudil až chán Temur. Jak se odpoledne chýlilo ke konci, vyšel z jurty a beze slova si ji prohlížel. Zezadu ji krutě popadl za vlasy a tím ji probral. Valentina otevřela oči a zjistila, že zírá chánu Temurovi do obličeje.

„Oči jako drahokamy,“ poznamenal tiše. „Máš obličej i postavu vhodnou přímo do sultánova serailu, děvko. Na trhu s otroky v Kaffě bych za tebe dostal celé jmění a kdybych se s tebou vydal až do Istanbulu, byl by to dvojnásobek. Ale ani jedno z toho neudělám. S radostí se tě zmocním sám.“ Rozepnul si kalhoty, vytáhl obrovitý penis a začal si ho třít o její rozkrok. „Myslím, žes dostala pořádnou lekci, má krásná tygřice. Jen si představ, jaké to mohlo být, kdybych svým mužům dovolil, aby se tě zmocnili úplně. Každý otvor tvého těla by byl teď naplněn jejich chtíčem až po okraj.

Zakrátko dovolím Esugen, aby tě odvázala. Nejprve tě vykouPC a pak se mi podvolíš. Já budu tvým pravým a jediným pánem, děvko. Vypustím své sémě do tvého lůna, kde určitě vzklíčí. Dáš mi vytoužené syny a já se tak stanu nesmrtelným — jakým se mrtvý chán Džávid už nikdy nestane!“ Pohladil ji po vlasech téměř něžně.

„Dáš mi silné syny!“ V očích mu vzplál téměř šílený plamen.

„Nikdy!“ vyrazila ze sebe nenávistně, až vyděšeně ucukl. Bezděčně ustoupil.

Rozesmál se. „Výborně! Nechováš se poraženecky — to bych ani nechtěl. Jakmile mě přijmeš za svého pána a jakmile mě obdaruješ syny, udělám z tebe královnu. Položím ti k nohám celý svět.“ Pak se bez dalšího slova otočil a zmizel.

Celé tělo ji strašlivě bolelo a pálilo, ačkoliv nohy a paže měla úplně ztuhlé od pevných pout. Slunce se sklonilo k západu a přestalo spalovat její světlou pleť. Ruch v táboře utichl, protože všichni Tataři byli v jurtách. Náhle ji někdo zezadu uchopil, bleskově jí přitiskl dlaň na ústa a mezi rty jí cpal nějaký hadr. Necitelné ruce jí roztáhly půlky a ofla ucítila, jak se do ní snaží proniknout silný tvrdý pyj.

258

„Budu tě šoustat do toho krásnýho zadku, madam,“ chroptěl neznámý násilník. „Nikdo nás neuvidí a já jsem se ujistil, že ne —!“

Stejně nečekaně jako se vynořil, zase zmizel. Jeho pokus

o znásilnění skončil velmi rychle. Valentině někdo vytáhl hadr

z ust a ona vděčně nasála čerstvý vzduch do plic. Náhle jí drsný hlas zašeptal do ucha: „Neříkejte ani slovo, lady! Vaše záchrana je na dosah!“

A pak zase osiřela. Když pominul její šílený strach, začala vnímat stíny probíhající mezi jurtami. Padla noc a tisíce hvězd neosvětlovaly tábor příliš jasně, takže je nerozeznávala.

Zničehonic se doprostřed tábora přihnala tlupa jezdců. Srdce se jí divoce rozbušilo.

„Cháne Temure! Vylez ven a postav se čelem svému osudu!“ vyzval Velký Chán svého staršího bratra.

Na okamžik se rozhostilo naprosté ticho, ale pak se dveře všech jurt rozlétly a ven se vyřítili jejich obyvatelé se zbraněmi v rukou.

Vyráželi ze sebe příšerný válečný ryk. Muži na koních také křičeli Valentině zněl jejich křik jako radostný jásot. Pobídli své poníky a zaútočili nesmírnou silou na Temurovy muže. Vzápětí nebylo možno vypozorovat, kdo je kdo ozýval se jen hluk boje muže proti muži.

Zeny a děti vykukovaly ze dveří jurt. Valentina ze svého místa u kůlů sledovala vřavu, poslouchala cinkot mečů dopadajících na štíty a do nosu jí pronikl pach potu a krve, který zanedlouho pohltil celý tábor. Zranění koně vydávali strašlivé zvuky, ale jezdci měli zjevně převahu. S pomocí svých zvířat tlačili nepřátele doprostřed tábora, prakticky přímo před Valentinu.

Netrvalo dlouho a muži byli odzbrojeni, ženy a děti vyvedli muži Velkého Chána z jurt. Zeny naříkaly a kvílely. Viděly porážku svých mužů, takže je přepadl šílený strach. Všechny byly ze svých rodů z nejrůznějších důvodů vyhnány a Velký Chán bude vůči nim určitě nemilosrdný.

Zeny k sobě tiskly děti a vzlykaly čím dál tím hlasitěji, protože přímo před jejich očima vojáci likvidovali jejich muže, dokud nezůstal naživu jen jediný. Byl to chán Temur, sražený na kolena, ale stále vzdorující.

„Zab mne, zab mne vlastní rukou, jestli si troufneš, bratříčku,“ provokoval chána Devleta.

„Moc bych si to přál, Temure, ale tato pocta patří jinému,“ odpověděl chán Devlet.

Náhle se ze stínu vynořil další jezdec. Měl zahalený obličej. 259

Pomalu projížděl táborem a vojáci Velkého Chána mu dělali cestu. Konečně se tyčil vysoko nad chánem Temurem a v rukou pevně svíral dlouhý oštěp.

„Mám zemřít zbraní nějakého zbabělce bez tváře?“ vyštěkl chán Temur. „Snad bych alespoň mohl spatřit obličej svého kata.“ Bojovník zvedl ruku. Rozvázal si závoj, který mu zakrýval obličej a ukázal odsouzenci své rysy. Valentina mu do tváře neviděla.

Chán Temur ze sebe vydal přidušený výkřik a doširoka otevřel oči v nesmírném úleku. „Ty!“ sykl. „Nemůže to být pravda, to ne!“

Jezdec beze slova zvedl oštěp a zabodl ho Temurovi přesně do srdce.

„Ne! Ty ne! Ty ne!“ zašeptal chán Temur a pak se svalil mrtev na záda a rukama svíral oštěp v marné snaze si ho vyrvat z těla.

Muž na koni si znovu zakryl obličej závojem a pak zmizel stejně tajuplně, jako se objevil.

Valentina před sebe zírala v naprostém překvapení. Kdo to zabil chána Temura? Temur ho bezesporu poznal. Připadalo jí, že prožívá zlý sen.

Vzápětí jí byla uvolněna pouta. Než mohla upadnout — byla příliš zesláblá, než aby dokázala stát na vlastních nohou — zachytily ji známé, pevné paže. Když se ohlédla, uviděla Tatara jménem Kusala, jak leží mrtev na zemi s nožem v zádech. Přestože se dívala, vytáhl jeden z Devletových mužů svůj nůž z mrtvého těla, očistil ho o oděv zabitého a zasunul si ho zpět do pochvy.

Lord Burke nevěřil vlastním očím — nepoznával zbičované a pokousané tělo své milované. On i Murrough z toho byli vskutku zděšeni. „Neboj, všechno bude v pořádku, miláčku,“ ujišťoval ji a líbal ji na čelo. Nesl ji na konec tábora, kde na ně čekali uvázaní koně. Pečlivě ji zabalil do svého pláště a posadil k sobě do sedla tak něžně, jak jen dokázal. „Musíme počkat na verdikt Velkého Chána, co provést s ostatními, Val,“ vysvětloval. Usedl do sedla za ni a pobídl koně směrem ke středu tábora.

Ze skupiny žen a dětí vyběhla Esugen. Padla na kolena a zoufale oplakávala svého pána, pevně ho objímala, až se celá potřísnila jeho krví.

Chán Devlet kývl na jednoho z velitelů. Okamžitě před něj předstoupil. Vytáhl zpoza pasu garotu a ubohou ženu uškrtil. „Její první reakcí je zoufalství,“ poznamenal chladně Velký Chán. „To by vzápětí vystřídaly myšlenky na pomstu, protože ona ho milovala.“ 260

Obrátil se k dalšímu ze svých mužů. „Utni mému bratrovi hlavu. Tentokrát chán Temur odplatě neunikne. Nemíním ani dovolit, aby o

něm začaly kolovat podivné legendy. Rozčtvrťte jeho tělo. Každou čtvrtinu ponese jeden z mých mužů. Rozjedou se do čtyř světových stran a po deseti mílích se kusu těla zbaví. Každá část těla musí být pohozena na jiné světové straně. Nesmí se pohřbít — necháme ho vlkům a supům, pokud ho vůbec budou chtít.

Tu ženu pohřbíme do hrobu a navršíme na něj mohylu z kamení, aby ji divoká zvěř nevyhrabala. Byla přinejmenším věrnou ženou, takže si tuto poctu zaslouží.“

Velký Chán se zadíval na skupinu schoulených žen a dětí. „Vás si rozeberou mí muži. Zádná z vás nebude oddělena od svých dětí. Dívky nad dvanáct let jsou považovány za ženy. Chlapci starší sedmi let budou převychováni v rodinách v mém táboře jako věrní válečníci, loajální svému lidu. Ať se nyní stane tak, jak jsem rozkázal!“ Dal znamení a muži se ihned dali do plnění povinností.

Padraic seděl za Valentinou a pevně ji objímal, aby se nezhroutila. Cítil, jak se chvěje, a srdce se mu sevřelo bolestí. „Už je všechno v pořádku, Val,“ promluvil něžně.

Obrátila k němu svůj překrásný obličej a poprvé od svého vysvobození ze zajetí mu pohlédla zpříma do očí. Její pohled byl vyděšený, plný zmatených citů, které nechápal. „Nejsem si tak jistá, že všechno bude v pořádku, Padraici,“ řekla mu zvláštně dutým hlasem a pak se od něho odvrátila.

Tábor chána Temura byl vypálen, protože Velký Chán nechtěl získat nic z bratrova majetku. Skupinu jezdců halila temná sametová noc. Mířili zpět do svého tábora v širé stepi. Srpek měsíce zářil téměř oslepujícím bilým světlem, takže cestu nemuseli hledat. Za nimi šlehaly k nebi plameny — poslední stopa existence chána Temura. V čele jejich skupiny pyšně cválal jezdec s trofejí symbolizující jejich skvělé vítězství — třímal v ruce vysoký kůl, na němž byla nabodnuta zrádcova hlava.

Pro rod gerajských Tatarů znamenal tento okamžik konec jednoho a začátek druhého, zcela nového života.

261

9

Borte Chatún po nejstarším synovi netruchlila. Slzy za chána

Temura prolila již před dávnými lety. Pohled na jeho hlavu nabodnutou na kůlu byl pro ni úlevou. Již nebude nikoho déle ohrožovat svou zlobou.

Nejvíce se však obávala o Valentinu a nesmírně ji šokovaly krutosti, jimž byla tato krásná žena podrobena za tu krátkou dobu, co ji držel Temur v zajetí.

Jediným pohledem do obličeje Angličanky zjistila, že je v hlubokém šoku. „Přineste ji do jurty,“ přikázala lordu Burkemu. „Postarám se o ni se svými služebnými.“

Padraic donesl Valentinu dovnitř a něžně ji položil na vrstvu polštářů. Odvrátila od něj obličej.

Borte Chatún ho laskavě, avšak rozhodně vyhnala ven a spustila těžký brokátový závěs oddělující ženskou část jurty od mužské. Sundala z Valentiny Padraicův plášť a s hrůzou hleděla na zmučené tělo. To překrásné bělostné tělo, na němž ještě toho rána hledala znaménko, to dokonalé tělo bez jediného kazu, bylo nyní poseto stopami po ranách bičem, spáleno doruda sluncem a snad všude se daly najít modřiny a stopy po kousnutí.

„Dítě moje, musíš se mi svěřit,“ řekla tiše. „Znásilnili tě? Nebuď zbytečně ostýchavá, protože pokud jsi byla znásilněna, dokážu tě uchránit od komplikací, které by ti zničily další život. Chápeš?“ Valentina přikývla. „Ne,“ zašeptala. „Neznásilnili mne. Chán Temur to plánoval až na dnešní noc, ale to, čeho se na mě dopustili, bylo stejně ohavné. Do konce života na to nezapomenu!“ Pak zdráhavě vyprávěla Bone Chatún o svých strašlivých zážitcích.

Když skončila, Borte Chatún podotkla: „Tataři dokáží být krutí, dítě. Já to vím nejlépe. Když jsme se před lety dostaly se sestrou do zajetí, byly jsme donuceny sledovat muže mého manžela, kteří znásilňovali naši matku. Rekli nám, že se musíme dívat, abychom lépe pochopily svůj nadcházející osud. Když s matkou skončili, téměř nedýchala, protože ji znásilnili strašlivě krutě. Prořízli jí tedy hrdlo. Náš otec přišel o rozum, protože i on musel vše sledovat. Tomu před našimi zraky usekli hlavu.

Té noci jsme byly se sestrami znásilněny muži, kteří se měli stát našimi manželi. Znásilnili nás veřejně, společně před ostatními, abychom si nemohly myslet, že některá z nás unikla.“

„J-j-jak jste se pak mohla zamilovat do muže, který se na vás 262

dopustil tak strašlivých věcí, madam?“ zakoktala Valentina přes vzlyky.

„Bylo mi patnáct, dítě. Mým sestrám třináct a dvanáct. Když jsi

mladá, chceš žít. Dokonce věříš, že budeš žít navěky, ano! Nejprve jsem manžela nenáviděla. Zivě se mi vracely vzpomínky na to, co se stalo s mou rodinou, se mnou samotnou i s mým domovem ve Francii. Jakmile jsem se stala enceinte, odmítala jsem připustit existenci dítěte, dokud ten život ve mně nezačal prudce růst a ozývat se. Dítě je přece nevinné, nemůže za otcovy hříchy, přesvědčovala jsem se a od té doby se má nenávist vůči manželovi trochu zmírnila. Často se mi však potom neodbytně vracela myšlenka, zda má nenávist vůči manželovi náhodou neměla vliv na duševní vývoj našeho nejstaršího syna.

Jakmile nenávist přestala být hlavní náplní mého života, konečně mi začalo docházet, v jakém prostředí se nacházím. Rychle jsem pochopila, že Tataři opravdu žijí naprosto jinak než Francouzi.

Umučili a zavraždili mé rodiče pouze proto, že takové jednání odpovídá jejich způsobu života. Za všechna ta léta, která jsem prožila jako tatarská žena, jsem nikdy tyto krutosti nedokázala akceptovat, ale přinejmenším již chápu jejich příčiny. A můžeš mi věřit, dítě, že Tataři v průběhu let ztrácejí svou krutost. Všichni vyjma mého nejstaršího syna, v jehož rukou sis musela prožít tak ponižující věci. Nesmírně se ti za to omlouvám, ale vím, že vše překonáš. Teď ti ale musím ošetřit rány, aby se ti nezanítily.“

„Začala jste svého manžela milovat,“ opakovala Valentina. Tentokrát její věta zněla jako prohlášení.

„Ano, dítě. Krutost je totiž pouze jedna strana mince. Tataři umějí být i velice laskaví. Právě děti nás s manželem sblížily. Nesmírně je zbožňoval a nevzal si žádnou další ženu, dokud Džávid a jeho bratr trochu neodrostli. Nejprve jsme se s manželem spřátelili. Později jsem se do něj zamilovala. Tady skutečně nežijeme v civilizovaném světě, jakým je například Francie.

V Asii musíš být velmi odolná, abys nezahynula. Přežijí pouze ti nejsilnější. Spousta z toho, co jsem nejprve považovala za krutost, se později ukázalo být pouhým prostředkem umožňujícím přežití. Ano, postupně jsem se do manžela zamilovala a on se zamiloval do mě.

Dokonce mi dal jméno nejoblíbenější ženy svého slavného předka Temuchina, kterého na Západě znají pod jménem Čingischán.“ Odmlčela se a ani Valentina nepromluvila. Borte Chatún po-

263

malu, velmi pečlivě, omyla její potlučené tělo. Valentina se zarděla

studem, když matka Velkého Chána jemně vymývala její

nejintimnější část těla. Používala k tornu malý váček vyrobený z hebké kůžičky nenarozeného kůzlete. K váčku byl připevněn kus střeva, nataženého do úzkého dutého vyhlazeného klu, na několika místech provrtaného. Bone Chatún zavedla kel do přirození své pacientky a začala mačkat váček, z něhož přecházela jakási tekutina střevem až do klu ve Valentininých útrobách.

„V tom váčku je teplá voda s léčivými bylinami a kamencovým práškem. Byliny zaručí, že ti neuškodí žádné cizí výměšky a kamenec zase zúží tvou štěrbinku tak, jako bys byla panna. Tvůj snoubenec tě zjevně velice miluje a jakmile se vezmete, budeš mu moci poskytnout spoustu potěšení a rozkoše,“ usmála se Borte Chatún.

Valentina stále mlčela. Cítila se trapně při tak intimním vyšetření a následná ženina slova ji uvedla do rozpaků. Pak přišla

mladá služebná a vyčesala Valentině z vlasů všechen prach

a špínu. Následovalo mytí vlasů v navoněné vodě, další česání a vysušení ručníkem. Bone Chatún pak natřela Valentininy rány příjemně vonící mastí.

„Dnes chci, abys spala nahá, má milá,“ prohlásila matka Velkého Chána. „Pod hebkou přikrývkou se budeš cítit dobře. Máš hlad?“

„Ne, paní. Jen žízeň.“ Přestože Valentina od rána nic nejedla, úplně ztratila chuť k jídlu.

Borte Chatún přikázala, aby její pacientce přinesli posilující nápoj.

„Připravím ti odvar z bylin, které ti pomohou klidně usnout,“ řekla.

„Pořádný spánek tě vyléčí ze všeho nejlépe. Vím, že se chceš co nejdříve vrátit do Kaffy, ale několik dní zde budeš muset zůstat, aby se ti zacelily rány a abys získala svou ztracenou sílu. Alespoň si můžeš být jistá, že vám na zpáteční cestě nehrozí žádné nebezpečí ze strany chána Temura. Jsem tornu moc ráda.“

Valentina žíznivě vypila pohár až do dna. Pak se znovu opřela do měkkých podušek.

Bone Chatún ji pečlivě přikryla a nechala ji v malé místnůstce, oddělené závěsy, o samotě. „Dobře se vyspi, dítě.“

Valentina ležela s otevřenýma očima a zírala na vrbové pruty tvořící strop juny. Přestože ji dokonale vykoupali, umyli a učesali vlasy, připadala si stále nečistá. A může se jí někdo divit? Možná, že její tělo umyli dokonale, ale nedokázali jí vyčistit pa-

264

měť. Vzpomínky na způsoby, jimž se musela trpně podrobit a nechat se zneužívat odpornými ústy a rukama, jí zůstávaly v hlavě. Matka

měla pravdu. Východ je nebezpečné místo. Ona si však ani v nejdivočejších snech nedokázala představit, že je možné ženu tak brutálně zneužít a přitom ji ve skutečnosti ani neznásilnit. Otřásla se. Vzpomínky byly ještě příliš čerstvé. slzy se jí řinuly po tvářích, i když po bylinkách Borte Chatún konečně usnula. Propadla se do bezesného spánku.

Spala až do dalšího večera, pomalu se probouzela, cítila každou kůstku v těle. Místnůstka, v níž spala, byla příjemně vyhřátá díky malé pánvi se žhavým uhlím, doutnajícím kousek od její postele. Na malé truhle stála bronzová lampa. Bledě zlatavým světlem zalévala celou místnost. Valentina se otočila a spatřila, že u postele sedí nějaký muž. Okamžitě se jí sevřelo srdce.

„K-kdo j-jste?“ zakoktala vystrašeně.

„Jmenuji se chán Džávid,“ zazněla tichá odpověď.

„Cožpak jsem zemřela?“ zeptala se zmateně Valentina. Nepřipadala si vůbec mrtvá. Naopak — celá se zpotila a její rány nepříjemně pálily.

Mužovy Ostře řezané rysy změkly, protože se na ni vřele usmál. Měl sněhobílé vlasy a jasně modré oči. „Ne, Valentino, nejsi mrtvá. Jsi stejně živá jako já. Jak se cítíš?“

„Hrozně,“ přiznala se. „Ale myslela jsem, že nežijete. Mé matce řekli, že jste byl zavražděn. Když jste byl naživu, proč jste dopustil, aby má matka podstoupila ty hrůzy se sultánem Muradem? Vždyť ona vás milovala!“

„A já jsem miloval ji, Valentino! Nemysli si nic jiného, na kolenou tě prosím! Děkoval jsem Alláhovi, že tvá matka nebyla doma toho jitra, kdy můj bratr přepadl a vyplenil můj palác. Neušetřil by totiž ani ji.“

„Ale vás, zdá se, ušetřil, pane.“ Mluvila s ním rozzlobeně. „Přestože vás sultánovi janičáři prohlásili za mrtvého! Vůbec tornu nerozumím.“

„Proč bys také měla, má nevinná anglická dámo? Můj svět se přece tolik liší od toho tvého, jak jsem slyšel. Prokaž mi tu laskavost a dovol, abych ti vše vysvětlil. Nechci, aby pro tebe byl chán Džávid krutý a bezcitný tatarský princ, který opustil tvou líbeznou matku a zanechal ji krutému osudu v sultánových rukou.

Toho jitra mě tvá matka vzbudila polibkem na rozloučenou. Chtěl jsem se s ní pomilovat, ale se smíchem mě odbyla, že prý nemá čas. Díky Bohu jsem ji poslechl, protože kdyby se opoz—

265

dila, zahynula by rukou mého bratra. Vzpomínám si, jak jsem jí říkal, že si toho večera všechno vyberu — i za ráno. Se smíchem odešla. Tenkrát jsem viděl Mardžallu naposledy.

Vstal jsem tedy, oblékl se a odešel do stájí, protože jsem každého jitra jezdíval na projížďky. Právě ve stájích mne přepadli. Svého vraha jsem nespatřil, ale udeřil mě tak silně, že jsem se ihned zhroutil k zemi a on se domníval, že nemohu být živ. Odspěchal pokračovat ve svém pleněnĺ. Ani na okamžik jsem neztratil vědomí, protože mi instinkt napověděl, kdo je můj nepřítel. Bylo jasné, že jím nemůže být nikdo jiný než můj bratr-dvojče.

Temur se svými pohůnky zničili vše, na co přišli a celý palác zapálili. Podle starobylého zvyku uťali všem obětem hlavy a nabodli je na kůly před branami do paláce. Já jsem nebyl o hlavu připraven, protože můj bratr trval na Lom, aby mě našli celého. Nechtěl, aby o mé smrti měl někdo sebemenší pochybnosti.

Nikdo jim neunikl. Pouze můj mladý pacholek, který mi ráno chystal koně k vyjížďce. Podařilo se mu z hořících stájí utéct. Schoval se totiž pod otep slámy a vrazi ho nenašli. Všiml si, že ležím na zemi a prohlédl mé zranění. Když zjistil, že jsem naživu, byť strašlivě zraněn, pomohl mi utéci. Můj bratr se ve svém šíleném drancování ani nenamáhal odvázat koně! Orda je tedy vyvedl ze stájí, protože v té chvíli hořela pouze střecha. Vyhnal ven všechny kromě dvou, na nichž jsme odjeli sami. Musel mě ke koni přivázat. Pak jsme vyrazili na dlouhou cestu do bezpečí.

Po několik týdnů, co jsme putovali, jsem byl v bezvědomí nebo napůl v bezvědomí. Orda o mě pečoval. Zamířil do malého nenápadného města na březích Cerného moře, tam prodal naše koně a zařídil plavbu na Krym.

Vůbec si na ni nepamatuji. Když jsme se dostali do Kaffy, Orda mě ukryl a snažil se najít mé rodiče. Museli jsme být velice opatrní, abychom se náhodně nesetkali s bratrem. Má matka moudře navrhla, aby se vše o mém přežití bratrova brutálního útoku utajilo, dokud Temura nechytí a nenaloží s ním podle tatarských obyčejů.

Jakmile se ukázalo, že nebude vůbec snadné ho chytit, vyslali jsme k sultánovi Muradovi emisara, aby zjistil, co se stalo s manželkou chána Džávida, s princeznou Mardžallou. Bylo nám řečeno, že princezna zemřela žalem a že sultánovi janičáři chána Temura zabili. Naštěstí jsem zůstal v úkrytu, protože se ukázalo, že zpráva o Temurově smrti byla nepravdivá. Můj bratr díky ďábelské náhodě smrti unikl.

266

Pak dodala: „Víte, pane, nejsem si jistá, jestli je lord Bliss můj pravý otec. Neříkala vám vaše matka, proč jsem zde‘?“

„Jistěže říkala, ale já tvým otcem nejsem, Valentino. Což mě nesmírně mrzí. Velmi by mě potěšilo, kdybych na tomto světě mohl po sobě zanechat dítě. Ty bys byla dcerou, na niž bych mohl být pyšný, drahá. Nikdy bych tě nepovažoval za dceru Mardžally, kdyby sis nesundala šaty.“

„Vy jste mě viděl, když vaše matka hledala znaménko svého rodu!“ vydechla pobouřeně Valentina a pevně si skousla ret.

Tiše se zasmál. „Viděl jsem tě a věř mi, když ti povím tajemství — tvé tělo je přesnou kopií těla Mardžally. Ona totiž měla nejdokonalejší tělo, které jsem kdy viděl. Pohled na tebe ve mně zažehl bolestné vzpomínky. I Mardžalla měla ve zvyku kousat se do rtu, když se dostala do úzkých, stejně jako ty.“

„Musel jste ji doopravdy milovat, že?“ šeptla Valentina.

„Ano, doopravdy jsem ji nesmírně miloval,“ odpověděl prostě. „A co se s vámi stane teď, pane? Když je chán Temur mrtev, můžete uplatnit svůj nárok nejstaršího na trůn tatarského vládce. Stanete se Velkým Chánem?“

„Není pravidlem, že trůn získávají nejstarší synové, Valentino,“ prohlásil Džávid. „Titul Velkého Chána získává mužský člen rodiny, který je nejváženější. Pravdou ovšem je, že kdybych nebyl přinucen k životu ve skrytu, otec by nepochybně vybral jako svého následníka mě, ale Velký Chán gerajských Tatarů nesmí být pouze muž schopný vládnout z trůnu, ale také vojevůdce schopný postavit se do čela tatarských vojsk v době války. Clověk s jakoukoliv vadou nesmí našemu lidu vládnout. V tomto ohledu smrt mého dvojčete nic nezměnila.“

„Nechápu,“ řekla zmateně.

„Velice mě těší a lichotí, má drahá, že sis toho nevšimla, ale já jsem mrzák. Od toho strašlivého rána, kdy mě přepadli v mém paláci, nemohu chodit. Jsem na spodní polovinu těla úplně ochrnutý. Měl jsem velké štěstí, že mohu normálně pohybovat horní polovinou.

Kdybych byl zdravý, chán Temur by již léta nežil, protože bych ho pronásledoval jako škodnou zvěř! Kdysi jsem vůči němu měl soucit, chápal jsem, že ho mučí zlí duchové, ale po tom masakru jsem neznal slitování. Kdybych jen mohl pohybovat celým tělem normálně, zavraždil bych chána Temura dávno! Pomstil bych se za všechno, čeho se na mě dopustil! Když jsem dnes jel na koni za bratrem Devletem, byl jsem pevně přivázán k sedlu, abych nespadl, a jel jsem mezi

bratrem a Ordou. Dávno jsem zapomněl na krásný pocit, když vítr člověku šlehá do tváře a on se řítí vpřed. Dnes jsem se poprvé za dlouhá léta dostal ze zajetí svého křesla na kolečkách!“

„To křeslo,“ špitla udiveně a pečlivě si ho prohlížela, „má doopravdy malá kolečka!“

Přikývl.

„Ach, pane! Moc se omlouvám!“ Z ametystových očí jí vytryskly slzy upřímné lítosti a chán Džávid natáhl ruku a pohladil ji po tváři. Palcem jí jemně přejel po rtech. „Jsi nesmírně krásná, dcero Mardžally,“ řekl se záměrem změnit téma a nemluvit o svých potížích. „Lord Burke má obrovské štěstí.“

Valentině se usadil v očích ztrápený výraz. „Nemohu se vdát za Padraice,“ konstatovala. „Nemohu se vdát za nikoho.“ Slzy se jí proudem řinuly z očí.

Přestal ji hladit po tváři a uchopil ji za ruku. „Copak se s tebou děje? Pověz, dítě. Třeba ti dobře poradím. Koneckonců jsem mohl být opravdu tvým otcem, nebýt krutých zvratů osudu.“

Zvedla k němu nešťastný pohled: „Jak si mohu vzít slušného a spořádaného muže po tom všem, co mi udělal váš bratr a jeho pohůnci?“

„Matka mi prozradila, že tě neznásilnili,“ řekl tiše chán Džávid.

„Ale zneužili mě jinak!“ zakvílela a znovu se rozvzlykala.

Naklonil se a překvapivě silnými pažemi ji zvedl do náručí a pečlivě ovinul přikrývku kolem jejího nahého těla. Zoufale vzlykala a opírala si hlavu o jeho rameno. On ji hladil po hebkých tmavých vlasech a houpal ji konejšivě v náručí jako malé dítě.

Když přestala plakat, promluvil: „Můj bratr — proklínám jeho jméno! — a jeho muži se na tobě dopustili násilí, které postihuje spíše mysl než tělo. Tvé šrámy se zacelí. Nezůstanou ti ani jizvy. Pokud se však pevnou vůlí nepostavíš těm duševním ranám, a budeš si bolest uvnitř sebe pěstovat, vzroste tak, až ji nebudeš déle schopna snášet. Cožpak jsi měla potěšení z toho, co ti dělali?“

„Ne!“

„Pak se tedy dotýkali pouze tvého těla, ale duše zůstala nedotčená! Chápeš? Nic ze sebe jsi jim nedala, tudíž ze svého činu neměli nic víc, než okamžik pomíjivé rozkoše! Tys pak ze svého těla omyla špínu jejich doteků a pach jejich těl. Zkus očistit i svou mysl, Valentino. Pokus se zbavit té strašlivé vzpomínky. V žádném případě si nesmíš myslet, že v sobě máš méně ženskosti, než jsi měla předtím! Naopak, získalas více ženskosti,

protože jsi vše vydržela a přežila! Nevěřím, že tvůj lord Burke

o tobě byť na vteřinku zapochyboval. Sám ti mohu dosvědčit, že

o tebe měl a má nesmírnou starost. Vždyť u tvého lůžka bděl celou minulou noc!“

„Opravdu?“ Překvapeně vzhlédla.

„Opravdu,“ odpověděl pobaveně chán Džávid. V duchu se lítostivě ptal Alláha, proč nezajistil, aby tato dívka byla jeho dcerou! Dcerou jeho a milované, dávno ztracené Mardžally Patřím k mužům, kteří umějí poznat sebemenší náznaky lásky a mohu tě, drahá, ujistit, že lord Burke tě miluje z celého srdce.“

„Ale on neví…“

„Ví všechno, drahá. Cožpak si myslíš, že by připustil, abychom mu to neřekli? Ještě jsi ani nespala a on vtrhl k mé matce, aby zjistil, jak ti je.“ Poplácal ji po tváři. „Nebuď bláhová, Valentino. Nesmíš si šlapat po štěstí. I ty toho muže miluješ. Vidím ti to v obličeji, slyším v tvém hlase! Nemám pravdu?“

Přikývla. „Ano, miluji ho, ačkoliv jsem si to dlouho nebyla schopna přiznat, pane.“

Chán Džávid se rozesmál. „Podobáš se své rozkošné matce víc, než si myslíš, Valentino.“ Pevnými pažemi ji znovu položil na měkké podušky lůžka. „Teď tě na chvíli nechám o samotě, ale určitě si ještě musíme promluvit než odjedeš do Kaffy, ano? Mám dojem, že za dveřmi této místnosti nervózně podupává muž, který se chce na vlastní oči ujistit, že se ti vede dobře. Pošlu pro něj.“

Chtěla protestovat, ale než dokázala promluvit, chán Džávid odjel na svém křesle s kolečky ven z místnosti a zmizel. Zaslechla šum hlasů a pak sykot připravovaného jídla, které zanedlouho provonělo celou jurtu. Náhle si uvědomila, jaký má hlad.

„Val?“ lord Burke vstoupil do místnosti a poklekl k jejímu loži. Náhle ji přepadl nepřekonatelný stud. „Miláčku, podívej se mi do očí,“ prosil. „Neodvracej ode mne svou tvář, lásko!“

„Padraici, prosím!“ Vždyť je nečistá! Ať tvrdí chán Džávid, co chce! Jak může přijmout Padraicovu čistou lásku za tak pochmurných podmínek? Kéž by ji nechal o samotě s jejím zoufalstvím! „Cožpak nechápeš?“ zašeptala. „Byla jsem zneužita! Jinými muži! Nejsem již čistá, abych se mohla stát tvou ženou!“

„Nebylas přece znásilněna,“ namítl.

„To bylo ale horší než znásilnění!“ vykřikla. „Neříkala ti Borte Chatún, co se mnou dělali? Tak ti to řeknu sama! Svlékli mě donaha, roztáhli ruce i nohy a pevně připoutali ke dvěma kůlům.

Pak mne osahávali a dokonce i olizovali! Treli se o mne svými orgány a potřísnili mne svým semenem! Zádná část mého těla nebyla jejich doteků ušetřena!“

„Já vím,“ řekl tiše. „Muselo to být otřesné, má drahá, ale už je všechno za tebou. Miluji tě, Val, a nemám v úmyslu dopustit, aby tato nešťastná událost zkazila celá ta dlouhá léta štěstí, která nás čekají!“

„Nešťastná událost!“ zvýšila hlas. „A kdy jsem ti vůbec řekla, že si tě vezmu, Padraici Burke?“

„A vezmeš?“ zeptal se téměř neslyšně. Lehce ji políbil na čelo

„Vezmeš si mě, má drahá, milovaná Valentino, kterou jsem vždycky uctíval a zbožňoval? Provdáš se za mne a učiníš mne tím nejšťastnějším mužem na světě nebo chceš úporně pokračovat v té hloupé hře s chudákem Tomem Ashburnem?“

„Hře?“ zeptala se popuzeně.

„Ano, hře! Cožpak ty toho muže miluješ, Valentino?“ Vztekle na něj zírala, ale nedokázala odpovědět. „Tak tedy?“ ptal se posměšně.

„Alespoň nejsi lhářka, lásko

moje. Ne, ty chudáka Toma nemiluješ. Miluješ totiž mě, nemám pravdu?“ Přitiskl ji k lůžku a naklonil se nad ni. Jeho rty se nebezpečně blížily jejím.

Padraic Burke se již téměř nedokázal ovládat. Celé měsíce se musel držet zpátky. A ona byla ta nejsvůdnější, nejrozkošnější, nejpřitažlivější žena, kterou kdy poznal a nesmírně ji chtěl. Pevně přitiskl své rty k jejím.

Věděla, že k tornu dojde. Jak by nemohlo, když bylo jasné, že po sobě oba tak nesnesitelně touží? Pevně ho objala a přitáhla k sobě, laskala ho jazykem, ochutnávala jeho zvláštní mužskou chuť a vnímala vůni jeho těla.

Na okamžik se vzpamatovala, neubránila se myšlence na své hrůzné zážitký a odtáhla se od něj. „A co ta nešťastná událost, Padraici?“ Vstal a přímo před jejími zraky se začal svlékat — srdce jí divoce bušilo radostí i strachem. „Cožpak nějaká nešťastná událost nepostihne každého?“ zašeptal a sledoval ji zamilovanýma očima.

„A co ostatní?“ vydechla. „Co když sem někdo přijde?“

„Nikdo nás nevyruší, neboj se, Val,“ říkal tiše a stál před ní

— překrásný svalnatý nahý muž.

Je nádherný, pomyslela si a prohlížela si jeho nahotu, kterou naposledy viděla před dlouhými měsíci. Napadalo mne to i tenkrát a vidím to znovu. Miluju to jeho dlouhé, štíhlé tělo! Nepo-

krytě si ho prohlížela, beze studu, a on klidně stál a dovolil jí, aby si vychutnala ten pohled. Hruď měl mírně zarostlou tmavými chloupky zkroucenými do prstýnků a stejné ochlupení měl I v trojúhelníku mezi stehny, mezi těmi nádhernými svalnatými stehny, které, Jak věděla, ji budou brzy svírat v láskyplném objetí. Jeho přirození zatím vypadalo nečinně, ale ona věděla, jaká síla se v něm skrývá. Náhle se maličko pohnulo — jakoby cítilo ten upřený pohled. Lehce se zarděla a on se rozesmál.

„To stačí, lásko,“ zašprýmoval si. „Ty ses již vynadívala, tak mě teď nechej, abych ti pomohl vymazat z paměti vzpomínky na krutost, jíž se na tobě včera dopustil chán Temur a jeho pohůnci. Věř mi, Val, protože já tě doopravdy miluju!“

Odhrnul přikrývku, do níž byla zavinutá a zvedl ji k sobě. Dlouze se díval na její rozkošné tělo, ale zlostně přimhouřil oči při pohledu na tenké dlouhé ranky, jimiž bylo poseto. Pak jí lehce položil dlaně na půlky a pomalu si ji přitáhl blíž, až ucítil lehký dotek jejích bradavek na hrudi. Pevně ji objal a nekonečně dlouho líbal drobnými polibky celý Valentinin obličej, až se rozechvěla od hlavy k patě.

Spíše vycítil její narůstající vzrušení, než by si všímal, jak se projevuje. Pomaličku ji hladil po heboučkých zádech a sunul dlaně od pasu až k ramenům, kde se ztratily pod hustými prameny černých vlasů. Pevnými prsty ji uchopil za ty hedvábné prameny a lehounce ji přinutil zaklonit hlavu, aby viděla do jeho krásného, ostře řezaného obličeje. Narůstající vášeň, kterou spatřil v očích připomínajících drahokamy, odpovídala jeho vlastní.

Cítila ozvěnu pravidelného tlukotu svého srdce v uších. Vir zmocňující se jejího žaludku a břicha se zdánlivě vůbec nehodil ke křečovitému sevření, které pociťovala v hrudi. Měla dojem, že ani nedýchá. Vnímala, jak přiblížil své rty k jejím a ona dychtivě otevřela ústa. Jeden polibek se změnil v dlouhou řadu, každý byl ohnivější než ten předešlý. Lehce si pohrávali s jazyky a brzy se té hře zcela oddali. Přetlačovali se, zkoumali vnitřky svých úst a líbali se stále náruživěji, až Valentina ucukla, celá vyděšená tou nesmírnou silou vášně, která v ní rostla.

Sklonil se, lehce ji zvedl a položil na lůžko vystlané poduškami. Svým svalnatým tělem překryl její křehké tvary a okamžitě pokračoval v líbání. S nesmírnou něhou přenášel celou svou váhu na ni, až se téměř nemohla pohnout a ruce jí zůstaly nehybně pod hlavou. Jeho touha se jí zcela zmocnit rostla každým okamžikem.

Padraicovy doteky na ni působily jako výbuch. Cítila snad

každou sebemenší částečku jeho těla, tmavý porost jeho nohou a hrudníku, jemnou kůži, velmi mužnou vůni jeho těla, kudrnaté chloupky, jimiž se dotýkal jejího rozkroku, tvrdé přirození, tisknoucí se k jejímu stehnu. Jeho tělo ji přivádělo k vířivé nádherné extázi.

„Val! Ach, moje Val!“ šeptal jí vášnivě do ucha, líbal ji a lehce laskal špičkou jazyka. Uvolnil sevření jejích rukou a vklouzl svou dlaní mezi jejich těla ve snaze pohladit překrásná ňadra.

Náhle jí projela hrůzná vlna děsu. Na krátkou příšernou chvilku se jí vybavily vzpomínky na dva kůly před jurtou chána Te-mura, kde si Boal a Guyuk krutě pohrávali s jejími bradavkami. Ucítila hořkokyselou chuť zvratků v ústech. Otřásla se hrůzou.

Padraic prudce zvedl hlavu. Pohlédl jí do obličeje a spatřil vyděšený výraz. Pochopil jeho příčinu. „Ne, lásko moje, neboj se. Vždyť já jsem s tebou a chci se jen krásně něžně milovat!“

Valentina se zachvěla. „Nevím, jestli snesu, aby ses dotýkal mých

ňader,“ přiznala upřímně. „Pořád se mi vracejí ty vzpomínky. Pořád!“

„Ty vzpomínky ale nevyblednou, pokud je nezastíníš něčím novým, Val,“ namítl. Něžně přejel špičkou ukazováčku přes hebkou bradavku kroužil kolem ní, až ucítil, jak jeho doteku podléhá. „Máš ta nejkrásnější ňadra na světě, Val. Nemohu se udržet!“ Lehce pohnul hlavou dolů a laskal je nejprve obličejem. Pak lehoučce jazykem, až jí bradavky ztvrdly. Brzy je uchopil do úst, uvěznil je mezi rty a laskal je jazykem. Neubránil se dalšímu — začal je lehce sát.

Jakmile Val ucítila ten zvláštní tlak na bradavkách, znovu ucítila pachuť v ústech. Ze všech sil se snažila ten pocit zaplašit. Bojovala s hrůzným strachem. Vždyť toto je Padraic. Její Pad-rajc! Padraic, který ji miluje a chce se stát jejím manželem. S každým jeho dalším dotykem vzpomínky na tatarské násilníky bledly a Valentina se dokázala soustředit na rozkoš, kterou jí milenec dokázal dát v hojné míře. Včera žádnou rozkoš nepociťovala. Dnes ano. Zabořila mu ruce do vlasů, hladila ho, proplétala mu je štíhlými prsty. Nadra jí ztvrdla a naběhla a celým jejím tělem pronikala bolest rozkoše.

Valentině unikl ze rtů tichý sten.

Zvedl hlavu od jejích ňader a dlouze ji políbil na rty. „Jsi tak sladká, lásko moje,“ šeptal a zasypával drobnými polibky celé její tělo od šíje k pasu. Zajel jazykem do jamky u pupku, až znovu zasténala touhou. Přejížděl tváří po té sametové pleti. Posunul se ještě níž a Valentina náhle ztuhla.

„Ne!“ zkroutila se hrůzou. „Ne po včerejšku, Padraici, prosím!“ Zadíval se Jí dlouze do očí. „Ale ano, Val. I tam se s tebou chci milovat. Nemůžeš mne odmítnout, drahá! Jak bych tě mohl zbavit toho příšerného strachu, kdybych nemohl strašné vzpomínky nahradit rozkošnými?“ Lehoučce Ji hladil, až tiše vzlykla.

Přemlouval ji: „Ach, lásko, dovol mi to! Já z tebe smyji tu hanbu.“ Sklonil se až k jejímu drahokamu mezi stydkými pysky a miloval se s ním ústy.

Dotek jeho jazyka na nejintimnějším místě v ní — k jejímu překvapení — neprobudil včerejší hrůzné vzpomínky. Skutečně v ní vzbuzoval jen a jen vášeň a lásku. Chovala uvnitř sebe tajné city a divokost, kterou před ním pečlivě ukrývala, aby mu zcela nepodlehla. Nyní však nechala všechny city bouřlivě vyplynout na povrch a prohnula se, aby se do ní ústy lépe dostal. Tentokrát se nemínila ovládat. Nechala v sobě vybuchnout extázi a on hltavě pil a vychutnával její sladký nektar rozkoše.

Vznášela se jako vlaštovka nad jeho rozvášněnými ústy a dosahovala nesmírných výšek, až náhle pocítila, že výš již cesta nevede, ale on ji znovu překvapil. „Padraici! Padraici!“ opakovala jeho jméno Jako nějakou posvátnou litanii.

Nedokázal déle čekat. Bylo zcela jasné, že ji veškerý strach opustil. Zvedl hlavu od jejích hebkých stehen a dal zcela průchod své touze. Do její pulsující štěrbinky začínal nořit své ztopořelé mužství.

Dlouho na ní ležel, divoce oddechoval a pomaličku se dostával tím úzkým otvorem, který ho tak překrásně svíral. S hlasitým vzdechem lehce pohyboval tělem nahoru a dolů, až se společně dostali do rytmu lásky.

Pevně ho objala hebkými pažemi, přitahovala si ho k sobě, aby cítila jeho hruď na ňadrech. Pokud se předtím vznášela v nebeských výšinách s vlaštovkami, nyní se dostala k samotným bohům. Našla ráj! Zvrátila hlavu dozadu mezi polštáře. Zakryla si ústa dlaní, aby zdusila své výkřiky, ale nedokázala je utlumit zcela.

„Otevři oči, Val,“ zašeptal ochraptěle. „Chci nahlédnout do hlubin tvé duše,“ pevně ji svíral svalnatými stehny.

Vnímala jeho prosbu, ale zdálo se jí, že má víčka z olova. Pokusila se tu tíhu překonat a k vlastnímu překvapení se jí to podařilo.

Valentina mu pohlédla do obličeje a spatřila v něm poprvé v životě čistou vášeň. Vyděsilo ji to. Kdyby ten muž nad ní nebyl Padraic, polekal by ji jeho výraz k smrti. „Polib mě, lásko,“

274

zašeptala a skryla tak před ním své myšlenky. On jejímu přání ihned vyhověl. Zakrátko se znovu nádherně líbali a nedokázali přestat. Nemohli se jeden druhého dost nabažit. Padraic ani na okamžik nepřerušil rytmus svých pohybů, až konečně spolu dospěli

k vyvrcholení. Padraic tak zhluboka a dlouze vydechl úlevou, až tím Valentinu rozesmál.“

„Nemusím se snad,“ řekla mezi smíchem, „ptát, mylorde, zda jste spokojen…?“ Natáhla ruku a odhrnula mu Jednu neposlušnou kadeř z čela.

Popadl ji a vášnivě ji políbil do dlaně. Pak se od ní odtáhl. „Jsi naprosto dokonalá, Val,“ řekl obdivně. „Vysnil jsem si to ve svém vytržení nebo jsi skutečně slíbila stát se mou ženou, dámo?“

„Mám v úmyslu úplně změnit vybavení v Clearfields,“ řekla místo odpovědi.

„Kdy si mě vezmeš?“ naléhal na ni celý šťastný.

„Až se vrátíme domů, lásko,“ odpověděla. „Nemůžeme přece připravit své matky o tu slávu, ne?“ Obrátila se na bok a podepřela se na lokti, aby mu viděla do obličeje. „Ach, Padraici, rozumíš mi přece, ne? Nesmírně miluji celou svou rodinu. Nepřipadala bych si Jako na opravdové svatbě, kdyby u ní nemohli všichni být!“

Usmál se. „Myslím, že tě již od dětství miluji právě kvůli tvé hluboké a stálé věrnosti rodině, Val. Stejně jako já nemáš správný požitek z žádné slávy, kterou nemůžeš sdílet se svými blízkými.“ „A my dva společně, můj milý,“ smála se mu přímo do očí,

„jak doufám, přispějeme prostřednictvím našich dětí k té rodinné slávě.“

Náhle se zatvářil usÉaraně. „Val,“ pronesl tázavě, „a co když…, co když budeš…, enceinte ještě před svatbou?“

„Nemusíš mít obavy, mylorde,“ odpověděla sebevědomě.

„Val,“ oslovil ji zcela vážně, „mé sémě je dokonale potentní.“ Pak se začervenal a přiznal se; „Raději bych ti to měl říct sám, než se k tobě dostanou nějaké klepy. Ve vesničce patřící ke Clearfields mám totiž několik dětí…“

„Cože? A kolik?“ zeptala se pobaveně a v očích se jí rozzářily veselé ohníčky.

„Sest nebo osm, nevím. Považuje se za přijatelné, aby jinak hodné děvče nosilo pod srdcem mé dítě…,“ odhalil jí své tajemství a zcela ho ochromila svým věcným přístupem. Zrudl až ke kořínkům vlasů.

„Věřím, že máš svůj podíl na jistém množství levobočků, my-275

lorde,“ odtušila Valentina, „ale zdá se, že tví vesničané jsou nanejvýš tolerantní. Nyní však samozřejmě bastardů nebude třeba“ Provokativně si třela ňadra o jeho chlupatou hruď. „Už přece nebudeš potřebovat jiné ženy, ne, mylorde?“

„To tedy ne, lásko má,“ souhlasně přikývl a začal ji znovu laskat očima s novým zájmem, „ale to náš problém přece nevyřeší.“ Valentina se upřímně rozesmála na celé kolo. „Tvá matka tento problém vyřešila již před několika měsíci, Padraici. Nezačneme plodit děti, dokud je nebudeme chtít, a určitě ne před svatbou.“

„Ten zatracený lektvar!“ vybuchl. „Madam, to tedy nesnesu!“ Znovu se rozesmála, tentokrát přímo do jeho obličeje. „To ani nemusíš, mylorde, ty ne, ale já ano!“ Roztouženě ho políbila. Čas pro ně ztratil veškerý smysl a lord Burke úplně zapomněl, co že ho to vlastně tak rozčílilo.

Noc strávili společně — unášeni vášní ve vzájemném, nepolevujícím objetí. Ráno si již Valentina nedokázala vzpomenout, proč vlastně byla tak tvrdohlavá a odmítala si vzít Padraice Burkeho. Co se myšlenek lorda Burkeho týče, ten si zase nemohl vzpomenout, kdy byl naposledy tak naprosto a zcela šťastný.

Jakmile se rozednilo, Valentina usoudila, že přes veškeré modřiny a škrábance je již dostatečně schopná cesty. Borte Chatún a chán Džávid však na ni naléhali, aby ještě den počkala. „Láska je vynikající lékař,“ usmál se na ni chán Džávid, „ale ještě se ti dostatečně nezhojily všechny jizvy, abys mohla podstoupit tak obtížnou pouť.“ Seděli společně před jurtou vpříjemném jarním slunci. Gerajští Tataři se nesmírně radovali ze zázračného návratu chána Džávida, protože byl ve svém klanu vždy velmi oblíben. Jeho přežití považovali za úžasný důkaz mateřské lásky a za vynikající dobrodružství, jimiž jejich rodina proslula v minulosti. Princ vesele slavil svůj návrat mezi své příbuzné, jejich děti a děti jejich dětí.

„Matka bude nesmírně šťastná, až se dozví, že jste přežil a nakonec ještě zvítězil na chánem Temurem!“ říkala Valentina rozJ ařeně.

„Ne, Valentino, drahé dítě. Tvá matka se nikdy nesmí dozvědět, že jsem přežil masakr v našem paláci. Pro ni zemřel chán Džávid před dávnými lety za toho jarního jitra. Ať to tak i zůstane. Kdyby se dozvěděla o tom, jak se věci opravdu mají, jen by si otevřela staré rány a oživila dávné vzpomínky, které musejí zůstat zasunuty v hlubinách paměti. Až se vrátíš domů, řekni jí pouze, žes navštívila Borte Chatún a zjistilas, že na svém

těle nemáš jejich rodové znaménko, které by dokázalo spřízněnost s chánem Džávidem. A že jste dospěly k závěru, který vylučuje jeho

otcovství, protože všechny příbuzné Borte Chatún toto znaménko mají.“

„Jsem tedy dcerou sultána Murada?“ přemítala nešťastně Valentina.

„Určitě musíš navštívit validu Safíji,“ naléhal na ni, „ale já Murada znám a ničím mi ho nepřipomínáš. Jsem přesvědčen, že jsi skutečně dcerou svého pravého otce, ale jeď do Istanbulu, protože já vím, že nenajdeš klid, dokud se nepřesvědčíš sama.“ Usmál se na ni. „Tvá matka nebyla nikdy spokojená, když si něco nemohla dokázat po svém…“

„Zvláštní, cháne Džávide, že já jsem v ní něco podobného nikdy nevypozorovala. Vždycky byla nesmírně oddaná manželovi a rodině,“ namítala Valentina.

„Ale já se obávám,“ usmál se, „že to, co si přál manžel a rodina, si vždycky přála i Mardžalla, nemám pravdu?“

Valentina se na chviličku zamyslela a pak se usmála. „Myslím, že máte naprostou pravdu, pane.“

„Tvá matka byla vždycky velice moudrá žena,“ zavzpomínal si.

„Děkuji Alláhovi, že se jí podařilo uniknout ze sultánových spárů před těmi dávnými lety. Tvůj otec musí matku milovat velmi silně, když se mu podařilo ji zachránit — navzdory všemu.“

„Jste si opravdu jistý,“ pronesla zadumaně Valentina, „že nechcete, aby se dozvěděla o vašem šťastném konci?“

Zavrtěl hlavou. „Nevidím v tom žádný smysl. Navíc by to pro ni mohlo být bolestné. Miluji tvou matku příliš na to, abych ji přinesl byť sebemenší bolest.“

‚Miluji tvou matku‘. Ano. Přesně tak to řekl. Ne ‚miloval jsem‘, ale

‚miluji‘. On Aidan stále ještě miluje, uvědomila si s úžasem Valentina. Náhle si představila svou matku v jiném postavení — nikoli jako manželku Conna. Viděla Aidan jako ženu vzbuzující stále touhu, ženu schopnou rozdmýchat ty největší vášně v atraktivním muži, ale tím mužem není lord Bliss… Pro Valentinu bylo toto odhalení zcela úchvatné.

Princ dokázal vyčíst myšlenky Valentině z obličeje zcela jasně — jako by je vyslovila nahlas — a znovu si vzpomněl na ženu, které říkal Mardžalla. I ona dávala své myšlenky jasně najevo. Nic však neříkal.

„Myslím,“ promluvila konečně Valentina, „že má matka měla velké štěstí na muže, kteří se do ní zamilovali.“

„Vždyť my jsme měli také velké štěstí,“ odpověděl. „Tedy myslím já a tvůj otec, Valentino.“ Pohladil jí štíhlou ruku. „Jeď do Istanbulu, drahá, a odhal to tajemství, které vnese mír do tvé duše jednou

provždy. Pak se vrať do Anglie a provdej se za lorda Burkeho. Podle zvuků z minulé noci soudím, že je náruživý a skvělý milenec. Z takové vášně se jistě brzy zrodí děti.“

Valentina zrudla jako rak — k náramnému pobavení chána Džávida.

„Pane!“ namítala, „domnívala jsem se, že jsme se chovali diskrétně…“

Zasmál se. „Nemusíš se cítit trapně, Valentino. My, Tataři, vášeň plně chápeme.“

Valentina se zasmála. Vstala a políbila chána Džávida na čelo.

„Pane, byla bych opravdu hrdá, kdybyste byl mým otcem. Za tu krátkou dobu, co se známe, jsem si vás již zamilovala. Vždycky na vás budu jako na otce vzpomínat.“ Pak se obrátila a vešla do jurty. Zůstal sedět jako zkamenělý a srdce mu překypovalo hlubokým zmateným citem. Svými slovy ho ťala do živého a on ucítil, Jak mu stoupají do očí slzy. Netrpělivě zamrkal, aby mu nestékaly po tvářích. Pokud ho považuje za druhého otce, znamená to, že mají stejné pocity. On totiž na ni myslel jako na dceru, kterou nikdy nebude mít. Vzpomněl si na své děti a povzdechl. Všechny mrtvé. Zavražděné rukou jeho bratra. Zůstala mu pouze tato mladá žena — která navíc ještě ani nebyla jeho potomkem — aby mu připomínala, jaké to mohlo být.

„Strýčku!“

Chán Džávid pohlédl dolů a spatřil asi čtyřleté děvčátko s mandlovýma očima, jak ostýchavě postává u jeho křesla. „Kterápak ty jsi?“ zeptal se.

„Já jsem Ajša, dcera chána Mangua od jeho třetí ženy a jsem pravnučka Velkého Chána Devleta. Povíš mi nějakou pohádku, strýčku?“

Chán Džávid si posadil děvčátko na klín. „A jakou pohádku bys chtěla slyšet, Ajšo, neteřinko moje?“ ptal se jí — dojat tou pozorností. Tato dívenka, která nosila jméno jeho dávno zemřelé manželky, mu přímo učarovala.

„Pověz mi nějakou zamilovanou pohádku, strýčku!“ žadonila.

„Tak zamilovanou,“ opakoval pomalu a dlouze se zamyslel.

„Strýčku!“ Ajša se netrpělivě vrtěla a obracela k němu svůj dychtivý boubelatý obličejík.

„Takže nějakou zamilovanou, ano? Děvenko moje, ale jak

mám začít? Žila byla, před dávnými dávnými lety, za devatero horami a řekami, za širými rozbouřenými moři, daleko na západě, jedna překrásná princezna…“

„Princezna?“ vydechla Ajša vzrušeně. „A jak se ta princezna

jmenovala, strýčku? Jak jí říkali?“

„Ríkali jí, holčičko moje, Mardžalla,“ odpověděl chán Džávid a modré oči se mu naplnily smutkem.

„A žil tam i krásný princ, který ji miloval?“ vyptávala se dívenka hořící zvědavostí.

„Ano, zlatíčko.“ Přikývl. „Bydlel tam i princ, který ji nesmírně miloval.“

„A jak se jmenoval on, strýčku?“ Děvčátku se v obličeji zračila nesmírná zvědavost.

„Jmenoval se chán Džávid, maličká,“ odpověděl princ, „a ten miloval princeznu Mardžallu tak strašně moc, že za celý svůj život neměl jinou ženu. Ale ty svými všetečnými otázkami moc předbíháš. Musím začít znovu. Zila byla, před dávnými dávnými lety, za devatero horami a řekami, za širými rozbouřenými moři, daleko na západě, jedna překrásná princezna, která se jmenovala Mardžalla…“

Díl čtvrtý

ISTANBUL

léto — podzim 1602

10

„Ztratil jsem tě!“ vykřikl hrabě z Kempu, když po třech týdnech odloučení poprvé Valentinu spatřil. „Věděl jsem, že tady nemám zůstávat, když jste se vydali na svou cestu!“

Valentina, Padraic, Murrough, Tom Ashburne a Nelda — s otevřenou pusou — stáli sami v největší kajutě na lodi.

Valentina uchopila jeho ruce do svých a pohlédla do hezkého obličeje. Modrošedé oči se mu zakalily žalem a jí bylo nesmírně líto, že ho musí tak ranit. „Tome! Nejdražší Tome! Vždyť jsi mě nikdy neměl, tak mě nemůžeš ztratit.“ Povzdechla si: „Myslím, že jsem Padraice milovala celý život. Jako dítě jsem v něm viděla zbožňovaného staršího bratrance, ale pak se mé city postupně měnily. Nedokázala jsem si je však přiznat. Tak tvrdohlavě jsem se snažila vzdorovat zjevné pravdě, až jsem se nebyla schopná rozhodnout, koho si mám vzít za manžela. Jak bych byla schopná rozhodování, když jsem ve svém nitru sváděla lítý boj? Hledala jsem u všech svých nápadníků jen chyby. Zřejmě to byl můj způsob, jak zůstat svobodná až do chvíle, než budu schopná přijmout skutečnou pravdu. Jenže když Anne s Bevin tak zoufale toužily provdat se za své milované a maminka jim nechtěla dopřát jejich štěstí, dokud se já nerozhodnu, zaplašila jsem své zmatené city a udělala navýsost praktickou volbu.“

„Edward Barrows,“ poznamenal Tom dutým hlasem.

„Ano, ubohý Ned! Často se zabývám myšlenkou, zda by dnes mohl žít, kdyby svůj osud nespojil s mým? Dělá mi to starost, Tome, protože Ned byl velice hodný člověk.“

„Myslíš si tedy, že pro mne nezůstala žádná naděje, božská krásko?“ ptal se s nadějí v hlase, ale odpověď znal předem.

„Slíbila jsem Padraicovi, že se za něho provdám, jen co se vrátíme k našim rodinám do Anglie, Tome. Myslím, že jsem zvolila správně. Cítím to přímo v srdci! Miluji ho! Vidíš?“ Šťastně se usmála.

„Dokážu to již říct nahlas! Miluji Padraice Burkeho! Vždycky jsem ho milovala a budu ho milovat navždy.“ Pustila Tomovy ruce a jemně se dotkla jeho obličeje. „Drahý Tome, někde na tebe určitě čeká ta pravá! Vím to! Jen jsi ji zatím prostě nenašel, ale určitě najdeš!“

Chmurně na ni pohlédl: „Božská, jsem si naprosto jist, žes mi nenapravitelně zlomila srdce, ale protože chci, abys byla šťastná, přeji tobě i Padraicovi hodně štěstí.“ Na okamžik se odmlčel a potom pokračoval: „Já jsem zatím ještě nikdy ve sporech

283

o lásku dam neprohrál. Proto je toto zde pro mne zcela jedinečně, ačkoli ne příliš příjemná, zkušenost!“

Valentina se rozesmála. „O tvé srdce se nebojím, Tome,“ řekla mu upřímně.

„Ale nikdy se mi nepodaří najít ženu, která ti bude alespoň podobná!“ namítal.

„Přirozeně, mylorde, protože ženy se od sebe liší, stejně jako květiny, dokonce i květy stejného druhu. Každá je jiná. Někde pro tebe určitě kvete anglická růžička, Tome.“

Přes veškeré její povzbuzení vypadal naprosto zdrceně. Dalšího dne již pluli přes Černé moře do Istanbulu a Valentina plísnila Padraice, který se nedokázal udržet a i před ostatními ji hladil a tu a tam políbil. „Mylorde!“ okřikovala ho podrážděně.

„Nechci, aby se chudák Tom cítil ještě hůř. Zdá se, že máš radost, když můžeš před ním dávat své vítězství najevo — a to není hezké, Padraici.“

„Nemohu si pomoci, Val. Zbožňuji tě! Nemohu zapomenout na úžasnou noc v táboře chána Džávida a jakmile si na ni vzpomenu, neskutečně po tobě toužím.“ Natáhl ruku a přivinul Valentinu zády k sobě. Pevně ji objímal kolem pasu a druhou rukou jí vklouzl za výstřih. „Val! Val!“ šeptal jí něžně do ouška. „Miluji tě!“

Cítila, jak jí uchopil do dlaně ňadro. Palcem jí provokativně objížděl bradavku, až začala tvrdnout. Na krátký okamžik se o něj Valentina s rozkoší opřela a plně vychutnávala jeho laskání. Chtěla, aby přerostlo v něco dalšího, aby si mohli jeden druhého vychutflat jako v jurtě Velkého Chána. Náhle však zašustily plachty, jak se do nich opřel vítr, a ten zvuk ji přenesl zpět do skutečnosti.

„Padraici!“

S úsměvem ji políbil na ucho. „Nemohu se udržet, opravdu,“ řekl trucovitě, ale ruku stáhl.

„Musíš se udržet!“ Obrátila se k němu obličejem a vztekle dupla.

„Cožpak jsem nějaká dorota, se kterou se můžeš miliskovat, kdy se ti zachce, mylorde? Jsem tvé snoubenka a trvám na tom, aby ses podle toho choval, jinak si všechno rozmyslím!“ zvolala rozhořčeně Valentina.

„Božská! Božská!“ zaslechla Tomův pobavený hlas, protože k nim vyšel na palubu. „Jsi tvrdá žena, když žádáš po muži, aby se udržel a nedával ti svou touhu najevo. Jsem si jist, že kdybych byl v Padraicově kůži, určitě bych nedokázal přehlížet tvé rozkošné vnady a nedokázal bych si hrát na puritána.“

„Já ho ale okřikuji jen kvůli tobě,“ namítla zoufale.

„Kvůli mně?“ Tom zkoprněl.

„Ano, kvůli tobě, ty zlatovlasý šašku! Celé dlouhé měsíce se mi dvoříte oba. Teď jsem se tedy konečně rozhodla, Padraic se raduje a ty tvrdíš, že máš zlomené srdce. Nechci ti předvádět naše štěstí přímo před očima, mylorde. To, že jsem odmítla tvou ruku, ještě neznamená, že odmítám naše přátelství. Clověk musí přece brát ohledy na city svého přítele!“

„Tedy, krásko, jsi opravdu velmi laskavá,“ prohlásil, „ale nesmíš Padraice kvůli mně zanedbávat. To, že vás vidím pospolu, mi pomáhá přijmout hrozný fakt, který bych jinak přijímal těžko.“

„Cítil bych se stejně,“ přikývl Padraic na souhlas.

Valentina vztekle přelétala pohledem z jednoho na druhého. „Ach vy muži!“ vybuchla. „Nechci s vámi už nikdy mít nic společného!“ Když se Valentina vyřítila pryč z paluby do kajuty, Padraic podotkl:

„Nemyslela to vážně, Tome.“

„Vždyť já vím,“ zašklebil se spiklenecky hrabě z Kempu na lorda Burkeho.

Rozuměli si naprosto výborně. Nepotřebovali ani slovo, aby si vše vysvětlili. Valentina bude zkrátka Padraicovou ženou a Tom zase jejich dobrým přítelem. Všechno se zdálo být zcela jasné.

Murrough sledoval trio ze svého kapitánského můstku a modré oči mu pobaveně blýskaly. Jeho matka bude velmi spokojena s výsledky této plavby. Ať už se stane v Istanbulu cokoli, určitě to nijak nezmění Padraicovu obrovskou lásku, ani plány na svatbu. Svatba mezi bratrancem a sestřenicí rodinné svazky jen utuží. Murrough si spočítal, že když bude štěstí na jejich straně, dostanou se domů ještě než začnou podzimní vichřice, takže svatba může být ještě v tomto roce!

Archangel se svými doprovodnými loděmi elegantně klouzal po dlouhých temných vlnách Cerného moře. Náklady na cestu sice hradí Valentina, ale lodě již byly zcela naplněny překrásnými kožešinami, vonnými oleji, jantarem a asijskými drahokamy, takže Valentina zjistí — až se všechno spočítá —‚ že na své cestě ještě slušně vydělala. Anglický trh se na zboží, které vezou, jen třese.

Návrat do Istanbulu byl stejně příjemný jako plavba do Kaffy. Bez problémů projeli přílivovými proudy do ústí Bosporu a zamířili přímo do města. Znovu přistáli ve Zlatém rohu v pozdním Qdpoledni, kdy slunce ozářilo hladinu tak, že vypadala jako tekuté zlato. Nyní se mohli přesvědčit Sami, proč získal přístav tak zvláštní jméno.

Istanbul opustili před dvěma měsíci a po příjezdu si všimli, jak do města přišlo jaro. Už z přístavu jasně viděli spoustu městských zahrad a parků s tisíci tulipány v plném květu.

Jak se rodina Kit-Ú dozvěděla, že toho dne přijíždějí lodi O‘Malleyů-Smallů, to Valentina vůbec nechápala. Nicméně u přístaviště již čekali koně pro muže a nosítka pro Valentinu. Skvostně oblečený sluha vstoupil do kapitánské kajuty a zdvořile se uklonil všem přítomným.

„Jsem Jakob, osobní sluha lady Ester. Má paní vám vyřizuje srdečné pozdravy, znovu vás vítá do Istanbulu a zve vás, abyste v průběhu svého pobytu zde byli jejími hosty. Domnívala se, že byste možná raději zůstali na pevné zemi, namísto stálého přebývání v lodi.“

„Jak skvělé!“ vykřikla Valentina. „Budu se moci vykoupat!“ Pánové se rozesmáli a dokonce i upjatý Jakob si dovolil, aby mu nepatrný úsměv zvedl koutky úst.

„Bude nám nesmírným potěšením přijmout laskavé a vlídné pozvání lady Ester,“ poděkoval Murrough.

Jakob se znovu uklonil. „Jsou tu nosítka pro dámu a její služebnou. Nemusejí si s sebou nic brát. Všechno dostanou.“

Valentina znovu usedla do nosítek se záclonkami na oknech. Nosiči vyběhli z přístavu do židovského ghetta v Balatě. Tentokrát jí však nepřipadalo tolik zvláštní.

„Jak dlouho zde zůstaneme, mylady?“ ptala se zvědavě Nelda.

„Geoff mi říkal, že jeho otec chce dorazit domů do Anglie nejpozději na podzim.“

„Doufám, že se nám to podaří, Neldo. Jsem si jista, že svou návštěvu u sultánovy matky budu moci vykonat v příštích dnech. Do té doby si chci pořádně prohlédnout toto překrásné město.“

„Ach, domov…“ povzdechla si Nelda zasněně. „Miluji podzim, mylady! Miluji ty nejrůznější barvy listí stromů a všechny ty svátky jako Všech svatých, Dušičky, Svatého Martina a Michala! Ach, mylady, myslíte, že se vrátíme domů už na Svatého Michala‘?“

„Božínku! No to víš, že ano, Neldo! Vždyť ten svátek je devětadvacátého září a teď máme konec května. Na Michala budeme dávno doma!“ Valentina se na svou mladou služtičku usmála.

„Cožpak tobě se cestování nelíbí‘?“

„Ale ano, mylady, líbí. Ale už se mi také chce domů. Kromě toho musíme připravovat svatbu, ne?“

„Ty si nemyslíš, že bychom měli s lordem Burkem čekat do jara, Neldo?“ dělala si z ní legraci Valentina.

„Mylady!“ Nelda se vážně rozčílila. „V červenci už tomu budou dva roky, co jste ovdověla, a to snad na truchlení stačí, ne?

Chudák lord Burke na vás pořád věrně čeká.“

Valentina se rozesmála. „Mluvíš přesně jako tvá matka,“ řekla. Pak ji uklidnila: „Nemusíš mít strach, Neldo. Jakmile se maminka a tetička Skye dozví o svatbě, uspořádají v Pearroc Royal svatbu dřív, než se stačíme vzpamatovat. Vsadím se, že se jim podaří svolat rodinu v rekordním čase. Maminka nedovolí, aby se z toho Padraic vyvlékl a mám takové podezření, že tetička Skye ji bude ze všech sil podporovat, protože ho chtěla oženit už dávno.“

Zabraly se do svého rozhovoru a téměř si nevšimly, že už jsou v paláci Kirů. Přivítala je manželka Simona Kiry — Sarai. Kdyby Simonova matka byla naživu, připadla by tato čestná úloha jí.

„Vítejte, mylady Valentino. Ester trvá na tom, že vás musí okamžitě vidět. Doufám, že nejste po dlouhé cestě příliš unavená.“ Sarai Kira byla roztomilá mladá žena s velkýma černýma očima a černými vlasy schovanými bezpečně pod závojem. V dokonale oválném obličeji s olivovou pletí měla klidný výraz.

„Samozřejmě že ne — i já chci vidět lady Ester co nejdříve,“ odpověděla Valentina.

„Mnohokrát vám děkuji, že vyhovíte jejímu přání,“ řekla Sa-raj Liše. „Není s ní vždy jednoduché pořízení a ona čeká netrpělivě na váš návrat již několik dní. Nechám vás teď s ní a pak ihned ukážu vaší služebné, kde budete bydlet.“

„Jste na nás velice laskavá,“ poděkovala Valentina.

„Nebude vám vadit, že bydlíte v ghettu?“ zeptala se Sarai.

„Vlastně jsem o tom ani nepřemýšlela,“ přiznala se Valentina. „Ale když se mě ptáš, musím říct, že mi to vadit nebude. Proč taky?“

„Jsme přece židé,“ zazněla odpověď.

„A já jsem zase křesťanka,“ podotkla Valentina.

Sarai se usmála:,, Buď jste velmi nezkušená, lady Valentino, nebo velmi osvícená,“ řekla.

„Naučila jsem se posuzovat lidi podle jejich vlastností, má milá Sarai, ne podle něčeho jiného. Moje teta s oblibou připomíná všem, kteří nedokáží otevřít svá srdce, že náš Pán Ježíš byl přece žid.

Tenkrát neexistovalo křesťanství a islám, ne?“

„Velice bych si přála, aby všichni lidé smýšleli jako vy a vaše

teta, Valentino. Pak bychom snad my, židé, nemuseli žít v ghettech obehnaných vysokými zdmi, jejichž brány se odemykají při východu slunce a zamykají při západu,“ odpověděla tiše Sarai Kira. „Vida, už jsme v Esteřiných komnatách. Jen pojďte dál, lady Valentino.“

„Konečně! Tak ses přece vrátila!“ přivítala Ester Kira Valentinu. Stará žena seděla v lenošce, podepřená měkkými poduškami, nohy měla zabaleny do tenkého vlněného šálu z modré vlny.

„To víte, že jsem se vrátila, Ester Kiro,“ přistoupila Valentina k vládkyni rodu a políbila ji na tvář. „Jak se máte? Jste v pořádku?“

„Jsem v pořádku, jak jen může stará bába v mém věku být, drahé dítě. Nesmíš mě však již déle napínat! Pověz mi, co se přihodilo v Kaffě. Umírám zvědavostí.“

„Princ chán Džávid není mým otcem,“ začala Valentina a pokračovala ve vyprávění o cestě do tábora gerajských Tatarů, o svém setkání s Borte Chatún, o únosu chánem Temurem

a o neuvěřitelné záchraně chána Džávida.

„Uchvatné! Uchvatné!“ vykřikovala Ester Kira a ve svém nadšení tleskala rukama. „Záchrana prince chána Džávida je stejně tak zázračná jako útěk tvé matky! Osudem jim bylo předurčeno dožít svůj život, avšak ne společně. A víš určitě, že chán Temur je mrtev? Vždyť se mu tolikrát předtím podařilo uniknout…“

„Je určitě mrtev. Jeho hlavu nabodli na kůl a vystavili v táboře… Chán Džávid se nyní může vrátit k normálnímu životu ve své rodině. Ačkoli chán Devlet je vynikající vojevůdce, ve skutečnosti vládne chán Džávid.“ Valentina dokončila své vyprávění.

„Ano,“ kývla hlavou Ester Kira. „Vždycky byl velmi inteligentní.“ Pak se zeptala: „Povíš své matce o jeho záchraně?“

Valentina zavrtěla hlavou. „Nechce, aby se to dozvěděla. Tvrdí, že z probouzení starých vzpomínek by nevzešlo nic dobrého. Já jeho názor respektuji a vyhovím jeho prosbě.“

„Je moudrý — jako vždy,“ podotkla Ester Kira. „Tvá matka se do něho navzdory všemu zamilovala a nesmírně truchlila nad jeho smrtí. Sultán Murad s ní zacházel krutě, takže se rozhodla ke svému zoufalému činu — vždyť ji zlomila ta osudová rána. Ano, chán Džávid má pravdu. Kdyby matka věděla, že žije, jen by ji to ranilo.“

„A povězte mi, Ester Kiro, přijme mě sultána valida?“

„Ano! Naléhala na mě, abych ji informovala ihned o tvém příjezdu do Istanbulu, takže jsem k ní do paláce již vyslala posla.“

288

„Jak reagovala na tu smyšlenou historku o záchraně mé matky před utopením?“ chtěla vědět Valentina.

„Prohlásila, že tvá matka byla její jedinou opravdovou přítelkyní a že je moc ráda, když ji Alláh takto zachránil. Tvrdí však pochopitelně, že je to matčin kismet — tedy osud — který zajistil, aby se vrátila zpět domů k manželovi.“

„Vysvětlovala jte jí, proč se s ní chci setkat?“

„Ne, dítě. O to se musíš postarat sama,“ povzdechla Ester Kira. Valentina přikývla. „Já vím.“

„Vypadáš mnohem šťastnější než posledně, dítě,“ všimla si Ester Kira. „Mé staré oči nejsou ještě tak slepé, aby si nevšimly, že jsi zamilovaná.“

„Ano, jsem!“ odpověděla šťastně Valentina. „Provdám se za svého bratrance, lorda Burkeho, hned jak se vrátíme do Anglie. Proto tak spěchám, abych splnila své poslání.“

„A je ta otázka, která tě sem přivedla, pro tebe stále tak důležitá?“

„Ano, Ester Kiro, je. Chán Džávid není mým otcem, o tom není pochyb. Ale dokud nezjistím, zda jím není sultán Murad, nebudu klidně spát,“ vysvětlovala Valentina.

„Pak musí být po tvém, dítě,“ řekla Ester Kira.,,Pokud máš v osudu psáno, že se vše dozvíš, určitě se dozvíš, co chceš.“

Po svém uvítání s matriarchou se Valentina nechala odvést do svých pokojů v ženské části paláce. Objevila Neldu, která téměř tančila nadšením.

„Ach, mylady! Viděla jste někdy takový výhled?“ vykřikla a táhla Valentinu za ruku k vysokému oknu s tabulkami zasazenými do olověných rámů. Okno zabíralo téměř celou jednu stě-

Valentina zalapala po dechu. Palác Kirů stál na nejvyšším bodě Balaty — na vrcholu jednoho z istanbulských kopců. Za oknem Valentinina pokoje se prostírala rozkošná zahrádka s rozkvetlými mandloněmi a pečlivě upravenými záhony tulipánů. Uprostřed stála kamenná kašna, v níž zurčela křišťálově čistá voda. Na vzdálenějším konci zahrady byl prudký zlom půdy a pod ním strmý útes. Pod ním se rozkládal přístav Zlatý roh a za ním bylo vidět městečka Pera a Galata, v nichž žila velká křesťanská komunita.

„Neldo, to je úžasné!“ vykřikla Valentina.

„Kdybych nebydlela v Anglii,“ podotkla Nelda, „vůbec by mi nevadilo probouzet se každé ráno s tímto výhledem z okna! Ale 289

pospěšte si, mylady, ať vám ukážu celé naše apartmá. Je opravdu luxusní.“

Valentina se rozhlédla po svém salónku. Stěny byly obloženy příjemným ovocným dřevem, vyleštěným do hebkého lesku. Lišty pod stropem byly ozdobeny zlatými lístky a úzkým proužkem červenomodrozlatého květinového vzoru, který se opakoval od stropu až téměř k podlaze. Podlahu tvořily tmavé dřevěné parkety. Dvě protilehlé stěny pokrývaly hedvábné tapiserie se vzorem ovoce a květin. V rohu stál krb, obložený krásnými kachlemi, s kónickým měděným komínem a uprostřed místnosti se leskla mramorová fontánka s navoněnou vodou.

Na podlaze leželo několik velkých vlněných koberců s tmavomodrými a červenými vzory. Na nich se skvěl divan z rudého hedvábí, pokrytý pestrobarevnými hedvábnými polštářky, na ebenových stolcích vykládaných perletí a mosaznými plíšky stály měděné lampy s rubínově červenými stínidly.

V malé ložnici byla velká postel s rudými hedvábnými nebesy, které se vlnily v lehkém vánku. Z oken ložnice byl podobně uchvacující výhled jako ze salonu. V prádelnících obkládaných mosazí a kůží Valentina našla spoustu exotického šatstva.

„Komu to tady všechno patří?“ přemítala nahlas Valentina.

„To je pro vás, mylady,“ odpověděla Nelda. „Lady Sarai mi všechno ukázala, když mě sem přivedla. Tvrdila, že stará paní se domnívala, že byste chtěla chodit oblečená v těchto exotických šatech, když zde strávíte nějaký čas. V takových šatech totiž budete moci do města — s příslušným doprovodem, pochopitelně. Je tady dokonce i oblečení pro mě! Ach! Lady Sarai říkala, že lázně jsou na konci chodby a že je tam vždycky služebná.“

„Kde jsou pánové?“ ptala se Valentina.

„Ti jsou v mužské části na opačné straně paláce. I to mi lady Sarai prozradila. Připadá mi to legrační, ale zřejmě je to v tomhle kraji zvykem.“

Valentina se rozesmála. „Souhlasím s tebou, Neldo,“ řekla, „ale pokud je to zde zvykem, budeme to muset tu krátkou dobu našeho pobytu v Istanbulu vydržet. Teď bych si ráda dopřála koupel a ty musíš jít se mnou. Pojď, najdeme ty místní lázně na konci chodby!“ Skutečně objevily lázně i usměvavou služtičku, která jim otevřela dveře a zavedla je do krásného bazénu obloženého mramorem. Obě mladé ženy přivítaly veselé lázeňské služebné, vel-290

mi skromně oděné, které jim pomáhaly se svlékáním — k Neldině velké nelibosti.

„Snad ze mně nestáhnou všechny šaty, paní, že ne?“

„Ale ano, Neldo, to víš, že ano. Nemůžeš se pořádně vykoupat, když si nesundáš všechno,“ odpověděla její paní.

„Ale já jsem ještě nikdy nebyla úplně svlečená!“ kvílela Nelda. „My se doma koupeme v košilích! Ach, já vím, že vy ne, mylady, ale u nás doma jsme trochu cudnější.“

„Nemůžeš se koupat v košili,“ prohlásila Valentina rozhodně.

„Vždyť v této zemi je zvykem koupat se bez šatů a my jsme se domluvily, že se budeme chovat podle místních zvyků, ne, Nel-do?“ Nelda vrhla na svou paní nešťastný pohled, ale dovolila služebným sundat i tu poslední spodničku. Naneštěstí jedna z místních služtiček

— mladá dívka — zalétla pohledem k trojúhelníčku světle hnědých kadeřavých chloupků v Neldině rozkroku, který si snažila krýt pevně sevřenými stehny. Ukázala na ni prstem a zahihňala se. Nelda zrudla až ke kořínkům vlasů a zakryla se dlaní.

„Proč má vaše služebná ochlupený Venušin pahorek?“ zeptala se zdvořile jiná služebná Valentiny. „Vy na něm ochlupení nemáte.“

„V naší zemi,“ vysvětlovala trpělivě Valentina, „si odstraňují ochlupení z rozkroku pouze vysoko postavené nebo bohaté dámy. Většina žen to však nedělá.“

Služebná přikývla. „Máte divné zvyky, mylady,“ konstatovala a Valentina měla co dělat, aby se sama nehihňala jejím slovům, když je překládala Neldě, která nemluvila dobře turecky.

Neldiny rozpaky přerostly ve vztek. „Anglické zvyky divné? Cože? To mne tedy podržte, mylady! Koupat se nahatá před spoustou dalších lidí, to je podle mě dost divné!“

Valentina se již neudržela a rozesmála se na celé kolo. „Tvá matka tornu nikdy neuvěří, ano, já vím,“ řekla rychle, protože věděla, že přesně tu větu má Nelda na jazyku.

Služebné z lázní je začaly polévat horkou vodou a drhnout z nich špínu. Pak je znovu opláchly. Zeny stály ve velkých mramorových vanách, dobře připevněných k podlaze. Každá vana měla zlaté odtokové žlaby. Pak je dívky začaly omývat měkkým mýdlem s květinovou vůní a znovu je dřely žínkami a mořskými houbami, až se málem ztrácely v mydlinách. Pak následovalo další opláchnutí teplou vodou.

„Teď laskavě projděte do bazénu k ostatním,“ vyzvala je nejvýše postavená služebná.

291

„Já jsem myslela, že už v tom bazénu jsme,“ divila se Nelda, když jí Valentina ta slova přeložila.

„Tato místnost je vyhrazená k smytí špíny, abychom pak mohly přejít do skutečné velké lázně pořádně se vymáčet.“

Nelda zavrtěla hlavou: „Já tedy nikam nejdu. Nikdy!“

Valentina se usmála. Rozhodla se raději Neldě nepřekládat návrh služebných z lázní, které se nabídly, že odstraní Neldiny chloupky. Uspokojila je až Valentinina slova, že by pak Nelda vypadala zvláštně v očích lidí své vrstvy. Pak tedy vstoupily do hlavního prostoru lázní a Nelda se musela vyrovnat s dalším šokem, protože místnost byla plná žen a dětí.

„Pojďte za námi!“ volala Sarai na Valentinu. „Všechny se tady na vás moc těšíme!“ A pokynula Valentině, aby vešla do bazénu.

„Ach Bože, odpusť! Všechna tahle nahota je nanejvýš hříšná!“ mumlala Nelda.

Valentina utišila svou služebnou příkrým pohledem a pak vstoupila do teplé, příjemně provoněné vody, aby se zapojila do hovoru s ostatními. Nelda se vody bála, a tak zůstala stát v koutku bazénu. Valentina přešla k Sarai a skupince žen.

„V našich rodinách je zvykem žít společně, lady Valentino,“ vysvětlovala Sarai. „V prvních letech rodinného podnikání odjížděli synové našich předků z Istanbulu do Evropy, aby mohli navázat styky s mnoha zeměmi. Pouze Esteřin nejstarší syn Solomon v Istanbulu zůstal. Jeho synové, kromě Simonova Otce Eliho, také odjeli do dalekých zemí, aby získala rodina větší vliv. V generaci mého manžela již synové zůstávali zde, v Istanbulu, a společně obchodovali, protože naše rodina má již své zástupce v západních zemích. My tedy žijeme v tomto paláci všichni i s našimi dětmi.

Ráda bych vám představila ženy manželových bratrů. Toto je Ruth, Ašerova manželka, tady je Sohannah, Cainova manželka, pak Haghar, manželka Davida a Sabra, manželka Leviho.

Zeny si vyměnily pozdravy. Valentina byla skupinkou krásných mladých dívek zcela okouzlená. Brzy se dozvěděla, že Sa—

raj je o dva roky starší, zatímco Ruth, se světle hnědými vlasy a jantarovýma očima, je stejně stará. Sohannah bylo osmnáct

a její bělostná pleť krásně kontrastovala s lesklými černými vlasy a černýma očima. Sestry Haghar a Sabra měly kaštanové vlasy a modré oči jim rošťácky blýskaly — vždyť jim bylo čtrnáct

a patnáct let! Sabra byla provdaná jen tři měsíce. 292

V lázních bylo i několik dětí. Saraini dva nejstarší synové — osmiletý a pětiletý — byli považováni za příliš velké, než aby se koupali se ženami, stejně jako sedmiletý synek Ruth. Ale Saraina tříletá dcera a Ruthiny dcerky — pětiletá, tříletá a patnáctiměsíční, byly v bazénu se svými chůvami. Šohannah měla u sebe své syny — dvouletá dvojčata. Chůvy se střídaly v hlídání dětí, aby si matky mohly popovídat s vzácným hostem — anglickou dámou.

„Vy máte děti?“ zeptala se Sarai Valentiny.

„Vdala jsem se dost pozdě a manžel nešťastnou náhodou zemřel ani ne měsíc po sňatku,“ vysvětlovala Valentina. „Na děti jsme zkrátka neměli čas.“

„A vy jste se neprovdala znovu?“ divila se Šohannah.

„Jsem zasnoubená se svým bratrancem, lordem Burkem, který se mnou přijel až sem. Vezmeme se ihned po návratu do Anglie,“ odpověděla Valentina.

„Ach tak! Pak tedy děti přijdou, protože Bůh vždycky žehná svazku mezi mužem a ženou. Jak je psáno v Bibli,“ přijala vysvětlení Sohannah. „Já už jsem zase těhotná a Sarai také a vlastně i Haghar.“

„A já možná také!“ vyjekla vzrušeně čtrnáctiletá Sabra. „Můj cyklus se už na pět týdnů přerušil. Levi je opravdu vynikající milenec.“

„Tvůj Levi je hlavně hlučný milenec!“ škádlila ji Sohannah.

„Vždycky ho slyšíme až na druhý konec paláce, když za tebou přijde, aby si zadováděl.“

Ostatní ženy se zachichotaly. Sabra duchapřítomně odpověděla:

„Můžete tedy doufat, že svým vlastním příkladem trochu povzbudí své bratříčky.“

„Což se mu daří u všech kromě Ašera, který má moc práce se svou účtárnou,“ zasmála se Haghar.

„Náhodou, Ašer se o mně stará dobře,“ zalykala se smíchy Ruth.

„Nemůžu si stěžovat. Ale další dítě by mě samozřejmě potěšilo.“

„Vůbec jsem nepoznala, že jste těhotná,“ řekla Valentina Sarai ostýchavě.

„Ještě nejsem těhotná dlouho,“ usmála se Sarai, „a navíc naše nařasené šaty pomáhají těhotenství dokonale zakrýt. Já čekám narození svého dalšího dítěte někdy koncem června.“

„A co byste chtěla? Dalšího syna, nebo dceru?“

„Hlavně zdravé dítě, ať je Jehova milosrdný,“ zazněla odpověď.

„Muž nemá synů nikdy dost, ale další dcera by byla pří 293

Ťemná. Dov a Aaron si spolu mohou hrát, přestože je mezi nimi rozdíl tří let, ale moje Tamar nemá nikoho.“

„A jaké jméno vaše dítě dostane?“ Valentina měla opravdový zájem.

„Když nás Jehova poctí synem, pak to bude Ruben. Jestli budeme mít dceru, pojmenujeme ji Raphaela. Ráda bych pojmenovala své dítě na počest Simonovy tety Rachael. Nikdy se nevdala, zůstala doma a starala se o Ester. Před dvěma lety zemřela, když se pokoušela vyléčit Simonovu matku z nějaké choroby, kterou se pak nakazila a sama zemřela.

Simonova matka Maryam nikdy nebyla zvlášť silná. Dala svému muži pět synů a tři dcery, ale vždycky ji všichni považovali za churavou. Před několika lety se vezír paša Cicalazade oženil s druhou ženou — musel si vyžádat svolení od své první ženy, princezny Latífy. Jeho druhá žena pak za záhadných okolností zmizela a vezírův hlavní eunuch, odporná kreatura, se okamžitě s pláčem a kvílením uchýlil ke svému nejlepšímu příteli, sultánovu eunuchovi Aga Kislerovi, ve snaze zbavit se odpovědnosti za neštěstí. Vzal si totiž do hlavy, že ta žena utekla s Esteřinou pomocí. Pro nás všechny bylo dost děsivé, když do našeho klidného domu náhle vtrhli sultánovi janičáři.

Nahnali celou rodinu do jedné místnosti a pak nám začali vyhrožovat. Ester se jim pochopitelně postavila, protože byla nevinná, ničeho se nedopustila, takže se nedala zastrašit. Ale Maryam se strašlivě vyděsila a začala koktat, že Simonův otec Eu se musí přiznat a všechno jim říct. Samozřejmě jim neměl co říkat, ale ti dva mocní eunuchové ubohou Maryam pronásledovali a vrhli se na ni jako dravci na kořist. Nejprve předstírali, že odvlečou Davida s Levim do služby u janičářů, přestože otec Eu za ně zaplatil daň, která je služby zbavuje. Pak vyhrožovali těmi nejodpornějšími slovy, že unesou nejstarší sestru našich manželů, Debru, která se měla vdávat za bratrance Martecaie ben Leviho, a zavřou ji do sultánova harému. Maryarn byla v tu chvíli již zcela zlomená a dokonce i otec Eu na ně začal křičet.

Pak náhle Ester přikázala, aby z místnosti všichni odešli a zůstal jen Aga a vezírův hlavní eunuch. Tato nesourodá trojice si

o samotě povídala téměř hodinu a pak Aga, hlavní eunuch

i všichni janičáři odešli z našeho domu a nikdy se znovu nevrátili. Co se v té hodině událo, Ester nikdy nikomu neprozradila.

Rekla nám jen, že záležitost byla urovnána ke spokojenosti Agy a Hammida, vezírova eunucha. Podezíráme ji, že těm dvěma 294

mužům bez mužství nabídla obrovský úplatek. Po tomto incidentu se však Maryam nikdy nevzpamatovala. O rok později zemřela a ubohou Rachael vzala s sebou.“

Valentinu příběh naprosto fascinoval. „Připadá mi to jako nějaká legenda nebo pověst, v níž je hlavní hrdinkou Ester Kira.“

Její společnice se rozesmály při představě, že jejich stará matriarcha je hrdinka báje, a všechny ženy vyšly z lázně v dobré náladě.

„Samozřejmě s námi musíte povečeřet,“ řekla Sarai Valentině, když odcházela do svých komnat. „Přijde pro vás moje služebná Leah.“ Děti jedly zvlášť, stejně jako muži. Všechny ženy z domácnosti jedly se svými oblíbenými služkami v jídelně v ženské části paláce. Jídlo bylo prosté, ale chutné a bylo ho hodně. Jehně opečené s mladými zelenými cibulkami, celá červenooká parmice dušená v bílém víně, malí ptáci podobní bažantům nadívaní ovocem a dozlatova opečení, obrovská mísa šafránové rýže a placky nekvašeného chleba. Pak následovaly olivy v nálevu —‚ maličké kyselé naložené cibulky a okurky a ostré ředkvičky. K jídlu bylo podáváno těžké, sladké víno. Služebnictvo sklidilo mísy a talíře po hlavním chodu a servírovalo druhý chod. Ten se skládal z talířů lahodných gazelích růžků, což byly maličké duté koláčky, plněné směsí sekaných mandlí a datlí, máčené v medu. Podávalo se i pečivo z lístkového těsta s broskvemi a meruňkami, polité vajíčkem a medem. Pak zelené fíky dušené ve směsi medu a bílého vína. Mandle a datle a velká mísa meruněk, třešní, pomerančů a broskví. Nakonec dostaly tureckou kávu. Stará služebná, která kávu doko-, nale připravila, umlela kávová zrna pro každý šálek zvlášť. Valentina nikdy předtím kávu nepila, a tak při prvním doušku horkého nahořklého nápoje trochu krčila nos.

Rozpustilý hovor, který předtím naplnil bazén, se teď rozléhal v jídelně. Stará Ester hrdě zaujímala přední místo mezi svými příbuznými, dcerami, vnučkami a pravnučkami. Když se Valentina rozhlédla po místnosti, atmosféra jí připomínala její vlastní rodinu

— tak nesmírně vzdálenou.

„Valentina se má setkat za tři dny s validou,“ oznámila náhle Ester a usmála se nad překvapením svého hosta.

„Váš posel se již vrátil?“

„Ano, Valentino. Vrátil se z Yeni Serai chvilku před večeří. Safíje tě s radostí přijme.“ Ester tleskla a přivolala tak služeb-

295

nou. „Zajdi do mých komnat a vyžádej si od Jakoba dárek, který valida poslala našemu hostovi.“

„Valida mi poslala dárek?“ Valentina nevycházela z údivu.

Ester Kira se usmála vševědoucím úsměvem. „Safíje má vynikající vychování, dítě. A ty jsi dcera její dávné přítelkyně. Velmi touží po Lom, abyste na ni s matkou vzpomínaly vděčně. A konečně — vaše rodinná obchodní společnost, přestože není nijak velká, je značně bohatá a má obrovský vliv, což je přesně to, co Safíje obdivuje.

Nezapomeň, co jsem ti říkala. Safíje miluje zlato i moc.“ Valentina pomalu přikývla „Také jste říkala, že je prohnaná a úplatná. Přesto zůstáváte její přítelkyní. Proč, Ester Kiro?“

Stará žena se moudře usmála. „Protože já si ji pamatuji ještě takovou, jaká byla předtím, a protože ona mé přátelství potřebuje. Mně pokračující přátelství s mocnou ženou z osmanské rodiny pomáhá množit bohatství mé vlastní rodiny. Po celý čas, který mi Jehova ještě vyměřil pro setrvání na této zemi, budu tedy pro svou rodinu cenná. Brzy však, jak cítím, je opustím. Neznám nikoho, kdo by žil tak dlouho, jako žiji já.“

Zeny se Esteřině poznámce zasmály, ale Sarai řekla: „Anděl smrti na tebe úplně zapomněl, Ester, a když ě andělovi jeho pilný pomocník připomíná, Anděl arnrti tvrdí, že ty žiješ vinou jeho pomocníka.

Pokud bude tedy anděl chtít tolerovat pomocníkovu chybu, zůstaneš s námi i nadále.“

„Ne, dítě, tak tornu není. Anděl amrti na nikoho nikdy nezapomíná. Můj čas přijde brzy. Cítím to v kostech.“

Náhle se atmosféra v místnosti změnila, všichni seděli jako přimrazení, a Valentina, aby to ticho prolomila, vyzvala Ester:

„Povězte mi ještě něco o validě, Ester.“

„Safíje,“ začala stará žena vyprávět, „znamená ‚čistota‘. Pochází z benátské rodiny Baffo. Když jí bylo dvanáct, odjela z Benátek za svými rodiči na ostrov Korfu, kde dělal její otec guvernéra. Její loď zajali turečtí piráti, přivezli Safíji do Istanbulu a tam ji prodali na trhu s otroky. Sultánův Aga Kisler ji na tržišti spatřil a koupil ji do harému. Vycvičili ji, aby sultána okouzlila. A skutečně — jakmile nastala vhodná doba, podařilo se jí ho zaujmout. Murad se do ní zamiloval, na jiné ženy již ani nepohlédl, a ona se zamilovala do něho.

Tehdy byla nevinná. Rozkošná, důvěřivá a poslušná. Porodila sultánovi Muradovi nejstaršího syna Mehmeda, který se stal sultánem nyní. Po něm již žádné další syny neměla, přesto jí Mu-

rad stále dával přednost před ostatními — ke značné nelibosti jeho matky Nur-U-Banu. Valida Nur-U-Banu se obávala, že by Safíje mohla mít na sultána za chvíli větší vliv než ona sama, což nemohla potřebovat. V té době považovala Saffje Nur-U-Banu skutečně za druhou matku a věřila, že bude chránit jejich vztah s Muradem. Brzy však zjistila, že pokud se v harému důvěřivě spolehne na jinou ženu, přivolává na sebe jen neštěstí.

Nur-U-Banu se obávala, že otázka následovníka může být ohrožena, pokud bude mít Murad jen jediného mužského dědice. Spojila se s Agou Kislerem a společně pak pročesávali trhy s otroky po celém Istanbulu, aby skupovali nejdokonalejší a nejkrásnější panny a ty pak předkládali Muradově pozornosti, aby ho odlákali ze Safíjiny postele. Nenápadně a pomalu mu vsugerovali myšlenku, že jeden syn zkrátka nestačí a že Safíje je nesmírně sobecká, když se snaží získat Muradovu lásku jen pro sebe — vždyť po dvanácti letech mu byla schopna dát jen jediného mužského dědice.

Jejich chytrá léčka měla účinek, protože v té době se začínala stále více prosazovat Muradova osmanská povaha. Najednou nedokázal odolat svodům krásek, jimiž byl obklopen. Safíje již nebyla ta mlaďoučká, nádherná třináctiletá dívenka. Věkem se blížila ke třicítce a Murad se nechal zcela omámit novými dívkami v harému. S nadšením a neskrývanou dychtivostí podléhal všem jejich svodům a čím více mladých dívek měl v posteli, tím jeho touhy vzrůstaly.

Chtěl další a další. Murad byl nesmírně náruživý muž. Možná až příliš. Nejprve svým chováním zlomil Safíji srdce. Pak, když odhalila roli Nur-U-Banu v tom spiknutí zosnovaném proto, aby dostala Murada z jejího lože, ji zachvátil zuřivý vztek.

Ubohá Safíje nemohla dělat vlastně vůbec nic, aby se Muradově matce pomstila. Nur-U-Banu měla ve svých rukou nesmírnou moc a aby si Safíje udržela místo sultánovy nejoblíbenější favoritky, musela spolknout svou pýchu a přijmout fakt, že její muž má mnoho dalších žen. Ačkoli nikdy nepřipustila, aby to Murad zjistil, stávala se nesmírně zahořklou. Není hloupá, takže si velmi rychle uvědomila, že pokud přijde o Muradovu náklonnost, je velmi pravděpodobné, že o ni přijde i její syn. Kvůli Mehmedovi přijímala svůj hořký úděl s vědomím, že jednoho dne se stane její syn sultánem a ona, Safíje, bude validou, ženou s největší mocí v osmanské říši.

Pokud Saffje něčeho lituje, pak určitě toho, že se Nur-U-Ba-296

nu nedožila dne, kdy získala její postavení a moc. Často se nechávala slyšet, že její největší radostí by bylo poslat Muradovu matku do paláce Eski Serai, v němž by dožila svůj život v bezmocnosti a osamění.

Nur-U-Banu zemřela čtyři roky poté, co se tvé matce podařilo uniknout popravě. Zemřela náhle a nečekaně, protože ji netrápila žádná choroba. Povídalo se něco o jedu, ale Murad ničemu podobnému nevěřil, a já také ne. Na těch povídačkách nebylo ani zrnko pravdy. Přestože Safíje bez ustání soupeřila s Nur-U-Banu a jejich boj nemíval dlouhé pauzy, zdálo se, že obě mají ze své rivality jisté potěšení. Díky ní byl jejich život plný vzrušení. Dávala jim smysl života, což je pro ženu, žijící bez muže v harému, nesmírně důležité.

Jakmile Nur-U-Banu zemřela, stala se Safíje Bas Kadin, matkou dědice, a dostala do rukou nesmírnou moc. Muradovi se sice narodili i další synové, ale Mehmed byl již dost velký, takže pouze jeho smrt by zabránila Safíji dosáhnout svého cíle. Ve své touze vidět syna na sultánském trůně se stala nesmírně krutou. Chlapcova divoká povaha působila často problémy a potrestání unikal jen proto, že byl sultánův syn. Murad poslal syna do jedné provincie osmanské říše jíž měl vládnout. Doufal, že starosti spojené se správou provincie odčerpají přebytek hochovy energie a procvičí i jeho intelekt. Safíje pochopitelně byla proti; obávala se, že bez jejího vlivu se syn naučí nezávislosti. Také se obávala, že by mohl být zavražděn. Vyslala za ním celou armádu ochutnávačů a osobních strážců, aby na Mehmeda dávali pozor.

Mehmed přes všechny zvláštnosti své povahy matku hluboce miloval. Safíje mu pravidelně psala, informovala ho o nejnovějších klepech a snažila se mu radit a pomáhat. Murad na každý matčin dopis odpovídal a popisoval, jak se mu v provincii žije. Téměř ve všem si od ní nechával radit nebo alespoň uvážil její názor. Pevné pouto mezi matkou a synem nebylo jejich odloučením nijak narušeno a Safíje se začínala těšit na Muradovu smrt, protože pak by mohl začít vládnout její syn.

Mladší ženy z harému si začínaly na Safíji více dovolovat. Byly přesvědčeny, že když mají sultánovu přízeň a porodily mu děti, budou moci s plnou vážností navrhnout, aby vládli jako následovníci jejich synové, a ne Mehmed. Safíje, kterou by dříve takovéto chování popudilo a dala by svůj vztek pořádně najevo, tiše vyčkávala jako kočka, připravená zaútočit. Věděla, že trpělivost přináší růže.

Murad byl stále jejfm nejlepším přítelem. Váži

si jí a uznával její názory v soukromí i veřejně. Věděla, že Murad se netěší dobrému zdraví. Ačkoli si sultánovy choroby všimlo jen velmi málo lidí, v posledních dvou letech svého života trpěl epileptickými záchvaty. Také měl potíže s vylučováním moči. Zemřel v lednu roku 1595, před sedmi a půl lety.“

V tomto místě se Ester Kira na okamžik odmlčela a žíznivě upila vína. Její vyprávění bylo úchvatné a všichni bez dechu naslouchali, i když pro členky rodiny byla historka známá. Matriarcha měla obdivuhodnou schopnost svým vyprávěním zaujmout.

„Muradova smrt se po několik dní držela v tajnosti,“ pokračovala,

„než dojeli Safíjini poslové k Mehmedovi, aby ho přivezli do Istanbulu. Všichni Muradovi sloužící, kteří s ním byli v jeho poslední hodince, byli tiše a rychle uškrceni. Ostatní Safíje nechala bez jediného slůvka vysvětlení tajně poslat do Eski Serai. Pokud i věděli, proč musejí odjet, měli dost rozumu, aby mlčeli — jinak by si nezachránili život. Safíje vyčkávala s trpělivostí, které jsem ani nemohla uvěřit, chovala se, jako kdyby k ničemu neobvyklému nedošlo, žila stejným rytmem jako v jiných obyčejných dnech.

Správa země byl dočasně ochromena, než se sultán Murad ‚zotaví‘ ze svého nachlazení. Nikdo neměl ani střípek podezření, že by Murad mohl být mrtev, dokonce ani nešťastné matky jeho dalších synů.

Za pár dní přivezla sultánova galéra Mehmeda domů. Bylo šedivé, nevlídné, chladné zimní jitro. Přestože vítr příliš nefoukal, bylo takové to nepříjemné vlhko, které zalézá člověku až do kostí.“ Povzdechla si. „Nový sultán vystoupil z lodi a na znamení vděčnosti za svůj bezpečný příjezd dal všem galejníkům, kteří veslovali, svobodu. Pak vyslal do Aleppa posly, aby koupili půl milionu hyacintových cibulek, které nechal zasadit na místě, kde přistál.

Jakmile sultánova galéra dorazila, ihned se po městě veřejně vyhlásila.hrozná zpráva — sultán Murad je mrtev. Muradovy favoritky již v harému plakaly. Historikové by jejich pláč nazvali truchlením, ale ony plakaly spíš z příšerného strachu, protože nevěděly, co s nimi bude. Ty ubohé dívenky totiž tušily, co přijde, ačkoli by se neodvážily o svých obavách mluvit nahlas.

Než Mehmed vystoupil z lodi, oblékl se do rudého pláště. Pak šel za otcovou rakví z cypřišového dřeva, pokrytou zlatým rouchem, na němž spočíval velký diamantový pás. Procesí s rakví procházelo celým městem. Mehmed nejel na koni, ale šel pěšky chráněn svými osobními strážci, kteří nad ním drželi palmové

listy. Za ním následovali všichni muži od dvora, oděni do černých šatů na znamení hlubokého truchlení. Jako výraz úcty si nasadili neobvykle malé turbany.

Ulice byly přeplněny čumily, protože Istanbul byl vždycky městem, v němž všichni žili pospolu. Sultánův pohřeb je nadto obrovská událost. Procesí končilo u Velké Mešity — než bylo město dobyto, bývala tato budova křesťanským kostelem Svaté Sofie.

Jakmile byl Murad se všemi poctami pohřben, Mehmed chvátal okamžitě za matkou. Vždyť se neviděli dlouhých dvanáct let! Odjížděl z Istanbulu jako sedmnáctiletý chlapec, nyní z něho byl dospělý devětadvacetiletý muž. U setkání matky se synem nebyl přítomen nikdo jiný, ale jakmile Mehmed vyšel z matčiny komnaty, ihned nechal zavraždit svých devatenáct bratrů. Existují svědkové, kteří tvrdí, že plakal, nicméně poprava vykonána byla. Rekl těm nevinným dětem — nejstaršímu bylo teprve jedenáct

— že se ničeho nemusejí bát. Každého objal a pak dohlédl, aby byli podle islámských zvyklostí obřezáni. Po obřadu je odvedl do vedlejší místnosti a všechny nechal uškrtit.

Za všemi těmito krutostmi stála Safíje. Nechtěla, aby její syn měl byť jediného rivala, s nímž by musel soupeřit o trůn! Také se chtěla pomstít všem těm dívenkám, které zaujaly její místo v Muradově posteli. Svou pomstu si vychutnala, jen co je pravda! Uměla vymyslet hrůznou odplatu všem ženám, které jí ukradly Muradovu naprostou lásku a oddanost.

Mehmed sám prohlédl všechna ta tělíčka, zda z nich skutečně vyprchal život, a pakje pohřbil do společného hrobu s otcem. Jakmile byl oficiálně informován o smrti svých bratrů — dostal oznámení psané bílým inkoustem na černém smutečním papíře, uronil opravdové slzy a nařídil, aby jim byl vystrojen obrovský pohřeb, jehož se museli povinně zúčastnit všichni, kdo zastávaIi jakékoliv vyšší funkce. Mnohokrát jsem na vlastní uši slyšela, jak říkal, že se těch nevinných hošíků zbavoval jen s největší nechutí, ale co mu zbývalo? Devatenáct žijících hrozeb bylo až příliš a on měl navíc v té době již vlastní syny.

Dalšího dne Safíje, kterou syn oflciálně prohlásil za sultánu validu, vyhnala všechny Muradovy manželky dožít své dlouhé životy v osamění v Eski Serai — starém paláci, kde dříve žila má drahá přítelkyně, valida Cyra Hafise, nechť je jí zem lehká. Odešly tam všechny mimo sedmi nešťastnic, které s Muradern čekaly dítě. Ty ubohé dívky byly zašity do hedvábných pytlů a utopeny. Jakmile se Safíje zbavila všech, které považovala za své

nepřátele i těch, které ji dlouhá léta ponižovaly, rozhodla se zpracovat svého syna přesně stejným způsobem, jakým Nur-U-Banu (>vládala Murada. Rozhodla se získat veškerou moc pro sebe.

Mehmed měl jedinou manželku Sa‘adet, což znamená štěstí. Byla matkou jeho nejstaršího syna Mamuda. Mehmed přísahal, že zůstane věrný jen a jen jí, stejně jako Murad chtěl zůstat s jedinou ženou.

Safíje však — jako před ní Nur-U-Banu — nechtěla žádné rivalky, a už vůbec ne vlastní ženu svého syna. Saffje moc dobře věděla, že veškerý vliv jí může Sa‘adet ukrást, kdyby se k tomu mladá žena rozhodla. Sa‘adet však nebyla nijak ctižádostivá. Pro ni se celý svět točil pouze kolem Mehmeda a jejich syna. Safíje ji nějakou dobu sledovala a pak usoudila, že ji necháv klidu.“

„Pověz Valentině i o Chiarezze,“ navrhla Sohannah. „Vždyť i ona patří k Safíjinu příběhu!“

„Chiarezza!“ Ester Kira vyslovila to jméno s nesmírným opovržením. „Tvrdila, že je židovka, ale nežila v ghettu a neměla ani manžela, ani otce, bratry nebo syny, kteří by ji chránili. Dělala špeha benátskému velvyslanci a také Kateřině Medicejské! Do harému a k Safíji, kde mohla získat informace, bylo možno se dostat pouze jediným způsobem — převléct se za jednu z žen, které chodívají do harému prodávat zboží, jako jsem to dělávala já.“

„Ester se zlobí, protože už nemůže chodit do Yeni Serai, aby dělala své obchody a dozvídala se nové klepy,“ zašeptala Sarai Valentině.

„Já tě slyším, Sarai!“ vyštěkla Ester. „Alespoň mé uši mi zatím službu nevypověděly. Ano, zlobím se, protože mé hloupé chromé tělo mi nedovoluje vycházet z paláce. Mohu přijít o svůj vliv u Safíji, když se u ní přestanu objevovat. Pokud k tomu dojde, co se stane s naší rodinou? Přežila jsem vládu sultána Bajazeta, syna dobyvatele Konstantinopole, města, jež nyní nazýváme Istanbulem. Přežila jsem i vládu jeho nástupců: Selima Prvního, Sulejmána — jehož na Západě nazýváte Vznešeným, ale my jej nazýváme Zákonodárcem — jeho syna Selima Druhého, Murada Třetího a nyní Mehmeda Třetího!

Za vlády prvního Selima jsme my, Kirové, byli navždy osvobozeni od placení daně státu. Toto opatření nám z velké části pomohlo nahromadit naše obrovské bohatství a umožnilo rozšířit naše bankovní impérium až do západní Evropy. Dnes Kirové obchodují v každé významné zemi a v každém velkém městě. Po celou dobu budování našeho impéria jsem byla v neustálém kontaktu s významnými lidmi, přátelila jsem se s osmanskými

ženami, zásobovala jsem je vším, co potřebovaly, vždycky jsem si je něčím zavázala, aby dohlížely na slib, který nám dal Selim.

Jak dlouho však bude dodržován slib, daný před mnoha lety sultánem, jehož jméno je dávno zapomenuto? Díky tomuto slibu jsme se dostali velmi daleko, ale co se stane, až já zde nebudu? Kdo dohlédne na jeho dodržování? Co se stane, až nebudete moci využívat mého vlivu nebo až budu navždy zapomenuta? Vím, že i vy chodíte do paláce nabízet své zboží, přestože byste nic takového nemusely dělat. Ovšem žádné z vás se nepodařilo spřátelit se se Safíjí, protože jste příliš mladé a krásné. Ta nenápadná Chiarezza, ta zrůda, se proplazila jako had a získala validinu důvěru!“

„Jen proto, že nosí validiny zprávy benátskému ambasadorovi,“ řekla smířlivě Sarai, „a tajné dopisy Kateřině Medicejské, drahá Ester.

Cožpak tě před dvěma měsíci nenavštívila Safíje osobně, když Valentina odjela na Krym? Cožpak nevyhověla tvé žádosti o přijetí Valentiny? Valida na tebe nezapomíná. Obáváš se zbytečně.“

„Pokud se obávám, mám své důvody,“ odpověděla Ostře Ester Kira.

„Znám Safíji vlastně celý její život. U ní platí rčení ‚sejde z očí, sejde z mysli‘. Ona nechová věrnost nikomu, jen sobě, Sa-raj. A pokud mne přišla na mé pozvání navštívit, pak jen proto, že jí to vyhovovalo, z žádného jiného důvodu! Na to nezapomínej, dítě. A nikdy validě nevěř, jinak toho budeš litovat. Je velmi nebezpečná. Jejím jediným bohem je zlato a jediným milencem moc!“

„Mluvíte o ní tak, že mě až děsíte, Ester Kiro,“ podotkla Valentina. Matriarcha pomalu přikývla. „Ona totiž opravdu je nebezpečná, dítě. Přesto — až ji uvidíš, nebudeš schopna mým slovům uvěřit. Ona se nezničila jako tolik harémových krásek. Její kdysi překrásné rudozlaté vlasy maličko vybledly do barvy světlé meruňky. Díží se zpříma a je stále krásně štíhlá. Jejímu chování se nedá naprosto nic vytknout a oplývá nesmírným půvabem. Bude se ti určitě líbit, ale nevěř jí a až s ní budeš mluvit, dávej si pozor na jazyk!“

„Budu se určitě řídit vašimi radami, Ester Kiro,“ odpověděla Valentina.

„Pak nebudeš litovat, dítě. Podívejme, tady je dar, který ti valida poslala,“ řekla stará žena vzrušeně a vzala si od čekající služebné světle modrý hedvábný šátek, lemovaný perlami a podala jej Valentině.

Sátek byl ovázán zlatou stuhou zdobenou drobnými perlami. 302

I samotná stuha měla značnou hodnotu. Valentina stužku rozvázala a dala ji služebné jako dar. Pak šátek rozložila. Byla v něm zabalena

překrásně vykládaná perleťová krabička se zlatým zámkem, v němž místo petlice byla zastrčen zlatý špendlík s diamantovou hlavičkou. Valentina si chvíli krabičku prohlížela a pak vytáhla špendlík ze zámku a nadzvedla petlici.

„Dobrý Bože!“ vykřikla a mimoděk si vzpomněla, že tento výkřik

často používá Alžběta Tudorovna.

„Ach!“ vydechly ostatní ženy, které se kolem ní shlukly.

„Ach, mylady, to je pro vás?“ Nelda kulila oči.

„Ano, dívenko, to je dar pro tvou paní. Velmi elegantní,“ řekla Ester Kira, když dar spatřila.. „Samotnou mne to překvapuje. Safíje si tě chce zjevně naklonit, dítě.“

Valentina byla tak překvapená, že se neodvažovala ani dotknout šperku, spočívajícím na tmavém sametu uvnitř vyřezávané skříňky. Krásnější náhrdelník snad v životě neviděla. Překrásný jemný řetízek z růžového zlata, se spoustou blýskavých diamantů, safírů, smaragdů, ametystů, zlatých berylů, rubínů, světle zelených peridotů a světle modrých turmalínů. Všem těmto drahokamům vévodily tři obrovité diamanty. Každý byl vyřezán do jiného tvaru; jasně bílý diamant měl tvar půlměsíce, druhý, s modrým leskem, vypadal jako hvězda a prostřední, narůžovělý, měl tvar srdce.

„Nikdy v životě jsem něco podobného neviděla,“ vydechla Valentina. „Je nádherný, až barbarsky skvostný. Musí mít nesmírnou cenu! Nikdy mi podobná vzácnost nepatřila; dokonce jsem nikdy ani netušila, že něco takového dostanu!“

„Musíte si ho vzít, až půjdete k validě,“ promluvila Sarai nadšeně.

„Uděláte jí nesmírnou radost a dáte tak otevřeně najevo svou vděčnost.“

„Ale co mám přinést já jí?“ ptala se zoufale Valentina. „Jak se jí mohu odvděčit za takový dar?“

„Nemusíš jí dávat dar stejné ceny,“ radila jí Ester. „Pokud chceš validě udělat opravdu radost, musíš jí dát něco podobně důstojného, abys jí projevila úctu, ale ne zase tak převzácného jako je tento náhrdelník. Pověz mi, co jste přivezli z Krymu?“

„Neopracované polodrahokamy, voňavky, koření, kožešiny,“ vypočítávala Valentina a snažila se rozpomenout na další zboží.

„Také máme hodně sobolích kožešin,“ vybavila si.

„Vynikající!“ zvolala Ester. „Necháme pro Safíji vyrobit Čapku ze sobolí kůže, zdobenou drahými kameny. To ji velmi potěší!“

303

„Ale kde?“ zoufala si Valentina. „Vždyť mi zbývají pouhé tři dny!“ Ester Kira se zasmála. „Spolehni se na mě, dítě, a já ti ručím za to, že

vše stihneme.“

Pokud někdo dokázal dělat zázraky, pak to určitě byla Ester Kira, takže Valentina nechala vše v jejích rukou.

Té noci spala lépe, než kdy dřív, ale ráno, jakmile snědla snídani, vyrazila hledat Padraice a ostatní. Vyslala za nimi služebnou, aby je přivedla, ale nesmírně dlouho čekala. Pak se konečně objevila Sarai.

„Bylo mi řečeno, že hledáte svého snoubence, ale bohužel tady není. On i ostatní Angličané odjeli za Zlatý roh do Pery na čestnou návštěvu k anglickému ambasadorovi. Nevím, kdy se vrátí, ale myslela jsem si, že byste se třeba dnes chtěla jít podívat do Balaty. Zítra se pak můžete se svým snoubencem domluvit a jet si prohlédnout některá zajímavá místa v Istanbulu.“

Padraic je pryč? Aniž jí cokoliv řekl? Valentina se zlobila, ale nedalo se nic dělat, takže se rozhodla jít s milou Sarai. V duchu však láteřila nad tím nesmyslným uspořádáním. Istanbul je sice zajímavé město, ale nechápala vůbec strukturu východní společnosti. Dozvěděla se, že v každém domě, a je sebechudší, jsou místnosti rozděleny na ženské a mužské. Zde, v paláci Kirů, byla domácnost po obvyklém způsobu rozdělena na tři části — ženské komnaty na jedné straně paláce, mužské na druhé, a mezi nimi místnosti pro společenské účely. Právě v nich Kirové uzavírali téměř denně své bankéřské smlouvy, vyjma dvou dní v týdnu — svého a islámského sabatu, tedy pátku a soboty.

Mužské a ženské komnaty byly odděleny, ale vybavení měly zcela shodné. Přibližovaly se k sobě pouze kuchyněmi, ve kterých se vařilo pro celou domácnost. Z kuchyní vedly dveře do ženských komnat, ale do mužských nikoli. Namísto dveří tam byl jen otvor, zakrytý zasunovacími dvířky, jímž se podávalo mužům jídlo a kterým se zase prostrčilo špinavé nádobí. Pro ženy a muže existovaly i oddělené lázně. Celá rodina se mohla sejít v zahradách. Muž směl svou ženu navštívit v posteli, ale ona nikdy nesměla přijít k němu.

Všichni synové rodu Kirů byli ve věku sedmi let odděleni od matek a bydleli v mužské části paláce. Přestože ženy byly chovány v úctě coby dárkyně života, matky, opatrovnice a nakonec moudré stařeny, muži je stejně považovali za poměrně prostá stvoření, která potřebují naprostou péči a ochranu svých manželů. Některé ženy se tomuto uspořádání

nevzpěčovaly, ale byly mezi nimi i ženy zvláštní, které — jako na příklad Ester — pasívní role ve společnosti neuspokojovala.

„Já bych takto žít nemohla,“ přiznala se Valentina Sarai, když se chystaly k odchodu.

„Je to náš obyčej, Valentino,“ odpověděla Sarai. „My jsme v tomto uspořádání šťastné, protože jiné neznáme. Ještě že my, židovky, máme více svobody než islámské ženy…“

„Jak to?“

„Tady v Balatě se smíme volně procházet po ulicích, nakupovat a navštěvovat přátele. Musíme mít pouze důstojný oděv. A můžeme chodit bez závoje. Jakmile však vyjdeme do města, nosíme raději prostý černý jašmak, abychom vypadaly jako ostatní istanbulské ženy. Žijí zde totiž lidé, kteří židy nemají rádi a neváhali by nás veřejně napadnout. Bohaté islámské ženy stráví prakticky celý život v harému. Občas se některá mocná žena — jako Safíje — odváží vyjít ven, ale většina důstojných istanbulských žen zůstává doma. Uctyhodné ženy smějí chodit nakupovat — ovšem v jašmaku a se závojem, takže jsou jim vidět pouze oči. Dokonce chodívají pravidelně i do veřejných lázní, zejména pokud doma lázeň nemají. Čistota je pro obyvatele Istanbulu velmi důležitá.

Někdy navštěvují ženy z bohatých domácností velké tržiště. Je úchvatné — schované pod střechou a dá se v něm koupit cokoli se člověku zachce. Určitě tam ještě před vaším odjezdem do Anglie zajdeme.“

Ghetto v Balatě bylo úžasné. Valentina nikdy nic podobného neviděla. Z lodi je skrze ghetto nesli v nosítkách, takže si ho nemohle prohlédnout. Při pěší procházce však mohla obdivovat všechny jeho krásy. Balata byla veselým, hlučným místem s domy vystavěnými těsně vedle sebe. Z balkonů visely hrozny nádherných květin. Domy byly vystaveny ze dřeva, stejně jako v celém Istanbulu. Vždycky proto hrozilo nebezpečí ohně, zejména v zimě, kdy se často stávalo, že někdo převrhnul pánve se žhavými uhlíky, používané jako ohřfváčky. Některé domy byly soukromé, ale většina byla rozdělena do několika bytů, takže v nich bydlelo více rodin.

Všude zurčely fontánky, protože voda byla pro město nesmírně důležitá. Protékala městskými vodovody do společných nádrží, a z nich pak do různých fontán. Do domů bohatých lidí, jako byli Kirové, byly zavedeny vodovodní trubky přímo. V Balatě stály také troje veřejné lázně — jedny pro muže, jedny pro ženy a jedny pro obřadní účely, nedaleko chrámu.

V ghettu bylo několik tržišť pod širým nebem. Na jednom trhu Valentina spatřila nepředstavitelný výběr čerstvého ovoce

a zeleniny. Prodavač vystavoval zboží přímo na plachtách na zemi, aby si kupující mohl sám vybrat. Byly tam i čerstvé ryby

z přístavu, živá kuřata a slepice. Valentina se dozvěděla, že drůbež se

zde musí zabíjet zvláštním způsobem.

„My totiž,“ vysvětlovala Sarai, „jíme jen maso, které není znečištěné prolitou krví. Všechny pokrmy se připravují podle přísných pravidel. Například nemůžeme kombinovat maso a pokrmy z mléka, nejíme vepřové maso a některé mořské živočichy, kteří se živí mršinami. Ty jsou zakázané, protože naše náboženství je považuje za nečisté.“

„A proč?“ zeptala se zmateně Valentina.

„Nevím,“ odpověděla Sarai. „Budete se muset zeptat některého z našich rabínů. Ale to vlastně nejde, protože oni nesmějí se ženami mluvit. Jsou pokládány za nečisté kvůli svému měsíčnímu krvácení. Já jen vím, že se to zkrátka nesmí. Nepřísluší mi vědět víc. Takto naši lidé žijí celá staletí.“

Kdybych byla na jejím místě, uvažovala Valentina, určitě bych to vědět chtěla. Jak někdo může prostě přijmout nějaká pravidla, aniž zná jejich důvody? Já bych nemohla žít na Východě! Prostě nemohla!

Na dalším tržišti spatřila krásné látky — hedvábí, brokát a bavlněné tkaniny všech barev a odstínů — a kromě nich i nádherné silné vlněné koberce. V některých stáncích nabízeli překrásné kožené zboží, benátské sklo, mosaz ze Severní Afriky a nábytek z ebenového dřeva, vykládaný perletí. Jeden prodavač měl na svém stánku pouze lampy a příštipkář spravoval boty a střevíčky na počkání.

Na třetím tržišti prodávali pouze zvířata: kozy, ovce a koně. Valentina byla naprosto uchvácena překrásnými arabskými koňmi. Představovala si, jak rychle určitě dokážou běhat a napadlo ji, zda by si jich pár nemohla odvézt do Anglie.

„Chci koupit koně,“ řekla Valentina. Sarai na ni nechápavě pohlédla.

„Koně?“ opakovala. „Ale proč, Valentino?“

„No, tak především proto, že bych si moc ráda na tak krásných koních, jako jsou tito, zajezdila,“ odpověděla Valentina.

„Vy jezdíte na koni?“ Sarai se zasmála. „Děláte si ze mě legraci, že, Valentino? A já jsem tak hloupá, že jsem vám málem uvěřila! Zeny přece na koních nejezdí.“

„V mé zemi ano,“ odpověděla Valentina. „V naší rodině se chovají koně, Sarai. Tady ti jsou nádherní, nikdy jsem podobné neviděla. Domnívám se, že kdybych zkřížila takovou rasu s koňmi z našich stád, mohlo by se to vyplatit.“ Usmála se. „Chci šest kobyl a dobrého hřebce. Budeš muset místo mě smlouvat, protože na takové obchody má turečtina nestačí. A nechceš mi už konečně tykat?“

Sarai se zatvářila vyděšeně. „Velice ráda. Já ale smlouvat o koně

neumím,“ zašeptala. „Nemám nejmenší představu, jak se to dělá!“

„Rekla bych, že se prostě smlouvá jako o cokoli jiného,“ odpověděla Valentina a upřela zrak na krásného bílého hřebce s černou hřívou a ocasem. Handlíř měl několik hřebců. Všechny od sebe pečlivě oddělil. Ten bílý jí připadal nejlepší. Pokud ovšem nemá nějakou skrytou vadu. „Obejdi ho, jako bys kupovala nějaký šperk nebo koberec,“ navrhla Valentina své vyděšené přítelkyni. „Zeptej se handlíře, kolik by chtěl za támhletoho bílého hřebce,“ ukázala prstem.

Sarai polkla. Přiblížila se k muži. „Má přítelkyně,“ vymáčkla ze sebe, „je cizinka, jejíž rodina pěstuje koně. Chtěla by vědět, kolik stojí ten bílý hřebec s černou hřívou a ocasem.“

„Dámo,“ odpověděl prodavač, ‚já nemám čas na nějaké žerty. Já ženám koně neprodávám.“

Valentina jeho slovům rozuměla dost jasně. „Proč?“ zeptala se. „Což nějaký istanbulský zákon zakazuje prodávat koně ženám?“

„Ne, pokud vím, žádný zákon to nezakazuje,“ koktal zmateně, „ale měl by.“

Valentina vytáhla těžký měšec s penězi a významně si ho přehazovala z ruky do ruky. Zlaté mince krásně cinkaly, když se ptala: „Mé peníze vám nejsou dost dobré?“

Muž si olízl rty. Ty mince jsou určitě zlaté, protože jen zlato cinká tak vábně. Poslední dobou mu obchody moc nešly, a jestli má postavit své ženě ten dům, který jí pořád slibuje, aby nebydleli do smrti s příbuznými, nemůže si dovolit tu cizinku odmítnout.

„Kolik koní byste chtěla?“ ptal se.

„Tohle je všechno, co máte?“ udeřila na něj přísně. „Kde je chováte?“

„Já nebydlím ve městě, madam, a chovám své koně sám. Toto jsou mí jednoročci a lepší rod jsem nikdy neměl — ať do mě Jehova udeří bleskem, jestli lžu!“

„Chci hřebce a šest chovných kobyl,“ řekla Valentina. „Musejí být zdraví, aby přečkali cestu po moři do Anglie.“

„Pokud opravdu rozumíte koňům,“ řekl handlíř, „pak vidíte, že toto jsou vynikající zvířata, paní.“

„Rekněte mi cenu za toho hřebce,“ přikázala mu a on konečně řekl cifru.

Sarai vyštěkla: „Zloději jeden! Dokonce i já vím, že kůň nemůže být tak drahý. Pojď, Valentino, Len muž je zloděj. Nemohu dovolit, abys s ním uzavřela obchod, protože má rodina by žila v hanbě, že jsem tě nechala ošidit! Kirové ještě nikdy nikoho nepodvedli!“

Koňský handlíř se díval z jedné ženy na druhou a pak zbledl:

„Vy jste z rodiny Kirů, paní?“

„To tedy ano!“ řekla příkře Sarai.

Handlíř rychle přemýšlel. Může dost vydělat a navíc ještě získat přízeň jedné z nejvýznamnějších židovských rodin v celém Istanbulu. Ta cizinka je poněkud zvláštní, ale copak samotná matriarcha rodiny Kirů není zvláštní? Vždyť je to žena, která i žije déle, než je slušné.

„Dámy, omlouvám se,“ obrátil se k Sarai: „Nevím, co mě to popadlo, že jsem vyslovil takovou cifru. Skutečná cena toho zvířete je poloviční.“

Sarai zjistila, že je ve svém živlu. Valentina měla pravdu. Opravdu to vypadalo jako nákupy drahých kamenů nebo koberců na bazarech.

Začala s náramnou vervou smlouvat a spílala mu, dokud se nedostali na cenu, která byla přijatelná. Pak Valentina prohlížela kobyly v handlířově stádu a vybrala šest. Sarai začala znovu se smlouváním. Nakonec si plácli.

„Přiveďte zvířata do stájí v paláci Kirů,“ přikázala panovačně handlíři. „Rekni, že koně koupil jeden z anglických hostů rodiny.“ Vzala Valentině z ruky měšec a pečlivě odpočítávala peníze, pak je podala kupci. „Nesnaž se nás podvést,“ varovala ho. „My necháme zvířata prohlédnout, až je přivedeš!“

„Jsi příliš podezíravá, Sarai,“ řekla jí tiše Valentina a vytáhla z měšce ještě jednu minci a vtiskla ji handlíři do ruky. „Za vaši péči, pane,“ řekla a pak se obrátily k odchodu.

„Já jsem to zvládla! Usmlouvala jsem opravdu cenu sedmi koní!“ vykřikovala vzrušeně Sarai. „Sama tornu nemohu uvěřit a určitě mi to nikdo neuvěří. Opravdu se mi to povedlo!“

Zastavily se, aby si koupily ovocný sorbet a trochu se po obchodní transakci osvěžily. Pak vykročily úzkými uličkami ghetta k velkému domu na vrcholku Balaty. Tam se Valentina ke své rozmrzelosti dozvěděla, že Padraic, Tom a Murrough se rozhodl

zůstat v Peře za Zlatým rohem ještě dalších pár dní, aby mohIi jet s ambasadorem za město na lov.

„To si myslí, že je nějaký sultán a já jeho otrokyně? Cožpak mě může nechat samotnou a takhle se chovat?“ soptila Valentina. Mluvila s Neldou. „Nějak moc rychle si osvojuje místní zvyky!“

„Typický chlap, řekla by máma,“ odpověděla Nelda. „Jakmile si je váma jistý, zapomíná.“

„Na mě nebude smět zapomenout!“ řekla Valentina tiše. „Ach ne, Neldo! Nezapomene! Očarovala jsem mu srdce a mám i jeho duši,

ačkoli on si to ještě neuvědomuje.“ Rozesmála se. „Pojedeme domů hned, jak se vrátím od validy a jakmile budeme v Anglii, můj pán a vládce zjistí, že mě nesmí opustit ani na chviličku. Jen ať si teď hraje s ostatními chlapci, Neldo. Můj čas přijde již brzy!“

„Ach, mylady! Vy jste nějak divoká — a vypadáte tak nevinně! Doufám, že u vás budu moct sloužit i po návratu domů. Bylo by pro mě hrozně nudné vrátit se ke svému starému životu nebo se hned vdát. Radši u vás ještě bodu sloužit.“

„To tedy budeš muset, Neldo, protože jsem s tebou navýsost spokojená. Tvá matka — Bůh jí žehnej za její péči — se ke mně chovala jako k dítěti, ale já už nejsem malá…“

„Tak jí dejte na hlídání hejno batolat, mylady, a bude spokojená!“ prohlásila šibalsky Nelda.

Valentina se znovu rozesmála. „Máš pravdu, Neldo,“ usmála se.

„Přesně to udělám!“

11

Ženská část rodiny Kirů byla na nohou. Dělaly se velkolepé přípravy k Valentinině návštěvě u sultány validy Safíji. Toho rána ji vykoupaly a vydrhly jí celé tělo. Valentina snad ještě nikdy v životě nebyla tak čistá. Nevynechaly jediný kousíček kůže. Vlasy jí myly dokonce dvakrát za sebou. Pečlivě jí ostříhaly nehty na nohou i na rukou. Namasírovaly vonnými oleji. A pak neméně pečlivě navoněly.

Saty jí vybrala sama Ester, protože ať už valida Safíje udělá pro Valentinu jakoukoli sebemenší laskavost, bude se její náklonnost vztahovat i na rodinu Kirů.

„Není nutno nijak skrývat tvou krásu,“ prohlásila Ester, „tak-

že tě podle toho oblékneme. Ještě ji zdůrazníme a pokud Safíje pocítí byť jen špetku žárlivosti, nedá jí průchod, protože ví, že v žádném případě nemůžeš být její sokyní.“

„Moc bych si přála, aby se Padraic s ostatními už vrátili a viděli mě v té kráse,“ přiznala se Valentina.

Stará žena se usmála. „Jsi jako já,“ přikývla. „Nerada mužům posluhuješ a teď máš možná dokonce i trošičku vztek, že tě tvůj snoubenec zanechal tady a odjel si s přáteli na lov.“

„Ano, rozčiluje mne to,“ řekla upřímně Valentina. „Ale možná jen

proto, že ve vaší společnosti ženy tolik oddělujete a já na to nejsem zvyklá, Ester Kiro. V Anglii by mě pánové pozvali na lov také — určitě by mě doma nenechali.“

„Slyšela jsem, že ženy v tvé zemi podobné věcí smějí a přestože mě to udivuje, plně souhlasím. Jen bych si přála, aby takové nezávislé ženy byly i mezi mými vnučkami, ale želbohu nejsou. Nu což, to je osud, jak by řekla fatalistka Sarai.“

Valentina se uchichtla. „Zřejmě to bude její oblíbené rčení,“ poznamenala, „ale když jsem ji onehdy donutila smlouvat o mé koně, byla na sebe náramně hrdá!“

Ester Kira se zalykala smíchy. „Moc ráda bych viděla, jak Sa-raj smlouvá s koňským handlířem!“

Saty, které Ester vybrala pro Valentinu, vypadaly překrásně. Nafialovělé hedvábné kalhoty s širokými nohavicemi, s vetkaným vzorem drobných zlatých a stříbrných hvězdiček. U kotníků pantalony stahovaly šňůry perel, takže vznikly jakési manžety vysoké téměř deset centimetrů. Blůzu z průhledné, bleďoučce růžové závojoviny překrývalo bolerko z fialového hedvábí, vyšívaného zlatem, perlami a růžovými kousky křišfálu. Bolerko lemovaly drobné perličky. Kolem pasu si Valentina ovázala širokou šerpu ze zlaté a stříbrné látky. Na štíhlé nohy jí navlékli zlaté pantoflíčky.

Nelda zvědavě sledovala, jak jedna ze služebných rodiny Kjrů kartáčuje Valentině vlasy dozadu a mistrovsky je zaplétá do jediného uzlu, rovněž zdobeného perlami. Pak jí načernili víčka antimonovým práškem a řasy zdůraznili tak, že její ametystové oči vypadaly ještě větší. Na krk jí služebná pověsila validin dar

- náhrdelník. A pak, k Valentininu překvapení, jí sama matriarha připnula obrovské diamantové náušnice.

„Můj dárek, drahé dítě, který ti bude navždy připomínat návšIčvu v Istanbulu,“ řekla tiše Ester Kira.

Valentině se náhle naplnily oči slzami. „Děkuji vám,“ řekla proStě, když jí služebná osušovala slzy, aby nezničily nalíčení.

I ostatní ženy z rodiny Kirů ji obdarovaly. Dostala rozkošnou sadu zlatých a stříbrných náramků na kotníky. Některé byly hladké, některé ozdobené perlami nebo polodrahokamy.

Pak služebná přinesla feridže — krásný svrchní oděv, určený pro bohaté. Bylo z modročerveného hedvábí, lemované růžovým a zapínalo se na purpurovou sponu z nefritu.

Valentina se oblékla a zjistila, že kápě feridže jí sahá až k obočí — jako jašmak. Nakonec jí připnuli přes kápi závoj z fialového hedvábí, aby jí byly vidět jen oči. Ester nabádala Valentinu, aby držela oči

stále sklopené, jako počestná žena z vyšších vrstev. V žádném případě nesměla pohlédnout zpříma do obličeje mužům ani eunuchům, protože by ji považovali za nestoudnou, případně za lehkou.

Na nádvoří Val nastoupila do nosítek rodiny Kirů, kde již čekala Sarai — její doprovod.

„Pamatuj na má slova,“ připomínala znovu Ester Valentině. „Dávej si pozor na jazyk, protože Safíje sice působí nesmírně mile, ale je nebezpečná jako škorpion. Nechť tě Jahve provází,“ požehnala jí nakonec.

„Děkuji vám, Ester, za všechno,“ poděkovala Valentina.

Stará žena přikývla a pak zatáhla záclonky v nosítkách. Valentina ucítila, jak se zvedají nad zem, pak prošli branami paláce a scházeli dolů z pahorku, pryč z ghetta, do města k Yeni Serai — paláci osmanských sultánů.

„Ať si je sultán váš panovník,“ říkala Valentina Sarai, „ale jeho palác nemůže mít krásnější výhled než váš. Nelda tvrdí, že kdyby se z nějakého důvodu nemohla vrátit domů do Anglie, vůbec by jí nevadilo budit se každé ráno v pokoji s výhledem na Zlatý roh a Peru a Galatu za ním. Máte nesmírné štěstí, že vám patří palác na tak vynikajícím pozemku.“

„Podle istanbulských měřítek je náš palác relativně nový,“ usmála se Sarai. „Balata je přirozeně velmi stará část města, ale před padesáti lety rodina Kirů žila v cihlovém domě v jedné postranní uličce.

Tenkrát stačily cihly, aby se Kirové lišili od ostatních a ten dům patřil naší rodině celá staletí. Esteřin syn Solomon pak dostal jako součást věna své ženy pozemek, na němž stojí náš nynější palác. Již dlouho snil o tom, že by postavil na tak krásném místě dům pro rodinu, ale než zemřel jeho strýc a otec, nemohl nic dělat. Jakmile se však stal hlavou rodiny, pustil se do stavění. Ester s jeho záměrem nesouhlasila, protože podle jejího názoru palác na tak nápadném místě k nám jen přiláká pozornost. Ale Solomon si prosadil svou a začalo se stavět. Můj manžel Simon se v paláci narodil, stejně jako jeho sourozenci a také děti z další generace.“

„I můj domov v Anglii patří naší rodině po několik generací,“ vyprávěla Valentina. „Jmenuje se Pearroc Royal, což ve staroangličtině znamená Královský park. Kdysi se na našich pozemcích rozkládal les s oborou plnou zvěře, v níž se konaly hony pro krále a jeho hosty. Náš zámek tenkrát býval jen loveckým srubem, i když dnes se tornu téměř nedá věřit, protože byl přestavěn

a za dlouhá léta k němu přibývala nová křídla — hlavně po svatbě mých rodičů. V zámku zkrátka nebylo dost místa pro všechny jejich děti a v naší obrovské rodině je zvykem přijíždět na návštěvy bez ohlášení. Nejstarší sestra mého otce bydlí s rodinou na sousedním panství a neustále slavíme něčí narozeniny, svátky, zásnuby, svatby a křty. Na tyto velkolepé akce většinou přijíždí celá rodina, která je již rozseta po celé Anglii!“

„Sice nás rozdělují rozličné kultury i náboženství,“ začala pomalu Sarai, „ale jsme si velmi podobné, Valentino. Je pravda, že Angličanky jsou mnohem nezávislejší než my, ale naše životy se přesto vždy točí kolem rodiny a rodina je vlastně stejná všude, ne? Já si myslím, že kdyby lidé o sobě více věděli, bylo by mezi rozličnými rasami a kulturami méně válek a nedorozumění. Snad právě proto nás Jehova stvořil různé — abychom se mohli jeden od druhého učit.“ Zarazila se. Vyslovila myšlenku neobvykle hlubokou na ženu žijící v takové izolaci a svázanou pevně tradicemi. „Tys mě přiměla uvažovat o věcech, o nichž jsem nikdy předtím neuvažovala,“ řekla udiveně Sarai a pak se odmlčela.

Můj otec. Valentina si uvědomila, že ve své řeči nazvala Conna svým otcem. Chán Džávid není její otec. Je jím tedy skutečně Conn? Nebo se ukáže, že jím je zesnulý zlý sultán Murad? Téměř zapomněla na důvod své návštěvy u validy. Nyní si jej opět naléhavě uvědomila. I ona se zamyslela.

Nosiči beželi s nosítky přes město, jejich ztvrdlá chodidla pleskala o dlažbu rozpálenou sluncem. Na některých místech zde bylo možno najít starobylé dlažební kameny z římského či byzantského císařství. Jinde byly kameny dávno odvezeny a využity k jiným účelům, takže ulici tvořila udusaná zem, v letních vedrech prašná, za dešťů se měnící v hluboké bláto. Město bylo velmi hlučné. Lidé na ulicích uzavírali obchody nebo jen tak klábosili. Nosiči si šikovně proráželi cestu davem. Jak se blížili

312

k branám paláce, davy začaly řídnout, až nakonec bylo zase slyšet jen cvrlikání ptáčků.

Náhle se nosítka zastavila. Kdosi odhrnul záclonku a uvnitř se objevila hlava sultánova janičáře. „Učel vaší návštěvy?“

„Tuto dámu očekává valida,“ řekla prostě Sarai Kira.

Janičář se s odpovědí spokojil a pustil nosítka přes první z mnoha bran.

„Teď jsme na prvním palácovém nádvoří,“ vysvětlovala Sarai.

„Kolik je zde celkem nádvoří‘?“ ptala se Valentina.

„Čtyři.“

Nosítka znovu kdosi zastavil a dovnitř nakoukla hlava.

„Ceká nás valida,“ řekla Sarai, aniž čekala na otázku. Záclonka se zase zatáhla. „Projíždíme Prostřední bránou na druhé nádvoří,“ pokračovala. Na chvilku maličko odhrnula jednu vlající záclonku a vyzvala Valentinu: „Vyhlédni ven a podívej se na tu nádhernou zahradu.“

Skutečně — na obrovském nádvoří se rozkládala překrásná zahrada. Byly v ní pečlivě udržované záhony pozdních jarních květin, kvetly tam mandloně, broskvoně a meruňky, elegantní olivovníky se stříbřitými listy. Valentina si všimla i několika fontán, k nimž vedly dokonale upravené pěšinky, vysypané bělostnými mramorovými úlomky. O zahradu se určitě starala celá řada zahradníků.

„Zahradníci jsou i sultánovými katy a jsou velmi zběhlí v umění škrtit,“ informovala Sarai svou společnici.

Valentina se otřásla. „Jak hrozné — muži, kteří umějí snadno zabít, jsou schopni vytvořit takovou krásu…“ Znovu se odmlčela, protože si uvědomila, že pohled, který se jí naskytl, kdysi vídala i její matka.

„Blížíme se k Vozové bráně, která je jedním z pěti vchodů do Haremliku. Jakmile budeme uvnitř, vystoupíme z nosítek a budeme pokračovat pěšky. Než se dostaneme k validě, musíme projít komnatami černých eunuchů a Agy Kislera. Je dost možné, že spatříme samotného Agu. Jmenuje se Au Ziya a je to zosobněný ďábel. Z nějakých důvodů k smrti nenávidí naši rodinu, ale Ester má naštěstí takovou moc a vliv, že si nedovolí nám ublížit.“

„Proč tolik nenávidí Kiry?“ ptala se zvědavě Valentina.

„Podle mého názoru proto, že Ester je stále žijícím svědkem časů, když osmanští sultáni byli silní a vládli bez vlivu svých oblíbených žen a eunuchů. Dokud bude Ester žít, bude Alí Ziyoví připomínat, že je možné, aby se něco podobného znovu opa-

313

kovalo, což by se ani jemu, ani jeho přívržencům nelíbilo. Od dob Selima Prvního nevládl této zemi opravdu silný sultán. Jeho syn, věhlasný a mocný Sulejmán, byl sice dobrý muž a za jeho vlády nastala pro Turecko dlouhá doba hojnosti, ale bohužel vládl pod silným vlivem své matky a nejoblíbenější manželky Churem, zvané Rozesmátá. Jeho následovníci pak byli stále více závislí na radách jiných,“ Sarai dokončila své vyprávění tichým hlasem, protože nosítka se zastavila potřetí. „Nyní jsme u Vozové brány,“ dodala

tiše.

Dva strážci odhrnuli záclony a pomohli ženám vystoupit. Nedaleko od nich stál mladý eunuch. „Vy jste ta žena z rodu Kirů a doprovázíte Angličanku?“ zeptal se pisklavým hláskem.

Sarai se sklopenýma očima přikývla.

„Pojďte za mnou,“ vyzval je eunuch a vedl je skrze bránu do malé klenuté místnosti s komůrkami po obou stranách.

„RÍká se, že ty komůrky mají čarovnou moc,“ zašeptala Sarai Valentině. „Dvakrát v nich zmizeli lidé, které už nikdy nikdo nespatřil. Jednou eunuch, který chtěl uniknout sultánovu hněvu a pak otrokyně, která si hrála s ostatními dívkami na schovávanou.“ Zničehonic, tak náhle, že Valentina doslova nadskočila leknutím, se ze stínů před nimi vynořil vysoký, okázale oděný muž. Jejich průvodce — mladý eunuch — padl na kolena a udeřil čelem o zem. Sarai se uklonila až do pasu.

„Můj pane Ago,“ šeptla zdvořile.

„Paní Sarai,“ odpověděl muž a čekal, až Sarai představí svou společnici.

„Toto je lady Barrowsová. Přišla navštívit validu.“ Sarai nezacházela do podrobností. Neposkytla Agovi Kislerovi žádné další informace což, jak viděla, ho popudilo.

Ali Ziya natáhl ruku a uvolnil Valentinin závoj, takže se jí svezl z obličeje. Podle pokynů měla stále sklopené oči, zatímco on si znaleckým zrakem bedlivě prohlížel překrásné rysy jejího obličeje.

„Zvedni ke mně pohled, ženo,“ vyzval ji zostra. „Chci vidět, jakou barvu mají tvé oči.“

Valentina k němu zvedla oči a musela sebrat veškerou svou vnitřní sílu, aby Agovi Kislerovi neucukla, protože ji popadl za bradu prsty připomínající spáry dravce. Slyšela, že eunuchové bývají obézní, což se o Alim Ziyovi říci nedalo. Byl vysoký, ale na těle neměl ani kousek tuku. Měl úzký snědý obličej s Vysokými lícními kostmi, špičatou bradou, orlím nosem, úzkými rty

a pokleslými víčky nad úzkýma tmavýma očima, v nichž byl výraz připomínající hada.

„Uchvatné,“ řekl vysokým chraptivým hlasem. Valentina se nemohla zbavit toho hadího dojmu — cožpak hadi nesyčí nějak podobně? „Jsi velice krásná žena a skvěle by ses vyjímala v harému mého pána.

Skoda, že nejsi otrokyně. Zaplatil bych za tebe tvému majiteli víc, než by si dokázal představit, jen abych tě získal sultánovi.“

„Lady Barrowsová má v Anglii velké bohatství a vliv. Dokonce sloužila královně,“ řekla Sarai rychle. Donutil ji, aby odhalila

mnohem víc, než měla v úmyslu.

„Skutečně?“ vyzvídal Ali Ziya. „Opravdu máš přízeň té velké Panenské královny, která si dopisuje s validou?“

„Ano, je tomu tak,“ přikýval Valentina. „Mám výsadu starat se o nejmladší dvorní dámy Jejího Veličenstva. Jsou to mladé dcerky z významných rodin, jimž se dostalo cti sloužit mé královně.“

„Škoda,“ povzdechl Aga. „Velká škoda, že nemohu koupit takovou ženu svému pánovi.“ Vzpamatoval se a promluvil jiným tónem:

„Valida má z tvého daru, lady, nesmírnou radost a požádala mne tedy, abych tě k ní přivedl. Následuj mne, prosím.“ Vedl obě ženy z Chrámového sálu na nádvoří, přes Nádvoří černých eunuchů a hlavním vchodem do paláce Haremliku.

Když si Valentina znovu připevňovala závoj, zachytila pohled Sarai a usmála se. Obě měly co dělat, aby zadržely hlasitý smích a spěchaly za dlouhonohým nadutým Alim Ziyou, jemuž kolem dlouhého těla vlál sametový plášť lemovaný kožešinou.

Jakmile vstoupili do hlavního harémového vchodu, odbočili dlouhou chodbou doleva.

„Touto chodbou se nosí jídlo z kuchyní,“ zašeptala Sarai. Když odbočili prudce doprava, znovu špitla: „Toto je Chodba otrokyň.“ Chodba vyústila na otevřené prostranství, na němž se rozkládaly překrásné zahrady, plné kvetoucích růží. „Toto je validina soukromá zahrada,“ sdělila jí Sarai.

Ali Ziya uvedl obě ženy do validina přijímacího salonu a pak odspěchal do vedlejší místnosti, aby validě sdělil, že její hosté jsou zde. Valentina si místnost prohlížela. Stěny byly obloženy modrobílými kachlíky. Pod nohama cítila ten nejvyšší a nejměkčí koberec, na němž kdy stála. Objevily se dvě otrokyně a sundaly jim venkovní pláště i závoje.

Sarai vytáhla z kapsy svých nařasených rudých šatů dva tenké závojíčky a jeden podala Valentině — světle fialový, lemova-

ný zlatem a perlami. „U nás je zvykem mít stále zakryté vlasy i obličej, vyjma důvěrných setkání nebo zvláštních příležitostí,“ řekla tiše a rychle si zakrývala tmavé vlasy rudým závojem, protkávaným zlatem.

Valentině se podařilo nasadit si závoj přesně v okamžiku, kdy se opět vrátil Au Ziya a řekl Sarai: „Má laskavá paní valida tě prosí, abys počkala zde, nebo pokud chceš, můžeš vstoupit do harému a věnovat se svým obvyklým obchodům.“ Pak obrátil hadí pohled k Valentině se slovy: „Má laskavá paní valida tě prosí, dcero Mardžally, abys vstoupila do její komnaty.“

Valentina cítila, jak jí po zádech přeběhl mráz. On ji oslovil jako

„dceru Mardžally“. Její matka se přece jmenuje Aidan St. Michael, je počestná Angličanka, a ne nějaká exotická bytost, která žila v paláci podobném tomuto. Přesto její matka kdysi právě v tomto paláci bydlela. Jako zoufalá otrokyně již zesnulého sultána, který možná je Valentininým otcem.

Když Valentina vstoupila za Agou Kislarem do validiny komnaty, nevěděla, kam se dřív dívat. Snad nikdy v životě nespatřila tak nádherně zařízenou místnost. Vysoká okna z olovnatého skla byla obrácena do validiny soukromé zahrady. Stěny komnaty byly obloženy zlatavým dřevem z ovocných stromů a vykládané kachlíky s květinovými vzory. Kachle byly béžové, růžové a fialové a lemovaly je pozlacené lišty.

Na širokých parketách ležely překrásné koberce krémové, tmavomodré a růžové barvy. Všechen nábytek byl z ebenového dřeva vykládaného perletí a polodrahokamy. Na stolcích stály vázy s květinami, jejichž vůně naplnila celou komnatu. Lampy na stěnách byly zlaté, zdobené rubíny. V jednom rohu stál kachlový krb s kónickým komínem z tepaného stříbra a uprostřed komnaty prýštila voda z modrobéžové fontány, také obložené kachlíky. Pod bleděrůžovými květy leknínů plavaly velké zlaté rybky. Po kobercích se pyšně procházelo několik koček s dlouhou srstí, které Valentině připomněly jejich milovaného kocoura Tulipána.

„Přistup blíž, milé dítě,“ ozval se melodický hlas a Valentina se za ním obrátila. Spatřila drobnou, nádhernou ženu, majestátně polosedící v růžovém sametovém divanu.

Valentina se sultáně validě uctivě uklonila po tureckém způsobu.

„Klaníš se hezky,“ pochválila ji uznale Safíje. „Vidím, že tě Kirové dobře poučili. I tvá matka se mi kdysi klaněla v podobných šatech. Máš stejnou pleť jako ona, stejné držení těla, stej-

nou postavu, ale tvůj obličej je mnohem krásnější, než měla Mardžalla. Kdybych byla mladší, mé dítě, myslím, že bych na tebe dost žárlila,“ zakončila svou řeč upřímně.

„Jste nesmírně laskavá, že mi skládáte komplimenty, paní valido,“ odpověděla Valentina a nenechala se ani na okamžik zmást Safíjiným šarmem. „Má nenápadná krása však bledne, zastíněná půvabem nádherné matky sultána Mehmeda, jíž musím nyní poděkovat za úchvatný dar.“

„Po matce jsi zdědila i její takt, dítě,“ usmála se Safíje, „stejně jako její vynikající vkus při výběru dárků.

Nedokážu popsat své překvapení, když mi Ester Kira vyprávěla o

zázračném úniku tvé matky před dávnými lety, kdy byla odsouzena k utopení za pokus o ohrožení života mého drahého manžela. Ester mi vše pověděla ve stručnosti, protože tvrdila, že podrobnosti mi vylíčíš sama. Nechceš začít vyprávět, dítě?“ Pokynula Valentině, aby se posadila na čalouněnou sedačku, postavenou přímo před jejím divanem.

Valentina usedla a povšimla si, že v komnatě kromě nich dvou nikdo není. Vzhlédla k Saffji a pustila se do vyprávění příběhu, který podle jejího názoru byl nejvěrohodnější. „Tato verze, drahá paní, obsahuje vzpomínky mé matky a vše, co jí vyprávěli ostatní lidé, kteří se na její záchraně podíleli. Poslední, co si matka pamatuje z paláce, je odvar, jenž jí podala Nur-UBanu. Po jeho vypití upadla do bezvědomí. Matka se domnívala, že Nur-U-Banu k ní byla milosrdná, protože mohla přemluvit sultána, aby ji po smrti prince chána Džávida nenutil ke vstupu do harému. Matka vždycky věřila, že Nur-U-Banu mohla zabránit jejímu zotročení — kdyby ovšem chtěla.“

„Ano, skutečně mohla,“ zamumlala Safíje a bez mrknutí oka přesunula celou vinu na zesnulou tchyni. „Vždycky usilovala o zmenšení mého vlivu na manžela: Po tragickém odchodu prince chána Džávida tvá ubohá matka toužila po jediném — vrátit se do své země, ale Nur-U-Banu se rozhodla použít ji proti mně. Murad bohužel vždy miloval to, co se nedalo snadno získat. Kdyby tvá matka předstírala sultánovi oddanost, rychle by se jí nabažil a ona by se mohla dostat do bezpečí. Předstírání jí však nikdy nebylo vlastní. Domnívám se, že součástí jejího šarmu byla neuvěřitelná upřímnost… Ale prosím, pokračuj, má drahá.“

„Další, co si matka pamatuje,“ navázala na svá slova Valentina,

„bylo procitnutí v lodní kajutě, kde nad ní stál kapitán se svými důstojníky. Loď patřila Angličanům. Spatřili, jak králov-

ský popravčí hodil vak s tělem mé matky do moře. Vak však nebyl dobře zavázán, a tak tělo vyplavalo na hladinu. Jakmile ji námořníci spatřili, skočili z lodě do vody a doplavali pro ni. Zjistili, že žije, ale je v bezvědomí. Přinesli ji tedy na palubu. Pokud si popravčí něčeho všiml, pak nedal nic najevo a vesloval zpět k pevnině.

Za několik hodin poté, co matka přišla k sobě a vzpamatovala se ze šoku, řekla kapitánovi, kdo je. Kapitán téměř oněměl údivem. My, Angličané, nejsme na podobné popravy zvyklí. Další udivující náhodou bylo, že téměř vzápětí po tomto odhalení spatřili do istanbulského přístavu vjíždět obchodní loď společnosti O‘Malley-Small. Anglický kapitán ji zastavil a byl svědkem zázračné náhody.

Na palubě této lodi se plavil matčin manžel, který se vypravil do Istanbulu, aby ji našel. Celé měsíce mu trvalo, než ji vystopoval, ale nikdy se nevzdal naděje na to, že ji najde.“

„Jak úchvatně romantické!“ povzdechla Saffje s nelíčeným pohnutím. „Tvá matka vždy trvala na svém, že si ji najde, ať se děje cokoliv, ale my jsme jí nevěřili. Vyprávěj dál, milé dítě!“

„Matka tedy přestoupila z lodi svých zachránců do lodě O‘Malleyů-Smallů, která se okamžitě vypravila na cestu k domovu. Anglickému kapitánovi a jeho mužům slíbili po návratu do Anglie obrovskou odměnu. Největší částku dostali ti dva, kteří si matky všimli a skočili do moře, aby ji zachránili.

Narodila jsem se po matčině návratu domů, ale matčino štěstí bylo zkaleno neodbytnými pochybnostmi. Před několika měsíci jsem se o nich dozvěděla. Víte, matka si není jistá, kdo je vlastně mým otcem. Mohl by to být princ chán Džávid nebo její manžel, s nímž byla den po své záchraně. Nebo —‚“ odmlčela se, „— může být mým otcem zesnulý sultán Murad.“

Safíje zbledla a zvedla ruku s mnoha prsteny k hrudi.

„Kdybych se některému ze svých anglických rodičů podobala, nesnažila bych se tento problém řešit,“ dodala Valentina. „Avšak, želbohu, nejsem podobná ani své matce, ani jejímu manželovi.

Navštívila jsem Borte Chatún, matku prince chána Džávida, ale všechny ženy jejího rodu mají na těle zvláštní znaménko, které já nemám, takže jsme usoudily, že dcerou chána Džávida být nemohu. Drahá paní, pohlédněte na mě s nejvyšší pozorností, zapřísahám vás! Nacházíte v mých rysech něco, co by dokažovalo, že jsem dcerou sultána Murada? Cokoli…“

Safíje soustředěně studovala Valentinin obličej. Přikázala jí,

aby se obrátila z profilu, nejprve zleva a potom zprava. Pak na ni přísně pohlédla a zavrtěla hlavou. „Tvé rysy jsou mi zcela cizí, drahá, ale i kdyby to nestačilo, je zde ještě jedna věc, kterou je nutno vzít v úvahu. Můj manžel zplodil dvacet synů a osmdesát tři dcery. Ze všech jeho dětí má černé vlasy pouze můj syn, sultán Mehmed. Můj pán Murad měl zlatorudé vlasy a slabost pro plavé a rusovlasé ženy. Jeho otec, sultán Selim Druhý, měl světle oříškové vlasy.

Přestože já jsem měla překrásné rusé vlasy stejně jako má matka, můj otec měl tmavé vlasy, které zdědil můj syn. A ještě jedna věc, která mě plně přesvědčuje, že můj pán Murad nemůže být tvým otcem. Musím ti to, drahé dítě, prozradit kvůli tvé milé matce, která byla mou jedinou skutečnou přítelkyní.

Když jsem si před těmi dlouhými lety všimla, že můj pán přestává

mít silnou vůli a podléhá svodům zosnovaným jeho matkou, nesmírně jsem se rozzuřila. Zila jsem v harému dost dlouho na to, abych věděla, jak strašlivá rivalita může vzniknout mezi matkami sultánových synů. Pak mi jednoho dne přinesly mé služebné — aby mě rozptýlily — malou skříňku, která kdysi patřila babičce mého manžela, Churvem Kadin. Byly v ní nejrůznější cetky nevalné hodnoty, ale kromě nich i recept na lektvar, o němž se tvrdilo, že působí neplodnost mužského sémě v lůně ženy. Na pergamenu stála ještě poznámka, že recept pochází od matky sultána Sulejmána Cyry Hafise, která se spojila s ostatními kadinami svého manžela, aby zabránily početí dalších synů sultána Selima Prvníbo.

Ještě nyní si živě vzpomínám, jak mě tento objev nadchnul. Tajně jsem lektvar připravila. S pomocí nejdůvěryhodnějších služebných jsem dohlédla na to, aby byl přimísen do všech jídel i nápojů mých rivalek. A vskutku — ani jedna nepočala se sultánem Muradem dítě. Nur-U-Banu mě odhalila. Nic neřekla, ale všechny tři služebné, které mi pomáhaly, jsem našla mrtvé v jejich vlastních postelích. Tím mi Nur-U-Banu tlumočila své varování. Když se však můj pán Murad rozhodl, že musí získat tvou matku, věděla jsem, že je třeba použít lektvar znovu. Nur-U-Banu by udělala cokoliv, aby s pomocí synů tvé matky odstranila mého syna.“

„A sultán by dopustil, aby váš syn byl odstraněn?“ zeptala se Valentina.

„Nebyl žádný slaboch, ale svou matku miloval a upřímně věřil v korán. V něm se praví, že ‚ráj leží u nohou matčiných‘,“ vysvětlovala Safíje. „Vzdor tvé matky ho fascinoval. Zeny, kte-

ré jsou připuštěny do postele samotného sultána to považují za čest a svůj osud přijímají radostně. Tvá matka svůj osud nemínila přijmout ani radostně, ani jinak, takže se postupně stávala, aniž po tom toužila, tou nejpřitažlivější ženou, kterou můj pán Murad kdy poznal. Je ti tedy určitě jasné, že případný syn, zplozený tvou matkou, by byl nejvážnějším protivníkem Mehmeda — mého syna. Kdyby šlo o jinou ženu, asi by mi to bylo jedno. Opravdu jsem přijímala lhostejně, když se Muradovi narodili synové ještě později. Tvá matka však byla jedinou mou přítelkyní. Nechtěla jsem její přátelství ztratit.

Když tedy začínalo být jasné, že můj pán Murad dostane tvou matku do svého lože, připravila jsem znovu tajně lektvar a zařídila, aby ho

přimíchali tvé matce do jídla. Zabraňoval jí početí po celou dobu, kdy ho užívala. Samozřejmě nevědomky, ale já jsem si jistá, že ho měla v jídle každý den. Proto jsem si, moje milá, zcela jistá, že nemůžeš být dcerou sultána Murada. Pokud tedy nejsi dcerou chána Džávida, musíš být skutečným potomkem svého anglického otce.“ Valentina měla pocit, jako by jí z ramen spadl obrovitý balvan.

Takže opravdu je dcerou svého Otce! Veškeré obavy, jimiž se trápila celé dlouhé měsíce, jako zázrakem zmizely. Nevěřila, že by Safíje měla sebemenší důvod jí lhát a intuitivně vycítila, že valida mluvila pravdu. Se slzami v očích padla Valentina na kolena a políbila Safíjiny ruce.

„Děkuji vám, drahá paní!“ vzlykala. „Děkuji!“

Safíje náhle na dívku pohlédla zvláštně něžným zrakem a na krátký okamžik měla v krásném obličeji příjemný a upřímný výraz. Na zlomek vteřiný se přestala ovládat. Hladila Valentininy tmavé vlasy skryté pod závojem a povzdechla tak tiše, že si Valentina nebyla jistá, zda ten zvuk skutečně zaslechla. „Musíš svého Otce velice milovat, dítě, když ses odvážila na tak nebezpečnou pouť, abys odhalila pravdu — pravdu, která ti vůbec nemusela být příjemná! Alláh tě určitě provázel a střežil tvé kroky,“ prohlásila sultána valida.

„Ale pojď, drahá, posaď se ke mně a ochutnej malé pohoštění, když jsme tu naši vážnou záležitost uzavřely. Vyprávěj mi o mé drahé přítelkyni Mardžalle. Jak prožila ta dlouhá léta? Máš nějaké sourozence?“

„Ach ano, madam!“ vyhrkla nadšeně Valentina, když se usadila vedle sultány validy. Vyprávěla jí o matčině životě v Anglii i o svém vlastním.

Po chvilce Safíje tleskla a objevila se otrokyně s mísami vy-

nikajících koláčků, mandlí v cukru, pistáciových oříšků a pohárů s ovocným sorbetem. Z porcelánových šálků mohly pít podle chuti světle zelený čaj. Valentina zjistila, že má docela hlad a Safíje si její chuti k jĺdlu všimla.

„I tvá matka jedla vždycky s nadšením,“ podotkla s úsměvem.

„Nechtěla by ses setkat s někým, kdo sloužil v domě tvé matky a prince chána Džávid a a také zde, v Yeni Serai?“

„Myslela jsem, že všechny matčiny služebné byly propuštěny na svobodu,“ divila se Valentina.

„Byly, protože Nur-U-Banu to tvé matce slíbila. Ale jeden člověk ze služebnictva zůstal, eunuch Džindži. Vzala jsem si ho do své domácnosti a když můj osobní eunuch Tašin náhle zemřel, povýšila jsem Džindžiho na jeho místo. Vždycly je ochotný splnit jakékoliv

přání — nemám pravdu, Džindži?“ obrátila se k eunuchovi, který vstoupil dovnitř a postavil se k ní.

„Rád vždy splním jakékoliv přání mé paní validy,“ zazněla odpověď.

„Co si myslíš o dceři Mardžally, Džindži?“ zeptala se ho Safíje. „Je krásná jako slunce, měsíc a tisíce zářících hvězd, má paní valido, takže se nepodobá své matce, která však přes svůj nenápadný zjev měla laskavé a upřímné srdce,“ promluvil vzletně eunuch.

Safíje se rozesmála. „Jako vždy dokáže tvůj jazyk rychle a přesně formulovat správná slova, Džindži! Ať je tornu tak vždy

— pro tvé vlastní dobro!“

Náhle se dveře do validiny komnaty prudce rozlétly a dovnitř vstoupil nádherně oblečený muž, rázně přešel celou místnost a na okamžik poklekl u Safiiných nohou. Když vstal, tyčil se vysoko nad obě ženy. „Matko, bylo mi řečeno, že máš společnost a přišel jsem se s tvou návštěvou z daleké země seznámit,“ řekl.

Sultán Mehmed Třetí byl vysoký muž, mohutný, téměř obézní. Světlá pleť přecházela až do žlutavého odstínu a pod hlubokýma hnědýma očima měl váčky, které prozrazovaly jeho zálibu ve víně, navzdory islámskému zákazu pití kvašených nápojů. Měl velký dlouhý nos a pod ním divoce vyhlížející knír. Elegantně zastřižený plnovous byl černý, se záblesky do modra. Překrásný oděv ze zlatého sukna lemovalo sukno černé a kolem krku mu viselo několik šňůr s velkými diamanty a perlami. Hlavu mu zakrýval nádherný turban s diamantem jako pěst. Díky turbanu vypadal sultán ještě vyšší.

Sultán troufale uchopil Valentinin obličej do dlaní a temnýma očima si ji prohlížel, až se celý rozzářil. „Oči má jako drahokamy a pleť hebkou jako nejlepší hedvábí,“ promluvil věcně směrem k matce. „Je určená mně, matko? Tentokrát ses doopravdy překonala!“

Safíje, která si dávala tolik záležet, aby na Valentinu udělala příznivý dojem, se nesmírně rozzuřila. Přimhouřila oči a prómluvila chladným řezavým hlasem: „Můj pane!. Cožpak jsem vás neučila slušnému chování? Připomínáte malého chlapce, který našel kousek cukru! Tato dáma je mým hostem, nikoli otrokyní, určenou pro harém!“

„Zatoužil jsem po ní v okamžiku, kdy jsem ji spatřil,“ odpověděl sultán. „Cožpak mně, vládci mocného impéria, představiteli Alláha na zemi, může být odepřeno něco, po čem zatoužím? To je nemyslitelné, matko!“

„Pak tedy musíš žít s něčím nemyslitelným, Mehmede, protože tato žena je tvá nevlastní sestra, dcera Mardžally, která byla kdysi favoritkou tvého otce. Nevzpomínáš si? Nedávno jsem ti

připomněla, jak se před dávnými lety Mardžalla pokusila tvého Otce probodnout. Byla odsouzena, ale zázračně unikla smrti — jak jsem se dozvěděla. Poté, co se vrátila do své země, narodila se jí dcera, dítě tvého otce, tvá nevlastní sestra. Přivítej se s ní slušně, můj pane, a ovládej svůj nemístný chtíč,“ zarazila ho rázně Safíje.

„Má sestra? Jaká škoda!“ prohlásil sultán rozmrzele. Odvrátil pohled od matky směrem k Valentině. Chlípný výraz se mu vytratil z očí.

„Srdečně tě zdravím, sestro,“ vyrazil ze sebe.

„Mylorde,“ uklonila se Valentina.

„Má tak překrásný hlas,“ promluvil žalostně Mehmed. „Nemohu to déle snášet! Musím ihned odejít, abych si našel způsob, jak zmírnit své zklamání.“

Safíje se natáhla a soucitně poklepala syna po otylé ruce. „Do harému ti právě přivezli půl tuctu nových čerkeských panen. Hlásil mi to Ali Ziya. Co kdyby ses na ně zašel podívat? Možná se s nimi své melancholie zbavíš.“

Sultán s povzdechem odkráčel z matčiny komnaty. Safíje se obrátila k Valentině. „Pochopilas, proč bylo nutné, abych mu tvrdila, že jsi jeho sestra? Samozřejmě to není pravda, ale kdybych to nevyslovila, nedal by pokoj, dokud by tě neměl v posteli. Po ničem takovém netoužíš, já vím. Ester Kira mi řekla, že jsi zasnoubená.“

„Ano, je to pravda, madam. A můj budoucí manžel je se mnou v Istanbulu,“ odpověděla Valentina.

„Kdy od nás odjedete, dítě?“

„Asi za dva dny, madam. Nepotřebuji zde již déle zůstat a také se musíme dostat domů, než na mořích propuknou podzimní

vichřice. I má matka se určitě nemůže dočkat, až jí budu vyprávět o svých dobrodružstvích a otci bych moc ráda řekla, jak nesmírně ho miluji! V dobách mé největší krize se zapřísahal, že je mým skutečným otcem. Ale i kdyby nebyl, řekl mi, nezáleží na tom, protože mě stejně miluje. Nyní, když jsem se zbavila svých strašlivých pochyb, se chci dostat domů jak nejrychleji to bude možné!“

„Samozřejmě,“ řekla jí Saffje soucitně. „Ale já tě chci ještě požádat o jednu laskavost. Zítra ráno ti předá posel můj dopis, který bych ráda nechala tvým prostřednictvím doručit Mardžalle. Uděláš to pro mne?“

„S radostí, paní valido!“ odpověděla Valentina.

Návštěva dospěla ke konci, a tak se Valentina začala se svou hostitelkou zdvořile loučit. Spolu se Sarai byly odvedeny do nosítek, které čekaly u Brány štěstí, naproti Trůnnímu sálu.

Mladý eunuch, který mluvil francouzsky, jim vesele ukazoval nejrůznější pamětihodnosti paláce. Valentinu to tak zaujalo, že si nevšimla, jak u brány postává sultán s nějakým mužem. Zakrýval je stín velkého stromu.

„Má nevlastní sestra,“ bručel sultán do ucha pašovi Cicalazadovi.

„Zaplatil bych celé jmění, jen abych ji mohl mít, byť bych spáchal hřích incestu.“

„Tvá nevlastní sestra?“ Vezír nevycházel z údivu.

„Ano,“ odpověděl sultán podrážděně. „Je dcerou otcovy dávné favoritky Mardžally. Naneštěstí však můj otec favoritem té ženy nebyl.“ Sultán se uchechtl. Viděl, že paša Cicalazade nerozumí, a tak mu vysvětlil, jak se snažila připravit jeho otce o život a v důsledku toho ji odsoudili k popravě utonutím.

„Já jsem se s tou Angličankou setkal před několika měsíci v paláci Ester Kiry,“ řekl vezír sultánovi. „Sám jsem po ní ihned zatoužil, můj pane.“

Sultán přimhouřil oči a zamyslel se. „Připadá mi, žeje to škoda, Cico. Oba jsme odsouzeni ke zklamání. Nebo ne?“

„Pane?“ Vezír se chtěl ujistit, že sultán skutečně navrhuje to, co vezír pochopil.

„Pokud má překrásná nevlastní sestra zmizí těsně před svým

odjezdem z Istanbulu, nebude možno prakticky nic dělat, aby se našla. Já budu samozřejmě trvat na Lom, aby byly pečlivě prohledány všechny trhy s otroky a veřejné domy a budu nesmírně odsuzovat takový hrozný čin, ale nevěřím, že ji někde najdou…“ šeptal sultán. „Samozřejmě mi o svém vítězství řekneš, ano, Ci-co?“

„Možná byste se, můj pane, rád podíval, jak budu toho vítězství dosahovat,“ navrhl vezír nesměle.

„Tobě by to nevadilo?“ V sultánově hlase zaznělo chlapecké vzrušení.

„Nesmírně by mě potěšilo, kdybych ti mohl poskytnout tak skvostnou kratochvíli, můj pane,“ řekl paša Cicalazade. „Od doby, co zahynula má okouzlující Incili, jsem nebyl žádnou ženou tak fascinován. Povolné krásky z harému už upřímně nesnáším. Věřím, že láska musí být bitva, je nutno tvrdě bojovat a teprve pak se dá čestně zvítězit. Ta stvoření s poslušnými slůvky i těly mě naprosto nudí. Ale nevěřím, že by mě mohla nudit ta přenádherná Valentina

— jejíž jméno znamená v překladu ‚neohrožená‘. A ty by ses, můj pane, výborně bavil při sledování toho, jak bych si to půvabné stvoření s ametystovýma očima a bělostnou pletí zkrotil a ochočil.“

„Jak ji chceš unést?“ vyptával se dychtivě sultán.

„Ještě nevím, mylorde,“ řekl vezír. „Nejprve musím zjistit, jaké má pro poslední dny v Istanbulu plány. Obávám se, že není mnoho času.“

„Já se na jejím únosu podílet nesmím,“ prohlásil sultán. „Musím mít možnost upřímně tvrdit, že nic nevím. Má matka vidí do mé duše tak dobře, že vždycky pozná, když lžu,“ dokončil Mehmed svou řeč, poněkud dotčeně. „Jakmile dívka zmizí, Kjrové určitě vyhledají mou matku, tím si můžeš být jist. Neustále se chlubí tím, jak vynikající styky s námi mají — ačkoliv ani já, ani ostatní nemohou pochopit, jak je získali. Zřejmě z jakési tradice započaté v dávných časech tou prokletou stařenou, která je jejich matriarchou. Budu muset hrát svou roli přesvědčivě, Cico, pokud je mám úspěšně oklamat. A pověz,“ vyptával se dychtivě, „necháš ji prosit o tvou lásku?“

Vezír se usmál. „Bude na kolenou,“ prohlásil s temnou jistotou. Sultán zalétl pohledem k Bráně štěstí, kterou před malým okamžikem prošla nosítka Kirů a zmizela z paláce. „Kdyby alespoň nebyla má sestra…,“ opakoval zarmouceně.

Valentina vyprávěla se smíchem historku Sarai. „Valida mu řekla, že jsem jeho nevlastní sestra. Mělas vidět ten ubohý výraz zklamání v tom odulém obličeji! Nedokážu popsat, jak se mi ulevilo, když mě před ním ochránila. Radši bych se zabila, než bych dovolila, aby se mě taková kreatura dotkla.“

„Ríká se, že je podobný svému otci,“ řekla Sarai tichounkým šeptem.

„Naprosto nenasytný a odporně chlípný. Za dobu jeho vlády i vlády jeho otce se ceny krásek na trzích s otroky zdvojnásobily, až ztrojnásobily.“

„Tvá rodina i ty jste k nám byli velice laskaví,“ děkovala Sa-raj Valentina, „ale když se mi podařilo rozřešit záhadu mého otce, ráda odjedu. Jestli bude královna ještě naživu, požádám Padraice, aby mi dovolil jí sloužit do té doby, než zemře. Je tak nesmírně osamělá.“

„Ona nemá rodinu?“ zeptala se zmateně Sarai.

„Ne. Všichni její sourozenci zemřeli bez přímých potomků a ona se nikdy nevdala. Má sestřenice a bratrance, ale nikdo jí není úplně blízký. Dědicem trůnu je syn její největší sokyně — její sestřenice.“

„Ubohá žena,“ politovala ji Sarai. „Teď vidím, jaké má Ester nesmírné štěstí a proč nás nechce stále opustit.“

„Ester bude žít navždy,“ zasmála se Valentina. „Je tak plná života.“

„Ano, ale od těch dob, co jí vypovědají službu nohy, je trochu pomalejší,“ podotkla Sarai.

„Esteřina čipernost nespočívá v jejích nohou,“ namítala Valentina,

„ale v hlavě.“

Sarai přikývla a pak se zeptala: „Co si myslíš o Alim Ziyovi?“

„Strašný člověk. Jako had,“ otřásla se Valentina. „Co se stalo s bejem Ilbanem, který býval agou za časů mé matky? Vyprávěla mi o něm. A netvrdila, že je starý.“

„Také nebyl,“ odpověděla Sarai. „A zacházel se Safíjí s velkou úctou

— předvídal totiž, že se nakonec stane sultánou validou. Když v roce 1583 zemřela Nur-U-Banu, pokračoval ve věrných službách, i když byl osobním sluhou Nur-U-Banu. Tašin, Safíjin eunuch, nebyl zdráv. Nedokázal nést takovou zodpovědnost. Pak zemřel a Safíje povýšila starého Džindžiho na svého osobního eunucha. Džindži neměl však dostatek zkušeností na to, aby se stal agou. A tak Safíje souhlasila, aby bej Ilban zůstal.

Jednoho dne našli beje Ilbana pod prudkým schodištěm se sraženým vazem. Jeho zástupcem byl tenkrát Ali Ziya. Safíje ni-

koho jiného neměla, a tak ho vybrala pro funkci Agy Kislera. Je velice nebezpečný.“

„Měla jsem z něj takový dojem,“ přikývla Valentina. „Valida mě ochránila před sultánem opravdu šikovně. Sokuje mne způsob, jak se ve vaší zemi zachází se ženami. Nechápu, jak to má matka mohla byť na okamžik snést — a což teprve celý rok!“

„Rozhodla se přežít,“ zašeptala Sarai. „A abys tady mohla přežít, musíš přijmout naši kulturu. Buď ji přijmeš, nebo — jak se nakonec rozhodla tvá matka — zemřeš.“

Valentina zavrtěla hlavou. „Budu ráda, až se vrátím domů do Anglie. Hned jak přijede Padraic s ostatními z Pery, naplánujeme si odjezd.“

„Ale než odjedeš,“ řekla Sami, „musíš mi dovolit, abych ti ukázala Velký bazar. Je pod obrovskou střechou. Pojďme tam zítra. Jestli se pánové vrátí dnes večer, stejně bude trvat několik dní, než se na vaši loď přinesou všechny zásoby na cestu. Určitě v Istanbulu ještě chvíli zůstanete. A chceš přece přivézt nějaké dárky své rodině, ne? V celé naší zemi nenajdeš lepší místo pro nákup dárků, než je istanbulský bazar!“

Do paláce Kirů se dostaly pozdě odpoledne a zjistily, že pánové se už z lovu vrátili. Valentina se setkala s bratranci a hrabětem na jediném možném místě z celého domu — v zahradách.

„Není pochyb,“ oznamovala jim radostně, „že jsem skutečně dcerou

svého otce!“ Vyprávěla jim o návštěvě u Saffji a o Lom, jak ji ochránila před sultánem.

Murrough se na ni usmál. „Tvá cesta byla tedy úspěšná. Můžeme se již brzy vrátit domů, co říkáš?“

„Ano!“ souhlasila radostně. „Co nejdřív!“

„Domů na svatbu?“ vyptával se škádlivě Padraic,

„To víš, že ano.“ Letmo ho políbila.

„Domů, vstříc osamělému životu,“ zabručel Tom.

„Ne,“ namítla Valentina, protože nechtěla, aby se litoval. „Domů, najít si ženu, kterou budeš milovat tak, jak se nakonec milujeme my dva s Padraicem. A také jsme to předem nevěděli.“ Políbila Toma na tvář a on se neubránil úsměvu.

„A nyní,“ prohlásila hrozivě, „vás musím poněkud vyplísnit, pánové. Jak jste mohli bezstarostně odjet do Pery a ani slůvkem se mě nezeptat?“

„Bylo to zcela spontánní rozhodnutí,“ bránil sebe i ostatní Murrough.

„Náš ambasador se dozvěděl, že jsme u Kirů a poslal pro nás bárku.

Když přišel posel, ještě jsi spala. Nechtěli

jsme tě budit, protože nám bylo jasné, jak jsi vyčerpaná po tom všem, cos vytrpěla.“

„Jak ohleduplné,“ prohlásila slaďoučce Valentina, ale všem bylo jasné, že ji nepřesvědčili.

„Co máme učinit, abychom se s tebou usmířili, božská?“ naléhal na ni hrabě.

„Zítra, když bude Murrough připravovat lodě pro náš návrat do Anglie, mě vy dva doprovodíte na nákupy do Velkého bazaru. Sarai tvrdí, že na celém světě nic podobného neexistuje!“

„Vidím,“ rozesmál se Padraic, „že za svou kratochvíli draze zaplatíme.“

„To tedy ano, sire,“ odvětila Valentina a přitulila se k němu. „Není to spravedlivé? Kromě toho jsi mi ještě nedal zásnubní dar. Nemysli si, že se z toho vyvlékneš jen proto, že už nejsem panna, ale vdova!“

„Ne, ani ty se z toho nevyvlékneš,“ zašeptal jí tiše do ouška Padraic. Valentina přivřela oči, opřela se o něj a jediný pohled do jejího překrásného obličeje Tomovi Ashburnovi napověděl, že Valentina lorda Burkeho doopravdy miluje. Nezbývala mu vůbec žádná naděje. Tiše si pro sebe povzdechl a přemítal, zda se mu vůbec někdy podaří se takto zamilovat. Náhle se někdo dotkl jeho paže. Spatřil Murrougha O‘Flahertyho a provinile se začervenal, protože se nechal přistihnout při nejtajnějších myšlenkách.

„Pojď, necháme je osamotě,“ vyzval ho tiše Murrough a odtáhl ho

pryč.

„Vypadám opravdu jako hlupák, kterým jsem ve svých očích?“ zeptal se svého společníka Tom.

„Kvůli tornu, že ses zamiloval, ještě nemusíš být hlupák, Tome,“ zazněla tichá odpověď.

„Tys byl někdy zamilovaný, Murroughu‘?“

Murrough se zasmál. „Už jako malého kluka mě zasnoubili s nevlastní sestrou a od první chvíle, co jsem Joan spatřil, jsem byl ztracen. Když jsem pak sloužil u dvora, měl jsem spoustu nápadnic, které by se se mnou rády povyrazily, ale já jsem měl před očima pořád Joanin roztomilý obličejík, a tak jsem je odbýval. Ano, zamiloval jsem se a miluji svou ženu stále. Něco takového se ti stane jen s tou pravou. A Valentina pro tebe ta pravá není.“

Padraic s Valentinou stáli naproti sobě. Obdivně k němu vzhlížela, až ji okřiknul: „Jestli se na mě takhle budeš dívat, Val, nebudu schopen tě už opustit ani na jedinou minutu.“

„To přesně mám v úmyslu,“ odpověděla hbitě a pak se k němu přitiskla. „Tahle společnost, kde jsou muži přísně odděleni od žen, se mi ani za mák nelíbí. Chci se s tebou milovat, Padraici. Chci cítit dotek tvých rukou na svém těle, protože mi připadá, že jsme se spolu naposled milovali před celou věčností. Jako by jurta Velkého Chána byla pouhým snem…“

„Ach, ty šibalko!“ zaúpěl. Pak se jejich ústa spojila v dlouhém vášnivém polibku. Líbali se nekonečně dlouho, až pak váhavě rty od sebe odtáhli. „Tohle nemůžeme dělat, Val,“ řekl. „V tomto domě neexistuje místo, kam bychom se uchýlili, abychom vyhověli svým touhám a jsme již staří na to, abychom si hráli na námluvy.“

„Máš pravdu,“ povzdechla si zhluboka. „Můj drahý, my totiž až příliš dobře víme, kam až mohou ty hry na námluvy dojít… Bože můj, nejradši bych odjela domů už dnes!“ Lord Burke se rozesmál. Nikdy ji v takovém stavu neviděl. „No tedy, drahoušku,“ škádlil ji,

„moc mě těší, že tvá vášnivá láska vůči mně je tak ohnivá!“

„A mohla se naplnit tak dávno,“ zabručela. „Jen kdyby ses dokázal vymáčknout dřív, Padraici!“

„Já jsem chtěl jen to, co jsem považoval za nejlepší pro tebe, Val,“ zašeptal.

„Ale nejlepší pro mě jsi ty, mylorde a já doufám, že naši synové budou mít větší odvahu dát najevo své city!“

Něžně ji políbil na svůdné rty, nádherné oči, na špičku nosu. „Miluji tě, Val, a jsme spolu navždy. Jen to je důležité. Ty jsi má ztracená láska, kterou jsem nalezl, a já už tě nikdy neopustím, miláčku, nikdy!“

12

Město Istanbul oplývalo dokonalou krásou, nad níž se tajil dech. Osmanští Turci přispěli ve srovnání se svými byzantskými předchůdci k nádheře města jen málo, ale zato Byzantinci měli na budování celá staletí. Jména ulic neexistovala. Obyvatelé města nazývali ulice podle řemeslníků — jako například Ulice brusičů klenotů. Podobně jako Rím byl i Istanbul postaven na sedmi pahorcích, takže uličky se vinuly nahoru a dolů. Domy byly většinou dřevěné, ačkoliv bohatí kupci a příslušníci vyšších středních vrstev své staré dřevěné domy bourali a stavěli nové z kamene

328

nebo cihel. Z mnoha míst se otevíraly překrásné výhledy na Marmarské moře, velký přístav Zlatý roh a Bosporskou úžinu. Voda. Voda prýštila všude, a to nejen z praktických důvodů, ale proto, že patří k význačným součástem islámského náboženství. Všude stály kašny a fontány. Veřejné lázně byly přepychové a přístupné všem. Zeny měly dokonce vyhraženy určité hodiny, i když mnohé mohly využívat luxusních koupelen ve svých domech. Do veřejných lázní však chodily velice rády, protože se tam sešly s přítelkyněmi a mohly si popovídat.

Valentina vykukovala ze svých uzavřených nosítek po celou cestu z balatského gheta do města. Seděla spolu se Sarai a Sohannah, prostořekou mladou manželkou Caina Kiry. Za nosítky jeli na koni lord Burke a hrabě oblečení do tureckých oděvů, aby nevyvolávali pozornost a opovržlivé výkřiky džaur — cizi nec. V tomto uspořádání se před význačně vyhlížejícími nosítk a jejich doprovodem na koních davy uctivě rozestupovaly,

takže jim cesta k Velkému bazaru netrvala příliš dlouho. Bazar vytvářel jednu samostatnou část města — sestával ze sedmdesáti šesti ulic a celý byl obehnán zdí s osmnácti branami. Za touto zdí se pod jednu střechu směstnalo čtyři tisíce obchůdků.

„Myslím, že na světě neexistuje nic, co by se nedalo na Velké bazaru

koupit,“ prohlašovala Sohannah nadšeně.

„Opravdu nic?“ opakovala po ní škádlivě Valentina.

„Opravdu!“ trvala vehementně na svém Šohannah. „Otroci, šperky, koberce, látky, velbloudi, džemy z růžových plátků, koření hrnce, nosítka! Na celém světě by se nenašlo nic, co by se Velkému bazaru podobalo!“

„A bylas už někde jinde než tady?“ ptala se Valentina dívky. Sohannah zavrtěla hlavou. „Celý život jsem prožila v Istanbulu, odpověděla.

„Pak tedy nemůžeš s jistotou tvrdit, že Velký bazar je jedinečný,

řekla jí klidně Valentina. „Londýnští kupci prodávají na trzích také všechno možné.“

„Ale ne pod jednou střechou,“ bránila se Sohannah.

„Ujišfuji tě, Valentino, že Velký bazar je opravdu jedinečný.

Nic podobného jsi nemohla nikde jinde vidět,“ prohlásila sebevědom Sarai.

Zena Simona Kiry měla pravdu. Když byli uvnitř, zastavila se nosítka u malého obchůdku s měděnými lampami a vázami. Dál šli pěšky, protože si tak mohli lépe prohlížet obchody. Nosítka však měly ženy neustále za sebou. Padraic s Tomem nechali ko-329

ně chlapci, který si u bran Velkého bazaru vydělával na živobytí tím, že hlídal koně boháčů.

Stejně jako ostatní nakupující ženy byla i Valentina s příslušnicemi rodu KirŮ oblečena do vycházkových šatů a dokonale zahalena.

Zenám bylo vidět jen kousek čela. Valentinu udivilo nejen množství krámků, ale i sama obrovitá budova. Měla vysoký klenutý strop, vykládaný mozaikou. Malými okny proraženými vysoko ve zdech pronikalo dovnitř denní světlo,

Kakofonie hlasů vyvolávačů a smlouvajících obchodníků se nedala popsat. I zvláštní zápach, směs výměšků zvířat, vyčiněné kůže a parfémů rozstřikovaných do uliček za účelem přilákání zákazníků byl těžko popsatelný.

„Musím mít ty koberce!“ prohlásila Valentina, když se zastavili před obchůdkem se šperky. Předtím si totiž prohlíželi krásné předložky a koberečky a Valentina se nedokázala rozhodnout, který by se nejvíce hodil do nové domácnosti. Nyní se jí všechno rozleželo v hlavě a byla rozhodnutá ke koupi. „Budou ideální do vstupní haly a přijímací místnosti v Clearfields. A jak tě znám, můj drahý, salon se určitě bude muset vybavit zcela jinak, aby odpovídal mému vkusu!

Nesnáším studené podlahy v mrazivých zimních ránech! Vrátím se a

pár těch koberců koupím.“

„Jen malou chvilku ještě počkej, Val, a půjdu s tebou,“ řekl lord Burke.

„Ale vždyť je to jen o pár obchůdků dál, Padraici. Kromě toho chci být doopravdy překvapená tím tvým dárkem, který pro mě vybíráš. A jak můžu být překvapená, když ho budeš vybírat se mnou?“ Obrátila se k Sarai: „Viď, že je pro mě bezpečné vrátit se k tomu obchodníkovi s koberci sama? Jsem přeci dobře zahalená.“

„To víš, že je,“ odpověděla Sarai Kira. „Istanbul je nejbezpečnější město na světě. Osmanské zákony jsou ke zločincům nemilosrdné. Za chviličku přijdeme za tebou. Turecky mluvíš celkem dobře, tak jen nezapomeň pořádně smlouvat, jinak tě obchodník s koberci pěkně podfoukne. Přijdu jak jen budu moci — až to skončím tady.“

„Rekni Padraicovi, že miluju rubíny,“ zašeptala Valentina Sarai s úsměvem. Pak si zkontrolovala plášť, zamávala přátelům a vyšla z klenotnictví do rušné uličky. Neušla ani pět kroků, když si náhle uvědomila, že ji obklopila skupinka asi šesti mužů v bílých hábitech, s turbany na hlavách a obličeji zahalenými skoro jako ženy. Pevně se kolem ní semkli a strkali do ní tak, že se nemohla z jejich sevření vymanit. Do obchůdku s koberci

330

se nedostala. Vytlačili ji úplně jinam. Pak ucítila, jak ji pevně uchopily nějaké ruce a zvedly do vzduchu. Neměla vůbec čas vykřiknout, protože ji rychle odnesli za roh do uličky, v níž čekala zakrytá nosítka.

Na malou chvilku ji postavili a Valentina otevřela ústa, aby vykřikla, ale než se jí podařilo vydat ze sebe nějaký zvuk, kdosi jí pevně ovázal hedvábnou šálu kolem zahaleného obličeje, takže výkřiky ztlumil. Jeden z bíle oděných mužů poklekl, aby jí svázal nohy kolem kotníků, a pak ji rychle zvedl do nosítek, v nichž ji připoutali za zápěstí. Silné závěsy v nosítkách kdosi dokonale zatáhl a za chviličku se již nosiči rozběhli uličkou a ztratili se v hlučných davech Velkého bazaru.

Valentině se točila hlava a srdce jí divoce bušilo — jednak z leknutí, jednak vzteky. Snažila se ležet naprosto klidně, přestože byla v šoku a nejraději by ječela o pomoc. Několikrát se zhluboka nadechla a trochu se uklidnila. Nesmí propadnout panice — tím nic nevyřeší.

Hlavou jí vířila spousta zmatených otázek. Kdo jsou ti muži? Kam ji nesou? Proč ji unesli? Není to omyl‘? A pokud ano, co udělají, až odhalí svou chybu?

Bylo pro ni nesmírně obtížné nedat průchod svému strachu. Tak se

zabrala do úsilí překonat svou hrůzu, až přestala vnímat čas a překvapilo ji, když si uvědomila, že nosítka se již zastavila. Poodhrnula se záclonka, dovnitř nahlédl muž tmavé pleti a sundal jí roubík. Nadzvedl jí závoj a přiložil jí ke rtům nějaký pohár.

„Pij!“ přikázal.

Valentina odvrátila hlavu. „Co je to?“ ptala se.

Snědý muž jí pevnými prsty zvrátil hlavu dozadu a násilím jí přiložil pohár ke rtům. „Celkem neškodný lektvar, který zaplaší tvůj strach,“ odpověděl. „Pij!“

„Já se ale nebojím!“ zalhala Valentina.

Muž na ni zpříma pohlédl a řekl: „Nemluvíš pravdu, ženo, ale obdivuji tvou odvahu. A teď se napij, jinak budu nucen přimět tě násilím.“

Bylo to jen drobné vítězství. Elegantně si od něj vzala pohár a vypila nějaký ovocný nápoj. Poslední, co si pamatovala, byl úsměv snědého muže a poděkování za její poslušnost. Věděla, že vypila nějaké omamné byliny, ale přesto ji nakonec překvapilo, když se nemohla udržet vzhůru. Chvíli se snažila ospalost přemáhat, ale pak všechno vzdala.

Probudila se svěží, jako po dlouhém, hlubokém a klidném spánku. Ležela na obrovské čtvercové posteli umístěné na ja—

331

kémsi stupínku pokrytém kobercem, přímo uprostřed velké místnosti. Před ní byla stěna s okny z olovnatého skla, s výhledem na zahradu a temné noční moře ozářené stříbřitým svitem měsíce.

Chvilku nepřítomně zírala z okna, než jí začal znovu fungovat mozek. Opatrně se protáhla a tiše zasténala.

V okamžiku stála vedle postele krásná mladá žena s velkýma hnědýma očima a hustými zlatými vlasy.

„Já jsem Gülfem,“ řekla slaďoučkým jasným hlasem. Po Gülfemině boku se náhle objevily dvě další mladé ženy. Jedna měla zlatavě hnědé oči a světlé, až stříbřité vlasy, a druhá rudozlaté vlasy a černé oči. „To jsou mé přítelkyně Säh a Hazade,“ pokračovala Gülfem.

„Řekli nám, že tě máme oslovovat Nakš, což znamená ‚krásná‘. Opravdu jsi velmi krásná. Jak se cítíš? Nemáš hlad nebo žízeň?“

„Jmenuji se Valentina St. Michael Barrows, lady Barrowsová, a na jiné jméno nemíním reagovat,“ řekla Valentina vztekle.

„Nesmíš se rozčilovat, Nakš,“ řekla něžně GUlfem. „Pro novou otrokyni je vždycky obtížné zvyknout si, ale za pár dní ti bude všechno připadat celkem normální.“

„Já nejsem žádná otrokyně!“ Valentina se rozlítila. S námahou

usedla. Nejprve se jí zatočila hlava, ale brzy to přešlo. Náhle si uvědomila, že ona i ostatní tři ženy jsou úplně nahé, kromě jemnýčh zlatých řetízků kolem boků. „Kde jsou mé šaty?“ ptala se vyděšeně. GUlfem se usmála. „Ve Hvězdném pavilonu nesmíme nosit šaty.

Když nás pustí ven do zahrad nebo do pánova paláce, samozřejmě nás podle toho obléknou.“

„A kdo je váš pán? Kdo je tím mužem, který si dovolil unést mě z ulic Istanbulu a dopustil se tak protizákonného činu?“ ptala se zostra Valentina.

„Nemáme dovoleno prozradit ti jméno našeho pána,“ řekla GUlfem trpělivě. „Ještě se ti nesmí dostat té cti, aby ses ho dozvěděla.“ Valentina cítila, jak se jí zmocňuje nekontrolovatelný vztek. Její první reakcí byla chuť rozškrábat ty oddané, krásné obličeje, které se na ni dívaly s takovými obavami, ale pak si uvědomila, že tyto dívky jsou otrokyně bez schopnosti vlastního uvažování. Ony za její únos nemohou. S nesmírným úsilím záchvat vzteku překonala. „Kde jsem?“ ptala se jich. „Je dovoleno, abych věděla alespoň to?“ Pokud budu vědět, kde jsem, uvažovala, mohu si naplánovat útěk.

„Jsi na Ostrově tisíce květů, Nakš,“ ozval se mužský hlas a Valentina se prudce ohlédla. Promluvil totiž snědý muž, který jí dával pít lektvar.

„Kdo jsi?“ zeptala se úsečně. Instinktivně k němu zaujala nenávistný postoj, protože si všimla, jaké potěšení má z toho, že ji ovládá.

„Jmenuji se Sakir. Byl jsem vybrán jako tvůj osobní eunuch. Mám na starosti Hvězdný pavilon. K ruce jsou mi zde ještě tři další eunuchové. Jejich jmény tě nebudu zatěžovat. Nemusejí tě zajímat.“

„Proč jsi mě unesl, šakire? Jsem ve své zemi bohatá a mocná žena a královna si mě velmi cení. Uvědomuješ si, že jsem přítelkyně sultány validy Safíji? Jsem také čestným hostem rodiny Kirů, kteří budou o mém zmizení zcela jistě informovat jak validu, tak sultána. Určitě víš, jakou moc a vliv Kirové mají. Dopustil ses strašné věci, ale když mě okamžitě odvezeš ke Kirům, odpustím ti. Nic se ti za ten hloupý zločin nestane.“ Valentina se snažila, aby se chovala stejně sebevědomě, jako zněla její slova.

Sakirovi přelétl přes rty nenápadný úsměv. Byl to vysoký štíhlý muž s dlouhým rovným nosem a černýma mandlovýma očima. Masité rty a jakoby naleštěná pleť mahagonové barvy dávaly tušit jeho africký původ. Byl oděn do nesmírně bohatého oblečení ze sametu s brokátovým vzorem v šarlatové a stříbrné a ve stříbrem protkávaném turbanu s černou perlou vpředu. „Na rozdíl od těch frivolních kočiček, které se stanou tvými společnicemi, Nakš,“ ukázal na

ostatní tři dívky, ‚jsi obdařena inteligencí. Upoutalas mého pána a protože Ofl je u sultána nesmírně dobře zapsán, jeho chování mu bude prominuto — pokud ho někdo odhalí, což se nestane. Tys byla zkrátka jednou z mnoha žen pod závojem, které dnes nakupovaly na Velkém bazaru. Sluhové mého pána pracovali tak rychle, že ani neupoutali pozornost. Dnes se tedy na Velkém bazaru nepřihodilo nic neobvyklého, co by někomu připomenulo, že tě viděl. Zmizelas zkrátka z povrchu zemského. Tví přátelé se tě budou snažit hledat, Nakš, ale kam půjdou? U koho budou hledat pomoc?“

„Kirové se okamžitě obrátí na sultánu validu!“ vyštěkla Valentina.

„A co ona zmůže? Má protestovat u sultána, že na ulicích již není bezpečno? A co podle tebe udělá sultán? Dá rozkaz mému pánovi, aby poslal své janičáře po tobě pátrat. Ať se to zdá jak-

koli podivné, oni tě zkrátka nenajdou, Nakš.“ Šakir se rozesmál.

„Přijmi svůj osud, Nakš. Nikdy nepoznáš jiný Život. Jen tento.“

„Táhni do horoucích pekel!“ vykřikla Valentina.

Tři půvabné dívky byl zděšeny, jednak jejími slovy, jednak tónem. Zádná z nich se nikdy neodvážila promluvit takovým způsobem s vrchním eunuchem.

„Nakš, nesmíš být na šakira drzá,“ napomínala ji jemně Gülfem. „Je velkým oblíbencem nejvyššího eunucha Hammida. Musíš k němu mít úctu. Snaží se s tebou jen spřátelit. S jeho pomocí se můžeš snadno stát favoritkou našeho pána. Bez něj skončíš na trhu s otroky a prodají tě nějakému strašnému člověku.“

„Já se nechci stát favoritkou vašeho pána,“ vyštěkla Valentina vztekle. „Jsem Valentina St. Michael, Angličanka urozeného původu a dobrého postavení. Jsem zasnoubená s lordem Bur-kern. Jsem svobodná žena a nemíním podlehnout jinému muži, než je můj snoubenec. Rozumíš tornu, Sakire? Nikdy se neoddám jinému, než svému budoucímu manželovi!“

„Jsi unavená, Nakš,“ zazněla potměšilá odpověď. „Hazade, připrav pro Nakš sorbet. Sáh, postarej se o její večeři, vždyť celý den nejedla.“

Valentina se vrhla na eunucha a chtěla ho poškrábat, ale on ji pevně

uchopil za zápěstí a mrštil jí do velké postele.

„Ještě jednou se pokusíš o něco podobného a budeš tvrdě potrestána,“ řekl ledově. „Rozumíš? Já mám nyní moc nad tvým životem i smrtí.“

Upřeně mu zírala nenávistným pohledem do očí, až se nakonec rozhodla uhnout. Ať si eunuch myslí, že vyhrál. Nesmí mu ukázat, jak je skutečně silná.

Rudovlasá Hazade jí podala šálek. Valentina jen přikývla na znamení díků a jedním douškem přeslazený broskvový sorbet vypila. Sáh jí přinesla talíř s kusy jehněčího masa, čerstvým chlebem, olivami a meruňkami. Zádné příbory tam zřejmě neexistovaly, a tak Valentina jedla s pomocí svých prstů. Když s jídlem skončila, odnesla Gúlfem talíř a zvedla ji za ruku z postele.

„Pojď se teď vykoupat,“ řekla svým sladkým hláskem. Všechny čtyři ženy se odebraly do krásné koupelny s modrými a bílými kachlíky a velkou vanou, plnou horké navoněné vody. „Přestože patříme do harému našeho pána,“ pokračovala Gúlfem, „dostaly jsme příkaz ti sloužit, Nakš.“ Rozepnula zlatý řetěz, který visel Valentině kolem boků.

„Jsem schopná se vykoupat sama!“ řekla jí Valentina úsečně. 334

„Významná dáma neprovádí podřadné úkony, ani sama pro sebe,“ peskovala Valentinu Gülfem. „Kromě toho,“ pokračovala a ztišila hlas, aby ji slyšela jen Valentina, „když nám nedovolíš vykonávat naše povinnosti tak, jak nám bylo přikázáno, Šakir nás udá a my budeme potrestány. Bitím. Příkazy našeho pána jsou jednoznačné a pána musíme poslouchat stále a pořád. Neposlušnost může někdy znamenat smrt.“

„Oni vás mohou potrestat kvůli mým činům?“ zeptala se nevěřícně Valentina. Všechny tři dívky vehementně přikyvovaly. Cím více se Valentina o Východě dozvídala, tím méně se jí líbil.

„Musíš nás pochopit, Nakš,“ řekla obvykle tichá Sáh. „Vždyť my jsme jen otrokyně.“

„Já nejsem žádná otrokyně!“ vybuchla Valentina.

„Ale jsi, stejně jako my,“ řekla trpělivě Gülfem. „Jediný rozdíl mezi námi je ten, že ty jsi nyní v pánových očích favoritka.“

Valentina znovu ucítila, jak v ní vře hněv, ale přemohla ho. Gülfem a její společnice nemohly za to, že jsou takové, jaké jsou. Ony ji přece neunesly. Upřímně se snažily ze všech sil o veškeré její pohodlí a od ní by bylo opravdu málo šlechetné, kdyby jim způsobila další obtíže.

„Dobrá tedy.“ přikývla na souhlas. „Můžete mě vykoupat.“

S radostnými tichými výkřiky, připomínajícími cvrlikání ptáků, se na ni vrhly s mýdly a houbami. Valentina tiše strpěla jejich dokonalou péči. Začínala pak lépe snášet i jejich nahotu. Potřebovala se pořádně vyspat. Tento den byl pro ni dost krušný. Ráno si prohlédne Ostrov a zjistí, kudy by se případně dalo uniknout. Stále však pociťovala nad svým únosem hněv.

„Pojď, pojď,“ kynula na ni Hazade. „Musíme tě namasírovat růžovým krémem, aby tvá pleť byla jako hedvábí.“

„Váš pán se ode mě nedočká žádného potěšení,“ usykla znovu Valentina, ale ony ji neposlouchaly. Za okamžik_si prožila další šok, když zjistila, že ji bude masírovat eunuch Sakir.

Výsměšně na ni pohlédl; vycítil, že by chtěla protestovat — černýma očima jí dokonale četl myšlenky. „Lehni si na břicho,“ přikázal a ona beze slova uposlechla. Nesmí, říkala si, plýtvat silami ve snaze vyhrát beznadějné bitvy.

Dotek jeho rukou na zádech a ramenou pro ni byl celkem snesitelný, ale když jí Sakir začal razantně zpracovávat hýždě, Valentina nervózně polkla. Jeho dotek však byl zcela neosobní, a tak se znovu uvolnila.

Tři mladé ženy seděly se zkříženýma nohama na poduškách 335

a tiše hrály na nějaké hudební nástroje a k tornu zpívaly vysokými tichými hlasy o zahradě lásky. Eunuchovy ruce se pohybovaly podél jejích nohou až k chodidlům. Pak jí přikázal, aby si lehla na záda a znovu začal rukama systematicky zpracovávat její tělo.

V poloze na zádech pro ni bylo velmi obtížné svůj odpor vůči Šakirovi skrývat. S vypětím všech sil se donutila k lhostejnému výrazu, zavřela oči a soustředila se na dýchání. Když palci kroužil kolem Venušina pahorku, málem vykřikla. Ale v eunuchově doteku nebyl žádný chtíč. Masírování krásných žen pro něj představovalo pouze jeden z mnoha každodenních úkolů.

„Máš překrásná ňadra,“ poznamenal lhostejně, když jí je začal masírovat. „Pán bude velmi potěšen.“

Valentině bylo do pláče, ale podařilo se jí slzy zadržet. Od hrozných zážitků v táboře chána Temura se necítila tak ponížená.

Jakmile bylo po všem, zahnal je Sakir do postele. Všechny čtyři dívky měly spát ve velké posteli. GUlfem, Hazade a Sáh vyhradily Valentině místo uprostřed a schoulily se kolem ní. Jakmile ulehly, zhasli eunuchové lampy, takže místnost se ponořila do tmy. Přestože se Valentina probudila jen před několika hodinami z omamného spánku, bez problémů rychle znovu usnula.

Ráno byl její záměr probádat Ostrov ihned zmařen. Šakir ani jedné z nich nedovolil volně se projít v zahradách. Pán, oznámil nadneseně, jim ještě nemíní tuto výsadu poskytnout. Byly nuceny zůstat uvnitř a stejně tak dva další dny, které strávily koupelemi, masážemi, jídlem a hovorem. Zdálo se, že Valentinino tělo je naprostým středem pozornosti jejích společnic. Neustále ho potíraly olejem a laskaly tak dlouho, až Valentině připadalo, že se snad zblázní.

Jakmile se snažila protestovat proti jejich přepečlivému plnění úkolů, jen nad ní mávly rukou. Pán, vysvětlovaly jí trpělivě, jako by mluvily se zaostalým dítětem, nesmí být zklamán, po všech těch problémech, které musel podstoupit, aby ji získal. Valentina usoudila, že nemá cenu cokoli namítat — to mohla klidně vyprávět trojici koťat. Její společnice, přes všechnu laskavost a milou povahu, ji k smrti nudily, protože se nestaraly o nic jiného, než o touhy a potěšení svého pána a vládce.

Valentina nenáviděla v paláci naprosto všechno — jejich nahotu, nekonečné přípravy jejího těla — které Jf připomínaly kořenění a dochucování slepice připravené na pekáč — a růžovou vůni rtěnky

kterou jí neustále mazaly rty. Pod všemi líčidly a v podivném oděvu si už vůbec nepřipadala jako lady Barrowsová — Valentina St.

Michael. Zdálo se jí, že už nepatří do reálného světa.

Uplynul týden. Dva týdny. Sakir si všiml, že Valentina začíná být ve svém vězení čím dál agresívnější. Stupidní konverzace s Gůlfem, Sáh a Hazade ji unavovala, a tak strávila značnou dobu přecházením po pavilonu, aby měla pohyb. Tím ostatní tři přiváděla do rozpaků, protože ony dávaly přednost nečinnosti.

„Dnes pojedu do města,“ oznámil jim Sakir jednoho jitra. „Pokusím se pro tebe získat povolení procházet se v zahradách, Nakš. Chováš se jako tygr v kleci a jak vidím, schází ti volnost a čerstvý vzduch. Nesnaž se v mé nepřítomnosti obalamutit eunuchy. Podají mi o tvém chování zprávu a pokud je nebudeš poslouchat, potrestám tě. Jsi dost inteligentní, abys pochopila, co ti říkám.“ Pak odešel.

Ostrov tisíce květů tvořila pouze jedna vysoká skála v úžině Bospor. Tyčila se vysoko nad temné vody a byla zcela neobyvatelná — kromě vrcholu, kde stál uprostřed zahrad Hvězdný pavilon. Sakir spěchal po příkrých schodech vytesaných do skály až ke kamennému molu na jejím úpatí. Tam ho čekal člun, protože toho rána poslal do pánova paláce vzkaz, že chce loď. Eunuch vstoupil do člunu, usadil se a pokynul veslařům.

Není snadné, uvažoval, když se hnali ranní mlhou po vlnách, získat si autoritu. Nakš se nedala ovládnout. Musí se o tom zmínit

hlavnímu eunuchovi. Přesto si doposud vedl celkem dobře. Zatím se mu ještě nepovedlo ji zlomit. On však ani nesměl, protože pán mu jednoznačně přikázal, že si nic podobného nepřeje. Začínala se jim však pomaličku přizpůsobovat, i když si toho ještě nebyla vědoma. S úsměvem přemítal nad možností případného povýšení na úřad nejvyššího eunucha — až současného pána eunuchů zkosí smrt.

Vždyť on, Šakir, je přece prvním a nejlepším nástupcem.

Člun přirazil u palácového mola a Šakir musel přestat se sněním. Vyskočil ven a spěchal po schodech do paláce. Stejně jako dívky toužil z celého srdce dostat se z Ostrova, protože dny tam plynuly pomalu a jednotvárně. Měl však na paměti vysokou odměnu za své služby.

„Posaď se, Sakire, jen se posaď,“ řekl Nejvyšší eunuch Hammid svým vysokým pisklavým hláskem. Vlídně mladšímu muži naznačil, aby usedl na divan naproti němu. Nejvyšší eunuch byl muž černé pleti a nevelkého vzrůstu, takže vypadal ještě tlustší,

než ve skutečnosti byl. Oblékal se do volných hábitů — většinou ze smaragdově zeleného hedvábí, černě lemovaného, Na zlatém turbanu měl připnutý velký diamant. -

„Děkuji, můj pane Hammide,“ řekl Sakir a usadil se. Roztomilé maličké otrokyně jim přinesly vynikající koláčky, lepkavé sladkosti z tureckého medu, misky s mandlemi obalenými v cukru a nakonec i chutnou, horkou tureckou kávu. Sakir si do ní vhodil několik kostek ledu a pak rychle usrkával hořkou tekutinu.

Nejvyšší eunuch ho pozoroval zpod přivřených víček. Jeho podřízený mu poskytoval nesmírné obveselení, protože se zjevně nemohl dočkat, až mu předá svou zprávu, ale nedovolil si spustit dřív, než bude vyzván. Trpělivost je skutečně obdivuhodná vlastnost, které se však člověk učí dlouho a pomalu, usoudil Hammid.

Usrkával svou kávu a prodlužoval napjaté ticho. Pak se náhle zahleděl na mladšího muže a přikázal mu přísně: „Podej mi svou zprávu, Sakire!“ Sakir leknutím téměř upustil Šálek z porcelánu tenkého jako vaječná skořápka, ale rychle se vzpamatoval a začal:

„Ta žena, která dostala jméno Nakš, je velmi tvrdohlavé stvoření, můj pane l-lammide! Přestože se ke svým třem společnicím chová vlídně a nic proti nim nemá, dává průchod své divoké povaze vůči

ostatnímu služebnictvu. V těchto dvou týdnech jsem ji držel pod zámkem v pavilonu, protože jsem se obával, že když ji pustím do zahrad, pokusí se uprchnout. Přesto se myšlenkami na únik zabývá

— alespoň podle mého názoru. Patří k ženám, které.raději spáchají sebevraždu — nikoli ze zoufalství, ale jen proto, aby unikly ze situace, kterou považují za nesnesitelnou. Ona není slabá osobnost, která by podléhala depresi nebo melancholii.“

„Připravuješ jí pokrmy přesně podle mých rad‘?“ ptal se přísně Nejvyšší eunuch. „Je nezbytně nutné, abys pokrmy připravoval s naprostou pečlivostí.“

„Ano, můj pane Hammide, chovám se podle vašich pokynů. Nanejvýš přesně! Do každého jídla, které pozře, přidávám všechna koření, byliny a afrodiziaka, jak jste poručil. I její jídelníček se připravuje podle pokynů. Jsou jí podávána pouze jídla vzbuzující vášeň. Jenže ona je opravdu silná a je schopná našim úkladům odolávat, aniž by si toho byla vědoma.“

„Ano,“ přikývl souhlasně Hammid. „Angličanky jsou silné. Přišel jsem s nimi do styku již dříve a opravdu to s nimi není lehké. Jejich pevnou vůli lze jen mírně ohnout, ale nikoliv zlo—

338

mit. Nemáš lehký úkol. Ne. Vůbec ne lehký,“ bručel zamyšleně.

„Přesto, mně se to již jednou podařilo a dokáži to znovu. Musím! Za celé dva roky neprojevil náš pán a vládce větší zájem o harém! Ach jistě, občas se baví se svými ženami, ale od smrti Incili již není jako byl dřív. On, jehož harém je přímo legendou, dopustil, aby mu chřadl pod rukama. Udělal jsem vše, co bylo v mých silách, abych se zbavil těch, které příliš ztloustly nebo zhubly. Nahradil jsem je dokonalými stvořeními, jako jsou Gülfem, Hazade a Säh, ale proč vlastně?

Používá je výhradně k tomu, aby ulevil svým potřebám. Neprojevuje žádný opravdový zájem! Začínám se obávat, že lncili ho zhýčkala natolik, že jinou již nechce.

Ta žena je první, do níž se po Incili zamiloval, dá-li se to tak říct. Horečně se snaží ji získat, ale netouží pouze po jejím těle. Chce její lásku, její duši!“

Sakir pokrčil rameny. „Ta žena mu patří. Může ji mít, kdy se mu zachce.“

„Ne, ne, ty hlupáku!“ vyjekl Hammid. „Pokud by toužil výhradně po těle té dívky, mohl by ji přirozeně dávno mít. Jenže on chce uchopit její srdce a duši — cožpak nechápeš ten jemný rozdíl, Šakire?

Nejprve ji musí zpracovat, aby po něm začala toužit. Pak, když ji polapí do svých osidel chtíče, dá mu všechno, co od ní bude chtít.

Všechno!“

„A nezačne se s ní pak nudit?“ zeptal se Šakir.

„Možná,“ odpověděl lhostejně eunuch. „Ale možná ne. Ne, pokud je stejně moudrá, jako krásná. Na tom však příliš nezáleží. Záleží pouze a výhradně na faktu, že znovu projevil vážný zájem o svůj harém.

Pokud pro něj harém nic neznamená, pak my, drahý příteli, pro něj také neznamenáme nic. Mysli na to,

drahý Šakire!“ -

„To je hrozné pomyšlení, můj pane Hammide,“ prohlásil Sa-kir a jemně se otřásl. „Pověz mi, co mohu udělat, abych Nakš přivedl k větší povolnosti, protože se nemohu zbavit myšlenky na nezdar.“

„Vrať se na Ostrov tisíce květů,“ řekl Hammid. „Dnes odpoledne dovol všem ženám procházku po zahradách. Čerstvý vzduch a trocha pohybu jim udělají dobře. Před západem slunce jim dej večeři a dohlédni na to, aby Nakš dostala dvojitou dávku mého elixíru v ovocném sorbetu. Pak se vykoupají a Nakš se musí dostat veškeré možné péče.

Dnes večer, dvě hodiny po východu měsíce, přijede na ostrov 339

náš pán a vládce. Bude se bavit s těmi třemi, ale Nakš si ani nevšimne. Musí se dívat. Dej jim to příkazem, protože ty tři by se mohly v takové situaci poněkud zdráhat.

Ujisti se, že Nakš všechno sleduje, Sakire. Pro můj plán je nanejvýš důležité, aby si z ní pán a ostatní ženy tropili posměšky. Pokud ses držel dokonale po dva týdny mých pokynů, pak Nakš byla rozmazlována a rozjitřena jak v duši, tak na těle. Nikdy jsem nepoznal ženu, která by podobná něžná muka vydržela tak dlouho, ale budiž. Ona je zřejmě pevná proto, že byla od svých lidí odtržena teprve nedávno, Musíme přervat její pouto s minulostí, protože náš pán je každým dnem dychtivější. Je tou dívkou úplně posedlý. Já mohu jen doufat, že skutečnost bude stejně rozkošná, jako jeho očekávání.

Dnes večer zahájíme svůj útok, protože láska je, Sakire, opravdu boj. Tato žena není panna, takže zná všechna potěšení, plynoucí z vášně. Dnes večer bude pána sledovat a nebude se moci ubránit vzpomínkám na vášnivé chvíle, které prožila. Brzy začne toužit po rozkoších, na něž si živě pamatuje. Její vůle nakonec ochabne a ona nebude mít jinou možnost, než se oddat našemu pánu a vládci,“ uzavřel vysvětlování Hammid.

Sakir se vrhl Nejvyššímu eunuchovi k nohám. „Jsi tak moudrý, můj pane Hammide,“ řekl s nelíčeným uznáním.

Hammidovi přelétl po tváři potěšený úsměv. „A ty jsi tak strašně ctižádostivý, Sakire,“ pronesl shovívavě. „Jednoho dne dorosteš mé výše. Nejprve se však musíš učit a když budeš dlouho ve styku se ženami, zjistíš, že u nich se vždycky můžeš učit něčemu novému. Jsou nekonečně vynalézavé — přes všechny jejich slabosti. Tak a teď se vrať na ostrov a udělej, co jsem řekl!“

Sakir se namáhavě postavil. Neustále se klaněl a couval z komnaty Nejvyššího eunucha. Srdce mu vzrušeně bilo, protože měl dojem, že Hammid je s ním spokojen. Hammid sledoval, jak odchází, a usmíval se. Sakir je vynikající žák a jednoho dne z něj bude výborný vládce eunuchů. Ne jako ten odulý hlupák Osman, který dovolil Incili uniknout z Ostrova tisíce květů před několika lety. Naštěstí byl Osman ihned zavražděn. Hammid by byl schopen zabít ho sám — holýma rukama. Jeho pán a vládce naštěstí věřil, že Incili je mrtvá. Jinak mohli přijít o hlavu všichni. Tentokrát nedopustí žádnou chybu. Pán chce tu ženu a s Alláhovou pomocí ji i dostane! Ať ji má tak dlouho, jak bude chtít. Hammid si však nemyslel, že okouzlení nad touto ženou pánovi vydrží stejně dlouho, jako okouzlení z Incili.

Incili byla

opravdu výjimečná. Hammid nevěřil, že Nakš by byla schopná upoutat jeho pána na delší dobu.

Teď se musí k pánovi vydat a sdělit mu Sakirovu zprávu. Také ho musí poučit o přesné strategii nadcházející bitvy. Vstal ze svého divanu a s mrštností, překvapující u muže jeho objemu, přešel k oknům, z nichž mohl sledoval Sakirův Člun, jak letí

přes Bosporskou úžinu k ostrovu. Dnes večer bude úplněk. Velký eunuch Hammid to považoval za vynikající znamení. Šakir se určitě své role zhostí dobře. Uspěch je zaručen.

Šakir překypoval vzrušením a pocitem důležitosti. Stoupal po schodech vytesaných ve skále ostrova, až se dostal nahoru do zahrady. Hammid z něj měl radost! Jeho hvězda zcela jistě stoupá! Ach ano, byla sice pravda, že Hammid bude žít ještě celá dlouhá léta, ale on, Šakir, je naštěstí mladý. Může si dovolit zasvětit veškerý svůj čas čekání, pokud ovšem neochabne přízeň Nejvyššího eunucha. Spěchal po štěrkové pěšince k pavilonu a již na samém prahu začal mluvit.

„Přijel jsem z paláce našeho pána. Nejvyšší eunuch Hammid mi dal své svolení, takže se dnes odpoledne můžete procházet po zahradě. Ihned vám nechám přinést oblečení.“

Oblečení se skládalo, jak si Valentina pobaveně všimla, z průhledných hedvábných pantalonů a stejně průhledné blůzky. Na

nohy dostaly pantoflíčky, aby si neotlačily chodidla. Ze všech sil se snažila zakrýt své nadšení z toho, že jim konečně dovolili volně vyjít na denní světlo. Konečně si bude moci prohlédnout Ostrov! Konečně bude moci promyslet plán úniku. Na ostrůvku musí přece být nějaký člun — jak jinak by mohl Šakir odjet do paláce?

Rozčílilo ji, když zjistila, že je budou doprovázet eunuchově Halím a Hamza, ale opět se jí podařilo popuzení skrýt. Velmi ji však překvapilo, že v zátočině není žádná loď, a tak se lhostejně zeptala:

„Jak se vůbec Sakir dostal do pánova paláce?“

„Musí dát do paláce znamení a oni pro něj pošlou Čajku — malou veslici,“ odpověděl Flalim.

Sevřelo se jí srdce. Pak tedy na Ostrově skutečně není žádná loď. Jak by mohla uniknout bez lodi? Plave sice poměrně dobře, ale vzdálenost ke břehu se zdála být dost velká. Z vrcholku Ostrova viděla, že mořskou úžinu křižují nebezpečné vířivé proudy. Jak by se mohla dostat do Istanbulu, který v dálce není téměř vidět?

Na okamžik se jí zmocnil příšerný strach. Není úniku? Už ni-340

kdy neuvidí Padraice? Nikdy se nevrátí domů do Anglie? Takové

úvahy byly hrozivé, raději se soustředila na své bezprostřední okolí, aby se trochu uklidnila.

Zahrady byly opravdu nádherné. Mramorový pavilon, ze čtyř stran obklopený umělým jezírkem, stál přesně uprostřed. Do několika směrů vybíhaly pěšinky vysypané bělostnými oblázky. Spatřila malý sad se stromy, v nichž poznala hrušně a broskvoně, protože plody již dozrávaly. Pěšinky lemovaly vzrostlé cypřiše a vonící pinie. Z půvabných kamenných sošek prýštila voda do fontánek se zlatými rybkami a lekníny. I květiny byly krásné. Valentina ještě nikdy v životě neviděla tolik různých druhů růžových keřů. Ve vzduchu ze všeho nejvíce cítila těžkou, opojnou vůni damascénských růží v plném květu. Rozeznávala i ostrou kořeněnou vůni zlatě zbarvených růží a viděla záhony pestrobarevných květů dalších odrůd. Rudých, růžových, žlutých růží, bělostných leknínů, keře purpurových buganvílií a bílých měsíčků kvetoucích jen za noci.

„Pán navrhoval zahrady sám,“ sdělovala ji pyšně GUlfem, když je eunuchové vedli zpět k pavilonu. „Je nesmírně talentovaný zahradník. Pro urozené pány je však obvyklé, aby obchodovali, protože co Alláh dal, může stejně snadno vzít. Nic, jak je psáno v koránu, netrvá věčně.“

Přešly po nádherném, Jakoby krajkovém můstku přes vodní plochu,

minuly sloupoví u vchodu a vstoupily do pavilonu.

Zahnali je do koupele a Valentina byla nucena znovu podstoupit dokonalou péči Gúlfem, Säh a Hazade, jejichž ruce se poslední dobou nějak příliš dlouho zdržovaly v partiích jejích ňader a stehen. Toho odpoledne se svého úkolu zhostily nesmírně zodpovědně.

Večeře se podávala dříve a Sakir dohlédl, aby Valentina snědla všechno do posledního drobečku a svůj nápoj vypila až do dna. Cerstvý vzduch si vybral svou daň a Valentina velmi rychle usnula.

„Nakš! Nakš!“ Zaslechla, jak kdosi naléhavě opakuje její jméno a otevřela oči. „Nakš! Probuď se! Každým okamžikem se objeví pán! Sakir ho šel přivítat!“

Pán! Posadila se a protírala si ospale oči. Ta arogantní zrůda, která ji unesla a uvěznila v tomto nudiém hedvábném vězení. Konečně se s ním setká!

Valentina vyskočila z velké postele ve chvíli, kdy se její společnice vrhly na zem na znamení naprosté oddanosti.

342

Muž se na prahu zastavil a dlouho setrvával ve stínu. Pak elegantním pružným krokem vstoupil do místnosti — jako obrovský, mrštný tygr. Služební eunuchové si pospíšili, aby mu odebrali dlouhý bílý vlněný plášť a bílý turban. Poklekli před něj a stáhli mu boty. Svlékli mu i stříbřitě protkávanou vestu a krémovou hedvábnou košili. Bílé široké kalhoty mu obepínaly útlé boky a ostře kontrastovaly s temně opálenou kůží. Bylo zřejmé, že je opravdu opálený, protože těsně nad okrajem kalhot mu prosvítal bílý proužek tam, kde se jeho kůže již nedotklo slunce.

„Vy!“ sykla zlostně Valentina.

Světlé šedomodré oči se na ni výsměšně zadívaly a následoval bělostný úsměv blýskající pod dokonale zastřiženým a upraveným tmavým knírem. Nepokrytě si ji prohlížel a klouzal pohledem od jejího obličeje k překrásným ňadrům, u nichž se zastavil a po nějaké chvíli si ji prohlédl až k patě. „Dokonalé,“ pronesl paša Cicalazade tiše.

Valentina zrudla, protože si náhle uvědomila, že je nahá, na což si již dávno zvykla. Dlouhé vlasy jí zavířily kolem hlavy, když se natáhla po nejbližší věci, kterou měla po ruce — po malé vázičce — a mrštila ji vší silou po vezírovi.

Se smíchem uhnul a přikázal Šakirovi: „Podrž ji.“ Pak promluvil k ostatním: „Vy můžete vstát, mé malé květinky, a pozdravit mě.“ Gülfem, Hazade a Säh se vymrštily a s výkřiky radosti vítaly svého pána a vládce, objímaly ho, zasypaly jeho obličej polibky, laskaly ho

štíhlými pažemi, stáhly z něj pantalony a dostrkaly ho do obrovité postele. Valentina na ně překvapeně zírala. Pak ji eunuchové pevně popadli a Šakir jí připevnil na zápěstí pouta potažená sametem.

Pouta měla zlaté řetízky. Když ji odvedli ke dveřím do koupelny, vše pochopila. Na jedné straně dveří visel hedvábný gobelín s obrazem dvojice milenců sedící v zahradě. Na druhé straně byla mramorová plocha, asi metriroká. V ní byly zasazeny dvě kovová pozlacená oka. Když Sa-kir připevňoval její pouta k okům, Valentina si uvědomila, že si jich nikdy nevšimla.

Sakir se postavil vedle ní a promluvil tichým výhružným hlasem:

„Znám na tisíc různých způsobů, jak působit tu nejmučivější bolest, aniž bych zanechal jakoukoliv stopu na těle — jen v mysli. Tam, kde člověk vnímá bolest nejintenzívněji. Náš pán si výslovně přeje, abys ho při těchto hrátkách sledovala, aby ses

‚ naučila, jak ho můžeš potěšit. Pokud odvrátíš svůj zrak od té po-343

stele bez dovolení, mám příkaz tě potrestat, což mi způsobí nesmírné potěšení. Chápeš?“

Otočila hlavu, aby mu viděla do obličeje, ale on ji krutě štípl do bradavky.

„Budeš svého pána pořád sledovat, Nakš. I když mi budeš odpovídat,“ přikázal Šakir.

„Ty odporný hade!“ zašeptala rozhořčeně. „Jakmile se dostanu na svobodu, vyškrábu ti oči!“ Ale pohledem sledovala postel.

Paša Cicalazade se rozvalil v posteli a nechal se laskat třemi krásnými konkubínami. Valentina musela přiznat, že je nesmírně přitažlivý. Měl široká ramena i hrudník, ploché břicho, dlouhé nohy. Slyšela, že někteří muži poslušní islámu si odstraňují veškeré ochlupení z těla, ale ve vezírově případě tomu tak nebylo. Celý hrudník mu pokrývaly tmavé chlupy a stejně tak slabiny, kde zatím klidně spočívalo jeho mužství.

Ve stejném okamžiku, kdy Valentina zabloudila pohledem na tuto části jeho těla, sáhla Sáh pánovi mezi nohy. Uchopila jeho přirození do úst a začala je dychtivě laskat a masírovat. Nebylo pochyb, že z toho má sama radost. Gülfem a Hazade se vinuly k pašovi každá z jedné strany, střídavě ho líbaly na smyslná ústa a on zase hladil jejich oblá malá ňadra, zakrýval je dlaní, dráždil jejich bradavky. Pak prsty zkoumal stehna obou dívek a laskal tu hebkou mladou pleť.

Jakmile vezírovo mužství dosáhlo své plné délky, Sáh zvedla hlavu a

tázavě na pašu pohlédla. S vřelým úsměvem přikývl. Dívka se zvedla nahoru, pomalu usedala na obrovitý penis a vzdychala neskrývanou rozkoší, když její tělo pojmulo celou jeho délku. Paša Cicalazade něco tiše zabručel — Valentina mu nerozuměla — a Gúlfem s Hazade se okamžitě zvedly a dřeply si každá těsně k jeho boku, aby mohl vnořit do jejich přirození několik prstů. Brzy se v místnosti ozývaly vzrušené výkřiky rozvášněné trojice.

Náhle se vezír na Valentinu zpříma podíval a pomalu se usmál vědoucím úsměvem, takže se jí překrásná tvář zalila horkým ruměncem. Byla šokována pohledem na muže, který může najednou obšťastňovat tři ženy. Četl jí myšlenky.

„Ríká se, že vládce Indie — Mugal — dokáže ovládnout šest žen najednou a plně je uspokojit, má krásko. Jedna dívka na něm sedí, jako teď Säh na mně. Dvě ukájí tak jako já Gülfem a Hazade, Dvě další pak dráždí palci u nohou. A poslední ten vládce zpracovává svým šikovným jazykem!“

„Jsi odporný!“ podařilo se jí vydechnout. „Jak můžeš předvádě

něco tak ohavného právě mně? Můj budoucí manžel si mě najde a jakmile se mu to podaří, zabije tě, můj pane vezíre! Pokud ne, naleznu spravedlnost u sultána! Osobně budu držet meč, který usekne tvou arogantní hlavu!“

Vezír se nahlas rozesmál a nijak své veselí nepředstíral. Na rozdíl od těch tří slaďoučkých koťátek, které ho nyní ze všech sil obšťastňovaly, v sobě měla Valentina spoustu jiných chutí — určitě by v ní nalezl všechna koření světa. A kromě nich i oheň a led, říkal si v duchu. Stejně jako všechny ženy i ona nakonec podlehne vášni a jakmile k tornu dojde, oslaví právě on své vítězství a její naprostou poddanost.

Tri dívky se dostaly do transu a s výkřiky úlevy se postupně hroutily vedle paši Cicalazada. Vezír se široce usmál — i on dosáhl své rozkoše.

„Tvůj budoucí manžel obrátil Istanbul vzhůru nohama, má krásko, a zřejmě si už teď hojí své zoufalství s otrokyněmi

v Yeni Serai,“ provokoval ji vezír. „Valida si hořce stěžovala sultánovi a zpravila ho o tom incidentu, ale — želbohu — krásná lady Barrowsová beze stopy zmizela a nenašel se nikdo, kdo by si vůbec jejího náhlého zmizení všiml. Díky všem těmto okolnostem jde tedy o záležitost velmi obtížnou. Proslýchá se, že tě

odnesl pohádkový džin, který po tobě zatoužil, když spatřil tvou nesmírnou krásu.“ Uchechtl se.

Valentinou jeho slova nesmírně otřásla, ale podařilo se jí promluvit

statečně: „Oni mě najdou. Najdou! A pak, jak věřím, mi sultán dovolí zbavit tě tvé namyšlené hlavy!“

Paša Cicalazade se znovu pobaveně rozesmál. Jeho tři konkubíny odběhly pro vonnou vodu, aby omyly jeho obrovité genitálie a ruce. Vrhaly na Valentinu pohoršené a nesouhlasné pohledy. Když ho domyly, vezír vstal z postele a přešel místnost. Postavil se přímo před svou zajatkyni. Lhostejně hladil oblinky jejích ňader a hleděl jí zpříma do očí. Jejich pohledy sehrály nenávistnou bitvu pevné vůle.

„Jsi dokonce ještě nádhernější, než jsem čekal,“ řekl tiše, jako by byli sami. ‚Zažehlas v mém srdci touhu, kterou jsem nepoznal celá léta. Musím říct, že mi krev vře v žilách, jak po tobě nesmírně prahnu, Nakš.“ Lehce jí přejel rty po tváři.

„Nikdy!“ vyštěkla a marně se snažila uhnout jeho majetnickým dotekům. Zmítala sebou v poutech.

Usmál se. Přísahala by, že tentokrát soucitně. „Nemluv hlouposti, vždyť jsi chytrá,“ škádlil ji něžně. „Jakmile jsem tě spat

řil, ihned jsem po tobě zatoužil. Já jsem zvyklý dostat vše, po čem prahnu. Vím, že takové věci chápeš, protože nejsi hloupá a omezená jak tyto sladké dívenky, které mi slouží.“ Oběma palci dráždil její bradavky. „Já dovedu být trpělivý, Nakš. Chci, abys po mě toužila, než se tě zmocním. Naše vzájemné potěšení bude o to větší.“ Políbil ji na ústa.

„Toužit po tobě?“ sykla. „Já po tobě nikdy v životě nebudu toužit!“ A ucukla před jeho polibkem hlavou. „Jsi šílenec, když tě něco takového může napadnout!“ Nevěděla, Jak dlouho dokáže snášet doteky jeho rukou, protože jí zmítaly protichůdné pocity. Ošklivila si ho a přitom ji jeho ruce vzrušovaly.

„Vždyť ty už po mně toužíš. Nemáš ale zkrátka tolik zkušeností, aby sis to uvědomovala,“ škádlil ji a jednou rukou pustil ňadro, aby sklouzl mezi její nohy a pohladil dlaní Venušin pahorek. Jedním prstem našel snadno cestu i dovnitř a ona se zoufale svíjela, aby unikla jeho náhlému vpádu. „Vždyť ty jsi již vlhká,“ šeptal jí tiše a odtáhl svá ústa maličko od jejích. „Jsi vlhká touhou, kterou jsi ještě nepoznala. Kdyby tvá mysl pracovala v souladu s tím překrásným dokonalým tělem, byla bys schopna mě přijmout již v tomto okamžiku!“

Odstoupil od ní a prst, kterým ji dráždil, vyzývavě strčil do úst s rozkoší ho ochutnal. Pohledem svou zajatkyni úplně přikoval k zemi.

„Chutnáš jako moře,“ promluvil. A pak se k ní náhle obrátil zády a vrátil se ke trojici dívenek, které již netrpělivě čekaly ve velké posteli.

Valentina se otřásla. Náhle se jí zmocnilo nevysvětlitelné zděšení. Pravda z jeho slov jí palčivě pronikla do mysli se stejnou prudkostí, jako dokáže oheň zachvátit suché pole. Protivila si ho každým kouskem své silné vůle, ale její tělo, jak se zdálo, pracovalo nezávisle na její vůli. Tělo již začínalo reagovat na toho příšerného muže a na jeho odporný chtíč. Jak je to možné? Dokázala pochopit, že regauje na laskání muže, po němž touží, ale jak je možné, že reaguje stejně i na muže, jehož nenávidí?

Paša Cicalazade si pod sebe stáhl rozkošnou Gülfem. Obrátil se schválně obličejem k Valentině a začal se s dívkou náruživě milovat. Pomalými, ale ráznými pohyby přirážel své mužství do lůna konkubíny. Zbylé dvě dívky sledovaly závistivě pána a jeho momentální vyvolenou. Vezír nespustil své stříbřité oči z Valentiny po celou dobů, kdy se ukájel. Valentina mu ke svému zděšení dokázala číst myšlenky. On si přál pod sebou mít ji a předváděl jí, jak by to vypadalo!

„Mohlas to být ty, kdo by ležel pod naším pánem a vládcem, Nakš,“ šeptal Sakir a znásoboval tak její rozpaky. „Podlehni mu a zjistíš, že jsi nejšťastnější ženou na světě.“

„Nech mě být,“ zasténala Valentina. Dobrý Bože! Pohled na pašu Cicalazada nadskakujícího na Gülfem byl tak zpropadeně vzrušující!

„Je jako býk, náš pán! Neunaví se a svůj velký nástroj použív s nesmírnou zručností,“ šeptal Šakir vševědoucně. „Ty, která měla manžela a máš snoubence, musíš přece muže znát. Náš

pán má pyj větší, než kterýkoli smrtelník, Nakš. Jen se podívej! Vždyť to již víš! Jen pomysli, jak ti jím proniká do tvé sladké, rozbolavělé štěrbinky!“

„Neeeeee!“ vzlykla Valentina a divoce sebou zmítala v poutech.

„Naplní tě tak, jak jsi to ještě nikdy nezažila,“ pokračoval eu4nuc a horce jí dýchal do ucha. „Přinese ti sladké ukojení, jakés

nikdy nepoznala! Jsi jeho otrokyně, Nakš! Jen se mu oddej a nalezneš pravý ráj!“

Jasné světle šedé oči paši Cicalazada se vpíjely do Valentininých, když Sakir šeptal své litanie o chtíči. Všimla si, jak nesmírněpo ní vezír touží, i když ukájí jinou ženu. Hladová tou-

‘ ha se v ní rozrostla takovou silou, až téměř nemohla popadnout dech. S bezmocným vzlykem omdlela. Hlava jí bezvládně padl na hruď.

„Ztratila vědomí, můj pane,“ poznamenal eunuch, přestože to bylo zjevné. „Co s ni mám teď dělat?“

„Uvolni jí pouta a přines ji do postele,“ poručil vezír sluhovi. S pomocí dalšího eunucha, který čekal ve stínu, uvolnil Sakir Valentinina pouta a položil ji do obrovité postele. Pak se stáh s druhým eunuchem do kouta. Dvě dívky seděly vyděšeně na patách.

„Chudák Nakš,“ poznamenala sladká GUlfem. „Vždyť ona toli potřebuje to ukojení, které jí můžeš dát jen ty, můj drahý pane Proč tolik vzdoruje svému osudu? Vždyť patřit tobě, milovan pane, znamená ráj na zemi. Cožpak ona to nechápe?“

Hazade a Sáh souhlasně přikývly.

Paša Cicalazade se na své tři něžné a poslušné konkubíny usmál. „Ona ukojení opravdu potřebuje, mé drahé kočičky, ale

ještě nenadešel pravý čas,“ říkal jim trpělivě. „Nakš je tvrdohlav a nesmírně hrdá. Musí se naučit jako jste se naučily vy, že její jedinou povinností v životě je potěšit mě. Nic víc. Cožpak nejsem smyslem vašeho života?“ ptal se jich naléhavě.

„Ach ano, pane!“ vyhrkla Gülfem a mluvila za všechny. Vrhla se mu k nohám a zasypala je polibky.

„Pak mi tedy pomůžete naučit Nakš to, co se pro ni zdá být velmi obtížná lekce,“ odpověděl vezír. Obrátil svou pozornost k nádherně ženě uprostřed postele. Po Incili ho žádná žena ani dívka nikdy tak neuchvátila. Valentina vůbec nebyla podobná Incili — ta měla tmavě zlatavé vlasy a zelené oči. Co ho tedy na této ženě přitahuje? Ne, nepřitahuje, ale uchvacuje, nevysvětlitelně uchvacuje!

Valentina otevřela své fialové oči. Na okamžik vypadala vyděšeně. Pak se její výraz změnil a zatvářila se vztekle, vyčerpaně a vzdorovitě. Samozřejmě, pomyslel si vezír vzrušeně, není to Jen v její kráse, ačkoli ta byla nepopsatelná a výjimečná jako Incilina.

Vzrušuje ho na ní právě ten otevřený vzdor. Právě tím chováním se podobala mdlí. Nikdy takovou ženu nepoznal, vždyť ženy mají být něžné, ne zuřivé. Ale ta zvláštní divokost, kterou v sobě měly Incili a Nakš, ho vzrušovala a přiváděla ho opravdu k šílenství. Víc než cokoli jiného.

Pohladil Jí něžně celé tělo a očima dával nenápadné příkazy ostatním. Dvě dívky uchopily Valentinu za ruce.

„Pusťte mě!“ zavrčela na ně tak vztekle, až ucukly. Oddanost k pánovi však jejich strach přemohla, takže ji znovu pevně popadly.

„Nebraň se, milá Nakš,“ prosila ji pokorně Gúlfem. „Jak se můžeš vzpírat doteku našeho pána Cicalazada? Vždyť je to ten nejdokonalejší a nejúchvatnější milenec na světě!“

„Co ty víš o milencích, Gülfem?“ zeptala se opovržlivě Valentina a

šlehla pohledem po dívce. „Kolik jsi jich za svůj krátký život měla?“ Gülfem byla šokovaná. „Když jsem se dostala ke svému pánovi, byla jsem čistá panna,“ řekla poněkud dotčeně. „Mne nepoznal žádný muž kromě milovaného pána.“

„Pak nevíš nic o milencích! Vždyť je nemůžeš srovnávat! Mluvíš jako hlupák,“ vyštěkla Valentina a neúspěšně se snažila vykroutit zpod vezírových dotěrných rukou. „Já jsem měla manžela a navíc je mým milencem i můj budoucí manžel. Jsem poněkud zkušenější, než ty. Nikdo, ani tvůj pán a vládce, se se mnou nemůže milovat tak, jako můj Padraic! Nikdo!“

Tři konkubíny jen otevřely ústa údivem. Ta žena musí být zcela jistě šílená!

Paša Cicalazade se sklonil a nebezpečně přiblížil svá ústa k jejím. Zašeptal: „Máš čertovsky ostrý jazýček, Nakš. Nesmíš ale uvádět do rozpaků mé nevinné květinky. Brzy přijmeš jejich

názor na milování, navzdory svým bohatým zkušenostem. Nikdo, má krásko, se s tebou nebude milovat tak, jako já!“ Pašova ústa se již dotkla Valentininých a k jejímu překvapení byl ten dotek něžný.

Čekala mnohem hrubší zacházení. Pohyboval něžně rty, klouzal přes její, zkoumal jejich tvar, hebkost, chuť. To chování jí otřáslo.

„Jsi mi odporný!“ podařilo se jí vyštěknout, když konečně zvedl hlavu. Vztekala se sama na sebe, protože musela přiznat, že se jí ten polibek téměř líbil.

„Možná teď,“ přikývl souhlasně, „Ale nadejde čas, kdy se do mne zamiluješ, Nakš.“ Znovu sklonil hlavu. Tentokrát našel svými rty bradavku. Dlouhou, úchvatnou chvíli laskal a sál tu jemnou kůži a Valentinou procházelo chvění, při němž ji mrazilo. Pak začal jazykem sjíždět po jejím těle níž, až se jí rozbušilo srdce panickým strachem, protože si uvědomila, kam míří.

„Ne!“ prosila ho. „Prosím! Ne!“

Pokud ji slyšel, nedával to najevo. Její tři společnice ji pustily a Giilfem tiše šeptala: „Nebraň se, milá Nakš. Dovol vášni, ať se tě zmocní a ukáže ti svět rozkoše. Vždyť ten svět znáš. Proč se mu tedy nyní bráníš?“

Valentina cítila, jak si prsty zručně připravuje cestu pro svůj šikovný jazyk. Protesty neměly cenu, protože on je nebral na vědomí. Nesmí mu poskytnout uspokojení z toho, že by poznal, jak ji tím mučí.

Proč, uvažovala, proč si tak nesmírně intenzívně uvědomuje jeho dotek, víc, než s kýmkoli jiným? Nedokázala tornu něžnému jazyku odolat. Nejprve se prudce vnořil do její štěrbinky a pak si zoufale uvědomila, že se přesunul, aby laskal její malý klenot. Valentina se

divoce snažila potlačit reakce svého těla, ale ani její silná vůle nestačila překonat rozkoše zvláštního milování paši Cicalazada. Nesmí mu dát najevo… On však pokračoval se zkušenou zručností. Valentina se přestala ovládat.

Uvědomil si to, až když zaslechl její vzdechy, zvuk vyjadřující napůl rozkoš, napůl muka. Zvedl hlavu, aby jí pohlédl do obličeje, na němž byl výraz rozkoše. Usmál se a znovu se sklonil, aby ji přivedl na samotný okraj propasti ukojení. Jakmile si

uvědomil, že se tam dostala, přestal se vším a krutě ji zanechal přesně na hranici mezi nebeskou rozkoší a pekelnými rnuky. Její překrásné tělo se zkroutilo bolestnou touhou.

„Tvé chování je naprosto nepřijatelné pro ženu, kterou jsem si zvolil za favoritku,“ pronesl medově. „Až se naučíš, jak být

348

povolnější, Nakš, pak — až pak — tě odměním sladkým ukojením. Do té doby mi budeš sloužit jako stvoření, na němž si připravím svou chuť pro povolnější, roztouženější dívenky.“ Odstrčil ji, přitáhl si k sobě Hazade a divoce se na ni vrhl. Konkubína tnu dychtivě ovinula paže kolem krku.

Valentina se schoulila do klubíčka a otřásala se bolestí. Po tváři jí tiše stékaly slzy. Nikdy si nepředstavovala, že by někdo mohl být tak naprosto krutý. Donutil ji — proti její vůli — aby ztratila ovládání a oddala se tak, jak se nedokázala oddat nikomu, jen Padraicovi. A potom, když nechal narůst její touhu, ji odstrčil. Nenávidí ho!

Náhle si uvědomila, že jak se jí zmocňuje vztek a stejně rychle pomíjí fyzická bolest. Chtěla, aby si všiml jejího vítězství, ale pak moudře usoudila, že raději nedá nic najevo. Té noci si uvědomila, jak je vlastně přes svůj sňatek s Edwardem a romantickou lásku k Padraicovi nevinná. Paša Cicalazade jí ukázal nebezpečný svět rozkoše, o němž neměla ani ponětí.

Vezír byl skutečně neukojitelný. Jeho chuť byla stejně obrovská jako sultánova a dával ji stejně najevo. Po celý zbytek noci se bavil tím, že mučil Valentinu. Ukájel touhu tří ostatních ochotných těl.

Valentina pokaždé dokázala zmírnit následky jeho útoků, ale moudře to skrývala.

Nesmírně se jí ulevilo, když zhruba hodinu před svítáním paša Cicalazade se svými třemi mlaďoučkými milenkami konečně usnul. Ani eunuchově se spánku neubránili a sklouzli dolů na podlahu.

Valentina se odtáhla od ostatních a dovolila si ten přepych spánku,

po němž tak dlouho toužila.

Následující dny splynuly díky své jednotvárnosti v jeden dlouhý den. Pokračovaly procházky v zahradě a koupele a masáže, až měla Valentina pleť tak citlivou, že ji bolel i ten nejmenší dotek. Krmili ji vynikajícími jídly a paša Cicalazade navštěvoval každý týden několikrát Hvězdný pavilon, aby se pobavil a aby pokračoval ve své snaze zlomit Valentinina ducha.

Valentina mu sice dokázala odolávat svou vůlí, ale její tělo ji zrazovalo a reagovalo na jeho vášnivě doteky stále vstřícněji. Jejich boj se zdál být nekonečný. Zdálo se, že vítězství však nečeká ani jednu stranu.

Stále myslela na Padraice. Je ještě v Istanbulu? Snaží se po ní pátrat? Blíží se k úspěchu nebo je stále tam, kde byl před třemi týdny, když ji unesli?

Po své první návštěvě vezír již o lordu Burkem nemluvil

a Valentina se neptala, aby mu neposkytla potěšení ze svého zoufalství, protože paša Cicalazade by s chutí využil všeho, co by mu mohlo sloužit jako zbraň.

Utěk z Ostrova tisíce květů se zdál být nemožný. Vzdálenost od obou břehů na každé straně úžiny byla příliš velká a proudy příliš nebezpečné. Na ostrově ani nebyla k dispozici žádná loďka kromě těch, které se přivolávaly předem domluvenými signály — jedním za dne, jedním v noci. Valentina ke svému zklamání nedokázala zjistit, jaká ta znamení vlastně jsou. Kdyby je dokázala odhalit, mohla by se pokusit o útěk. Noc by byla pochopitelně lepší. Eunuchů se nebála. Mohla by je snadno odklidit z cesty, protože věděla, kde Sakir skrývá své zásoby bylin a omamných látek. Gülfem, Hazade a Säh by jí také problémy nedělaly, ale určitě by uprchla raději v době, kdy by spaly.

Připadalo jí, že jedinou konkrétní nadějí je unavit pašu Cicalazada. Zatím se jí nedokázal plně zmocnit. Než si vychutná jejich spojení, chce docílit její naprosté poslušnosti a oddanosti. Valentina se tedy modlila, aby, až si plně uvědomí, že se mu nikdy plně nepodrobí, ji pustil na svobodu. Doufala, že k tomu dojde brzy. Přicházel podzim a Valentina zoufale toužila po odjezdu domů.

13

„Není přece možné, aby někdo zkrátka beze stopy zmizel,“ prohlásil lord Burke. „Celá ta věc je velice podivná. Od Valentinina únosu již uplynuly tři měsíce a my nemůžeme najít nikoho, kdo by ten únos alespoň zahlédl. Jak je tohle možné, Simone Kiro?“

Simon Kira i jeho otec Eu vypadali rozpačitě.

„Mylorde,“ začal mladší z nich, „udělali jsme opravdu všechno, co je v našich silách, abychom lady Barrowsovou našli.“

„Ale to nestačí!“ vykřikl Padraic Burke. Jeho hněv a zoufalství již dosáhly vrcholu.

„Uklidni se, hochu,“ okřikl ho varovně Murrough O‘Flaherty. Byl stejně zoufalý jako Padraic, ale věděl, že na východě se všechno děje velmi pomalu.

„Padraic má pravdu,“ přitakal Tom Ashburne. „Nestačí to. Pokud by to stačilo, museli bychom mít alespoň nějakou před-

350

stavu, co se s lady Barrowsovou přihodilo. Ale my jsme za Celé tři měsíce neudělali v pátrání žádný pokrok!“

„Valida je velmi zarmoucena tím, co se stalo. Její pomoc je pro nás nedocenitelná,“ řekl s nadějí v hlase Simon Kira.

„Ano, ale přes veškerou pomoc stále Valentinu nemáme zpátky,“

řekl pochmurně lord Burke.

„Sultán zuřil, že je možné spáchat takový zločin za denního světla na jinak bezpečných ulicích tohoto města,“ pokračoval Simon.

„Dokonce do pátrání zapojil i svého hlavního vezíra, pašu Cicalazada. Nevím, co víc by se dalo podniknout.“

„Cože?“ Černé oči Ester Kiry náhle zpozorněly. Celou dobu seděla bez jediného slova a nechala muže, ať se hádají po svém mužském způsobu. „Kdy zapojil sultán pašu Cicalazada do hledání?“

„Na samém začátku, babičko,“ odpověděl Eli Kira. Elegantními štíhlými prsty si probíral dlouhý vous. „Jakmile jsme vznesli svou stížnost sultánu Mehmedovi, pověřil vedením vyšetřování svého velkovezíra.“

K údivu všech přítomných Ester Kira propukla v hlasitý smích. Když se konečně uklidnila, všechny přejela upřeným pohledem a přísně pronesla: „Požádat pašu Cicalazada, aby v této záležitosti nalezl pravdu, znamená poslat kocoura do klece s kanárky. Zda je do všeho zasvěcen i sultán, to nevím. Vsadila bych však svůj život na to, že vezír, náš dobrý přítel, má ve Valentinině únosu prsty.“

„Babičko! Dávej si pozor na jazyk! Takové obvinění patří k těm, které by mohlo ohrozit naši existenci i život!“ vybuchl Eli Kira.

„Mlč!“ přikázala mu. „To já jsem přivedla naši rodinu k bohatství — a dlouho předtím, než jsi ty spatřil světlo světa, to bych ráda dodala! Kdyby nebylo tvých synů, Eli, zcela vážně bych se obávala o budoucnost Kirů. Ani já ani naše rodina by však za ta léta nedosáhla takového úspěchu, kdybychom se spoléhali výhradně na logický úsudek. Člověk se musí někdy spolehnout i na své instinkty. Bohužel ses to ke své škodě nikdy nenaučil.

Nemluvím ale do větru. Když mne lady Barrowsová poprvé na jaře navštívila, byly jsme vyrušeny náhlým příchodem paši Cicalazada, který tenkrát u tebe probíral nějaké obchodní záležitosti, Eli.

Neskrýval, že je Valentinou uchvácen. Kdyby byla jednou z našich otrokyní, ručím ti za to, že by toho dne neodešel bez ní! Zivě si vzpomínám na své tehdejší myšlenky — jak je dobře, že ta dívka odjíždí na Krym. On je nesmírně živočiš-

352

ný muž, který by neváhal na ulici unést dívku, pokud by se mu líbila. Nějak se musel dozvědět o jejím návratu do Istanbulu. Jen považ! Nikdo neviděl, že by Valentinu unášeli! Nebo si zkrátka nikdo netroufne to přiznat! Všechny istanbulské trhy

s otrokyněmi i veřejné domy byly již prohledány! Přesto po ní není ani stopy. Proč? Tuto otázku si stále kladu. Proč? Proč po ní nezůstalo ani stopy?“

„Možná ji okamžitě odvezli z města a prodali na nějakém cizí trhu s otroky,“ namítal Eli.

Ester Kira netrpělivě odfrkla. „Kdo,“ ptala se ho ironicky, „by unášel zahalenou neznámou ženu, z níž by se klidně mohla vykluba samotná valida? Zeny chodí po Istanbulu oděny tak, že si

nikdo nemůže být jist, co se pod závoji skrývá — jestli je stará

či mladá, blonďatá, poďobaná nebo ošklivá. Ne, ne. Ten únos dokonale naplánoval někdo, kdo zná Valentinu a kdo přesně věděl kde Valentina je. Sledovali ji.“

„A proč by v tom nemohl být samotný sultán, Ester?“ ptal se Simon Kira. „Ríkalas, že i on byl krásou lady Barrowsové omrácen.

„To ano,“ přikývla souhlasně stařena, „sice byl, ale valida Valentin ochránila tvrzením, že je sultánovou nevlastní sestrou

‚ z těla Mardžally, ačkoli — pochopitelně — není. A přestože sultá s krutou nemilosrdností povraždil všechny své bratry — pro

svůj prospěch — k sestrám byl vždy nesmírně pozorný a chránil je í své ostatní ženské příbuzenstvo. Nesnížil by se k incestu.

A neměl důvod pochybovat o Safíjiných slovech. Pokud se sultán Mehmeda týče, on věří, že Valentina je jeho příbuzná.

Jsem přesvědčená, že klíč k naší záhadě má vezír.“

„Babičko, my ale nemůžeme obvinit pašu Cicalazada z únos lady Barrowsové, když nemáme důkazy,“ prohlásil nervózně

Eli Kira.

„Myslíš, že jsem blázen? Považuješ mě za hloupou senilní stařenu, že mi připomínáš takové věci, ty můj nadmíru opatrný vnoučku?“

„V záležitosti lncili jsem tolik opatrný nebyl,“ připomněl jí, „a ta maličká eskapáda mě téměř stála dva syny a dceru.“

„Tenkrát jsi byl mladší, Eli,“ podotkla řezavě Ester Kira, „ale jako většina lidí jsi se zvyšujícím se věkem opatrnější. Já ovšem nikoli.“ Simonovi Kirovi uklouzl zdušený smích. Své porušení etikety se snažil zakrýt kašlem.

353

Ester Kiře blýsklo v očích, ale na pravnuka se nenamáhala pohlédnout. „Se sultánou Latífou jsem se dlouho neviděla,“ promluvila zamyšleně. „Pozvu ji k sobě na návštěvu — kdykoli se jí to bude hodit. Určitě bude vědět, co se ve vezírově domě děje a poví mi to.“

„Kdo je sultána Latífa?“ zeptal se lord Burke.

„Je to manželka — jediná manželka — paši Cicalazada,“ vysvětlovala stará žena. „Je osmanská princezna, pravnučka sultána Selima Prvního. Její prababička Firusi Kadin byla sultánovou druhou ženou. Latffa patří do rodiny Firusiny dcery, sultány Guzel, což byla její babička. Její otec byl Guzelin syn. Jako osmanská princezna má sultána Latífa privilegium schválit či odmítnout svému manželovi další ženy. Paša Cicalazade pouze jedinkrát požádal o její svolení k přijetí druhé ženy. Souhlasila, protože je laskavá a má dobré srdce. Sb o urozenou překrásnou Skotku, která byla unesena a poslána vezírovi jako dar. Paša Cicalazade se do ní bezhlavě zamiloval.

Skotka dostala jméno Incili. Nicméně netoužila po ničem jiném, než se vrátit ke svému manželovi a rodině.“

„A podařilo se jí to?“

„Záhadně zmizela z vezírova soukromého ostrůvku, který se nachází uprostřed Bosporské úžiny,“ řekla Ester Kira. „Vezír uvěřil tomu, že zahynula.“

„A je to pravda?“ naléhal lord Burke.

Ester Kira se usmála a odhalila své prakticky bezzubé dásně. „Ne,“

řekla pouze. Padraic se chápavě usmál.

„Ponechám záležitost Valentinina zmizení ve vašich — více než schopných — rukou,“ řekl tiše. Ester Kira byla zjevně daleko mocnější, než by si kterýkoli z jejích anglických hostů mohl myslet.

„Nechte mě o samotě,“ přikázala Ester Kira, „s lordem Bur-kern.“ Všichni poslušně odešli, jen Simon Kira se zastavil, aby ji políbil. Poplácala ho po ruce a chápavě přikývla.

Pak s Padraicem osaměli.

„Valentina je nyní pryč více než tři měsíce, mylorde. Je nepravděpodobné, že by unikla vezírově pozornosti. Pochopitelně si určitě přeješ znovu ji získat. Musíš si však uvědomit, že získáš zcela jinou ženu. Možná si za daných okolností budeš chtít najít jinou manželku.“

„Jestli vám, Ester Kiro, správně rozumím, snažíte se mi naznačit, že paša Cicalazade Valentinu zneužil.“

Ester Kira přikývla.

„Miluji Valentinu po celý její život, Ester Kiro,“ zašeptal lord Burke.

„Jako hlupák jsem připustil, aby se provdala za jiného v mylné domněnce, že někdo tak krásný jako ona si zasluhuje

lepší jméno a větší bohatství než jí mohu dát já. Stalo se tedy, že si Valentina vzala za muže člověka o nic významnějšího než já a ne proto, že by ho milovala, ale jen kvůli své lásce ke dvě-ma mladším sestrám, které rodiče odmítali provdat dřív, než se provdá Valentina.“

Upřel na ni pevný pohled a prohlásil: „Zapřísahal jsem se, že si ji podruhé vzít nenechám.“ Lord Burke uchopil vrásčité ruce

Ester Kiry do dlaní a pohlédl jí do soucitných tmavých očí. „Nic mi nevadí, ani když se paša Cicalazade zmocnil jejího těla, protož ona mu nikdy nepodlehne. Je má. Chci ji dostat zpět, Ester

Kiro. Znám svou Val. Ať jí udělal cokoli, určitě se mu nepoddala Je možné, že dostal její tělo, ale její srdce nedostane nikdy.

‚ Přesně tak mi vysvětlovala své pocity, když přijala mé vyznání lásky. Myslíte, že Incilin manžel svou ženu po jejím návratu přestal milovat? Domnívám se, že ne, vždyť jeho láska musela být obrovská, když dokázal lncili vysvobodit. Musela být tak velká jako je ta moje.“

„Ano. Incilin manžel svou ženu hluboce miloval, takže znovuspojen jejich životů pokračuje šťastně,“ řekla Ester Kira tiše,

„ale prvních několik měsíců po jejím návratu bylo pro oba velm těžké období. Zena, která byla zneužívaná proti své vůli, se

musí se svým ponížením dlouho vyrovnávat. Mylorde, musíš pochopit, že vás takové hořké časy čekají.“

„Chápu, Ester Kiro,“ odpověděl lord Burke. „Kdysi, před

mnoha lety, když jsem byl ještě malý, byla moje matka v podobn situaci, jako je nyní Valentina. Přestože jsem díky svému

útlému věku matčiny obavy nechápal, promluvili jsme si o nich

po letech s nevlastním otcem. Tenkrát šloi o mého vlastního Otce.“

Pak Padraic pokračoval ve vyprávění o dobrodružstvích své

• matky Skye v Alžírsku. Věděl moc dobře, jak Ester Kira miluje

• krásné příběhy.

Když domluvil, stará žena tiše promluvila: „Tvá matka musí být výjimečná a statečná žena, když vydržela tak nebezpečné situace. Znám tři ženy z vaší části světa a nyní mi vyprávíš o své matce, která je, jak vidím, stejně neohrožená jako ty ostatní. Zeny ve vaší zemi jsou skutečně neobyčejné a já je plně chápu,

protože sama jsem se nikdy nechovala nijak změkčile — k nepo-

psatelnému údivu všech mužů z nič rodiny, kteří nicméně na mé excentričnosti značně zbohatli.“

Padraic musel zadržet smích. „Jim možná připadalo vaše chování podivné, Ester Kiro, ale já jsem vyrostl v zemi, jíž vládne žena, která je vám velmi podobná. Já na vás nic podivného nenacházím.

Opravdu, chápu vás velmi dobře stejně jako váš vnuk Simon.“

„Ach ano, Simon!“ pronesla s vřelým úsměvem. „On představuje mou naději v jasnou budoucnost naší rodiny. Jeho bratři jsou hodní a umějí pracovat, ale příliš se podobají mému synovi Solomonovi a mému vnukovi Elimu. Svatí mužové. Spravedliví. Hlupáci, svázaní pětitisíciletou tradicí. Muži s omezeným rozhledem, kteří dokáží vidět jen včerejšek a dnešek, ale nikoliv zítřek a všechny další dny, které budou následovat.“

Usmála se. „Tvrdí mi, že jsem bláznivá stařena, ale když zemřeli mí rodiče a já jsem se spolu s bratrem Josephem dostala do domácnosti našeho strýce, bydleli Kirové v prostém dřevěném domě v úzké uličce v Balatě. My jsme byli s Josephem chudí, protože otec byl nejmladším synem. Odešel z rodiny a snažil se začít sám podnikat v Adrianopoli. Jeho podnik zrovna začínal vzkvétat, když došlo k neštěstí jeden významný adrianopolský žid byl obviněn z velmi ohavného zločinu a ve městě vypukly nepokoje. Zidovské ghetto bylo vypáleno a spoustu lidí zabili. Takové věci se naštěstí v našich osvícenějších časech již stát nemohou. Nejhorší ale na tom je, že se to vůbec stát nemuselo.

Obviněný žid měl krásnou dceru. Jednoho dne si jí ve veřejných

lázních všiml adrianopolský guvernér, který dívky sledoval skrytým otvorem ve zdi. Guvernér poslal židovi zprávu s nabídkou, že přijme dívku do harému. Dotyčný žid však byl dost pyšný, a tak veřejně guvernéra pomluvil a urazil ho tím, že jeho nabídku s opovržením odmítl. Pak kdosi objevil u žida ve sklepě hromádku kostí a on byl obviněn z únosu a vraždy nevinných dětí za účelem jakéhosi rituálu spojeného s černou magií.

Nikdo pochopitelně neoznámil únos dítěte, ale hloupí, vyděšení obyvatelé města byli dohnáni téměř k šílenství každodenními zprávami, které byly stále děsivější, až nakonec vypukly nepokoje.“

„Můj otec — nesmírně prozíravý muž — pochopil, co přijde a poslal mého bratra i se mnou ke strýci do Istanbulu. V povstání šílený dav zabil otce i matku a veškerý majetek jim buď ukradli nebo zničili.

Zidovu krásnou dceru do harému stejně odvlekli. Zůstala v něm tři dny a pak se stala terčem opovržení,

takže ji předhodili guvernérovým vojákům. Zemřela na následk jejich něžného zacházení,“ dokončila Ester Kira.

„To je barbarství!“ vykřikl lord Burke.

„To je, mylorde,“ zazněla poněkud fatalistická odpověď, „východ Já jsem s bratrem Josephem přežila pouze díky otcově

prozíravosti. Když mi bylo sedmnáct, začala jsem tedy prodávat zboží do sultánova harému. Postupně jsem nabízela jen nejluxusnějš a nejvzácnější zboží a prodávala ho sultánovým ženám

za velmi dobré ceny. Stala jsem se velmi blízkou přítelkyní nejoblíbenějš manželky sultána Selima. Pak se stala validou a její syn Sulejmán sultánem. Bohatství mé rodiny tedy vzniklo z tohot dlouholetého přátelství.“

„Přesto jste pomohla Valentinině matce uniknout z harému osmanského sultána,“ poznamenal Padraic udiveně. Touto otázko se již nějaký čas zabýval.

„Ano, ale až poté, co ji odsoudili k smrti, mylorde. Podle své

‚ osobní etiky nikdy nezrazuji ty, kteří ke mně byli po celá léta loajální, stejně jako já k nim. Ale Mardžallu odsoudili k utopení A případ lady Barrowsové je také ojedinělý. Vezírův čin byl navýsost nemorální.“

„Jste si jistá, že vám vezírova žena pomůže?“ Ester si poprvé všimla, jak strhaně a utrápeně lord Burke vypadá.

„V žádném případě nesmím sultánu Latífu zkompromitovat, mylorde, ale buďte si jist, že udělá vše, co bude v jejích silách, až se dozví, co se lady Barrowsové přihodilo,“ říkala přesvědčivě Ester Kira.

Z domu Kirů byl tedy vyslán posel do paláce paši Cicalazada. Esteřino pozvání bylo přijato. Následujícího odpoledne dorazila ke Kirům sultána Latífa.

Byla to nesmírně krásná žena s nádhernými stříbrozlatými vlasy a tyrkysově modrýma očima. Hodně se podobala své prababičce Firusi Kadin a pokaždé, když Ester Kira Latífu spatřila, přenesla se v duchu do jiných dob a cítila se téměř stejně mladá jako tenkrát.

Sultána Latífa měla své stříbřité vlasy upravené do jakési korunky kolem hlavy. Oblékla si bohatě řasené šaty z tyrkysového a stříbrného brokátu, pod nimiž prosvítaly stříbrozlaté pantalony.

Ihned přispěchala služebná, aby jí odebrala světle růžové feridže a pak ji odvedla do komnat k Ester Kiře.

Stará matriarcha seděla ve své lenošce, pohodlně podepřená polštáři. 356

„Ester Kiro! Cožpak ty vůbec nestárneš?“ zvolala obdivně sultána Latífa, když přecházela místnost, aby stařenu políbila na tvář. Pak se k ní usadila na nízkou stoličku. „Od tvého posledního pozvání uplynul již rok — dělala jsem si o tebe starost! Velice se mi nyní ulevilo, když tě vidím. Vypadáš opravdu dobře.“

„Až ti bude tolik let, kolik je mně, sultáno Latífo,“ zazněla moudrá odpověď, „dny ti poplynou tak rychle, že ti rok bude připadat tak krátký, jako kdysi měsíc.“

„Tvé tělo možná stárne, Ester Kiro,“ odpověděla princezna, „ale mozek ti pracuje stejně bystře jako vždy.“

Ester Kira se zasmála. „No tedy, představ si, sultáno Latífo, že můj pravnuk Simon tvrdí, že mé tělo bude dávno mrtvé, než si to můj mozek uvědomí. Tvrdí, že má mysl a ostrý jazyk budou žít ještě několik let po mé smrti. Ale dost již! Dáš si kávu? Koláčky?“ Zeny pokračovaly ve zdvořilostním rituálu, až konečně nastala vhodná chvíle, aby Ester Kira vznesla svou prosbu.

„Potřebuji tvou pomoc, sultáno Latífo,“ řekla prostě.

„Dobře víš, že tobě se vším ráda pomohu, Ester Kiro,“ zazněla ihned vlídná odpověď.

„Do této záležitosti je však zapleten tvůj manžel, moje milá.“

„Pokračuj, Ester,“ vyzvala princezna svou společnici netrpělivě.

„Nepřivedl si manžel v poslední době nějaké nové ženy do harému, sultáno Latífo?“

„Pokud vím, tak ne, Ester Kiro. Nicméně několik měsíců se v jeho harému děje cosi podivného,“ pronesla zamyšleně princezna. „Víš,

že se harému vyhýbám, pokud to není nezbytně nutné. Všechny ty mlaďoučké dívenky mě deprimují.“

„Nicméně víš o tom něco?“ zeptala se Ester klidně.

„Cica nebyl na Ostrově tisíce květů od dob Incili,“ začala sultána Latífa. „A náhle před pár měsíci poslal na Ostrov otroky, aby opravili pavilon a dali do pořádku zahrady, které již byly pochopitelně zanedbané. Brzy nato poslal na Ostrov tři své favoritky Gülfem, Säh a Hazade spolu se čtyřmi eunuchy.“

„Čtyřmi? Proč se čtyřmi?“ ptala se Ester Kira.

„Nevím. Bála jsem se ho zeptat, protože se mnou to zjevně nemá nic společného a přestože se jeho nejvyšší eunuch Hammid nikdy neodvážil přiznat to veřejně, myslím, že mne vždy podezíral z jisté role na Incilině útěku.“

„Hammid si nedovolí tě jakkoliv obvinit, protože by si uškodil,“

řekla Ester Kira. „Nikdy vezírovi nic neprozradí, princezn

moje, protože přiznat vlastní vinu by ho zničilo. Zejména proto, že mu tvůj manžel odpustil nedbalost v této záležitosti. Myslím, že ty představuješ pro Hammida větší hrozbu než on pro tebe, takže se ho nemusíš bát.

Ale prozraď mi toho víc. Takže tři manželovy favoritky a čtyři eunuchově, ano? Jsou tam stále?“

„Ano,“ kývla hlavou sultána Latífa.

„Kromě těch žen, které jsou důležité pro tvého manžela, mají eunuchové na ostrově nějakou významnou pozici?“

„Jeden ano,“ odpověděla princezna. „Šakir je Hammidův největš oblíbenec. Myslím, že ho Hammid připravuje na to, že

bude jeho nástupcem. Zároveň ale pochybuji, že by se jakkoli zbavoval své moci dřív, než ulehne na smrtelné lože. I-Iammid pozvedl Šakira z temnoty a on jej za to obdivuje.“

„A jezdívá vezír na Ostrov, má princezno?“

„Nejel poprvé, když odjeli ostatní, ale teď tam jezdívá třikrát, čtyřikrát do týdne a zůstává tam celou noc. Na začátku se můj pán Cica vracíval v celkem dobré náladě, ale v poslední době si všímám, že je spíše rozčilený, než spokojený.“

„Určitě je tam!“ promluvila Ester Kira s jistotou. „Je tam! Vím to!“

„Co to má znamenat, Ester? Kdo je tam? Nechápu.“

„Odpusť mi, princezno, že jsem ti nic nevysvětlila. Jak bys

mohla chápat? Hned začnu.“ Ester vyprávěla sultáně Latífě o la dy Valentině Barrowsové ajejím únosu. Vyprávění uzavřela slovy

„Sultán dal tvému manželovi za úkol lady Barrowsovou na-

dít. Doposud nic nezjistil. Po Valentině se slehla zem. Odpusť mi, princezno, ale mám podezření, že důvodem toho, proč po té Angličance nezůstala jediná stopa, je jediné — dostala se do vezírových rukou. Toho odpoledne, kdy se s ní u mne poprvé setkal, ho naprosto omráčila. A ty víš moc dobře, jak paša Cicalazade vždycky miloval dobrodružství. Ríká se, že orl Incili ho nikdo plně nezaujal a že dívky z jeho harému tloustnou nudou a jsou zanedbávány.“

Sultána Latífa se na několik minut zamyslela. Nakonec řekla:

„Pokud vím, tvůj instinkt tě, Ester, nikdy nezklamal a přítomnost další ženy na Ostrově by vysvětlovala počet eunuchů i manželovu náladovost.“

„Také by vysvětlovala, proč po lady Barrowsové nikdo nenašel sebemenší stopu,“ podotkla matriarcha. „Latífo, dítě, já to musím vědět! Miluješ svého manžela a nikdy bys ho nezradila.

Ani to po tobě nežádám. Žádám po tobě, abys ho zachránila před tou neuvážeností, protože pokud unesl lady Barrowsovou, dává v sázku všechno, co tak pracně celá léta budoval!

Ta žena není otrokyně, ani někdo, koho unesli a prodávají do otroctví. Přijela do našeho města na návštěvu a má velmi dobré vztahy s validou Safíjí a s královnou své rodné země. Manželky mých pravnuků pokračují v obchodech v královském harému, má princezno, a několikrát v posledních měsících zaslechly, že valida sultánovi spílá za jeho podíl na tomto skandálu.

Valentina navíc není prostě jen nějakou urozenou Angličankou. Bylo mi řečeno, že stará královna lady Barrowsovou nesmírně miluje.

Sama víš, jak nesmírně důležité je přátelství anglické královny pro validu Safíji, má princezno. Já sama jsem byla v Yeni Se-raj toho dne, kdy anglický ambasador přivezl validě od anglické královny dary. Uchvatné! Zlatý rám na obraz posázený rubíny a diamanty! Portrét anglické královny! Tři stříbrné mísy zdobené zlatem, snad desatery šaty ušité z látky protkávané zlatem, skříňku z růžového dřeva s lahvičkami z benátského skla zdobenými stříbrem a zlatem, dva krásné štůčky holandského plátna! Dalším darem od anglické královny jsou nádherné varhany, s nimiž vyslala svého nejlepšího varhanního mistra, který osobně sultána hře na varhany naučil.

Vy jste validu navštívili a viděli ty dary hrdě vystavené, aby je všichni mohli obdivovat. Neexistuje snad nikdo, komu by sultána Safíje při první návštěvě dary neukázala. Valida je upřímně zděšena, že jedna z nejvyšších dvorních dam anglické královny zmizela na našich ulicích. Musím se dozvědět, drahé dítě, jestli má v této

záležitosti prsty tvůj manžel. Pokud jeho vášně zvítězily nad zdravým rozumem, pomůžeš nám?“

„Jestli Cica nese vinu za tuto příšernou neuváženost, Ester Kiro, neobrátí pak na něho sultán i valida svůj hněv za to, že je uvedl do nepříjemné sitauce? Jak mohu něco takového manželovi udělat?“ Princezna kolísala na ostré hraně mezi rozumem a hlubokou láskou k manželovi.

„Chceme lady Barrowsovou zpět, drahé dítě, to je vše. Nebudeme žádat žádná zadostiučinění,“ ujišťovala ji starší žena. Ztišila hlas a mluvila spikleneckým tónem. „Znáš přece ty křesťanky, sultáno Latffo. Lady Barrowsová by raději umřela, než by přiznala, že strávila několika měsíců v hříšném svazku s bezvěrcem. Její budoucí manžel, s nímž je zasnoubená, je slušný muž,

který je rozhodnut přehlížet její nešťastnou příhodu. Je připraven odjet se svým doprovodem z Istanbulu v okamžiku, kdy se mu jeho milovaná bezpečně vrátí. Valida Safíje se dozví jen to, že lady Barrowsová byla nalezena a je již na cestě domů.“

„Mluvíš s velkou jistotou, Ester Kiro, ale co když si lady Barrowsová přece jen postěžuje královně, bez ohledu na své ponížení? Co když si anglická královna bude stěžovat validě Safíji?“ ptala se sultána Latífa. „Miluji svého manžela — to dobře víš — a on mne nejen miluje, ale zároveň i uznává. Musíme myslet i na naše děti a vnuky. Pokud upadne paša Cicaiazade v nemilost, co s námi všemi bude?“

Sultána Latífa dokázala být velmi tvrdohlavá, když se rozhodla, a Ester Kira to velmi dobře věděla. Přestože uplynulo již mnoho let od dob, kdy měla princezna s vezírem nějaký intimní styk, stále svého manžela oddaně milovala a měla silný srny-si pro rodinu. Jednou v dávných letech sultána Latífa tajně pomohla Ester Kiře a připustila útěk jedné otrokyně z manželova harému. Princezna to tenkrát udělala jen proto, že pochopila pravou podstatu lásky. Kromě toho hrál roli i fakt, že žena byla její vzdálenou sestřenicí. Spolu s Incili sdílely dědictví, jež bylo nezpochybnitelné a pro toto dědictví a pro Incilinu lásku k manželovi jí sultána Latífa pomohla k útěku z harému.

Ester Kira věděla, že bude potřebovat další zbraň, kterou by prolomila Latífinu pevnou zeď manželské oddanosti. Stařena s tichou prosbou Jahvemu o odpuštění zalhala: „Bylas ještě malá, když se přihodila následující věc. Stalo se to před třiadvaceti lety, když si sultán Murad vzal do harému vdovu po tatarském princi, chánu Džávidovi. Proti její vůli. Toužila totiž po jediném

— vrátit se do rodné vlasti. Možná i kvůli tomu se s ní spřátelila Safíje a ačkoliv sultán Murad Mardžallu nesmírně miloval, Safíje jí zachovávala věrnost. A Mardžalla rovněž zachovávala věrnost Safíji. Mardžalla se stále častěji oddávala chmurným myšlenkám a v nejhlubším zoufalství se pokusila sultána Murada zabít. Sultánova valida Nur-U-Banu okamžitě přikázala, aby byla Mardžalia utopena

— zašili ji do pytle a hodili do moře. Shodou náhod se však dočkala záchrany i návratu do vlasti, kde ji vřele přijala její rodina a kde se vdala za slušného muže.

Mardžalla si však od sultána Murada přivezla skutečně cenný dar. Dítě. Tenkrát to netušila ani ona sama. Nosila sultánovu dceru.

Pojmenovala ji Valentina. A právě jeho dcera zmizela

z ulic Velkého bazaru před několika měsíci. Je to jeho dcera, a tedy Mehmedova sestra.

Nyní již určitě chápeš, sultáno Latífo, proč mi musíš pomoci, dříve než se rozkřikne, že sultánův nejbližší přítel a důvěrník mu ukradl sestru a udělal z ní svou otrokyni a milenku?

Má vlastní oddanost královské rodině mi nedovolí držet tuto záležitost pod pokličkou, pokud ovšem nebudu moci své dilema vyřešit jinak. Přicházím za tebou, protože tě mám ráda a věřím, že mi pomůžeš. Moc tě o to prosím, ať se vše vyřeší dřív, než ten skandál, zatím tajný. vyjde na světlo boží. Oficiální představitel Anglie, ambasador Lello, se dnes již podruhé dostavil do Yeni Sarai, aby otevřeně protestoval proti liknavosti v řešení únosu!“

Sultána Latífa si všechno promyslela a řekla: „Já ti tedy pomohu, Ester Kiro, ale musíš mi slíbit, že to Cicovi ani v nejmenším neuškodí.“

„Pokud lady Barrowsovou vrátí, nebudou mít žádné stížnosti smysl,“ usmála se matriarcha.

„Bude mi ale trvat několik dní než se dozvím vše potřebné, Ester Kiro. Víš přece, jak umí být Cica tvrdohlavý a je dokonce možné, že z něho nevytáhnu nic. Buď tedy trpělivá. Spojím se s tebou v okamžiku, kdy budu mít jistotu, že tě tvůj instinkt ani tentokrát nezklamal.“ Zvedla se k odchodu. „Ve svém věku už miluji klid, ale přátelství s tebou mi vnáší do života vzrušení, které se mi zamlouvá. Na shledanou, Ester Kiro, má dávná přítelkyně! Nepochybně se brzy setkáme.“ Ještě při odchodu měla na tváři rozverný úsměv.

Jakmile se za princeznou zavřely dveře komnat, řekla matriarcha tiše: „Můžeš již vyjít z úkrytu, lorde Burke.“ Padraic vyšel zpoza malované zástěny.

„Dá se jí věřit?“ zeptal se.

„Celkem ano,“ zněla odpověď. „Miluje svého manžela nade všechny lidi, dokonce i nad své děti. Jak jsi viděl, musela jsem zalhat o Valentinině otci, ačkoliv jsem vlastně jen použila list ze Safíjiny knihy, napsaný za účelem Valentininy ochrany. Nedej se mást princezniným křehkým zjevem, mylorde. Sultána Latffa je nesmírně silná žena. A co víc — je nadmíru chytrá.“

Ester Kira znala svého spojence velmi dobře. Následujícího dne dostal vezír od své ženy pozvání k odpolední svačině v zahradách. Sultána Latífa věděla, že pokud má její manžel nějaké obtíže, nakonec se jí svěří.

Zahrady vezírovy ženy byly nesmírně klidné a elegantní. Všechno vytvářelo klidnou pohodu — počínaje krásným čtvercovým bazénkem a konče upravenými cestičkami vysypanými bílými oblázky. Kolem pěšinek stály mramorové lavice, za nimiž rostly dokonale rovné vysoké cypřiše. Koncem září byla zahrada plná růžových damascénských růží. Na konci zahrady stál rozkošný pavilon, z něhož se otevíral nádherný výhled na Bospor. Právě tam zavedla sultána Latífa manžela na odpolední schůzku.

Jakmile se postarala o jeho pohodlí, nabídla mu tác s jeho oblíbenými sladkostmi — koláčky plněnými najemno sekanými mandlemi, rozinkami, skořicí a medem. Sultána Latífa vzala jemný porcelánový šálek s kávou a nápoj osladila přesně tak, jak to měl její manžel rád a vhodila do šálku dva kusy ledu. Teprve pak ho podala Cicovi.

„Kdybys byla kterákoliv jiná žena,“ prohlásil obdivně, „vrtal by mi hlavou, co po mně budeš chtít.“

„Jen malou chvilku tvého času, můj pane,“ odpověděla

‘ s vřelým úsměvem. „Kdy jsem tě naposledy o něco žádala, Ci-co? Vždyť ty každé mé přání vždycky předvídáš. Ale uplynulo

již několik týdnů, kdy sis nenašel ani jednu volnou chvilku, ktero bys věnoval mně. Můj bratranec, sultán, má v tobě vynikajícíh vezíra, ale pracuješ snad až příliš, Cico! Dokonce i ženy

z tvého harému si stěžují, jak je v posledních měsících zanedbáváš To pro tebe není příliš typické, můj pane,“ zalichotila mu.

„Takže ony si za tebou přišly stěžovat, má sladká Latffo?“ V jeho hlase zazněl jemný osten výčitky.

Sultána Latífa roztomile svěsila ramena a připomněla tak vezírov jejich mladší léta. „Ke komu mají jít, když ne ke mně, Cico? Já jsem tvá žena, matka tvých dětí, paní tvých žen — tak dlouho, jak mi dovolíš. Nebyla bych dobrá manželka, kdybych jim nenaslouchala a nesnažila se zaplašit jejich hloupé obavy.“

„Mají důvod se obávat,“ prohlásil podrážděně. „Většina z nich mě k smrti nudí. Kromě několika výjimek bych měl I-lammida pověřit, aby je všechny prodal.“

„Možná by to bylo laskavější,“ přikývla souhlasně, „prodat je někam, kde si jich budou více vážit a nenechají je zahálet — nechtěn a nemilované.“ Něžně položila svou ruku na jeho a tiše

se zeptala: „No tak, můj pane, co tě tolik rozčiluje? Není obvyklé aby ses tak choval.“

„Jak?“ zavrčel, natáhl se po dalším koláčku a strčil si ho do

úst. Latífa byla jediná stálice jeho života a přestože se s ní již fyzicky nemiloval, choval ji v nesmírné úctě a lásce. Ke svému překvapení si náhle uvědomil, že jsou nejlepší přátelé.

„Rozčileně,“ řekla měkce. „Snad i trochu sklíčeně a netrpělivě nebo popuzeně bez zjevné příčiny.“ Sultána Latífa volila slova opatrně, protože její manžel neměl nikdy daleko k tornu, aby ztrestal ženu, která ho popudila.

Vezír zhluboka povzdechl a pohlédl do jejích překrásných očí. „Ach, Latífo, holubičko moje, ty mě tak dobře znáš! Ano, máš pravdu.

Chovám se přesně jak říkáš. A uhodla bys, proč?“

Jemný úsměv jí maličko nadzvedl koutky. „Ze by nějaká žena, můj pane?“ zeptala se zdánlivě lhostejně a škádlivě.

„Ano, žena,“ přikývl. „Nádherná, vzrušující žena, která mě po tři měsíce přivádí k šílenství, protože se mi odpírá poddat!“

„Netušila jsem, že je v tvém harému nějaká nová žena,“ prohlásila sultána Latífa nevinně. „Ale pověz mi, kdo to je, můj pane, a já jí dám lekci, jak se k tobě musí chovat. Určitě je cizinka a neví, co má v přítomnosti svého pána a vládce dělat. Nikdy bys neměl trpět podobné způsoby tak dlouho, můj drahý pane! Cožpak jsi ztratil důvěru v mé schopnosti, žes mi o jejím chování neřekl a celé léto ses trápil? Ach, Cico! To nesmíš!“

Zraněný tón a neskrývaná obava zračící se v jejím krásném obličeji ho dojaly. Uchopil ji za ruce a políbil je. „Má sladká Latífo, já jsem důvěru v tebe neztratil! Zkrátka jsem nevěřil, že by mi ta dívka mohla vzdorovat tak dlouho a přivést mě k takovému vzteku.

Nedal jsem ji ovšem do harému. Když jsem Nakš získal, odvezl jsem ji na Ostrov tisíce květů. Převezl jsem tam i Gülfem, Sáh a Hazade s nadějí, že jejich dobrý příklad ji inspiruje ke správnému chování.

Měl jsem v úmyslu strávit na ostrově rozkošné léto.“ Povzdechl.

„Léto ještě nekončí, můj pane. Ty tvé slaďoučké, hloupé husičky ti v tvém záměru vůbec nepomohly. Jen mi přiveď tu ženu do paláce, můj pane. Já ji vyučím k dokonalosti, aby ti brzy poskytla potěšení,

po kterém prahneš. Překvapuje mne, že tě tak dlouho vytrvale odmítá. Není náhodou ze západních zemí? Budeš se jí muset nejprve dvořit, abys ji pak mohl úspěšně svést, můj pane.“

„Jak víš, že je ze západu?“ ptal se podezíravě.

„Odkud odjinud?“ odpověděla princezna lehkým tónem. „Dívka zrozená a vychovaná na východě by věděla, jaké má vůči tobě povinnosti, můj pane. Zeny ze západu jsou jiné.“

„Latífo, holubičko moje, ty jsi skvělá naprosto ve všem,“ pro-

nesl vezír dojatě. „A máš úplnou pravdu. Ta žena opravdu pochází ze západu. Zapomněl jsem, že ženy jejího typu vyžadují naprosto jiné zacházení. Zařídím, aby hvězdný pavilon na zimu zavřeli a za pár dní ji převezu do našeho paláce!“ Vstal. „Jako vždy jsi mě nezklamala. Ba právě naopak. Vyřešila jsi za mě velmi ožehavý problém!“ Po těchto slovech se obrátil a odcházel.

Následujícího jitra sultána Latffa obdržela malou krabičku z nádherně vyřezávané slonoviny, vykládanou zlatými plíšky. Uvnitř byla vyložena sametem, na němž zářily jednotlivé perly, všechny obrovské a bez jediného kazu. Eunuch, který je přinesl, prohlásil, že jsou znamením manželova uznání. Vezírova žena se usmála, potěšená manželovým nepokrytým gestem, jímž vůči ní veřejně projevil svou náklonnost.

Na Ostrově tisíce květů byly přípravy na odjezd všech jeho obyvatelek v plném proudu.

„Co tady budeme balit?“ zeptala se Valentina ironicky. „Vždyť stejně nemáme žádné šaty.“

Její tři společnice se zahihňaly. Už si poměrně zvykly na Nakšin ostrý jazýček a nebyly překvapeny, že je tak rozmrzelá. Neoddala se rozkoši, již může ženě poskytnout jen jejich pán a vládce. Rozkoši, která je nezbytná pro spokojený život. Nakš bez této rozkoše předčasně zestárne. To přece vědí všichni.

Sakir kolem nich bez ustání kroužil s plnými náručemi průsvitných oblečků, které předával střídavě Gůlfem, Hazade a Sáh. „Ty,“ prohodil opovržlivým tónem směrem k Valentině, „tady zůstaneš o den déle než ostatní — ačkoliv důvod, proč si náš pán přeje být o samotě s tak proradnou ženskou, je nad mé chápání.“

„Slizký hade!“ sykla na něj. „Vyrvu ti tvé ohavné srdce z těla,jestli si ještě dovolíš na mě promluvit bez mého svolení!“

Sakir zoufale zavrtěl hlavou. Zklamal důvěru, kterou v něj vkládal Hammid. Ale snad se vše změní — až se všichni vrátí do vezírova paláce. „Vypij to!“ přikázal jí a podal jí pohár ovocného sorbetu, který přinesl Rahm.

Valentina se nenamáhala otázkou co je v poháru. Věděla již, že ji eunuch nechce otrávit. Polykala třešňový nápoj a jakmile dopila, podala mu prázdný pohár s otázkou: „A po tomto lektvaru usnu nebo pouze pocítím neukojitelnou vášeň?“ Schválně promluvila posměšným tónem, protože věděla, čím se ji snaží

omámit. S vlivem koření a lektvarů bojovala svou vůlí stejně jako se vším ostatním.

Šakir se neznatelně pousmál. Občas si přál, aby byla stejně hloupá jako jiné dívenky, zejména když tvrdohlavě odmítala pána. Ale jindy ho její neochabující síla ducha a nesmírná inteligence zaujaly nebo pobavily. Kdyby ji tak dokázal přivést poddajnou do vezírovy postele, snil Sakir. To by mu zajistilo nesmírné bohatství.

„Před tím, co dnes v noci přijde, se budeš potřebovat pořádně vyspat, Nakš,“ podotkl. „Raději spi, dokud můžeš.“

Valentina otevřela ústa k břitké odpovědi, ale uspávací prostředek byl opravdu silný, takže náhle pocítila, jak ji veškerá síla opouští. Propadla se do hebké temnoty.

O něco později přišel paša Cicalazade, Když ji viděl ležet na hedvábných poduškách, narostla v něm touha. Temně fialové hedvábí ještě zdůrazňovalo bělostný odstín její pleti, takže vypadala mnohem hebčí, než si pamatoval. Ležela na zádech, s jednou nohou pokrčenou. Jednu ruku si položila na břicho, druhou zasunula pod hlavu. Vlasy, které měla obvykle upraveny do zapleteného copu, se rozpustily a vytvořily jí kolem hlavy auru hebkých tmavých vln.

Představovala pro něj přepychovou hostinu.

Když si ji prohlížel ve spánku, připadalo mu, že ji vidí poprvé. Ta překrásná ňadra, tolik podobná Inciliným úchvatným oblinám.

Dlouhé, štíhlé nohy. Incili měla těsně nad Venušiným pahorkem malé mateřské znaménko ve tvaru srdíčka — nikdy nic úchvatnějšího nespatřil. Nakšin pahorek byl překrásně oblý, růžový, hladký a dokonalý jako leštěný mramor. Od té její rozkošné hluboké puklinky by ho nedokázalo už nic odradit. Dnes večer do ní pronikne a okusí tu sladkou medovinu v jejím lůně.

Trpělivě čekal tři dlouhé měsíce, aby se mu dobrovolně oddala. Převezl ji na tento překrásný ostrůvek do stejně půvabného pavilonu. Poskytl jí příjemné společnice a vynikající služebné. Udělal vše, aby probudil její touhu, ale ona mu stále tvrdohlavě odolávala.

Latífa mu pochopitelně pomohla nalézt odpověď. Nakš byla ženou západu. Ty, které znal, by byly takovou péčí uchváceny. Nakš ovšem nepodnítila k oddanosti, ale k odporu. Nyní viděl, že zvolil špatný přístup.

Nemohl ji držet na ostrůvku navždy. Koncem podzimu začnou vát větry z úžin Cerného moře a Ostrov se stane neobyvatelným.

Ostatní tři poslal pryč, takže na ostrůvku již nebyl nikdo, kromě něho a Nakš. Dnes večer se jí zmocní. Bude se s ní milovat

znovu a znovu, dokud ji bojovná nálada navždy neopustí. Zítra, až si ji přiveze do harému, bude jeho, jen jeho. Nepochyboval, že se po této noci rychle zotaví. Je silná — stejně jako Incili. Určitě se bude snažit mu vzdorovat i poté, ale ten vzdor nebude ničím jiným než předstíráním, snahou udržet si jeho zájem. Zeny jsou vždycky tak rozkošně předvídavé.

Pomalu si svlékal šaty a pečlivě je rovnal vedle lůžka. Pak se nahý rozkošnicky protáhl, ale ani v nejmenším marnivě. Nepotřeboval harém plný oddaných a obdivujících žen, aby si potrdil, jak je krásný. Jeho krásu prozradil jediný pohled do zrcadla. Postavu zdědil po své turecké matce. Světlou pleť a modré oči zase po nějakém normandském předkovi, který odešel do Neapole. Vezír byl velmi ochlupený — širokou hruď i ramena mu pokrýval tmavý porost, stejně jako dlouhé svalnaté nohy. Mezi elegantním rovným nosem a velkými smyslnými rty měl krásně pěstěný a zastřižený knírek. Paša Cicalazade nenosil plnovous. Byl by vskutku zločin skrývat ty překrásné vysoké lícní kosti pod vousem.

Upíral pohled na ženu na lůžku. Začínala se vrtět a on se rozhlédl, aby se ujistil, že je všechno připraveno. Na nízkém stolku u pravého okraje postele stál křišťálový džbán, plný bledězlatého kyperského vína přichuceného afrodiziaky a vedle dva křišťálové poháry.

Přestože islámské zákony víno zakazovaly, sám sultán pil. Podle muftiho se tím pití vína stávalo přijatelným. Paša Cicalazade si zpravidla neliboval v lihovinách, ale víno mu občas připadalo užitečné.

Paša si lehl vedle Valentiny a pohladil ji po navoněném těle. Ze rtů jí unikl tichý výkřik rozkoše. Protáhla se. Vezír se již neudržel, sklonil se nad ní a přitiskl svá ústa k jejím. S hlubokým povzdechem mu ovinula paže kolem krku a polibek mu oplatila, její rty se pootevřely a ona si začala jazykem pohrávat s jeho. Byla tak nesmírně sladce rozkošná, že když se od ní na okamžik odtáhl, musel hlasitě povzdechnout.

Ztuhla a náhle prudce otevřela fialové oči. „Ty?! Musíš mi násilím proniknout do snu i do života svou ohavnou přítomností?“ Hlas jí zněl ochraptěle a zlostně.

„Ale tys nepodlehla snu, Nakš. To jsem byl já a musím přiznat, že jako povolnější se mi budeš líbit víc,“ oplatil jí stejně zostra, ale

poněkud výsměšně.

„Kde jsou ostatní?“ naléhala na něj a pak dodala: „Aha, už si vzpomínám — vrátily se do paláce.“

„Ano, tam, kam se mnou zítra odjedeš i ty.“ 366

„A proč jsem nejela dnes spolu s Gülfem, Sáh a Hazade?“ zeptala se nepokrytě. „Tohle místo z duše nenávidím!“

„Nejelas s ostatními protože jsem nechtěl do svého harému přivést tak divokou tygřici, aby zasela mezi mé ženy vzdor a nesvár. Dnes v noci tě zkrotím, Nakš. Zítra ráno z tebe bude namísto divoké tygřice předoucí kočička.“ Pozorně sledoval, jak na ni jeho slova zapůsobí. Valentina řekla pohrdavě: „Celé léto jste se o to pokoušel, můj lorde vezíre, ale zklamal jste. Rozmazlovaly mne, masírovaly, krmily exotickými jídly a nápoji, laskaly a bez ustání mučily. Všechna tato snaha mě však nesrazila na kolena. Co dalšího můžete udělat?“

„Mohu s tebou šoustat,“ řekl tiše.

„Cože?“ Jeho chladná odpověď ji šokovala.

Usmál se, potěšen, že ji zastihl nepřipravenou. „Občas,“ řekl pobaveně, „mě tvá nevinnost dokáže pobavit, Nakš. Je pravda, že jsem celé léto strávil pokusy přesvědčit tě, aby ses mi dobrovolně oddala a pravdou také je, žes mi tvrdohlavě odolávala. Ale opravdu jsi věřila, že bych se vzdal, i když jsem tě nedokázal přesvědčit? Ne. Mezi ženami existují i takové, které se raději muži oddají s trochou násilí — spíše než s něhou. Možná k nim patříš i ty. Určitě to dnes v noci zjistíme, má krásko. Sladké polibky, jimiž jsi mě počastovala před maličkou chvilkou, vzbudily mou vášeň.“

Zalétla zrakem k jeho rozkroku — nelhal. Obrovité přirození se již probudilo a jeho vzrušení bylo více než nápadné. Valentina se obrátila na břicho a podepřela se na předloktí, připravena vyskočit z postele. Ale vezír ji jednou rukou uchopil pevně za šíji a přitlačil jí ramena i hlavu — obličejem dolů — do podušek. Zachytil její tělo v takové poloze, že se prohýbala v zádech, ale boky i zadnici měla vysunuté nahoru.

„Tak toto je, má nesmírná krásko, dokonalé gesto ženské poddajnosti a mě nesmírně těší, žes ho dokázala přijmout tak snadno,“ vrněl rozkošnicky vezír. Majetnicky si pohrával s jejím zadečkem.

„Pusť mě, ty zvíře!“ vyjekla Valentina, když maličko uvolnil sevření její šíje. „Jsi ta nejohavnější stvůra, kterou znám. Nenávidím tě!

Nemohu uvěřit, že muž s pověstí chrabrého válečníka si dovolí

znásilnit bezmocnou a bránící se ženu! Pokud to děláš, nejsi opravdový muž!“

Paša Cicalazade se potěšeně rozesmál. Její hněv ho překvapivě vzrušoval. Nemohl se dočkat, až pronikne do jejího lůna

a uvolněnou rukou opatrně nasměroval své obrovské přirození na okraj její štěrbinky. Ten druhý sladký otvor do jejího těla, který se mu tak svůdně rozevíral před očima, si nechá na jindy. Dnes v noci s ní chtěl prostě souložit tak dlouho, dokud ho nebude prosit, aby přestal. Rychle povolil sevření její šíje, pevně ji oběma rukama popadl za boky a bez váhání do ní vklouzl.

Valentina divoce zaječela, protože do ní vstoupil strašně prudce

a zoufale se snažila se mu vykroutit. Vzhledem k tornu, že se k ní v posledních měsících choval jemně, začala věřit, že si nedovolí ji znásilnit, takže vykřikla spíše vzteky a překvapením než bolestí.

Zabořil jí prsty do měkkých boků, až je poškrábal. Držel ji s obrovskou silou a svým obrovitým pyjem pronikal do jejího lůna dál a dál.

Alláhu! Alláhu! sténal v duchu. Měla vagínu uzoučkou jako panna a on se naprostým vzrušením téměř přestal ovládat. Ano, taková byla Incili. Horká a vlhká, úzká a poddajná. Ze rtů mu uklouzl jakýsi zvuk — něco mezi vzdechem a vzlykem. Začal se pomaličku pohybovat dopředu a dozadu, vytahoval pyj a zase ho nořil hluboko do té horké měkkosti.

Valentina si náhle začala uvědomovat, co se s ní vlastně děje. Cítila, jak ji jeho obrovité přirození doslova roztahuje. Dostávalo se do ní nesmírně hluboko a v těch hlubinách se pohybovalo s takovou obratností, že samou rozkoší ztrácela sebeovládání a reagovala na jeho milování, rozhýbala boky a přirážela k jeho slabinám.

„Ano, ano, má krásko,“ sténal přes zaťaté zuby. „Pojď ke mně! Ano! Ano!“ Zarýval jí bolestivě prsty do kůže a měl dojem, že se do ní noří hlouběji a hlouběji.

Na kratičký okamžik se vzpamatovala. Hlavou jí prolétla myšlenka, jak je nespravedlivé, že její tělo dokáže poskytnout tomuto muži rozkoš, i když mysl se urputně brání. On po nějaké chvíli povolil svůj železný stisk, předklonil se nad ni a dlaněmi jí zakryl oblinky ňader. Pak jí začal laskat bradavky, takže hýbala boky ještě rychleji.

„To je ono, má krásko,“ šeptal jí horkým dechem do ucha. „Čekal jsem celé měsíce, abych se tě mohl takto zmocnit a musím říct, že opravdu stojíš za to čekání!“ Znovu ji popadl za boky a zrychlil rytmus svého pohybu — přesně odhadoval míru jejího vzrušení.

„Rekni, že mě chceš, má rozkošnická Nakš! Rekni, že chceš, abych tě šoustal!“ Vůbec mu nevadilo, že jeho vítězství je pou-

368

hým důsledkem pravidelného požívání afrodiziak, které jí denodenně podávali v jídle. Záleželo mu pouze na tom, že je konečně jeho!

„Neee!“ vzlykala a ze všech sil se snažila dokázat, že se mu dokáže ubránit, ale její vzrušení přímo křičelo po ukojení.

„Rekni: ‚Soustej mě, můj pane Cico!‘ Rekni to!“ naléhal.

„Nikdy!“ vydechla.

„Rekni ‚Soustej mě, můj pane Cico!‘ nebo s tím přestanu, Nakš!“ A okamžitě začal svou hrozbu naplňovat.

„Ne! Prosím, ne!“ žadonila a styděla se za ta slova. Překročila však jakousi hranici a nedokázala přestat.

„Rekni mi to, Nakš,“ šeptal ochraptěle již mírnějším tónem. „Vyslov to a já tě přivedu do ráje. Dobře víš, že toho jsem schopen.“ Valentina již neskrývala svůj pláč, protože ji stravovala zoufalá touha. „S…,“ vzlykla. „Soustej mě, můj pane Cico! Ach Bože!

Šoustej mě! Prosím!“

Prudce do ní vnikal znovu a znovu, tentokrát brutálně a cítil její okamžitou reakci, protože hebká štěrbinka se jí svírala křečemi orgasmu a on cítil, jak okamžitě zvlhla ještě víc.

Valentina se stále nemohla vzpamatovat z překvapení nad tím spádem událostí, když ji náhle otočil na záda, aniž z ní vyklouzl. Pevně jí držel ruce za hlavou a přikázal jí: „Otevři oči, Nakš!“ a pohledem ji hypnotizoval.

Její fialové oči vypadaly jako klenoty omyté deštěm a tolik se v nich odrážela vášeň, že ihned pocítil, jak se ho znovu zmocňuje vlna ještě silnějšího vzrušení. Stále ještě nedospěl ke svému vyvrcholení a přirození měl tvrdé a pulsující. „Rekni mi to znovu, -ná skvostná hurisko! Pověz mi, co chceš, abych ti udělal.“

„Prosím,“ zašeptala a on jí zakryl ústa svými a jazykem pronikl až za zuby k jejímu jazyku.

Když zvedl hlavu, viděla ten rozkaz — nyní tichý, nevyslovený — stále v jeho očích. Byl stejně pevný a nepolevující jako ten pyj uvnitř jejího těla. Nebude vůbec snadné tuto bitvu rychle ukončit, uvědomila si Valentina, ale určitě se jí to podaří úspěšněji, když bude spolupracovat.

Vždyť ta slova vlastně neznamenají vůbec nic, když nejsou podložena skutečným citem… Musí se utěšovat tím, že zítra ji odveze do paláce ve městě. Jakmile tam bude, dokáže určitě uniknout do domu Kirů, kde na ni dozajista stále čeká Padraic.

Padraici! Padraici! volala ho v duchu stejně jako ho volala té-

měř pokaždé, když se probouzela ve svém zajetí. V Istanbulu, nabádala sama sebe, by útěk určitě připadal v úvahu. Z tohoto Ostrova se utéct nedá.

„Nakš!“ Jeho hlas přerušil její myšlenky.

Valentina s námahou zaostřila svůj ametystový pohled na pašu Cicalazada. „Soustej mě, můj pane Cico!“ zvolala ohnivě. „Ach, Bože, šoustej mě!“ A on s vítězoslavným výkřikem znovu drasticky pronikal do jejího lůna.

Ta noc byla dlouhá, snad nejdelší v jejím životě. Nejvíce se pochopitelně obávala těhotenství, protože u sebe neměla svůj lektvar. Nikdy by nevěřila, že muž dokáže být tak neúnavně potentní. Té noci se jí zmocnil mnohokrát na posteli, dvakrát v lázni, kde ji přitiskl k dlaždicím, zvedl ji do vzduchu a nabodl si ji na obrovský pyj.

Donutil ji, aby před ním poklekla a potěšila ho ústy. Pak jí jazykem dráždil poštěváček tak dlouho, dokud nekřičela. Po každém výbuchu vášně jí naléval světlé víno a společně pili. Uvědomila si, že do vína jsou přimíseny povzbuzující látky, protože jeho vášeň se zdála být nekonečná a neuhasitelná. Když vezír konečně usnul, ukojený a s vítězoslavným úsměvem, Valentina se rozplakala úlevou. -

Sakir a Halim je dopoledne probudili. Sakir připravil pečenou rybu, kterou ulovil jen chviličku předtím, teplý chleba, zelené fíky a jogurt. Na stole stála mísa s kulatými pomeranči, matně rudým vínem a sladkými hnědozlatými hruškami. Eunuch jim dolil zbytek vína a pak se s Halimem diskrétně vzdálil.

Valentina se nedokázala podívat pašovi Cicalazadovi do očí, ale vezír se tvářil vítězoslavně.

„Jak se může vášnivá žena chovat tak nepřirozeně upjatě… To mě mate, Nakš,“ škádlil ji. „Na zádech mám stále škrábance od tvých ostrých nehtů a určitě mi po tvé sladké a vášnivé touze zůstanou navždy jizvy.“

„Po touze, můj pane, kterou jsi ve mně vyvolal násilím a navíc jenom touze po těle. Nikdy ses nezmocnil mé duše,“ řekla mu potichu.

Paša se natáhl přes nízký stolek, u něhož seděli, pohladil ji po tváři a pronesl ochraptěle: „Nakonec se zmocním tvého těla i duše, Nakš.

Tvého srdce, mysli i duše. Nakonec mi nic neodmítneš, má krásko. Vskutku — s nadšením mi dáš vše, po čem zatoužím.“ Jeho šedomodré oči se na ni výsměšně dívaly. Vzápětí ji pustil.

Cítila, jak jí do obličeje stoupá ruměnec. Samou hanbou mě-

la sto chutí ho udeřit. Byl tím nejarogantnějším mužem, jakého kdy poznala. Ona, kterou vždy obdivovali za chladný a logický úsudek, se téměř neubránila, aby proti tomuto muži nepoužila nesmyslného násilí. Moudře však držela jazyk za zuby. Ještě stále není pryč z tohoto zatraceného Ostrova a pozlacené klece.

Po snídani se znovu vykoupali, ale tentokrát s nimi byli i Ha-lim a Sakir, aby jim posloužili. Po koupeli oblékli Valentinu do temně fialových hedvábných pantalonů zdobených drobnými zlatavými hvězdami. Řetízky u kotníků měla také zlaté, lemované purpurovými polodrahokamy. I průhledná blůzka byla tmavě fialová, s vestičkou protkávanou fialovou, růžovou a zlatou nití, lemovanou týmiž purpurovými polodrahokamy jako řetízky na kotnících. Sakir poklekl, navlékl jí zlaté trepky a kolem boků ovinul pruh zlaté látky. Eunuch ji pak posadil, aby jí mohl učesat a Zaplést vlasy. Nejprve dlouhé prameny kartáčoval, dokud se neskvěly zlatorudými záblesky. Pak je rychlými zručnými prsty zapletl do jediného copu a ten upevnil zlatou stuhou, pošitou perlami.

Když se svou prací skončil, otevřel malou ebenovou skříňku a začal ji zdobit šperky. Do uší jí připnul obrovské růžové diamanty. Kolem krku dostala šňůru zlatavých perel a na ruce zlaté náramky, některé hladké, jiné zdobené perlami nebo drahokamy. Na levou ruku si navlékla dva prsteny, jeden s ametystem, druhý s diamantem, na pravou obrovitou perlu, zasazenou do zlatého kroužku.

„Tyto šperky ti nyní patří, Nakš,“ pronesl Sakir hlubokým hlasem.

„Je to dar od pána. Do harému vstoupíš jako královna. Pokud ho budeš i nadále obšťastňovat, královnou zůstaneš.“

Valentina upřela na eunucha opovržlivý pohled, který v něm zanechal nesmírně nepříjemný dojem. Nepronesla však ani slovo. I vezír již byl úplně oblečen. Musela přiznat, že je opravdu velmi pohledný. Jeho pantalony byly z bílého hedvábí, manžety kolem

kotníků lemovaly proužky ze zlata a stříbra. Košili měl také z bílého hedvábí. Kolem pasu si těsně ovinul pruh z látky protkávané zlatem a pošité drahokamy. Dlouhý plášť bez rukávů byl rovněž ze zlaté látky, ale zdobily ho tulipány z černého sametu a lem z černé sobolí kožešiny. I vysoké boty byly z tmavé kůže. Překrásně zavinutý zlatý turban, se dvěma bílými pštrosími péry upevněnými drahokamy, byľ

posledním kusem oděvu, který vezírovi nasadili. Jakmile se zálibně prohlédl v zrcadle, spokojen se svým zjevem, natáhl k ní ruku.

„Pojď, Nakš, je čas vypravit se domů,“ vyzval ji.

Vložila svou malou ruku do jeho a ucítila pevný stisk prstů. Nebylo možné se mu vzpírat. Musí ho přesvědčit, že přijímá oddaně svůj úděl a — byť poněkud zdráhavě — se připravuje k životu s ním. Měl tak velké sebevědomí, že pro ni nebude obtížné ho zanedlouho ukolébat do pocitu bezpečí, a připravit si únik. Tiše proklínala svou hloupost a tvrdohlavost. Proč si neuvědomila již dávno, že jedinou možností úniku může být předstírání, že mu podlehla? Byla blázen! Jakmile se vrátí do Istanbulu, všechno bude snazší. Unik z tohoto ostrova by byl nemožný.

Ruku v ruce tedy vyšli z Hvězdného pavilonu a opatrně kráčeli po prudkých schodech, vytesaných, ve skále směrem k zátočině, v níž je očekávala vezírova loďka. Udivem vykulila oči, protože vezírova Čajka byla opravdu nádherná. Celá pozlacená s rudými vzory po stranách. Vesla byla natřena střídavě modrou a stříbrnou barvou.

Hedvábná plachta kajuty natažená mezi Čtyřmi pozlacenými tyčemi s vyřezanými vzory květů a listů byla rudě, zlatě, modře a stříbrně pruhovaná. Paluba byla z leštěného růžového dřeva, závěs oddělující plachtovou kajutu byl ze šarlatového hedvábí, protkávaného zlatem. Za ním stála široká pohovka, potažená stříbřitou tkaninou, se spoustou pestrobarevných polštářů.

Na lodi veslovalo osm otroků — čtyři na každé straně — vybraných tak, aby vypadali naprosto stejně. Všichni měli kůži Černou jako uhel a byli vysocí přesně šest stop. Kolem krků měli široké stříbrné obojky posázené akvamaríny. Ti, kteří veslovali stříbrnými vesly, měli modré pantalony se stříbrnými šerpami, zatímco veslaři u modrých vesel měli modré šerpy a stříbrné pantalony. Boty neměli, ale všem pravý kotník obepínal ozdobný náramek.

„Co mají napsáno na těch kroužcích kolem kotníků, můj pane?“ ptala se Valentina paši.

„Jména a potvrzení, že jsou majetkem paši Cicalazada, sultánova velkovezíra.“

„Ale proč to mají na náramcích? Vždyť by to mohli každému říct?“ přemítala.

„Nikoliv, má skvostná Nakš. Nemohli. Víš, mí veslaři totiž nemají jazyky. Nechal jsem jim je vyříznout, aby nemohli prozradit, co se na této loďce občas děje,“ vysvětloval.

„To je hrozné!“ vykřikla.

„Snad ano, ale také praktické, protože pokud by náhodou někde

zaznělo něco, o čem se mluvilo na mé čajce, je mnohem snadnější nalézt a potrestat viníka. Tato Čajka slouží mým roz-

372

koším a uveze tucet lidí včetně veslařů. Pokud by někdo prozradil, co se zde dělo, vím, že jsem to nebyl ani já, ani osm veslařů. Hledání viníka se pak omezí na pouhé tři lidi.“

Šakir promluvil: „Já s Halimem zavřeme pavilon, můj pane, a pak se vrátíme do paláce.“

„Zařídil sis, aby pro vás někdo přijel?“

„Ano, můj pane.“

„Výborně,“ pochválil ho vezír a mávl na veslaře, aby vyrazili. Když loďka lehce klouzala po vlnách, Valentina si uvědomila, jak bylo moudré nepokoušet se úžinu přeplavat. Dychtivě hleděla směrem k přístavu Zlatý roh, kde kotvily lodě. Téměř vykřikla úlevou, když spatřila vlajky jejich malé flotily. Nenechali ji zde! Po celou dobu v duchu cítila, že ji opustit nemohou.

„Máš náhle ve tvářích více barvy, než kdy dřív,“ poznamenal paša Cicalazade.

„To díky vzrušení, že jsme pryč z ostrova,“ řekla rychle. „Je tam moc hezky, můj pane, ale po nějaké době se na něm člověk trochu nudí.“

„V harému ti to bude možná připadat ještě nudnější, Nakš.“

„Když bude za jeho bránami to velké město, můj pane?“

„Za brány nebudeš mít dovoleno chodit, má krásko,“ zazněla hrozivá odpověď.

„Nikdy‘?“ vykřikla. Jak se jí může podařit uniknout, když ji nepustí ani do města?

Majetnicky ji obejmul a přitáhl si ji k sobě. Volnou rukou jí vklouzl do výstřihu a laskal jí ňadra. „Možná jednou ano, když se ujistím o tvé věrnosti a lásce. Povolím ti navštívit bazary — pochopitelně s odpovídajícím doprovodem. Musíš mi však i nadále poskytovat rozkoš jako tuto noc, Nakš. A také o tobě samozřejmě musím mít dobré zprávy od Sakira, který se stane tvým osobním eunuchem, i od Hammida, což je můj nejvyšší eunuch.“ Něžně jí odhrnul blůzku z jednoho ňadra, uchopil je, sklonil k němu hlavu a laskal ústy bradavku. Uvolnil jí i šerpu kolem boků a vklouzl rukou pod hedvábné pantalony.

Valentina zaťala zuby a hrála roli, o níž věděla, že ji musí dohrát do konce. „Ach, můj pane!“ zašeptala. „Co když nás veslaři uvidí‘?

Nebo někdo z projíždějící lodě?“ Mluvila jakoby bez dechu a vzrušeně, ale ani se nemusela tolik nutit, protože laskající prsty na ni začínaly působit.

Zvedl hlavu, zpříma na ni pohlédl a řekl: „Veslaři k nám se-

dí obráceni zády a nedovolí si otočit hlavu, ani kdyby slyšeli bůhvíco. Tady ty závěsy nám poskytnóu dostatek soukromí. Ty, má Nakš,“ pronesl a zabořil jí prsty do vlhké štěrbinky, „jsi nyn dokonale připravena, abys mě potěšila, ještě než doplujeme

k našemu cíli. Sundej si pantalony!“ Uvolnil své sevření jen na okamžik, kdy ze sebe stáhl široké kalhoty a obnažil své obrovsk přirození.

„Ach, můj Bože!“ Valentina zrudla, ale ruměnec jí do tváří vstoupil vzhledem k situaci zcela přirozeně. Veslaři přece musí všechno slyšet!

Uchopil ji kolem pasu, zvedl ji a posadil na svůj obrovitý pyj. Jakmile ho v sobě ucítila, zalapala po dechu, protože vnímala, jak ji uvnitř roztahuje a dotýká se nejhlubších míst.

„Předkloň se,“ přikázal, „abych ti dosáhl na ňadra.“ Uposlechl a on okamžitě sevřel jednu její bradavku v ústech. Obrovitým rukama ji uchopil za půlky. „A teď, Nakš,“ zašeptal,

„mě budeš šoustat.“

Rychle našla vhodný rytmus a začala se na něm pohybovat — obličej opřený o jeho rameno. Nenáviděla ho! Nenáviděla jeho chlípnost, nenáviděla jeho tělo, ale musí vytrpět všechno, jen aby se teď dostala do Istanbulu. Přetrpí jeho lascívnosti jen aby konečně dorazila na místo, odkud by případně mohla nakonec

‚ utéct.

Náhle jí pustil ňadro z úst a přikázal, aby přiblížila své rty k jeho

„Ne! Nezavírej oči, má krásko. Chci, aby se naše duše v tom obrovitém vyvrcholení setkaly. Rychleji, má krásko! Rychleji, Nakš!“

K čertu s ním! pomyslela si Valentina, protože cítila, jak se

sama blíží k vrcholu. Proč její tělo reaguje? Nechci mu poskytnou potěšení a zdá se mi špatné, že sama cítím vzrušení. K čert s ním! Starý odporný chlípník! Cítila však, jak se celá chvěje jak v ní vybuchuje vrchol vezírovy vášně a vyčerpaně se na

něj zhroutila. Pevně ji obejmul.

„Mhmm!“ povzdechl spokojeně. „U Alláha! Krásko, ty mě ale dovedeš skvěle ukojit!“ Majetnicky ji hladil po vlasech.

„Tvé vlasy mi připomínají pruhy jemného hedvábí, Nakš. Jsem rád, že se učíš být poddajnější.“ A natáhl ruku, aby ji pohladil

po překrásných ňadrech.

„Ale já nejsem ráda, že mé tělo reaguje na tvé, můj pane,“ prohlásila dřív, než si svá slova mohla rozmyslet. K jejímu překvapení se však rozesmál.

„Jsem rád, že vidím, jak se nemíníš nechat zlomit, Nakš. Nudila bys mě, kdybys byla až moc povolná.“ Prsty jí dráždil tvrdnoucí bradavky.

„Já tě nebudu nudit nikdy, můj pane,“ slíbila mu. „Myslím, že tě mohu dost dobře překvapit.“

„i já, má krásko, jsem dostatečně schopný tě překvapovat znovu a znovu,“ zabručel jí tiše do ucha. Zase ji zvedl a posadil vedle sebe.

„Uprav si šaty,“ přikázal. „Brzy přistaneme.“

Jakmile vystoupili z Čajky, zavedl ji přímo ke svému nejvyššímu eunuchovi a beze slova ji u něj nechal. Valentina tiše stála před tou ebenovou horou masa, které se říkalo Hammid. Před stvořením, o němž se dozvěděla v průběhu léta, člověkem, který byl uctíván všemi obyvateli vezírova domu. Všichni se ho ovšem zároveň i báli. Seděl na divanu v okázalých oranžových šatech protkávaných zlatem a svou mohutnost ještě podtrhl obrovským zlatým turbanem, sepnutým vpředu velkou černou perlou.

Z nehybného obličeje na Valentinu zíraly dvě hluboké temné oči. Nevstal.

Valentina, která již podobnému chování přivykla, se svlékla donaha a zůstala před ním stát ozdobená pouze svými šperky. Zírala na J-lammida stejně opovážlivě jako on na ni.

Všimla si, jak mu přes obličej přelétl téměř neznatelný náznak úsměvu. Pak promluvil: „Jsi hrdá, Nakš. Příliš hrdá, obávám se. Ale ženy oplývající tvou nadpozemskou krásou jsou hrdé vždy — zejména ženy ze západu.“ Pomalu po ní klouzal pohledem a bedlivě si ji prohlížel. „Zvedni ruce nad hlavu, Nakš,“ rozkázal. „Uchvatné! Naprosto úchvatné!“ mumlal nezřetelně, když jí vystoupila vpřed oblá ňadra s rozkošnými růžovými bradavkami. „Jen jednou v životě jsem viděl ňadra, která by mohla soupeřit s tvými, Nakš. Obrať se.“ Valentina úplně ztuhla vzteky a pomaličku se před ním otáčela.

Flammid si tiše broukal uznalé poznámky. Když se k němu zase otočila obličejem, řekl: „Klekni si tady přede mnou, ať se tě můžu dotknout. Já jsem, jak vidíš, příliš velký, než abych dokázal vstát bez pomoci. Chci, aby naše první setkání bylo zcela soukromé, protože vím, že před ostatními by ses necítila příjemně.“

Valentina před Hammidem poklekla. „Jsi až příliš laskav, můj pane Hammide,“ řekla ledovým hlasem.

„Cha! Cha!“ zalykal se smíchy nejvyšší eunuch. „Jazyk jako břitva.

A stejně pohotový mozek. Výborně! Mého pána už ty

poddajné krásky z harému poněkud nudí. Ty nám přineseš do naší letní zahrádky chladný, ledový závan.“ Při řeči zkoumal rukama zcela věcně celé její tělo. „Vynikající! Vynikající!“ vykřikoval. „Pleť máš naprosto dokonalou, hebkou jako satén a pevnou jako čerstvě dozrálá broskev. Obrať se,“ přikázal a když poslechla, přejel jí rukama po zádech. „Máš skvostnou postavu,“ přikývl uznale. Pak jí náhle prsty roztáhl půlky. „Tvá brána Sodomy,“ začal tázavě.

„Vstoupil už do ní někdo, Nakš?“

„Cože?“ S nejvyšším úsilím se ovládala, aby se při této zcela nové a neočekávané prohlídce neroztřásla od hlavy až k patě.

„Strčil ti manžel někdy přirození do zadnice?“ zeptal se eunuch přímo.

„Nikdy! Zbláznil jste se?“ vykřikla. „Který muž by dokázal něco takového udělat?“

„Je to rozkoš, jíž se muži oddávají často, zejména v naší části světa.“ Náhle zastrčil Valentině do zadnice prst.

„Ne!“ zalapala po dechu, vykroutila se mu a obličej jí celý hořel studem.

Okamžitě svou potupnou prohlídku přerušil. „Výborně! Jsi tam tedy panna. Hned vydám rozkazy, abys byla připravena našeho pána přijmout do tohoto otvoru, protože on má takové hrátky nesmírně rád!“

„Nikdy! To nikdy nedovolím!“ vykřikla divoce Valentina.

„O dovolování tady, Nakš, nerozhoduješ. V prvních týdnech budeš poučována, jak máš pána tímto způsobem přijmout. Musíš to udělat, kdykoliv po tom zatouží. Musím mu říct, že tě připravujeme. Teď vstaň a oblékni se. Zavolám eunucha, který tě odvede do tvého pokoje, protože Šakir se zatím ještě z Ostrova nevrátil.

Vezír vydal rozkaz, abychom pro tebe připravili překrásný budoár. Kromě Sakira ti bude sloužit šest otrokyň. Máš nesmírné štěstí.“

„Stejně nesmírné jako měla Incili, můj pane l-lammide?“ zeptala se, když se oblékala.

„Co ty víš o Incili?“ naléhal na ni.

„Bylo by od vás moudré, kdybyste na ni myslel, můj pane Hammide,“ řekla provokativně Valentina a pak se ovládla. Nesmí vytrubovat do světa své záměry!

Nejvyšší eunuch káravě pokýval hlavou. „Dávej si pozor, Nakš,“

řekl varovně. „Já se pletu v úsudku o ženách jen zřídka. A když

udělám chybu, nikdy ji nezopakuji. Pro tebe by bylo moudré si to zapsat za uši, krásko.“

Valentina se kousla do rtů, aby z nich nevypustila ostrou odpověď, která se jí drala na jazyk.

Hammid se usmál. „Výborně. Víš, jak si dávat pozor na pusu.“ Natáhl ruku a udeřil do malého mosazného gongu svým obrovitým těžkým zlatým prstenem. Okamžitě vstoupil mladý eunuch.

„Doporovoď lady Nakš do jejího budoáru, Yussefe a dohlédni na to, aby ji dámy mezi sebe přijaly příznivě.“

14

Sultána Latífa konečně viděla manželovu nejnovější konkubínu

— nesmírně krásnou ženu s hedvábnými tmavými vlasy a očima jako nejprůzračnější ametysty. Spatřila ji v lázni a okamžitě zalitovala, že její tělo pomalu stárne, na rozdíl od skvostného těla mladé dívky, na kterém hlavně ještě nebyly stopy po těhotenství. Pojmenovali ji správně. Nakš — Krásná. Sultána Latífa se cítila ve společnosti hrdé Nakš nepříjemně a její přímý pohled ji uváděl do rozpaků. Nakš odmítala veškeré projevy přátelství, dokonce i od Gúlfem, Hazad a Säh, s nimiž strávila léto. Jen s největšími výhradami snášela svých šest roztřesených služebných a ctižádostivého Šakira, svého osobního eunucha. I když se Latífa s Nakš necítila dobře, nemohla neobdivovat její zjevně pevný charakter.

Přesto se však musela ujistit, zda je Nakš skutečně Angličanka — lady Barrowsová. Pokud Cica opravdu ztratil hlavu natolik, že unesl sultánovu nevlastní sestru, pak ta žena musí být navrácena ke svým přátelům dříve než se vezír dostane do nepředstavitelných obtíží.

S těmito myšlenkami se Latífa dvě odpoledne za sebou poté, co se Nakš objevila v paláci, procházela plnými lázněmi. Shluky rozpovídaných koupajících se žen se před ní okamžitě rozestupovaly. Byla sultánovou sestřenicí, osmanskou princeznou a navíc manželkou jejich pána. Kromě toho měla funkci vládkyně harému.

Náhle se jakoby náhodou zastavila přímo před nádhernou Nakš. Sakir na Nakš okamžitě syknul a její otrokyně se vrhly na podlahu. Nakš se zdvořile uklonila až do pasu. Protože jí ještě nikdo oficiálně vezírovu manželku nepředstavil, mlčela.

„Jsem sultána Latífa,“ promluvila princezna. „A ty jsi Nakš, nová favoritka mého manžela?“

„Ano, paní.“ Měla elegantní kultivovaný hlas.

„Jaké jsi národnosti, Nakš?“

„Jsem Angličanka, paní,“ odpověděla Valentina.

„Dávej dobrý pozor, já ti pomohu,“ zašeptala náhle tiše anglicky Latífa. Valentinu tím překvapila, ale podařilo se jí údiv dokonale skrýt.

„Co říkala princezna?“ zapištěl Šakir, když od nich sultána Latífa odešla a zmizela z lázní pryč.

„Pouze mě zdravila v mém rodném jazyce, ty ropucho,“ řekla Valentina jedovatě. „Překvapuje mne její laskavost. Poprvé od mého únosu se ke mně někdo choval hezky.“ Ohlédla se po princezně s neskrývaným obdivem, čímž zřejmě Sakírovy obavy zaplašila.

Sultána Latífa se vrátila se svým doprovodem do skvostně zařízených komnat. „Dnes odpoledne je venku velice hezky. Myslím, že bych měla navštívit svou mladší dceru, které se nedávno narodilo děťátko,“ oznámila. „Připravte mi nosítka.“ Sluhové jí spěšně vyhověli.

Na nádvoří se setkala s manželem. Zeptal se jí: „Kam se chystáš, holubičko moje?“

„Je tak krásně, že jsem se rozhodla navštívit naši dceru Hale a našeho posledního vnoučka,“ řekla mu.

„Oba je ode mne pozdravuj,“ odpověděl paša Cicalazade, „a vyřiď Hale, že jsem s ní nesmírně spokojen. Čtyři synové za pouhé tři roky manželství, to není nic snadného. Kéž by se podobně Činily i ženy našich synů!“

„A co budeš dělat v tomto překrásném odpoledni ty, můj pane?“ zeptala se ho.

„Neviděl jsem se s Nakš od chvíle, kdy jsem ji přivezl do paláce. Sultán v posledních dnech vyžaduje veškerou mou pozornost a čas. Já vím, je pátek, má holubičko, ale vadí ti to?“

Pátek byl dnem, který korán vyhrazoval pro první ženu, ale Latífa s manželem intimně nežila již několik let. Sultána totiž ve skutečnosti nacházela mnohem více rozkoše u své oblíbené otrokyně než u manžela, který ji navštěvoval o pátečních večerech jen aby se pořádně prospal po šesti nocích plných vášně.

„Jistěže nevadí, můj pane,“ odpověděla mu. „Jsem ráda, že tě znovu vidím opravdu uchváceného nějakou ženou. Poslední dobou tě tvůj harém poněkud nudil.“

Uchopil ji za ruku, zvedl ji ke rtům a políbil. „Jsi ta nejlepší žena,

kterou si člověk může přát, holubičko moje,“ řekl jí.

„Ale ne, Cico,“ řekla tiše. „Jsem to já, kdo je šťastný, jakého má skvělého manžela, který mi dal pět nádherných dětí, od

nichž máme nyní vnoučata. Za nimi mohu v tak nádherných podzimních odpoledních jezdit na návštěvu.“ Když jí pomáhal do nosítek, rozesmála se.

U Hale zůstala asi dvě hodiny, obdivovala malého Aliho a vybalovala sladkosti a malé hračky pro jeho žárlivé starší bratříčky, kteří byli sami ještě dost malí. Mamud a Murad, dvojčata, měli něco málo přes dva roky a Orkhanovi byl rok. Všichni byli, díky Alláhovi, silní a zdraví. Latífa si pomyslela, že její dcera vypadá narozdíl od dětí poněkud unaveně.

„Nějakou dobu si těhotenství odpusť,“ varovala ji. „Ztrácíš veselý výraz. Ferhad by si mohl vzít jinou a hezčí ženu.“

„Ať si vezme,“ odpověděla lehkovážně Hale s typickým fanfarónským tónem, který zdědila po otci. „Stejně vždycky zůstanu jeho první ženou a matkou čtyř jeho nejstarších synů. Já bych další ženu jen uvítala — alespoň bych měla čas na sebe. Ferhad se ke mně chová jako jelen v říji.“

Sultána Latífa se trošičku zamračila. „Nezapomeň, že jsi osmanská princezna,“ řekla. „Musí tě požádat o svolení, pokud bude chtít druhou ženu. A dávej si pozor, ať v ní nezískáš vážnou konkurenci.“

„Konkurence může být kdokoli, matko, i nějaká bezvýznamná konkubína. Jako jeho zákonná žena však mám nejen jisté postavení, ale i právní nárok na ochranu,“ řekla Hale.

„Je všechno v pořádku?“ ptala se polekaně Latífa.

„Ale jistě. Všechno je vynikající,“ rozesmála se její dcera. „Jsem zkrátka jen unavená.“

Sultánu Latífu tím uklidnila, takže mohla odjet z dceřina domu s lehkým srdcem. Přikázala svým nosičům, ať zamíří zpět do paláce. Náhle se jakoby z náhodného popudu rozhodla jinak a když míjeli ulici, vedoucí nahoru do ghetta, zavolala na nosiče, ať zastaví.

„Ještě je brzy,“ řekla zamyšleně. „Navštívím Ester Kiru.“

Když se Sarai Kira dozvěděla o jejím příchodu, vyšla spěšně na nádvoří paláce, aby princeznu přivítala. Nedokázala skrýt překvapení i radost.

„Proč jste neposlala někoho se zprávou o svém příchodu, má princezno?“ zeptala se Sarai.

„Byla jsem na návštěvě u své dcery Hale,“ řekla Latífa místo vysvětlení, „a protože odpoledne příliš nepokročilo, rozhodla jsem se

navštívit svou dávnou přítelkyni Ester Kiru. Doufám, že jsem vám nezpůsobila nějaké nepříjemnosti, Sarai Kiro.“

„Ne, ne, madam, vůbec ne. Pro nás je vždycky ctí, když navštívíte náš palác. Pojďte, zavedu vás k Ester. Bude mít z vašeho příjezdu ohromnou radost. Obávám se však, že už určitě ví, že jste tady. Ester v naší domácnosti ví vždycky o všem jako první,“ zasmála se.

Princeznini nosiči si dřepli do stínu nádvoří a jejich paní zmizela v paláci. Podávali si oříšky, soustředěně je louskali a přežvykovali. Sloužit u sultány Latífy bylo příjemné, nedělala jirn problémy a měla laskavé srdce.

Sarai Kira odvedla hosta k paní domu a odešla. Princezna pohodlně usedla do podušek, otrokyně přinesly občerstvení a pak Ester Kira poslala všechno služebnictvo pryč, jak bylo jejím zvykem, aby mohly nerušeně hovořit. Ester přešla okamžitě k věci.

„Máš pro mne nějaké zprávy, mé dítě?“ V tmavých očích se jí zračila zvědavost.

„Mělas pravdu, Ester Kiro. Cica opravdu tu Angličanku má,“ řekla princezna tiše.

„No tedy, to je ale drzoun, ten tvůj manžel!“ neubránila se Ester Kira a černé oči jí obdivně zářily. Pak obrátila znovu pozornost k princezně. „Jsi si naprosto jistá?“

„Setkala jsem se s ní v lázni a zeptala jsem se, jaké je národnosti. Rekla, že Angličanka. Je nesmírně elegantní a má velmi chladné vystupování, Ester Kiro. Určitě si budeš pamatovat, že má sestřenka Incili mě naučila trochu anglicky. Mé setkání s Angličankou, které Cica říká Nakš, bylo velmi krátké, ale vzpomněla jsem si natolik na anglická slovíčka, abych Nakš dokázala říci ‚Dávej pozor, já ti pomohu.‘ Pak jsem se svým doprovodem odešla. Ale zaslechla jsem eunucha Sakira, jak se nervózně ptá, co jsem říkala. Nakš nehnula brvou. Chladně ho odbyla tím, že jsem ji pouze pozdravila v jejím rodném jazyce, jakoby má slova pro ni neměla pražádný význam.“

„Výborně! Výborně!“ řekla uznale Ester Kira. „Nezlomil ji tedy, přestože ji drží v zajetí. Obávala jsem se, že po tom, co celé léto musela vycházet vstříc všem jeho touhám, bude zlomená.“

„Ne, Ester! Je silná, stejně jako má sestřenka Incili. Cítím z ní stejnou ocelovou povahu. Kromě toho konkubíny, které s ní strávily léto na ostrově, mi prozradily, že Cica se rozhodl jí nezmocnit, dokud k němu nepřijde ona sama, z vlastní vůle, což se však nestalo! Své rozhodnutí porušil den předtím, než ji odvezl do paláce. Ostatní poslal napřed a násilím pak donutil Nakš, aby mu byla po vůli. Ale ani to nezlomilo její hrdost.“

380

„Zítra,“ oznámila náhle stařena, jako by mluvila sama pro sebe.

„Zítra?“ zeptala se udiveně sultána Latífa.

„Musíme ji unést zítra.“

„Ester Kiro! Něco takového je nemožné!“ vykřikla princezna. „Nic není nemožné, mé dítě, zejména ne tehdy, dokud jsme

to nevyzkoušeli. Pokud jeden pokus selže, je třeba učinit další,“ řekla matriarcha rozhodně. „Lady Barrowsová je nyní v paláci tvého manžela třetí den, nemám pravdu?“ Latffa přikývla. „Vezír se opájí pocitem jistoty — má ji ve svém domě a ví o všech jejích pohybech. Proto je tedy nejvhodnější doba k úderu. Když jej nikdo nečeká.“

„Hammid je vždy ve střehu,“ řekla tiše sultána Latífa. „Nezapomněl na Incili a vůči Nakš je velmi nedůvěřivý, protože ona se ho ani nebojí, ani mu neprokazuje patřičnou úctu. Vydal rozkaz, že Nakš nesmf opustit harém a nesmí odejít do jiné části paláce. Má jedenkrát denně povolenou procházku po harémových zahradách, které jsou obehnány zdf, ale pouze v doprovodu Sakira a šesti služebných přidělených výhradně k jejím službám. Všechny jsou pod pevným Hammidovým područím. Hlásí mu každý její pohyb.“

Stařena se zasmála. „Zítra se náš oddaný, pečlivý a opatrný Hammid bude muset rozpůlit, milá princezno, protože zítřek je den, kdy obvykle jezdívá na trhy s otroky. Dobře víš, že by nikomu jinému nedovolil vybírat ženy pro harém tvého manžela. V tomto spoléhá výhradně a pouze na svůj úsudek.“

„Ale on od léta na žádném trhu s otroky nebyl, Ester Kiro. Proč podle tebe půjde zrovna zítra?“ ptala se sultána Latífa.

„Ještě před třemi dny, má princezničko, nevěděl Hammid o nové zajatkyni tvého manžela vůbec nic. Jen z druhé ruky. To, co zjistil sám, ho dozajista nepotěšilo. Ta Angličanka je hrdé stvoření a nikdy se nestane jeho spojencem — a pokud není jeho spojencem, je jeho nepřítelem. Hammid se tedy bude snažit zmírnit nebo zlikvidovat její vliv na vezíra a k tornu použije jiné, stejně nádherné a daleko poslušnější dívenky.

Zítra přiveze Kara Au, náš nejvýznamnější kupec s otrokyněmi, který kupuje pouze ty nejlepší a nejvýjimečnější krasavice, speciální zásilku. Ali Ziya, sultánův Aga Kisler, byl na tuto dražbu také pozván. Stejně tak Hamrnid. A on určitě půjde, má princezno, protože se proslýchá, že na trhu ještě nikdy nebyly tak překrásné ženy pod jednou střechou.

Osobně tě mohu ujistit, že na těch klepech je něco pravdy. Ptáš se, proč? Již několik týdnů hledají vyslanci rodiny KirŮ pohledné

nevinné panny právě za účelem této výjimečné dražby. Naši tatarští přátele v Kaffě nám prodali své nejlepší zajatkyně a bylo jim vskutku královsky zaplaceno. Čerkeské a gruzínské trhy s otroky byly pročesány tak dokonale, že na nich nezůstala jediná krasavice. V Alžírsku naši kupci získali nejvýjimečnější krásky zajaté berberskými kapitány. A všechny tyto ženy jsou nyní v Istanbulu

u Kary Aliho, který je čistě náhodou naším dlužníkem.

A protože o této záležitosti pomlčí a navíc získá provizi ze zítřejš dražby, dluh zanedlouho bezesporu splatí. Z dražby získá

tolik peněz, že mu vystačí na přepychový život. Zaslouží si ho. Hamrnid a Ali Ziya určitě nakoupí skvostné krásky pro harém svých pánů a nepochybně se budou snažit při dražbách jede druhého předběhnout. Tak či onak, zítřejší odpoledne bude

pro Hammida velmi uspokojivé až do chvfle, kdy se vrátí do vezírov paláce a zjistí, že Nakš unikla.“

„Ale jak, Ester Kiro? Jak může uniknout, když ji tak dokonal hlídají?“ Sultána Latffa se tvářila ustaraně.

„Do harému přece mají přístup ženy prodávající exkluzívní zboží ne? Právě v tomto okamžiku, když spolu hovoříme, je vyjednáván povolení pro skupinku žen, které zítra odpoledne navštíví harém Nepochybuji, že svolení dostanou, protože Hamrnid dobře ví,

že dívenky v harému se nejlépe zabaví nákupy, když on bude pryč. Kromě toho dostane za každou obchodnici tučný úplatek.

Zítra tedy do harému přijde nabízet své zboží asi osm žen.

Nikoho ani nenapadne je počítat a kromě toho obchodnice odejdo ve dvou skupinkách, aby případné pozorné strážce zmátly.

Mezi obchodnicemi bude i Sabra, manželka mého pravnuka Leviho. Právě je těhotná, takže její objemná postava nebude nija

zvlášť nápadná. Ona však pod šaty ponese jeden černý jašma a závoj navíc. Stejný oděv, v jakém přijdou ostatní ženy.

Je nutné vytvořit situaci, která by odvedla pozornost ostatních

) od lady Barrowsové. Ta se v nestřeženém okamžiku obleče do jašrnaku a odejde s první skupinkou obchodnic, mezi nimiž bude i Sabra. Sabra přivede lady Barrowsovou přímo k nám, do Balaty. Jakmile se setmí, odebere se lady Barrowsová na svou loď, která ihned vypluje.

Tvůj manžel se do paláce nevrátí dřív než zítra odpoledne, protože má v Yeni Serai schůzku se sultánem. Poslední dobou mezi obyvatelstvem vzrůstá nespokojenost kvůli měnové krizi.

Je velmi pravděpodobné, že se vezír vrátí domů dost pozdě

a jakmile přijde, jen stěží polapí svého uprchlíka, protože se ne-

může veřejně přiznat, že lady Barrowsovou unesl. To vše bude pracovat pro nás. Dříve než se rozhodne o tom, co vlastně udělat, bude lady Barrowsová již dávno z Istanbulu pryč.“

„Ester Kiro, ty mě udivuješ,“ pronesla obdivně sultána Latífa. „Jak, prosím tě, můžeš být pořád o všem tak dokonale informovaná? Že se má manžel zítra setkat se sultánem a… — jaká měnová krize? Co to je za krizi? Co se děje s měnou?“

„Proč bys zrovna ty měla něco vědět o měnové krizi?“ potřásla hlavou stařena. „Tvého manžela nijak neohrožuje a on se navíc dokonale stará o všechny tvé potřeby. Obyčejní lidé takové štěstí nemají. Sultánova hrabivost a lakota jeho matky nejsou žádným tajemstvím, má princezno. Jejich hamižnost dosáhla zkázonosného vrcholu.

Již celé měsíce jsou všechny zlaté, stříbrné i měděné mince, které procházejí státní pokladnou, devalvovány. Existují speciálně najatí otroci, kteří z nich stříhají malé částečky, takže většina mincí, které jsou nyní v oběhu, nemá správnou váhu. Důsledkem toho všichni kupci váží mince, jimiž se jim platí. Věc, která dříve stála dinár, může nyní stát dva až tři, pokud mince nemají správnou váhu. Lidé se bouří. Minulý týden již dokonce proběhlo před Yeni Serai několik protestních shromáždění. Mám podezření, že právě proto byl vezír předvolán na zítřejší schůzku se sultánem.“

„Velkolepé!“ vykřikla sultána Latífa. „Můj bratránek dělá se svou matkou tak ostudné věci? Vůbec se lidem nedivím. Také bych byla pobouřená. Pokud chleba dříve stával jedinou minci a někdo zkrátka víc nemá, pak musí být hrozné dívat se, jak děti hladovějí, aby sultán získal víc zlata. Cožpak se s tím nedá nic dělat, Ester Kiro?“

„Je nutno znehodnocené mince znovu přerazit, má princezno, ale to se musí udělat rychle. Právě nyní, když lidé začínají reptat. Sultán si přece nemůže dovolit ve vlastním hlavním městě anarchii. Jak ale znám Mehmeda, určitě najde způsob, jak vše vyřešit, aniž by přišel o jediný měďák.“ Stařena se uchichtla. „Teď bych ti ale ráda ukázala Leviho ženu, abys ji zítra poznala. Nechci, aby se jakkoliv předváděla — upoutala by pozornost. Všechny obchodnice si zítra musejí být podobné jako vejce vejci, aby žádná bystrozraká dívenka snažící se zalíbit 1-lammidovi nic nepoznala. Ani ctižádostiví eunuši si nesmějí všimnout ničeho, co by je případně mohlo vyzdvihnout na vyšší příčku v palácové hierarchii.“

Ester Kira tleskla. Na její znamení přišla stará služebná. Matriarcha na ni kývla, služebná se uklonila a vyšla z místnosti, aby

384

se za okamžik vrátila s mladou dívkou. Dívka nic neříkala, jen se princezně zdvořile uklonila. „Budeš si ji pamatovat, sultáno Latífo?“ zeptala se Ester Kira, když služebná s mladou ženou odešly.

„Budu,“ zazněla rozhodná odpověď.

„Výborně! Teď již musíš jít, jinak bude tvá návštěva vypadat příliš dlouhá,“ řekla stařena. „Mnohokrát ti děkuji za pomoc, sultáno Latífo. Vždycky jsme se přátelily. Nerada bych viděla, aby vezír přišel o všechno jen kvůli svému chtíči.“

„V tom s tebou vřele souhlasím, Ester Kiro,“ odpověděla princezna.

„Ta Angličanka je jako dýka vyrobená z nejlepší kalené toledské oceli. Cica by od ní nikdy nedostal to, po čem touží, a nakonec by si to musel uvědomit. Ani si nechci představit, co by s tou ubohou ženou ve svém hněvu a zklamání udělal. Nerada bych měla na svědomí nevinný život a pokud ti nepomohu, hudu mít na svědomí právě ji.“ Sultána Latífa vstala z pohovky. „Sbohem, drahá Ester Kiro,“ loučila se. „Brzy se na tebe přijdu zase podívat. Velmi brzy.“ S úsměvem se ke stařeně sklonila a políbila ji.

Ester Kira sledovala sultánu Latífu odcházet. Pak zavolala na svého eunucha: „Jakobe! Kde vězíš, ty budižkničemu? Máme spoustu práce!“

V okamžiku, kdy princeznina nosítka zamířila z kopce dolů k vezírovu paláci ve městě, vezír sám si užíval odpoledne v ložnici své favoritky.

Už stačil zjistit, že se chová mnohem vstřícněji, když není ve společnosti ostatních žen a protože tak lépe ukájela jeho touhy, dovolil jí tuto malou výsadu. Malá koupelna přímo naproti její ložnice jim poskytovala dokonalé soukromí, v němž ze sebe mohli smýt únavu po každém milování. Zmocnil se jí za posledních několik hodin mnohokrát a pokaždé ho uspokojila zase o něco více než předtím, i když se mu neoddávala snadno.

Zbožňoval její hrdost, protože dodávala jejich hrátkám pikantní příchuť. Byla divoká. Zmocňoval se jí s největšími obtížemi.

Uvědomil si, že žádná žena, se kterou kdy byl, dokonce ani jeho milovaná Incili, ho nepřitahovala tak magickou silou jako Nakš. Od těch dob, co IndIi ztratil, ho ženy nudily a už nedokázal podávat tak skvělé výkony jako kdysi. Byl unavený. Znuděný. Vyčerpaný.

S Nakš se v něm znovu probudil nesmírný chtíč, nacházel nové rozkoše. Nakš měla jazyk ostrý jako břitva, ale on pro něj měl lepší využití, než mluvení. Beztak mu stále jen spílala a neskrývala své opovržení.

385

Donutil ji, aby si před ním klekla a podle přesných pokynů ho laskala jazykem. Stál nad ní a zpod přivřených víček sledoval, jak ho ukájí. Přitom jí hladil nádherné tmavé vlasy a čekal na chvíli, kdy ji v té rozkošné činnosti přeruší. Jakmile ten okamžik nastal, donutil ji, aby si lehla na kraj postele a on ústy a jazykem ukojil její touhu.

Valentina cítila, jak jí svírá hýždě silnými prsty víc a víc. Pohyboval jazykem sem a tam, přejížděl její malý klenot a ona si do krve rozkousala rty, aby zdusila své výkřiky, ale nakonec, jako vždy, podlehla. Ten neodbytný jazyk jí zkoumal růžové okraje stydkých pysků a pohyboval se stále blíže k té štěrbince, až se do ní zabořil. Paša k ní pevně přitiskl ústa a sál její perličku, až se svíjela rozkoší. Jakmile vycítil, že se blíží ke svému vrcholu, vztyčil se, prudce do ní zabořil penis a divoce se zmítal sem a tam, dokud Valentina nezačala křičet. Zmocnilo se jí neskutečné vyvrcholení, které ji však uvádělo v zoufalství, protože ho nechtěla. Paša Cicalazade při svém orgasmu vítězoslavně zaryčel a pak bezvládně upadl na její vyčerpané tělo.

Zůstal s ní až do hluboké noci. Odešel jakmile se objevil měsíc. Valentina před Sakirem a svými služebnými předstírala, že spí, aby se mohla rozplakat. Vzlykala déle než hodinu a vzlyky tlumila polštářem. Nikdy nepřipustí, aby poznal skutečnou hloubku její bolesti. Nikdy!

Valentina věděla, že musí pašovi Cicalazadovi a jeho chtíči co nejdříve uniknout. Netušila, jak dlouho ještě vydrží být středem jeho zájmu. Co měla vezírova nádherná žena odpoledne na mysli?

Cožpak jí opravdu může pomoci? Jak se, pro všechno na světě, mohla naučit anglicky? přemítala Valentina. Věděla vůbec, co ta slova přesně znamenají?

Zhluboka se nadechla, aby uklidnila své rozrušení. V tom vyčerpání viděla všechno černě a měla pocit, že již nedokáže nic překonat.

Musí se vyspat. Ráno bude schopná uvažovat jasněji. Zítra musí nějak vymyslet způsob, jak se dostane k vezírově manželce. Musí si s ní promluvit, jinak se nikdy nedozví, co princezna svými slovy myslela.

Šakir věděl, jak byla Nakš předchozího odpoledne a večera zaměstnaná, a proto dal jejím služebným příkaz, aby ji nebudily. Před polednem se však rozestavěly kolem její postele a vzrušenč výskaly a brebentily. Valentina z jejich žvatlání vyrozuměla, že odpoledne přijdou do harému obchodnice s luxusním zbožím

Princezna, sultána Latffa, zve lady Nakš, aby se k ní a vezírovým ostatním favoritkám přidala a něco si také koupila.

„Vezír pro tebe nechal obzvlášť velký pytel zlatých dinárů, my-

lady,“ řekl hrdě Šakir. Věděl, že jeho slova slyší spousta uší, takže se hned začnou roznášet klepy po koupelnách, přes služebné až

k ostatním harémovým dívenkám, takže jemu a jeho svěřenkyni budou všichni závidět. Zvedl obrovsky váček z rudého hedvábí a potřásl jím. K radosti otrokyň v něm hlasitě cinkaly mince.

„Kde je můj pán Cica?“ vyptávala se Valentina. Rozhodla se, že princeznino pozvání přijme a nechtěla si kazit odpoledne ohavnými hrátkami s vezírem.

„Pán odjel do Yeni Serai, mylady. Sultán se rád se svým prvním vezírem radí. Náš pán se určitě nevrátí dřív než těsně před půlnocí.“ Valentina pocítila nesmírnou úlevu. S vědomím, že se vyhne vezírově nepříjemné pozornosti, si užije příjemný den. Brebentící služebné jí přinesly ovocnou šťávu a vypeckované sladké zelené hrozny, krásně naservírované na kopečku kyselého jogurtu. Přinesly i čerstvě upečený chléb s medem. Valentina všechno s chutí snědla. Pořád měla nesmírnou chuť k jídlu. Dobrý Bože, modlila se, ať nejsem těhotná!

Pak ji rychle zahnaly do lázně, kde v hloučcích postávaly všechny ženy z vezírova harému a probíraly poslední novinky. Většinou se nesměly zúčastnit nákupů u princezny, protože nebyly dostatečně důležité. Obchodnice pochopitelně přijdou i za nimi, ale přinesou jiné zboží než vezírově ženě a favoritkám. I tak je to lepší než nic. Závistivě obracely pohledy k nové favoritce, která vešla do lázní následovaná svým nadutým eunuchem a šesti služebnými. Zatím se žádné z nich nepodařilo k Nakš přiblížit. Doufaly však, že se to nakonec některé z nich podaří, aby se dozvěděly o záhadné ženě trochu víc. Od eunucha toho moc nezjistí a její osobní služky ji samy pořádně neznaly. Jen Gülfem, Hazade a Säh, které s Nakš strávily léto na ostrově, jim mohly něco prozradit, ale ty pouze tvrdily, že je Nakš tvrdohlavá a příliš sebevědomá. No jistě, ale kdo by měl mít k sebevědomí větší právo než ona? Cožpak nestojí na nejvyšší příčce žebříčku pánovy obliby? Některé se tedy usmály a uklonily, když je Nakš míjela, ale ona je ignorovala.

Jakmile Valentinu vykoupali, znovu ji zahnali do ženské části paláce, kde měla komnatu. Tam jí připravili oblečení. Světle červené pantalony se zlatými kotníkovými manžetami pošitými

386

granáty. Blůzku měla ze světle zlaté průhledné látky, přes ni vestičku z rudého a zlatého hedvábí, lemovanou zlatými třásněmi. Domácí pantoflíčky s legračně zvednutými špičkami byly také ze šarlatového hedvábí.

Sakir spletl Valentině tmavé vlasy do jednoho copu a ten ozdobil zlatými stuhami. Cop jí pak provlékl skrze zlatý čepec, který měla posazený na temeni. Vlasy jí z něj padaly až do poloviny zad. Kolem pasu jí zručně uvázal zlatou šerpu. I ta měla třásně a na konci každé třásničky visel malý drahokam.

Když ji Sakir zdobil všemi šperky, Valentina protestovala:

„Dnešní odpoledne je výhradně pro dámy, ty ropucho! Proč na sobě musím mít všechny ty cetky?“

„Cožpak jsi přišla o rozum, má paní Nakš‘?“ podivil se, ale ani v nejmenším se nenechal vyvést z míry. „Cím krásnější klenoty budeš mít, tím více dáš najevo, jak tě vezír miluje. I ostatní budou ověšeny šperky, ale takové diamanty, jako máš ty, nenosí nikdo, snad kromě sultány Latffy. Všichni ti budou závidět!“ Valentina ho nechala na pokoji. Tvrdě si však prosadila, aby s ní nechodily chichotající se služky. Jejich zklamání trochu utišila tím, že každé dala zlatý dinár. Sakir nespokojeně mlasknul. „Určitě to hned utratí za hlouposti,“ říkal vyčítavě. „Zádná z nich nikdy předtím neviděla tolik peněz najednou,“ káral Valentinu pištivým hláskem.

„Proč se staráš o to, jak mé služky utratí své peníze, ty ropucho?“ pronesla chladně. „Cožpak se nesmějí zúčastnit odpoledne s obchodnicemi a jejich zbožím? Já se hudu bavit se sultánou Latífou a ty, hnusná ropucho, budeš sedět v Hammidově komnatě na hedvábném divanu nejvyššího eunucha a budeš snít o tom, jak si jednoho dne nazuješ své ohavné nohy do jeho trepek.“ Trefila se přesně do černého. „Já ti to ale nechci upírat, ropucho,“ pokračovala Valentina. „Všichni máme své malé sny.“

Služky dostaly volno a Valentina následovala Sakira přes chladné, šeré chodby harému do nádherných komnat sultány Latífy. Tam ji eunuch zanechal, protože ho Hammid pověřil dozorem nad vezírovým harémem v době své nepřítomnosti a Šakir skutečně chtěl strávit odpoledne sněním o své zářné budoucnosti.

Salón sultány Latífy byla překrásná komnata se stěnami obloženými dřevem z ovocných stromů, zdobeným bohatě zlacenými římsami. Uprostřed stála obrovská fontána tvořená třemi mísami z čistě tyrkysových a jasně bílých kachlíků. Z horní mísy pomalu stékala lehce navoněná voda až do hranatého bazénku,

388

jehož široký okraj se dal použít jako lavice. Z té bylo možno obdivovat krémově žluté lekníny na hladině.

Po celé místnosti byly rozestavěny žluté a bílé porcelánové žardiniéry s keříky zlatých růží a bílého jasmínu, kvetoucího i v zimě. Ve dvou rozích stály krby s ozdobnými kónickými komíny z tepaného zlata, díky nimž se v místnosti udržovalo teplo. V krbech hořelo cypřišové dřevo a vydávalo příjemnou vůni. Na tlustých zelených a zlatých předložkách se rozvalovaly kočky s dlouhými chlupy — bílé, černé i mourovaté, ale všechny měly stejně krásné kulaté oči. Ze stropu visely klece s pestrobarevnými zpívajícími ptáčky. Kočky byly příliš tlusté a spokojené, než aby se jimi nechaly vyvést z klidu.

Bezpočet divanů a sedaček pokrývaly hedvábné potahy posázené drahokamy a brokátové látky s nádhernými vzory. Všude ležely saténové podušky a sametové polštáře. Na zlatých řetězech visely rubínové lampy. V salónu stály stolky z vzácného dřeva, umělecky vykládané perletí a zářivými polodrahokamy. V jednom rohu seděla skupinka hezoučkých hudebnic, které tiše hrály.

Sultána Latífa spatřila Valentinu vejít a zavolala na ni: „Pojď, má lady Nakš, a přidej se k nám.“ Jakmile Valentina přistoupila k princezně blíž, promluvila znovu: „Ještě ses neseznámila s ostatními favoritkami mého manžela.“ Postrčila dopředu ženu

v růžovém. „Toto je lady l-latijeh.“

Hatijeh, se vzpurně našpulenými ústy, bledou slonovinovou pletí a modročernými vlasy, nepatrným pohybem na Valentinu kývla. Její pohled jasně naznačoval, že nepovažuje Valentinu za natolik důležitou, aby na ni jakkoli plýtvala energií.

„A toto je lady Ešmahan, má drahá,“ pokračovala sultána Latífa. Rozkošné stvoření s krásnou tvářičkou, temně zlatými vlasy a půvabnýma jasně modrýma očima se přátelsky usmálo. „Ať jsi zde stejně šťastná jako my ostatní,“ promluvila zvonivým hláskem.

„Samozřejmě, že Gúlfem, Säh a I-Iazade již znáš. Tys s sebou nepřivedla své služebné, Nakš? Vždyť víš, žes mohla.“

„Ty hloupé husičky mě rozčilují,“ řekla Valentina chmurně. „Dala jsem každé dinár a dovolila jsem jim jít odpoledne do harému.“

„Podle mě jsi až příliš štědrá,“ podotkla Hatijeh, která byla proslulá svou lakotou.

„Můj pán Cica je štědrý ke mně, tak mohu být štědrá i já k jiným,“ neodpustila si Valentina rýpnutí. „Cožpak k tobě nikdy štědrý nebyl?“

389

„Jak vidím, je na těch klepech něco pravdy,“ nerozpakovala se Hatijeh s protiútokem. „Máš jazyk rozeklaný jako zmije!“

„A můj jazyk také dobře ví, jak potěšit našeho pána,“ pokračovala Valentina v posmívání a soupeřka se k jejímu nesmírnému pobavení začervenala až ke kořínkům vlasů.

„Moc ráda bych věděla, jaké zboží nám obchodnice dnes přinesou,“ přerušila jejich potyčku rychle Ešmahan. Vždycky usmiřovala všechny nesváry.

Vezíra již dávno nudila. Byla však matkou jeho dvou nejmladších dcer, takže vůči ní cítil jakousi oddanost, protože Ešmahan byla prosta veškeré mstivosti a záludnosti a roztomilejší stvoření by se dalo těžko najít. Nikdy mu neodmlouvala, natož spílala, dokonce ani nikdy nezvýšila hlas. Nebylo možno, aby se někdo k Ešmahan choval nevlídně, a tak zůstala jako jeho favoritka, která se na každého tvářila mile a okouzlovala svou pomalu uvadající krásou.

Konečně se prudce otevřely široké dveře do salónu a dovnitř vstoupila skupinka žen zahalených do černých oděvů, s pestrobarevnými uzlíky na zádech. S úlevou je sundaly a rozbalily, aby předvedly své zboží. Všechny konkubíny rázem zapomněly na protokol a hnaly se jedna přes druhou, aby si mohly vybrat z nejlepšího,

Sultána Latífa položila Valentině ruku na rameno a tím gestem ji zadržela. „Počkej,“ řekla tiše. Když se přesvědčila, že ostatní mají plné ruce práce s vybíráním a nikdo si jich nevšímá, začala rychle potichu drmolit. „Poznáš mezi nimi Sabru, manželku Leviho Kiry?“ Valentina se na okamžik zadívala do hloučku a pak pomalu přikývla.

„Už ji vidím.“ Vzrušením jí srdce málem vyskočilo z hrudi.

„Celé toto odpoledne bylo naplánováno proto, aby se zakryl tvůj útěk, Nakš. Musíš udělat přesně to, co ti řeknu, a na nic se neptat. Rozumíš‘?“

„Ano, paní.“ Valentině stoupl do krásného obličeje rozkošný ruměnec.

„Teď musíš jít okamžitě za ten paraván na konci salónu. Nesmíš upoutat pozornost. Sabra ti přinese černý jašmak a závoj. Oblečeš se a pak uposlechneš bez jakýchkoliv otázek jejích pokynů. Pokud se náhodou stane — nechť to Alláh nedopustí! —‚ že by tě chytili, popřu tento rozhovor i spoustu ostatních věcí. A huclu to já, kdo uchopí hůl, jež tě ztrestá za neposlušnost. Bu390

deš se mi muset bezmocně podrobit, protože tento úkol je mou povinností — jsem paní harému. Pokud tě chytí, druhou příležitost k úniku nedostaneš. Já ti znovu nepomůžu. Dělám to nyní jen proto,

abych ochránila svého manžela. Tvá přítomnost v našem domě představuje nebezpečí pro všechny.“

„Nebezpečí, které jsem však nezpůsobila já, paní,“ připomenula Valentina princezně Ostře. „Nebýt vašeho manžela, mohla jsem být dávno doma v Anglii provdaná za svého snoubence.“

Sultána Latífa se usmála. „Já se s tebou přece nepřu, má drahá. Muži jsou bytosti se slabou vůlí, jak všechny moudré ženy vědí. Připadá jim nepřekonatelně obtížné cokoli si odpustit a nedopřát, takže se s nimi občas musí zacházet spíše jako s neposlušnými chlapci, kterými vlastně jsou. A stejně jako noční motýli ani muži nedokáží odolat zářivému plameni krásy. A je naší povinností dohlédnout, aby se příliš nespálili. Přeji ti hodně štěstí, lady Barrowsová.“ Poslední slova pronesla princezna anglicky. Pak s obvyklou elegancí vykročila, aby se připojila k ostatním.

Všechny přítomné se plně věnovaly zboží a obchodnicím. Valentina se opatrně rozhlédla, zda nespatří všudypřítomné eunuchy, ale žádní tam nebyli. Sultána Latífa pečlivě dohlédla i na toto.

Valentina spěšně přešla celou místnost a vklouzla za paraván. Připadalo jí, že čeká celou věčnost. Co když některá z žen bude chtít za paraván vstoupit‘? Co udělá‘? Náhle někdo přehodil za zástěnu černé šaty a Valentina slyšela, jak Sabra naléhavě šeptá. „Pospěšte, mylady! Nemáme moc času!“

Valentina si natáhla hrubý vlněný jašmak. Jeho kápě jí sahala přesně k obočí. Přes kořen nosu si upevnila černý závoj a rychle vystoupila zpoza paravánu. Sabra ji uchopila za ruku a překotně mluvila. Přitom přecházely místnost zpět k ženám. „Vezírova manželka i favoritky si již vybraly, a tak některé z nás odsud přejdou do harému. Tam čekají ostatní obchodnice. Jedna dívka z naší skupiny však otevře další šátek, který přinesla. Je v něm plno překrásných klenotů, kterým favoritky nedokáží odolat. Našeho tichého odchodu si ani nevšimnou.“ Sabra zalovila pod svým jašmakem a vytáhla oranžový pytel. Podala ho Valentině. „Tady máte svůj prázdný pytel. Všechno své zboží jste prodala.“ V očích jí přitom šibalsky zablýsklo.

Jakmile se dostaly ke skupince brebentících žen, Sabra nenápadně zatahala za jašmak své tři společnice. Ty beze slova sbalily své zboží a poodešly od hašteřících se, smlouvajících žen. „Má princezno,“ zeptala se tiše Sabra, „smíme nyní s vaším svo-

391

lením odejít do hlavního harému a nabízet své zboží i tam? Rebo? Ukázalas dámám svou speciální nabídku?“

Kulaťoučká malá dívka s úsměvem otevřela svůj váček z fialového hedvábí, z něhož vytáhla ty nejúchvatnější šperky, které kdy Valentina viděla. Vypadaly tak neobyčejně, že měla sto chutí zůstat a pořádně si je prohlédnout. Vezírovy konkubíny jen vzdychly.

Klenoty podobné těmto se obvykle nabízejí pouze sultánovým ženám. Nenasytně je braly do rukou a Gülfem se hned pustila s Hatijeh do křížku o nějaké žluté diamanty.

„Ale ano, jen běžte,“ řekla tiše sultána Latífa Sabře a ani nevzhlédla. Sabra si pečlivě nasadila závoj a odváděla Valentinu za ruku ze salónu. Tri ostatní obchodnice s nimi bez jediného slova šly po chodbách k hlavnímu salónu ženského harému. Sabra s Valentinou se od nich odpojily a dál procházely vinoucími se chodbami Samy.

„Musíme se zastavit v komnatě nejvyššího eunucha, abychom mu předaly bakšiš. Teprve potom smíme z paláce odejít,“ zašeptal Sabra.

-

„Dnes odpoledne je na Hammidově místě Sakir, můj eunuch!“ vydechla Valentina. „Určitě mě pozná!“

„To je zcela nepravděpodobné, mylady. Pod tímto hábitem vypadáme všechny jako naprosto stejné, beztvaré hroudy. Nezapomeňte však klopit oči. Zrovna ty vaše se těžko zapomínají.“ Sabra zaklepala na dveře komnaty velkého eunucha a pak obě vstoupily.

V místnosti bylo příšeří, těžký vzduch prosytila vůně pižma a ambry. Ve stříbrných hořácích se pálilo kadidlo. Sakir se rozvaloval na Hammidově divanu a kouřil vodní dýmku. Vinul se k němu mladý blonďáček, celý nahý, kromě zlatého řetízku kolem pasu. Sakir líně pokynul zahaleným ženám, aby k němu přistoupily. Chlapec na ně zíral obrovitýma očima. -

„Máte poplatek pro velkého eunucha?“ ptal se Sakir vysokým pisklavým hláskem.

„Máme, máme, můj pane,“ sípala Sabra a náhle vypadala celá zkroucená a hlas jí zněl překvapivě staře. „A nějakou drobnůstku i pro vás, můj pane! Cha! Cha! Cha!“ zalykala se smíchy a okamžitě se jí zmocnil záchvat kašle, až se zkroutila ještě víc.

Sakir mžoural skrze clonu modrého dýmu, který plnil celou místnost. S námahou zaostřil na dvě staré prodavačky, protože Valentina se rychle zařídila podle Sabry — shrbila se a chodila jako napůl chromá. Sabra jí cosi strčila do ruky a když blonďáček

s dívčí mrštností seskočil z divanu s nataženou rukou, vykročily mu ženy v ústrety, pokorně se klaněly a podaly mu váčky s bakšišem. Pak se znovu poklonily a přitom couvaly z komnaty ven.

„Vy už jste všechno zboží prodaly?“ ptal se Sakir těžkým jazykem a majetnicky natáhl ruku k chlapci, který se mu vrátil k nohám.

„Ano, můj pane eunuchu! Vezírovy ženy nesmírně milují krásné klenoty! Já i Reba jsme své zboží prodaly velmi rychle,“ brebentila o překot Sabra. „Požehnání, můj pane! Ať tě Jehova vždy ochraňuje.“

„Seberte se už, staré čarodějnice!“ vyjel na ně Sakir. „Vaše požehnání nepotřebuju! Jsem pravý syn Alláhův!“

Obě ženy vyšly z komnat nejvyššího eunucha. Sabra pak kráčela první směrem k hlavní části vezírova paláce a nakonec na vezírovu soukromou cestu.

Sabra si dovolila tiše se zasmát. „Viděla jste oči toho kloučka?“ uchichtla se. „Měl na nich víc černé barvy než konkubína a i rty měl nalíčené!“

Valentina jen stěží skrývala své vzrušení. Je volná! Volná! Chtělo se jí křičet radostí. Tiše však kráčela za Sabrou, protože chtěly být z paláce paši Cicalazada co nejdříve pryč.

„Doufám, že vám chůze nevadí, mylady,“ řekla Sabra. „Pokud však jdeme pěšky, jsme méně nápadné. Dvě ženy bez tváře, které si jdou po svém. Nemáme to daleko.“

„Chceš snad říct, že palác je blízko domu Kirů? To jsem nevěděla.“ Valentinin hlas zněl napjatě. Jednak rozrušením, jednak strachem. Už je venku z paláce!

„Ne tak blízko.“ usmála se chápavě Sabra. „Vezírův palác je u moře. Na konci této soukromé cesty jsou již rušné městské uličky. Jedna z nich, několik ulic od nás, vede do Balaty.“

„Nebudu mít pocit bezpečí, odkud nedorazíme do vašeho domu,“ pronesla Valentina procítěně. Pak pevně semkla rty, protože procházely hlavními bránami vezírova paláce, kolem strážních budek postavených vedle vchodu. Za chviličku vyjdou na veřejnou ulici a ztratí se v davu. „Jsem volná!“ zašeptala vítězoslavně Valentina.

„Nebudete však doopravdy v bezpečí, odkud neodjedete z Istanbulu pryč, mylady,“ řekla moudře Sabra. „Vezír je nesmírně lstivý.“

„A je již všechno pro odjezd zařízeno, Sabro?“ ptala se Valentina a v duchu přemítala: Bude tam na mě Padraic čekat?

„Ano. Můžete odjet dnes večer, mylady. Připadalo nám příliš 392

nebezpečné vézt vás na loď za denního světla. Dvě ženy, přestuže by byly oblečeny tak anonymně jako jsme my, by upoutaly pozornost, pokud by přecházely můstek cizí lodi. Proto vás převezou pod rouškou temnoty. Pánové, kteří vás doprovázejí, jsou již na palubě a netrpělivě očekávají váš příjezd. Stará Ester nepovažovala za moudré, aby chodili do našeho paláce nebo aby je někdo viděl nést k moři nosítka, ani v noci.«

„Do večera mě jistě budou hledat, Sabro. Nemohu se k sultánovi vrátit! Nikdy se tam nevrátím!“ prohlašovala Valentina vehementně a v hlase jí zaznívala hysterie.

„Už teď se slunce chýlí pomalu k západu. Nezapomeňte, že se blíží podzim. Váš bláhový Šakir má teď plné ruce jiné práce, než aby dokázal jasně myslet. Zeny v harému se nebudou starat o to, kde jste. Budou si zkrátka myslet, že jste tam, kde nejsou ony. Nejvyšší eunuch Hammid strávil povzbudivé odpoledne v tahanicích se svým dobrým přítelem a rivalem Alim Ziyou, protože na trhu s otroky u Kary Aliho se dnes konala dražba nejvybranějších otrokyň, takže určitě přijme pozvání na večeři u otrokáře. Hammid se stejně jako vezír, který je v Yeni Serai, vrátí velmi pozdě. V tu dobu již bude dávno po setmění a vy bezpečně poplujete po moři domů. Vaše loď je připravená k odjezdu ve chvíli, kdy dorazíte.

A vezír,“ připomenula Sabra Valentině, „nemůže vyrukovat na veřejnost se zprávou o vašem zmizení, protože pak by byl především potrestán za váš únos — a také za lhaní sultánovi. Jakmile se nakonec paša Cicalazade dozví, že anglické lodě odjely, dojde mu, že jste určitě pryč. Bude se muset s danou situací smířit.“

„Bojím se, že vaši rodinu vystavuji nebezpečí, Sabro,“ řekla Valentina s obavou v hlase. „Vezír není žádný hlupák. Pochopí, že mi určitě pomohl někdo odsud, z Istanbulu. A podezření padne na Kiry, zejména ve světle faktu, že obchodnice chodící do harému jsou židovky.“

„Vezír si nedovolí žádné stížnosti. Může si jen v duchu spílat.“ podotkla Sabra. „Kromě toho jsou Kirové u osmanských sultánů ve značné oblibě již příliš dlouho, než aby ji rychle ztratili. A navíc kvůli takové záležitosti… Vždyť váš únos mohl skutečně způsobit konflikt mezi naším panovníkem a vaší královnou.“

Sabra, manželka Leviho Kiry, mluvila s mladickým přesvědčením. Zivot ji totiž zatím nenaučil, že to, co je dnes, nemusí nutně platit i zítra.

Přesně ve chvíli, kdy Sabra mluvila s Valentinou, se v sultánově paláci sešla rada nejvýše postavených lidí v říši. Ta rozhodovala o

změnách, které měly poznamenat Sabřin život navždy.

„Takže smluveno,“ promluvil sultán Mehmed k shromáždění. „Zidé se stanou našimi obětními beránky. Ale uvěří tomu národ‘?

Přinutíme jej tak, aby utišil nepokoje?“

„Smím promluvit, sultáne, můj pane?“ požádal o slovo starý mullah, který v radě zasedal ještě za časů sultánova otce.

„Mluv!“ vyzval ho sultán.

„Lid určitě uvěří, že právě židé nesou vinu za znehodnocení měny, protože přesně něco takového by od židů čekali. Jsou to úplatní a hrabiví chamtivci — vždyť o tom svědčí i jejich minulost. Ddkonce ani křesťané ze západních krajů, jejichž prorok Ježíš vykládá učení, v němž člověku radí při políčku nastavit druhou tvář a milovat bližního svého, svůj prostý lid nedonutili milovat židy o nic víc než my.“

„Nicméně,“ promluvil spěšně třetí vezír a v tom chvatu zapomněl požádat o svolení, „jsou židé velmi dobrými a zodpovědnými občany. Platí daně včas a bez smlouvání a značně přispěli k rozkvětu naší říše. Pokud se opatření, které doporučujete, sultáne, můj pane, rozšíří i do dalších měst, pak naděláme víc škody než užitku.“

„My ale musíme najít někoho, kdo ponese vinu za snižování váhy mincí,“ trval na svém sultán. „Ríká se, že jsme za ně zodpovědni my

— já se svou matkou. Přece nemohu připustit, aby se šířily takové zvěsti!“

„Tak zkuste z toho zločinu obvinit pouze istanbulské židy, můj pane,“ navrhl starý mulláh.

„Ano, istanbulské židy, vedené při tom proradném činu rodinou Kirů!“ vykřikl vzrušeně druhý vezír. „Kirům, kteří mají takovou moc a bohatství, ostatní židé nesmírně závidí. Pokud budeme prohlašovat, že za devalvaci měny jsou zodpovědni právě Kirové, lid si vyžádá spravedlivý trest. Nebudou klást vinu všem židům — jen rodině Kirů. Tak odvrátíme pozornost od jejich vlastních problémů a oni v důsledku toho přestanou z měnového problému vinit vás a urozenou validu. Také si tím pádem budete moci zkonfiskovat majetek Kirů pro sebe, můj pane! A jejich bohatství je přímo pohádkové, jak víte.“ Muž, který mluvil, věděl, že velký dluh, jenž u Kirů má, není znám široké veřejnosti. V poslední době na něj začínali vyvíjet značný nátlak, protože svou půjčku měl splatit již před dvě-

ma lety. Pokud sultán jeho návrh přijme, pak svůj obrovitý dluh nebude muset splatit vůbec! A sultán ho za radu pravděpodobně i odmění, takže na tom nápadu vydělá dvojnásob.

„Vinit židy jako národ je jedna věc,“ promluvil znovu třetí vezír,

„ale svalit všechno na rodinu Kirů není důstojné, můj pane. Téměř sto let již věrně a bezvýhradně slouží osmanské říši. Vždycky se chovali loajálně.“

„Sloužili sice mé rodině, ale veškerý zisk plynul jim,“ podotkl Mehmed podrážděně. Velice se mu líbil návrh druhého vezíra — hlavě ta část, v níž navrhuje, aby si zkonfiskoval majetek Kirů. „Již celé věky požadují, aby byli osvobozeni od daní jen díky jakési úsluze, kterou udělali mé praprababičce, milované validě jménem Cyra Hahse — dej jí Alláh klidné odpočinutí. Kdo však může takový nárok stále ospravedlňovat? Po mnoho let tedy upírají naší pokladně daně ze svého majetku.“

„Jejich nárok je však právně opodstatněný, můj pane,“ promluvil nejvyšší vezír, paša Cicalazade. „Velká valida Cyra Hafise dohlédla, aby byl tenkrát jejich nárok zapsán do knih. Sám jsem ten zápis viděl.“

„Možná máš pravdu,“ připustil sultán, „ale já stále věřím, že rodina Kirů si od starých závazků ze strany mé rodiny slibuje příliš mnoho. A kromě toho potřebujeme nějakého obětního beránka, abychom národ uklidnili.“

Obrátil se ke druhému vezírovi. „Beji Hassane, dohlédni na to, aby se tyto pomluvy řádně rozšířily. Pak, jakmile budou propukat otevřené nepokoje — možná již dnes večer —‚ vyšlu tebe, Cico, s několika oddíly mých nejlepších janičářů, abyste zabránili krveprolití. Jen tak se povstání proti židům nerozšíří za hranice Balaty. Lidé si ukojí svůj hlad po krvi a bohatství Kirů připadne mně

— tak je veřejně za jejich zločiny potrestáme. Ukáži tedy lidem, že jsem spravedlivý vládce, který dokáže potrestat i ty, které naše rodina léta chová ve velké oblibě.

Veškerou měnu stáhneme a mince přerazíme, aby měly správnou váhu. A… když nevrátíme do oběhu přesně stejné množství mincí, nikdo se to nedozví, nemám pravdu? Lidé uvěří, že jsem vyslyšel jejich stížnosti a budou spokojení. Cožpak správná vláda nemá sloužit právě ke spokojenosti lidu? Cožpak nemá lid přesvědčovat, že je šťasten?“ Spokojeně zaburácel smíchy a pak dodal: „Všichni odejděte. Kromě velkovezíra paši Cicalazada.“

Sultánovi ministři a rádci pomalu odcházeli z komnaty a živě

diskutovali o výhodách a nevýhodách pánova rozhodnutí. Mlčel jen třetí vezír, jehož dny byly zřetelně sečteny.

Hoch, který sultánovi sloužil, rychle přiběhl a dolil oběma zbylým mužům poháry. Pak zase zmizel.

Sultán hovořil s pašou téměř hodinu o zničení ghetta a naplnění

osudu Kirů. Mezitím dvakrát dopil a vezír mu doléval. Královský pohár byl naplněn potřetí.

Mehmed pil jako duha. Vezír ovšem jen taktak smočil v těžkém víně rty. Sultán pak rázně postavil svůj pohár na stolek a zeptal se: „Už jsi ji měl?“

„Ano, před několika dny. Uvědomil jsem si, že něžné naléhání není správnou cestou, jak získat potěšení z Nakšina rozkošného těla,“ odpověděl mu přítel.

„A stála ti za všechny problémy, Cico?“ Sultán hořel nedočkavostí. Vezír pomaličku roztáhl rty do širokého úsměvu. „Ona je ten nejzralejší a nejšťavnatější meloun, který jsem kdy svým kopím rozpůlil. Roztékala se pode mnou jako med. Její výkřiky jsou jako rajská hudba a má záda nesou stopy vášně po jejích ostrých nehtech.“ -

„U Alláha! Skoda, že je má sestra! Jinak bych ji chtěl sám, Cico. Moc ti tohle příjemné vítězství závidím.“

„Ale já jsem nad ní nezvítězil, můj pane,“ řekl paša Cicalazade.

„Dobrovolně se mi neoddala. Ke všemu jsem ji musel donutit. Není v ní žádná něha, jen a jen vzdor. Jenže mně připadá mnohem dráždivější než cokoliv jiného. Jedna věc mi však vadí. Rád bych, aby si plně uvědomila, jakou moc nad jejím životem a smrtí mám. V tomto ohledu bych tě možná, můj pane, požádal o pomoc.“

„Pomohu ti, v čemkoliv budeš chtít, Cico. Cožpak nejsi můj nejlepší přítel?“

„Pokud si vzpomínáš, můj pane, na den, kdy jsi mi dal svolení unést Nakš od jejích anglických ochránců, slíbil jsem ti, že tě nechám sledovat, jak svou otrokyni vychovávám.“

„Ano, ano,“ kýval hlavou sultán a očka mu jen zářila. „Vzpomínám si.“

„Ty sis odpíral potěšení z jejího těla, protože je tvá sestra a nechceš spáchat incest, můj pane. Přesto existuje způsob, jak S ní můžeš prožít obrovské rozkoše a přitom vlastně incest nespáchat. Pokud se s tebou o Nakš rozdělím, můj pane, předvedu jí tím, jak obrovskou moc nad ní mám. A že vítězí má vůle, ne její! Je

396

inteligentní a rychle pochopí, že s ní mohu naložit, jak se mi zachce

— že ji mohu dokonce mít zároveň s jiným mužem!

Její druhý panenský otvor je nedotčený, sultáne, můj pane! Hammid ji zakrátko začne připravovat, jak i do toho druhého otvoru může

přijmout mužství. Cožpak nebudeš mít nesmírný požitek z toho, že ji připravíš o druhé panenství, můj pane? Jako první muž se vnoříš do její temné skuliny. Určitě se ti budou líbit její výkřiky mučivé bolesti, když bude donucena přijmout tebe zezadu, když přitom já, můj pane, naplním její vagínu svým pulsujícím přirozením…“ Vezírův hlas zněl sametově heboučce.

Sultán obrátil oči v sloup a vezír si všiml, že dýchá přerývaně. Za chviličku se však vzpamatoval, svůj temný zrak zaostřil na Cicalazada a pronesl nedůvěřivě, nicméně s nadějí v hlase; „Ty bys mi přenechal druhé panenství své favoritky, Cico? Opravdu by ses o ni rozdělil?“

„Kdyby nebylo tebe, můj pane sultáne,“ zazněla uhlazená odpověď,

„neměl bych ji vůbec.“

„Mám to opravdu chápat tak, že jednu noc strávíme s tou ženou společně?“

„Pokud tě tím nesvedu k incestu, můj pane,“ odpověděl vezír tiše.

„Pro tvé hlubší touhy ti raději připravím ještě několik mladých panen, které by tě případně tu noc mohly obšťastnit.“ Sultánovi. Mehmedovi se po obličeji rozlil blažený úsměv.

„Výborně! Výborně!“ zatleskal. „Snad nikdy jsem neměl lepšího přítele než jsi ty, můj drahý Cico! Jsem velice rád, že tě vidím znovu takového, jakýms býval dřív! A právě Nakš tě změnila! Dohlédnu na to, aby byla odpovídajícím způsobem odměněna — jakmile také okusím rozkoše, které ti dává. Vzpomínáš si na časy, kdy jsme spolu soutěžili, kdo za jeden den připraví o panenství více dívek?“

Vezír přikývl. „Vzpomínám si, žes vyhrál ty, můj pane,“ zachechtal se.

Sultán vstal. „Pojď! Najíme se a trošku si zavzpomínáme. Budeš mi vyprávět o Nakš. Jaká má ňadra, Cico?“

„Jsou jako dokonalé mramorové melouny, můj pane, a sladší než všechna, která jsem měl předtím. Předčí i mou zbožňovanou Incili. Má tak hebkou pleť, že je na ní patrný i nejlehčí dotyk. Nesmírně mě vzrušuje, když na ní vidím otisky svých prstů — stopy po tom, jak jsem se zmocnil jejího těla.“

„Určitě po ní budeš celou noc strašlivě toužit, ale nejprve musíš splnit své povinnosti, Cico,“ poškádlil pašu sultán.

398

„Já vždycky své povinnosti plním, můj pane. V tvých službách i mimo ně,“ odpověděl pohotově vezír a sultán se rozesmál.

Právě procházeli zahradou, z níž se otvíral výhled na město a sultán náhle ukázal dolů. „Podívej, Cico! Není náhodou ve městě požár?“

Vezír se zadíval do tmy a spatřil rudozlatou záři. „Bej Hassan plní své povinnosti rychle,“ poznamenal. „Ten oheň je v Balatě. Asi bych měl jít i já.“

„Ne,“ zarazil ho sultán. „Vydal jsem rozkazy, aby se za hodinu připravily dvě jednotky janičářů. Oheň v Balatě je zatím malý. Nepokoje právě začaly, příteli. Necháme ghetto trošku víc ohořet, než se vydáš na cestu. Nadešel čas k lehkému jídlu, Cico.“ Mehmed se usmál. „Do zítřejšího rána budu mnohem bohatší a Kirové chudší. Všechny je zab, Cico! Nechci, aby mě strašili ve snech tak, jako celá léta mí bratři. Stále před sebou vidím ty jejich důvěřivé obličejíky, ačkoliv nejstarší, Mamud, se na už díval vědoucíma očima. On to věděl! Pořád vidím ty oči ve svých snech. Všechny je zab! Musíme je zničit!“

„To je konec,“ pronesla Ester Kira. I ve své komnatě cítila silný zápach dýmu. „Nějak však musíme dostat lady Barrowsovou do přístavu. Jsme k tomu vázáni svým čestným slovem.“

„Ale babičko! Vůbec nemáme šanci bezpečně dostat lady Barrowsovou ven,“ vykřikl vzrušeně Eu Kira. „Zemře tady spolu s námi!“

„Proč jste tak přesvědčeni, že zemřete?“ ptala se Valentina, popuzená jejich fatalistickým přístupem. „Vždyť vy jste rod Kirů, který chová královská rodina v oblibě! Ten dav si nedovolí zaútočit na váš palác!“

Ester Kira zvedla ruku a na její znamení se všichni v místnosti ztišili.

„Poslouchej mě, dítě,“ promluvila trpělivě matriarcha. „Již celé dlouhé měsíce zavírá sultán se svou matkou v pokladnici otroky. Ulamují kousky kovu z každé mince, která se do pokladnice dostane. Tím znehodnotili měnu natolik, že chudák si již nemůže dovolit koupit pro rodinu bochník chleba nebo misku kaše. Něco takového je v Istanbulu přímo neslýchané! A co je horší — nenf síly, která by to zastavila. Lidé se již bouří, takže se jim musí nabídnout obětní beránek. A sultán se rozhodl, že nejlepším beránkem budou židé.“

„Ale vždyť jste sultánovi přátelé,“ protestovala Valentina.

„Ano,“ kývla Ester Kira pochmurně hlavou, „ale jsme také nej-399

bohatší židé v Balatě — o čemž svědčí náš obrovitý palác vystavěný na nejvyšším vršku. Možná bychom tuto bouři přečkali, stejně jako jiné bouře v historii, kdybychom byli nenápadnější. Teď se však již nedá nic dělat. Naši sousedé a přátelé pod námi si své bohatství

dobře ukryli a možná se dokonce sami schovali ve sklepích. Třeba někteří přežijí útoky té lůzy, protože se to vždycky některým podaří. Když si představím, že jsem před sto lety unikla z Adrianopolu a teď skončím takto!“ Smutně potřásla hlavou. Za chviličku pokračovala.

„Ten dav si najde nejsnadnější oběť a my se tady vyjímáme jako zářivá korunka na bláznovské čapce! Nemůžeme se schovat. Klidně rozeberou náš palác kámen po kameni jen aby našli naše pohádkové bohatství.“ Smutně se zasmála. „Najdou však pouze to, co zde vidíš, protože naše peníze a zlato je rozeseto po celém světě, zejména v západních zemích, kde máme své bankovní domy. My, židé, jsme se nikdy v žádné zemi necítili bezpečně, a tak nás nutnost naučila, jak chytře s bohatstvím nakládat. Proto ho rozdělujeme do mnoha zemí, aby se nic z něho nedostalo do rukou našich nepřátel, kteří by nás pak mohli zničit.“

Jakmile domluvila, ozvalo se prudké klepání na dveře a všechny ženy začaly ječet.

„Zmlkněte!“ okřikla je hlasitě Ester Kira překvapivě silným hlasem.

„Otevřete, vy blázni! Zdivočelý dav přece nebude zdvořile klepat!“ Simon Kira se pobaveně zadíval na prababičku a běžel ke dveřím. Do komnaty vpadl Padraic Burke a v patách za ním Murrough O‘Flaherty a hrabě z Kempu.

„Padraici!“ Valentina běžela přes celou místnost a padla mu do náručí. Pevně ji objal. Jejich rty se spojily v mučivém polibku, ale pak rychle s vítáním přestali, protože si uvědomili, že vášnivé polibky jsou v daném okamžiku jaksi nevhodné.

Lord Burke si Valentinu pečlivě prohlížel. Připadala mu v pořádku.

„Váš oděv, madam, je velmi odvážný,“ zamumlal.

„V harému paši Cicalazada,“ odpověděla Valentina se šibalským pohledem, ‚je můj oděv považován za usedlý, mylorde.“

„Kde jsme se to proboha ocitli?“ pronesl Tom Ashburne a obdivně Valentinu sledoval. „Božská krásko, znovu se ti podařilo mne zničit. Zelbohu věřím, že se s tvým rozhodnutím budu muset smířit.“

„Není čas na dlouhé řeči,“ prohlásil pochmurně Murrough O‘Flaherty, když políbil Valentinu na uvítanou. „Ten dav nám je

v patách a připadá mi, že lační po krvi. Proč jste si neopevnili okna a dveře, Eli Kiro? Cožpak čekáte na tu krutou smrt?“

„Není úniku, kapitáne O‘Flaherty,“ řekl Eu Kira tiše. „Musíme zkrátka trpně čekat na svůj osud.“

„Ale člověka čeká takový osud, jaký si připraví, Eli Kiro,“ zazněla ostrá odpověď. „Pokud budete odevzdaně čekat na smrt, pak se jí určitě dočkáte. Ale když budete bojovat, pak máte šanci, že smrt

přechytračíte!“

„Kapitáne O‘Flaherty, vy nechápete,“ řekl tiše Eu Kira. „My sice můžeme bojovat, ale proti nám stojí přesila. Pokud se jednomu, dvěma z nás podaří přežít, jak si myslíte, že se jim bude žít se vzpomínkami na ty, kteří byli povražděni? Mí synové, jejich ženy a děti jsou všichni v tomto paláci. Pokud zemřou, co mi zbude? Podle mne je lepší, když zahyneme všichni společně.“

„V tomhle pomníku naší pýchy jsme uvězněni jako v pasti,“ řekla smutně Ester Kira. „Můžeme utéci, ale východ je jen jeden a stojí v něm krvelačný dav.“

„Cožpak se nedá uniknout přes zahrady?“ zeptal se jí Murrough.

„Zahrady končí strmým srázem,“ řekla Valentina bratranci. „Ester má pravdu. Existuje jen jediný východ.“

„Vy máte s lady Barrowsovou šanci, že zůstanete našeho osudu ušetřeni,“ podotkla Ester Kira. „Ona by však potřebovala své anglické šaty. Kdyby se nám podařilo dav pozdržet než přijdou janičáři — a oni dozajista přijdou, to vám říkám — pak bychom je snad mohli přesvědčit, že vy tři muži a lady Barrowsová jste v našem domě obchodně a nešťastnou náhodou jste zde kvůli nepokojům zůstali uvězněni. V tom spočívá vaše šance.“

„My jsme ale Valentininy šaty přinesli,“ ozval se Murrough. „Nelda nám s sebou dala všechno, co podle jejího názoru bude Valentina potřebovat.“

„Dobrý Bože, Murroughu!“ Valentina bratrancovi prudce vyškubla z rukou uzlík se šaty. „Hned mi je dej. Dokud si neobléknu staré dobré anglické šaty, nebudu ve své kůži.“

„Skoda,“ zalitoval hrabě.

„Když budeš moc hodný, obléknu se kvůli tobě do těch tureckých, až se vrátíme do Anglie,“ škádlila ho.

„Ne, ne, vážená a milá, hned je spálíš!“ přikázal jí lord Burke chmurně.

„Sperky si dobře uschovej přímo na těle, dítě,“ řekla Ester Kira. 400

„Ne! Já nechci nic, co by mi připomínalo vezíra,“ zazněla rozhodná odpověď.

„Vždyť sis jeho dar zasloužila,“ řekla moudře Ester Kira. „Přece je nenecháš té lůze, co na nás útočí. Jakmile se vrátíš do Anglie, můžeš

vezírovy drahokamy dát třeba chudým, jestli budeš chtít, ale vezmi je určitě s sebou!“

Valentina odběhla, aby si oblékla evropské šaty. Okamžitě se cítila lépe. V zrcadle spatřila známou Valentinu v temně modrých hedvábných šatech s krajkovými manžetami a naškrobeným vysokým límcem. Rozpletla si vlasy, vytahala z nich exotické stuhy a spony a zničila Sakirovo dílo. Vykartáčovala si je, rozdělila uprostřed pěšinkou a zapletla husté prameny do francouzského uzlu na týle. V hedvábných punčochách se cítila nesmírně pohodlně, ale elegantní boty na vysokých podpatcích jí připadaly poněkud těsné. Nakonec si z obličeje smyla černá líčidla a rudou rtěnku, takže zase vypadala přirozeně.

„Budu potřebovat něco, do čeho by se daly ty šperky uložit,“ obrátila se s prosbou na Sabru, která za ní přišla a ptala se, zda nepotřebuje pomoci s oblékáním.

„Ukažte, já si je vezmu a najdu na ně váček.“ Pak se rozplakala.

„Valentino, já nechci zemřít!“ vzlykala zoufale. „Co bude s dítětem, které nosím pod srdcem? Zemře se mnou! To není spravedlivé! To není spravedlivé!“

Valentina nevěděla, co si počít. Proto dívku prostě Jen objala. Nikdy v životě si nepřipadala bezbrannější. Je velmi pravděpodobné, že zde zemřou všichni. Sabra alespoň věděla, jaké to je nosit v sobě dítě. To Valentina nevěděla. Byla si však více než jistá, že s Padraicem děti mít chce.

Obě mladé ženy se pak vrátily do salónu Ester Kiry, kde zjistily, že všichni muži z paláce se pod Murroughovým vedením pustili do opevňování dveří a ostatních vchodů do domu. Venku slyšeli tlumený ryk, jak se dav lůzy blížil, probíjel si cestu na vrcholek Balaty a za sebou zanechával smrt a zmar.

„Vaším slabým místem jsou zahrady,“ řekl lord Burke. „Musíte tam postavit stráž, aby zabránila davu přelézt zdi zahradní zeď. Tome, mohl bys na to dohlédnout?“

„Rozkaz!“ zvolal hrabě nadšeně. Tom vždycky miloval bitvy.

„Pane hrabě?“

Tom se obrátil k Ester. „Ano, madam?“

„Můj sluha Jakob vás zavede do sklepení. Najdete v něm

několik vynikajících pušek a střelný prach. Pokud nevíte, jak s takovou puškou zacházet, mí sluhové vám to ukáží.“

„Lépe střílím pistolí, madam,“ zašklebil se na ni zvesela Tom. Panečku, to je ale duchapřítomná dáma! pomyslel si.

„Pistole tam jsou také, mylorde,“ zazněla chladná odpověď.

„Madam,“ hrabě se uklonil, „vy jste měla být královnou války.“

„Zdá se, že jsem se toho na stará kolena dočkala, mylorde,“ odpověděla mu Ester s posmutnělým úsměvem.

Velká dřevěná vrata na vnitřní nádvoří již byla zabarikádována. Napříč přes ně položili těžkou závoru z dubového kmene. Za vrata pak nastavěli všechny kočáry a povozy, které byly v paláci k nalezení. Pološílenému davu nějakou dobu potrvá, než se přes ně dostane. Jakmile tuto překážku překonají, dostanou se k okovaným dveřím do domu, které jsou zamčené, zavřené na závoru a stejně obtížně průchodné.

Podél dvou zdí, jimiž byly obehnány zahrady, stáli rozestavěni sluhové se zbraněmi v rukou. Rodina, která se nakonec nechala dokonale zorganizovat a podnítit k obraně, začfnala věřit, že by mohla přežít. Tu chvíli, než přijedou janičáři, se ubrání.

o sultánově podpoře nepochybovali.

Venku pod okny slyšeli těžký rytmický dusot a šum tisíců hlasů. Vzteklý křik se sléval do šíleného ryku, který sílil, jak se zdivočelý dav blížil k branám paláce. Následovalo divoké bušení, protože se dostal k prvním opevněným vratům a snažil se je prorazit. Vrata držela pevně. Ze zahrad se ozval tu a tam výstřel určený těm, kteří se bláhově snažili přelézt zdi.

„Odneste mě do vstupní haly naproti dveřím,“ poručila náhle Ester Kira.

„Babičko!“ vykřikl zděšeně Eli. „Cožpak jsi se strachy pomátla?“

„Vypadám snad vyděšeně, Eli?“ ptala se břitce. S povzdechem zavrtěl hlavou.

„Poslouchej mě, ty můj opatrnický vnoučku. Pokud dav vtrhne dovnitř, nepřeji si, aby mne našli schovanou kdesi v komnatách. Já chci své smrti čelit s hlavou vztyčenou, beze strachu. Teď buď tak hodný a udělej, oč tě žádám. Odnes mě ke vchodu. Já tam na své katany počkám hrdě a se ctí.“

Otec Simona Kiry začal znovu protestovat. Simon tedy vykročil, zvedl křehkou ženu, pečlivě kolem ní ovinul všechny kašmírové šály a nesl ji do haly. Padraic s Valentinou a dvěma slou402

403

žícími kráčeli za nimi, protože nesli Esteřinu lenošku a polštáře, jimiž ji mohli podložit, aby seděla pohodlně.

Kolem matriarchy se ochranitelsky shromáždili Esteřini tři nejstarší pravnuci Simon, Ašer a Cain a jejich manželky Sarai, Ruth a

Sohannah.

David a Levi hlídali s Tomem Ashburnem zahrady. Davidova žena Haghar si napjatou chvíli vybrala zrovna k porodu svého prvního dítěte. Sabru poslali k dětem do jejich pokoje v naději, že s nimi utiší svůj strach, protože byla vyděšená nejvíce.

„Uvědomujete si, Ester Kiro,“ začal Murrough O‘Flaherty, „že když se posadíte do haly, znemožňujete nám obranu domu i členů vaší rodiny, jakmile dav vtrhne dovnitř?“

„Kapitáne, pokud dav vtrhne dovnitř dřív než sultánovi muži, pak jsme odsouzeni k jasné smrti, ať už se skryjeme kdekoliv,“ odpověděla. „Já nemíním poskytnout té sebrance potěšení z honičky po komnatách vlastního domu. Pokud nás zabít chtějí, ať se k tomu odhodlají zde — a hned. Snad tak ukojí svou žízeň po krvi a ušetří alespoň děti. V to upřímně doufám. Buďte však rozumný a zůstaňte v mé komnatě. Než se dav dostane až tam, bude jeho nejsilnější touha po zabíjení již utišena. Díky tornu dostanete příležitost vysvětlit, kdo vlastně jste.“

„To není naším zvykem, Ester Kiro. My od nebezpečí neutíkáme, ani nenechávám své přátele v ohrožení,“ promluvila Valentina ještě než se Murrough stačil nadechnout.

„Pokud zůstanete zde, budete první na ráně a čeká vás jistá smrt,“ nepřestávala si dělat starosti Ester.

„My, Angličané, se smrti nebojíme, Ester Kiro. Naše historie je plná okamžiků ohrožení svobody i života. A my jsme nikdy před Andělem smrti neutíkali,“ odpověděla znovu Valentina. Uchopila její ruku do své a Padraic něžně položil Ester ruku na rameno.

„Zdědilas po matce svůj smysl pro spravedlnost, dcero Mardžally,“ ozval se stařenin hlas, když svírala mladou ruku ve své. „Nechť tě Jahve ochrání, a s tebou nás všechny a nechť se nad námi v této nebezpečné hodině smiluje.“

Náhle do místnosti vpadla služebná, hlasitě křičela a lomila rukama. Padla před Ester Kirou na kolena. „Odpusťte, milostivá paní, ale nesu vaší rodině hroznou zprávu,“ vzlykala.

„Budiž ti odpuštěno,“ prohlásila Ester Kira klidně.

„Haghar zemřela při porodu a její dítě — chlapec — se narodilo mrtvé — měl kolem krčku omotanou pupeční šňůru.“

Sarai, Ruth i Sohannah se rozplakaly a vrhly se k manželům. 404

Vždyť se jim dosud žilo tak krásně a klidně! Připadalo jim neskutečné, že by jedna z nich mohla takto zemřít.

Ester Kira povzdechla a potřásla hlavou. „To je velice zlé znamení,“

řekla tiše. „Jehova promluvil nanejvýš jasně. Je jisté, že naše dny jsou sečteny.“

Vtom se ozval příšerný zvuk tříštěného dřeva, protože velká brána již nedokázala déle odolávat tlaku a zdivočelým útokům davu. Pak rozvášněná lůza pronikla na nádvoří, přelezla všechny vozíky a kočáry, zničila vše, co jí stálo v cestě a s výkřiky svědčícími o vražedných záměrech začala bušit na okované dveře — hlavní vchod do paláce. V zahradách se ozývaly pušky stále častěji a Tom Ashburne vběhl do haly se slovy: „Je to beznadějné. Dochází nám střelivo. Jakmile nic nezbude, nedokážeme zabránit těm zmetkům přelézt zdi.“

„Už se dostali přes nádvoří,“ promluvil pochmurně Murrough. „Kde kčertu jsou ti sultánovi muži, to bych opravdu rád věděl!“

Lord Burke objal Valentinu, která stále svírala Esteřinu drobnou vyschlou ruku. „Ať se stane cokoli, pamatuj, Val, že tě miluji,“ zašeptal. „Vždycky jsem tě miloval a do smrti si neodpustím, že jsem neměl dost kuráže ti to říct včas.“

„Tohle může být úplně klidně právě ten okamžik smrti, Padraici,“ zašeptala a usmála se svému šibeničnímu humoru.

„Jak se můžeš smát v takové nebezpečné chvili, Val?“ pronesl obdivně.

„My nezemřeme, Padraici!“ řekla přesvědčivě Valentina. „Určitě jsem neunikla z vezírova harému jen proto, abych zahynula rukou nějakého žebráka! My přežijeme, stejně jako jsme přežili již tolik věcí předtím. Ale já bych ti ještě ráda něco řekla. Chtěla jsem ti to říct až v bezpečí Archangela.

Povedlo se mi odolávat pokusům paši Cicalazada až téměř do konce mého zajetí, ale musím se přiznat, že v posledních dnech se mu podařilo mne zmocnit. Nenávidím ho a hnusí se mi. Přísahám, že ačkoliv se násilím zmocnil mého těla, nic víc jsem mu neposkytla. Nikdy nezískal mé srdce, které patří jen a jen tobě, ani duši, která je jen a jen má. Miluji tě, Padraici a teď vím, že ti mé srdce patřilo vždy. Kdybych si to jen dokázala včas přiznat, ještě než jsem dala svou ruku ubohému Nedu Barrowsovi… Mohli jsme žít úplně jinak!“

„Ale náš život by nebyl ani zpoloviny tak vzrušující, Val,“ podotkl věcně. „Je v tobě hodně z O‘Malleyů. Nikdy mě nebudeš nudit, zlatíčko!“

405

„Pak mne tedy chceš stále za ženu — bez ohledu na to, co se stalo?“ zeptala se ho přímo.

Lord Burke se rozesmál. „Stejně jako moje matka jsi někdy opravdu

bláhová. Ano, chci tě za ženu! Je totiž pravdou, že máš nejrozkošnější a nejsvůdnější tělo, jako jsem kdy viděl a které se mi moc líbí, ale tvé srdce pro mne znamená mnohem víc. Přiznávám, že mě trápí, jak se tě paša Cicalazade zmocnil. Klidně bych ho dokázal zabít za vše, co ti způsobil, ale nic z toho nebyla tvá chyba, Val.

Nikdy tě nebudu z ničeho obviňovat.“

„Strašně se bojím, že bych mohla být těhotná, Padraici,“ zašeptala.

„S ním nemůžeš, mé dítě,“ ozval se Esteřin pevný hlas pronikavě.

„Paša Cicalazade nemá děti již více než deset let. Poslední jeho potomci se narodili Ešmahan a Hatijeh. Syn Hatijeh připadal sultáně Latífě nebezpečný, a tak použila starobylý lektvar, který dávala velká valida Cyra Hafise a její tři sestry sultánu Selimovi, aby již nemohl mít děti.

Hatijeh se totiž pokusila o to, aby její synek získal výsadní postavení nad dětmi sultány Latífy. Bohužel však nebyl dost silný a nedožil se ani jednoho roku. Sultána Latífa se pak rozhodla, že takovému ohrožení se již nevystaví. Začala tedy podávat všem ženám, které se oddávají hrátkám s vezírem, lektvar staré validy. Zádná nikdy neotěhotněla.“

„Děkuji Li za informaci, Ester,“ vydechli unisono Valentina s lordem Burkem.

Stará žena vzhlédla k Padraicovi a řekla tiše: „Postarej se o ni dobře, mylorde. Stejně jako její matka je nesmírně statečná a umí dávat hodně lásky. Jsi velice šťastný muž.“

Náhle se s hlasitým praskotem rozlétly hlavní dveře, veřeje povolily a dveře se prolomily dovnitř. V hale se rozhostilo ticho. Padraic, Murrough a Tom se rozestavěli kolem Valentiny, chránili ji svými těly a připravili zbraně.

Tom zvedl pistoli, pečlivě namířil a vystřelil na vůdce té smečky. Mířil přesně. Muž se zhroutil mrtev k zemi. Dav se vyděšeně zastavil.

„Jakým právem jste vtrhli do mého domu?“ ptala se pevným hlasem Ester Kira. „Vyděsili jste celou mou rodinu i služebnictvo a mí angličtí hosté budou po návratu domů tvrdit, že Istanbul je divoké hnízdo barbarů!“ Hlas jí zněl překvapivě silně. Nesl se až na nádvoří. Všichni k ní vzhlĺželi s otevřenými ústy. Tak toto je Ester Kj-ra! Ta legendární Ester! Žena, která se narodila za vlády dobyvatelova syna a přežila více než sto let! Ano, Ester Kira! Náhle se ozval hlas jakéhosi muže: „Kradeš lidem peníze, Ester Kiro! Vám, židům, zkrátka nestačí všechny ty výsady udělené naší osmanskou říší! Zidé nemohou být spokojeni s tím obrovským

bohatstvím, které nahromadili, nemohou být šťastni, dokud nezačnou krást peníze chudým! Proto musíte zemřít!“

„A jaké peníze jsme ukradli chudým?“ ptala se rázně matriarcha.

„Svými řečmi o smrti mě nevyděsíš, protože žiji tak dlouho, že pro mne smrt znamená zkrátka jen další dobrodružství. Ale pokud mne chceš potupně zavraždit, chci zase já vědět, proč.“

Lidé v davu nerozhodně šoupali nohama. Zidé z ghetta dole v Balatě se snažili ukrýt nebo utéct. Když je chytili, žadonili

o život, nabízeli peníze, a když od těch vyděšených lidí dostali vše, co měli, nelítostně je s náramným potěšením povraždili

a jejich domy od základů vypálili. Kirové jim však stojí tváří v tvář a chtějí vědět, co proti nim vlastně mají.

„Je vaše vina, že byla devalvována měna!“ vykřikl řečník.

„Naše vina?“ Stařena se zatvářila nevěřícně. „Proč by to měla být naše vina? Všichni přece víme, že sultán se svou matkou nechávají oštípávat všechny mince, které jim projdou pokladnou, než je vrátí zpět do oběhu! Nikdo si to nedovolil vyslovit nahlas, přestože je to pravda! Vždyť my žijeme z obchodů a pád měny nás postihuje stejně jako ostatní. Ano, jistě, naše chyba!“ Ester Kira vypadala nesmírně pobouřeně.

„Zrádci! Zrádci!“ řval dav. „Ta stařena lže!“ „Mluvím pravdu!“ bránila se Ester.

„Zidi nikdy nemluví pravdu!“ ozval se hlas z davu.

„Já nelžu !“ opakovala Ester Kira. „Dobrá pověst mé rodiny se zakládá na pravdě. Nepochybuji, že někteří z vás zbohatli právě na obchodech s naší rodinou. Kdybychom nejednali čestně, nikdy byste nezbohatli. Ani vy, ani my!“

Náhle začaly z davu létat kameny. Mířily na Ester Kiru a našly svůj cíl. Jeden obrovitý kámen s ostrým hrotem se zabodl stařeně přímo do čela. Matriarcha upadla a po tváři se jí řinula krev. Valentina ji zachytila, ochranitelsky ji objala a zoufale se snažila proud krve zastavit.

„Je po všem,“ zašeptala slabounce Ester Kira. „Jahve!“ Z kdysi živých černých očí se jí pomalu vytrácel výraz. Ještě jednou pohnula rty. Valentina se nad ni sklonila a zaslechla, jak Ester Kira tiše šeptá:

„Má paní Cyro! Věděla jsem, že přijdeš!“

Pak jí hlava ochable padla na stranu a z očí po chvilce vyprchal všechen život.

„Je mrtvá,“ řekla Valentina klidně. Pak se rozplakala. Vzhlédla k davu. „Zabili jste dobrou ženu,“ řekla tak hlasitě, aby ji všichni slyšeli. Členové rodiny Kirů tiše naříkali.

„Zabili jsme jen zlodějskou židovku,“ vykřikl kdosi. „A to je jen začátek naší pomsty!“ Dav se zlověstně valil vpřed.

Najednou se z nádvoří ozval dusot kopyt a dav se rozkřičel strachy, protože musel uhýbat před koňmi. „Janičáři! Janičáři!“

„Ti si dali na čas,“ zabručel Murrough. „Kdyby přišli o maličko dříve, Ester mohla žít!“

Dav na nádvoří se rozestoupil, aby mohli sultánovi muži projít. Valentina zalapala po dechu a prudce se přivinula k Padraicovi. „Ten jezdec v bílém! Vpředu! To je paša Cicalazade!“ šeptala Valentina zoufale. Sledovala, jak vezír sesedá z koně a rázně vchází do paláce. Vezír byl příliš zaneprázdněn svým úkolem, než aby si jí všiml.

Upřel pohled na Eliho Kiru a pronesl verdikt: „Tvá rodina byla obviněna z přípravy podvodného činu znehodnocení měny. To je zrada. Trestem za zradu je smrt!“ Obrátil se ke kapitánovi janičářů.

„Vykonejte rozsudek!“

Vojáci se rozběhli kupředu, popadli Eliho Kiru a jeho tři syny a všechny srazili na kolena. Násilím jim sklonili hlavy a než mohl kdokoli protestovat, bleskurychle jim sťali hlavy. Uťaté hlavy se kutálely po podlaze, až se zastavily u nohou tří manželek, které na ně zíraly s výrazem naprosté hrůzy. Z bezhlavých těl prýštila krev a zbarvila mramorovu podlahu do ruda.

Sarai, Ruth a Sohannah neměly možnost ani na okamžik truchlit, protože i ony byly sraženy na kolena. V šoku a napůl v bezvědomí následovaly své muže — i jim janičáři uťali hlavy.

David a Levi Kirové se vrátili ze zahrad a když vstoupili do haly, spatřili, jak janičáři vítězoslavně zvedají hlavy mužských příbuzných, aby je všichni z davu viděli. Rozběhli se k nim s tasenými meči, ale janičáři je srazili a nemilosrdně zavraždili. Když celí zkrvavení upadli na mramorovou karmínovou podlahu, i jejich hlavy byly uťaty, aby je rozvášněný dav spatřil.

Právu bylo po osmanském způsobu učiněno zadost. Za pouhých několik minut byli prakticky všichni dospělí členové rodiny Kirů nemilosrdně povražděni.

Vezír se obrátil ke čtyřem Evropanům a zeptal se: „Vaše jména a poslání. Co zde pohledáváte?“

„Kapitán Murrough O‘Flaherty z lodi Archangel. Domovský přístav Londýn,“ vyhrkl Murrough hlasem chladným jako led. „Hrabě z Kempu. Můj mladší bratr, lord Burke a jeho snoubenka, lady Barrowsová. Domnívám se, že víte, v jaké úctě chová lady Barrowsovou sultána valida, můj vezíre. Ocenili bychom vaši pomoc

— mohl byste nás se svými muži doprovodit k lodi.“ Murroughův

hlas se ani nezachvěl. Zněl vlastně přímo velitelsky.

Paša Cicalazade Murrougha ignoroval, protože modrošedým pohledem propaloval Valentinu: „Nakš!“

Valentina mlčela, ale nemínila před ním uhýbat pohledem. Ve svých šatech a s Padraicem po boku se cítila silná.

„Jak ses sem dostala?“ vyptával se přísně. „Jak?“

„To naprosto není důležité, můj vezíre,“ odpověděla tiše. „Jsem zkrátka zde a dnes večer odplouvám.“

„Je něco v nepořádku, můj pane?“ ptal se velitel janičářů.

„Kapitáne l-lussejne, žádám —‚“ začal vezír, ale Valentina ho přerušila. „Kapitáne Hussejne! Jsem anglická lady, kterou sultán a jeho matka hledali několik měsíců. Byla jsem unesena. Dnes mě členové rodiny Kirů zachránili a prokázali tak věrnost a oddanost sultánově rodině. Přišla jsem se do Balaty se svými přáteli rozloučit před odplutím do Anglie a ten šílený dav nás tady uvěznil.“

Paša Cicalazade zle blýskal na Valentinu očima, protože svou pohotovostí navždy zmařila šanci, že by se jí někdy mohl znovu zmocnit. Její hlas se nesl dostatečně daleko, aby se lůza v davu dozvěděla, kdo vlastně je.

„Našemu dobrému sultánovi se uleví, když se dozví, že jste v bezpečí, mylady,“ řekl kapitán janičářů. „Je nanejvýš nepříjemné, že jste byla po všech svých útrapách vystavena ještě dalsim.

„Mluvíte s velkým pochopením, kapitáne I-Iussejne,“ pronesla Valentina slaďoučkým hlasem. „V sultánových službách vás zajisté čeká skvostná budoucnost!“

„Děti! Našly jsme židácké děti!“ vykřikovala skupinka žen, které před sebou hnaly Sabru, nesoucí Saraina synka Rubena na rukou. Za ní běžely ostatní děti.

„Zbavte se jich!“ přikázal paša Cicalazade.

„Ne!“ Valentinin hlas zazněl pevně až na nádvoří. Zněl tak mocně, že se na okamžik nikdo ani nepohnul. Pak promluvila tiše, aby ji slyšel pouze vezír. „Teď mám váš život ve svých rukou já, můj pane Cico. Myslím, že mi něco dlužíte. Zneužíval jste mě dost dlouho.

Cožpak trpíte tak nesmírným pocitem vlast-

ní důležitosti, že jste byl jen na okamžik přesvědčen o údajné rozkoši, kterou jsem s vámi měla prožívat při těch znásilněních? Hnusíte se mi a hnusí se mi všechno, co jste se mnou dělal, ale jednu službu mi ještě prokážete. Jinak vás vydám sultánovi a jeho matce.“

„Sultán je můj nejlepší přítel,“ usmál se vezír. „Byl připraven sdílet rozkoše v tvém loži se mnou, Nakš. Od samého začátku věděl, kde jsi. Musím ti však prozradit, že valida o našem tajemství neměla

tušení.“

Valentině se při tom odhalení zvedl žaludek, ale nedala nic najevo. „Ráda bych vám připomněla, můj pane vezíre, že sultán

a jeho rodina bývali přátelé rodiny Kirů. Teď vidíte důsledky toho přátelství. Dokážete dát v sázku všechno, co máte a vystavit nebezpečí svou ženu a děti pro pouhý rozmar? Jen abyste si mě o něco déle udržel? Myslím, že to neuděláte, můj pane Cico.“ „Co tedy chceš‘?“ zeptal se. I když byl poražen, nedal na svém krásném obličeji nic znát.

„Tuto dívku,“ řekla a kývla směrem k Sabře, „a děti.“

„Sultán rozkázal, aby celá rodina Kirů byla vyhlazena. Musím se zbavit všech,“ řekl pevně.

„Já vám pomohu se jich zbavit, mylorde,“ odpověděla Valentina.

„Dnes večer se mnou odplují do Anglie. Tam žije jedna větev jejich rodiny, která se o ně postará. Vždyť oni v té vaší záležitosti žádnou vinu nenesou. Jste otec a dědeček, můj pane Ci-co. Cožpak ve svém srdci nemáte ani špetku milosrdenství?“

„Ty snad opravdu věříš, že mám nějaké srdce, Nakš?“ provokoval ji.

„Pane, prosím,“ řekla. „Nesmíme plýtvat časem, jinak ta lůza v davu znervózní.“

„Mohu klidně vydat příkaz, aby tví angličtí přátelé byli pobiti a odvezu tě znovu do paláce, Nakš,“ začal jí vyhrožovat.

„Ten skandál by byl příliš velký na to, abyste ho překonal, ať jste kdo jste, vezíre,“ odpověděla rychle. „Sultán by byl nucen vás potrestat. Určitě by zabral všechen váš majetek — možná i vaši ženu.

Sultán je nesmírně hamižný. Nepochybuji, že mu někdo poradil, ať zkonfiskuje bohatství rodiny Kirů, ale jakmile tento dav skoncuje s drancováním paláce, můj pane Cico, na sultána nic nezbyde. Víte, můj pane, rodina Kirů již dávno své bohatství rozprostřela po světě mezi větve své rodiny, které žijí v mnoha zemích na západě. Jejich majetek se tedy nedá zkonfiskovat.

Obávám se, že sultán bude velmi zklamán a bude hledat ně-

jaký způsob, jak své zklamání nahradit. Nevystavujte se mu zbytečně. Byl byste příliš zranitelný. Pokud budete dosti rychlý, najdete jiného obětního beránka, můj pane, na kterého svalíte vinu za toto neštěstí,“ dokončila Valentina.

V jeho zkoumavém pohledu se nyní zračil skutečný obdiv. Zhluboka povzdechl. „Jsi teprve druhá věc v mém životě, Nakš, jejíž ztráty hluboce lituji. Myslím, že jsem příliš moudrý na to, abych nedokázal přiznat porážku. Ty jsi příliš inteligentní, abych s tebou mohl žít.“

„Vždyť vy nemůžete ztratit to, co vám nikdy nepatřilo, můj pane,“ odpověděla tiše.

„Vezmi si tu dívku a děti a běžte,“ prohlásil. „Zmizte mi z očí dřív, než mé srdce, o němž pochybuješ, zda ho mám, zastíní argumenty mozku, který mě celou dobu udržuje naživu a v oblibě mocných.“ Pak se obrátil ke kapitánu Hussejnovi. „Ty a tví muži nyní odvedete všechny Angličany a tyto děti do přístavu. Dohlédni, aby se všichni bezpečně nalodili. Pak se ke mně vrať. Sultán bude chtít prodiskutovat naši noční práci s druhým vezírem, bejem Hassanem, a my ho musíme sehnat.“

Kapitán Hussejn se vezírovi uctivě uklonil. Přivolal k sobě své muže a začal prorážet cestu nespokojeně mručícím davem, aby mohly projít děti Kirů a jejich ochránci.

„Sbohem, můj pane Cico!“ zvolala Valentina a odvrátila se od nej.

„Sbohem, Nakš,“ zavolal. Ona již nereagovala. Nikdy to jméno nepřijala a nyní, s pocitem bezpečí, jenž jí dodala vlastní identita, ho nemínila přijmout dvojnásob. Ona je přece Valentina St. Michael. Je dcerou Aidan St.Michael a jejím otcem, jejím pravým a jediným otcem je Conn O‘Malley!

Valentina objala vyděšenou Sabru. „Neboj se, Sabro,“ uklidňovala ji.

„Teď jedeme všichni domů. Jedeme domů, do Anglie!“

410

Díl pátý

ZAČÁTEK, KONEC zima 1603

A tak se vrátili domů do Anglie — Archangel, Royal Bess a Sťastný návrat se za husté chumelenice na Vánoce roku 1602 pomalu šinuly proti proudu Temže směrem k Londýnu. Plavba probíhala velmi klidně, bez větších událostí, až za Biskajským zálivem se zhoršilo počasí a nemínilo se umoudřit.

Pouť tří lodí však nebyla bez potíží. Na palubu Archangela se muselo kromě jedné těhotné dívky směstnat deset dětí, protože vyděšenou skupinku nemohli rozdělit.

Kajutu lorda Burkeho obývalo pět nejstarších chlapců rodu Kira, kteří přežili masakr. Pouze osmiapůlletý Dov, Simonův a Sarain nejstarší syn a jeho sedmiletý bratranec Jakob, nejstarší potomek Ašera a Ruth, chápali přesně, co se stalo, ale pro ostatní děti byli zkrátka rodiče mrtví a domov vypálený. Dovův pětiletý bratr Aaron a Cainovi a Sohannini dvouletí synové — dvojčata Zadok a Zuriyel — nechápali vůbec nic. Plakali steskem po mamince k nesmírné sklíčenosti Sabry, která se snažila nahradit matku všem svým neteřfm a synovcům, ale zároveň se musela sama vyrovnávat se svou hroznou ztrátou.

Nelda prokázala úžasně silný mateřský pud — na to, že sama děti ještě neměla — a vzala si do opatrovnictví Rubena, malinkého synka Simona a Sarai. Uplně se do děťátka zamilovala.

V tom zmatku při rychlém odchodu z hořícího paláce Kirů se Valentině ještě podařilo vyprosit dvě kozy, aby děti měly mléko. Nelda pro děti zabrala kajutu hraběte. V té byly tři Ruthiny dcerušky

— pětiletá Mattithyah, tříletá Hannah a Terna, která byla jen o půldruhého roku mladší, a maličký Ruben.

Lord Burke se s hrabětem přestěhovali do kapitánské kajuty k Murroughovi. Valentina spala v jedné posteli se Sabrou.

Sabra se nesmírně trápila tím, že sama unikla smrti, které se tak bála, zatímco zbytek její rodiny zahynul při tom strašlivém vraždění.

Nedokázala si z mozku vymazat hrůzný obraz těl svých nejbližších, zbavených hlav, ležících na mramorové podlaze vstupní haly.

Janičáři ji donutili dívat se na hlavy těch, které milovala. Na všech obličejích se zračil překvapený výraz — vždyť smrt je dostihla tak náhle. Na všech kromě jednoho — jejího manžela. Levi se tvářil vztekle. Rozhořčeně. Při vzpomínce na jeho prázdné, nevidící oči, které se na ni dívaly vždy jen a jen s láskou, se jí zmocňovaly záchvaty viny. Ten dotčený pohled byl přece určen jí! Po spatření příšerných vražd omdlela a přišla k sobě až v přístavu.

415

Valentina si říkala, že bylo určitě lepší, když si Sabra neuvědomovala, co se dělo — prodírali se řvoucím davem, který si připadal oklamán. Jak mohli nájezdníci dopustit přežití byť jediného potomka Kirů? Určitě bylo dobře, že Sabra necítila pach spálených domů a mrtvol.

V bezpečí na palubě Archangela se Sabra rozplakala. Po tři dny nedokázala přestat. Oplakávala všechny. Leviho, který nikdy nespatří dítě, jež nosí pod srdcem. Ester, bezmocně schoulenou mezi svými pestrobarevnými poduškami, s čelem rozbitým kamenem.

Sabra plakala i kvůli sobě a svému dítěti bez otce. Přesto však jí právě toto dítě zachránilo zdravý rozum. „Není spravedlivé, že jsem zrovna já přežila, když všichni ostatní tak hrůzně zahynuli!“ plakala ve svém sebeobviňujícím hoři Valentině na rameni. „Proč mě Bůh tak proklel a oddělil od všech, které jsem milovala?“

„Simon, Ašer i Cain žijí ve svých dětech, Sabro,“ řekla tiše Valentina. „Rodová linie Davida Kiry byla bohužel přerušena, protože tvá sestra Haghar zahynula spolu se svým dítětem. Ale ty, Sabro, přece nosíš žijící sémě Leviho Kiry ve svém Iůně! Své dítě porodíš v naprostém bezpečí, takže Levi Kira nezemře! Zádný z vás nebude nikdy žít v nedostatku, protože já vám vděčím za svůj únik z paláce paši Cicalazada!“

Sabra udiveně zavrtěla hlavou. „Ty by ses o mě a o mé dítě postarala, Valentino? Kirové jsou tvými obrovskými dlužníky, protože jen a jen tvá odvaha zachránila naše děti.“

Sabra Kira se snažila přestat truchlit a donutila se myslet více na budoucnost. Plakala již jen o samotě, když ji nikdo neviděl. Protože ji strašlivé události posledních dní oslabily, uchýlila se na lůžko, ale Valentinina kajuta byla stále plná dětí, které jí dělaly bez ustání společnost. Valentina začala s výukou angličtiny. Sabru povzbudilo, že se umí učit a děti se učily tak rychle, že se dospělí nestačili divit. Prvním velkým problémem bylo jídlo, protože židé dodržovali svou přísnou životosprávu a nemínili ji porušovat, jak Sabra Murroughovi zdůraznila. Mladá těhotná matka převzala starost o rodinu s největší vážností. Všechna omezení vysvětlila lodnímu kuchaři, nesmírně srdečnému muži se smyslem pro rodinu, který dělal přímo zázraky, aby jim vyhověl.

Každý pátek večer se konala u Sabry ve Valentinině kajutě slavnostní židovská bohoslužba — sabat — jíž se účastnily všechny děti. Sabra zapálila svíce a děti se modlily za svou rodinu,

která byla krutě povražděna. Sice je vyhnali z jejich paláce a rodné země, ale Sabra Kira nedovolí, aby zapomněli, že jsou židé se

vznešenými tradicemi a významnou historií. Jakmile se dítě v jejím těle začalo pohybovat, uvědomila si, že Valentinina slova byla pravdivá. Leví v ní žije právě díky tomuto dítěti a jeho bratři i Ester Kira žijí v ostatních dětech.

Na Stědrý den roku 1602 zakotvil Archangel v londýnském přístavu. Sabra vyhlédla z kajutního okénka a zeptala se Valentiny: „Je Anglie vždycky tak šedivá?“

Valentina se rozesmála. „Myslím, že po pestrobarevném Istanbulu může vypadat poněkud šedivá, ale právě je zima, Sabro. Sněží.

Vždyť i v Istanbulu znáte sníh.“

„Ale takhle to tam nevypadá,“ zavrtěla Sabra hlavou. „Musím věřit tvým slovům, Valentino. Ty nám sice tvrdíš, že kotvíme v říčním přístavu, obklopeném ohromným městem, ale já venku nevidím nic kromě šedé a bílé.“

„Murrough tvrdí, že k večeru chumelenice ustane. Pak Londýn uvidíš,“ usmála se Valentina. „Murrough se zanedlouho vydá na břeh, aby navštívil londýnskou větev rodiny Kirů a vysvětlil jim, co se přihodilo.“

„Myslíš, že nás přijmou?“ obávala se Sabra. „Angličtí Kirově žijí v Anglii téměř sto let a s istanbulskými Kiry se kontaktují jen obchodně.“

„Cožpak oni neposílají své syny do Istanbulu? Simon a jeho bratři také pobývali v Londýně, Paříži a dalších městech.“

„Někdy nás navštívil nějaký bratránek, to je pravda, ale jen nakrátko. Pro istanbulské Kiry bylo mnohem důležitější zjistit, co se děje v jiných městech, zatímco například pro londýnskou větev není Istanbul zase tak důležitý.“ Povzdechla si.

„Kdo teď bude hlavou rodiny Kirů? Dov je nejstarší muž z istanbulské rodiny, který přežil, ale je příliš mladý.“

Murrough se za hodinu vrátil a přivedl Daniela Kiru, patriarchu anglické větve Kirů, a jeho ženu Tirzah — malou boubelatou paní, která přišla ve svých nejlepších černých hedvábných šatech s dokonale naškrobeným vysokým límcem a spoustou zlata na krátkých buclatých prstíkách.

Murrough vstoupil s anglickými Kiry do kajuty, v níž čekala Sabra s dětmi. Malé holčičky ve svých ucouraných šatečkách zničených dlouhou cestou vzhlížely k návštěvě ostýchavě. Okatí hoši-dvojčata si hráli na podlaze s malým Jakobem a Aaronem. Dov, náhle velmi vážný — pod tíhou zodpovědnosti nejstaršího

muže — vstal a zdvořile se s nimi přivítal. Oči Tirzah Kiry se okamžitě naplnily slzami.

„Toto je Daniel a Tirzah Kirovi, mylady Sabro,“ představil je upjatě Murrough.

Daniel Kira se důstojně uklonil, protože náhle nevěděl, jak se má vlastně chovat. Murroughovo vyprávěnf o hrůzostrašných jatkách v Istanbulu pro něj představovalo cosi nepochopitelného a v duchu děkoval Jehovovi, že žije v civilizované zemi jako je Anglie.

Tirzah Kira však ihned věděla, co přesně udělat. Nechala se řídit svým srdcem. Odstrčila manžela stranou a napřáhla ruce směrem k Sabře. Při pohledu do mateřského obličeje boubelaté Tirzah se těhotná dívka rozeštkala a vrhla se jí do náruče. „No tak, no tak, děvenko moje,“ chlácholila ji Tirzah. Vždyť vychovala čtyři dcery, byla tedy na známé půdě. „Už jsi v bezpečí a ti maličcí také. Jsi Leviho žena, nemám pravdu‘?“

„Ano, madam,“ zazněla uplakaná odpověď.

„Cože? Jaká madam?“ Tirzah se téměř urazila. „Jsem tvá tetička Tirzah, dítě, a budeš mi tak i říkat. Teď mi řekni, jak se jmenují tihle maličcí a potom se vydáme domů. Potřebujete se vykoupat a slušně obléknout. Vidím, že čekáš dítě. Kdy se má narodit syn Leviho Kiry?“

„Koncem příštího měsíce, možná začátkem dalšího, te-, tetičko,“ zakoktala Sabra.

„I má dcera Anna je těhotná — bude mít třetí!“ vyhrkla radostně Tirzah Kira. „Pomůžeme ti, děvenko, neboj se! Vždyť my jsme tvá rodina! A přestože je snad na podobné úvahy příliš brzy, musím ti prozradit, že v naší komunitě je spousta svobodných mladíků, kterým by se tak hezká ženuška jako ty velice líbila.“

„Pocházím z rodu Kirů,“ prohlásila Sabra hrdě, „jednak z matčiny strany, jednak z mužovy. V žádném případě si nevezmu nikoho, kdo by nebyl Kira.“

„Cožpak jsem něco takového říkala‘?“ usmála se Tirzah. Mají s Danielem svobodného osmnáctiletého syna, kterému by se pohledná vdova určitě líbila.

I s malými dětmi si hned věděla rady. Jejich nejstarší syn si vezme děti Simona Kiry, druhý syn zase přijme malého synka Ašera Kiry a jeho tři dcery, a nejstarší dcera, provdaná za bratrance Kirů, bude vychovávat ta rozkošná dvojčátka.

Díky Bohu těchto několik istanbulských Kirů přežilo ta jatka, pomyslela si Tirzah Kira. Díky Bohu dorazili bezpečně do Anglie. Ihned musí rozeslat zprávy ostatním větvím rodiny, aby

418

všichni věděli, že Kirové nejsou bez matriarchy. Rodině Kirů bude nyní vládnot její anglická větev.

„Podívej, Sabro,“ řekla Valentina, jakmile překročila práh kajuty. Vyšla si ven na palubu za Padraicem. „Přestalo sněžit.“

Sabra vykoukla velkým kulatým oknem na zádi. „Opravdu je tam město!“ pronesla udiveně.

„Krásné město!“ promluvila nadšeně Tirzah Kira. „Krásné město v krásné zemi, jíž vládne skvělá stará královna! Určitě tady nebudeš nešťastná, drahé dítě.“

„Královna tedy stále žije, paní Kiro?“ zeptala se Valentina. „Spíše přežívá. Jen Bůh ví, jakým zázrakem,“ zazněla střízlivá odpověď. Kirové přinesli pro Sabru a děti teplé pláště. Z lodě odešli v náramném chvatu — přesto však do člunů slézali opatrně. Nelda se nerada rozloučila s maličkým Rubenem a z hnědých očí jí kanuly slzy.

„Rád spává s touto hračkou, madam,“ řekla paní Tirzah a podala jí malou hadrovou panenku, kterou ušila ze své punčochy.

Paní Kira vzala panenku do ruky a zpytavě se na mladou dívku zahleděla. „Neboj se, děvče, dostane vše, co má rád,“ pronesla a něžně se dotkla Neldiny zrůžovělé tváře. Strčila hračku do kapsy a sáhla si pod čepec, chvilku si vzadu něco rozepínala a pak vytáhla šňůru perel a připnula ji dívce kolem krku. „Malý dárek, dítě, za tvou milující péči o tohle maličké.“ Pak se obrátila a sestoupila do člunu k ostatním.

Nelda se chvíli nezmohla na jediné slovo a opatrně si perly prohlížela.

„Teď jsi rázem bohatá dáma, Neldo,“ usmála se Valentina.

„Já jsem nikdy nic takového neměla, mylady. Máti mi bude hrozně závidět!“

„Ale nebude,“ rozesmál se lord Burke. „Alespoň ne dřív, než dorazíme domů. A domů nedorazíme dřív, dokud neuděláme první krok z paluby této lodi.“

„Zcela jistě se nevydáme na dlouhou cestu domů hned,“ prohlásila Valentina.

„Jedeme do Greenwoodu, Val. Zveme i tebe, Tome,“ řekl zvesela lord Burke. „Murrough zítra odjede do Devonu ke své Joan a my zase domů do Worcestershiru! Naše bárka již čeká, madam. Máme drahocennou chviličku času, než se zvedne příliv.“

Valentina si bleskurychle oblékla plášť. „Pak tedy pojďme, mylorde!“ vyzvala ho. „Jsem sice Archangelovi nesmírně vděč-

ná, že nás bezpečně dovezl domů, ale už se nemohu dočkat, až se postavfm na pevnou zem! Nemyslím, že bych ještě někdy chtěla vyrazit na moře!“

„Alespoň ti nebývá tak strašně zle jako mému strýci,“ smál se na celé kolo Padraic.

„Můj otec je z rodu O‘Malleyů!“ pronesla Valentina nesmírně hrdě.

„A O‘Malleyové jsou mořeplavci!“

„Strýček Conn však mezi ně nepatří…,“ ušklíbl se lord Burke, když usedal vedle své snoubenky. Ze všech členů rodiny O‘Malleyů z Innisfany byl ubohý Conn jediný, kdo k nesmírnému opovržení svých potomků trpěl mořskou nemocí — mal de ‚ner. Tato slabost lorda Blisse se stala oblíbeným rodinným vtipem.

Služebnictvo v Greenwoodu se o příjezdu panstva dozvědělo několik hodin předem. Stačili tedy z nábytku stáhnout povlaky proti prachu, čistě povléknout postele a vyzdobit vstupní halu vánočními větvičkami. Greenwood patřil Skye — lady de Marisco —‚ která ho však chtěla odkázat své nejmladší dceři. Sloužil jako londýnská rezidence rodiny. Většina původního služebnictva již byla dávno v penzi. Nyní byli jako jediní stálí sloužící v domě majordomus, posluhovačka, kuchařka a hlavní lokaj. Služtičky a podkoní se dali snadno najmout v nedaleké vesnici

— v Chiswicku.

Všem se tedy rychle oznámila novina o příjezdu, takže dům byl za okamžik útulný, v každé místnosti hořela v krbu velká polena a z kuchyně se linula příjemná vůně. Všichni nadevše toužili po jediném

— horké lázni — a mladí sluhové měli dobré dvě hodiny plné ruce práce s vynášením horké vody do prvního patra, kde byly pokoje. Až někdy v sedm hodin večer se lady Barrowsová, lordové Burke a Ashbume a kapitán Murrough O‘Flaherty setkali v malé jídelně na slavnostní vánoční večeři. Nejstarší Murrough seděl v čele a naproti němu se usadila jeho půvabná sestřenka. Valentina se oděla do slavnostních, safírově modrých šatů. Hrabě a lord Burke seděli po stranách dlouhého, překrásně naleštěného stolu.

Kuchařka si setřela pot z čela a vítězoslavně se usmívala, protože se jí podařilo uchystat vynikající slavnostní večeři za velmi krátkou dobu. Postavila se do čela sloužících, kteří z kuchyně vynášeli obrovité stříbrné talíře s hovězím. Pak následovaly tácy a mísy s lahůdkami — pečenými kapouny a kachnami s třešňovou omáčkou, zapékanými holoubaty a králíky a tenkými plátky lososa na víně.

Našla se i šunka a jehněčí. V miskách ležela vejce na tvrdo, zelený hrášek, mrkvička a dušený salát. Z čerstvého

420

chleba se ještě kouřilo a báječnou hostinu skvěle završilo sladké máslo, med od divokých včel a nepřeberné množství sýra.

„Kdybych o vašem příjezdu věděla jen o maličko dříve, my-lady,“ omlouvala se kuchařka, „připravila bych různorodější pokrmy, ale dnes jsou přece jen Vánoce, takže nefungují trhy.“ Pokorně se uklonila.

„Všechno tady vypadá nádherně, paní Evansová,“ chválila ji Valentina a všimla si, že pánové si již vrší na talíře všechno to jídlo, které celé měsíce neměli v ústech. „Děkuji vám.“

Najedli se až k prasknutí, ochutnali všechny druhy masa, nacpali se anglického chleba a nevynechali jediný druh sýra.

Pak se objevila paní Evansová s mísou vánočního pudinku

a všichni zjistili, že na tradiční anglickou pochoutku jim místo v žaludku ještě zbylo. Výjimečně nepili víno, ale hnědé pivo,

které všem v Turecku chybělo. Když hostina skončila, pohodln se usadili, přejezení, ale nadmíru spokojení a šťastní, že jsou konečně doma.

Koledníci, kteří přišli ke greenwoodským dveřím, byli všich ni pozváni dovnitř a dostali cukroví a stříbrné pence. Zazpívali jim koledy a při odchodu blahořečili štědrosti greenwoodských obyvatel.

„No, myslím, že si půjdu lehnout,“ podotkl Murrough. „Zítra s Oeoffem vyrazíme domů. Už se mi strašně stýská po Joan a také rád uvidím děti.“

„A nové vnouče,“ usmál se lord Burke.

„No ano,“ přitakal nadmíru spokojeně Murrough. Odsunul židli, vstal a políbil Valentinu na tvář. „Podařila se ti nadmíru úspěšná cesta, sestřenko. Budeš z ní mít velký zisk. Myslím, že jakmile propočítáme všechny náklady, zjistíš, žes vlastně nic

neinvestovala Kapitán z lodi Sťastný návrat mi říkal, že všichni tví koně přečkali dloubou plavbu ve velmi dobrém stavu.“

„Za všechno se ale, Murroughu, nějak platí,“ řekla Valentina tichým hláskem. „I když z koní mám opravdu radost.“

„Ano, máš pravdu a myslím žes zaplatila dost,“ přikývl souhlasn Murrough, „ale teď je již všechno zlé za námi. Jsme bezpečn doma, Val!“ S těmito slovy odešel do svého pokoje.

Murroughova slova jí zněla v mysli ještě následujícího dne, když odjížděli do Pearroc Royal. Ano, jsou bezpečně doma, za to byla bratranci neskonale vděčná, ale vzpomínky v ní zůstanou navždy. Trvalo jim několik dní, než dorazili do Oxfordu, protože

421

první den cesty byl sice krásný a ujeli veliký kus, ale druhého dne se probudili do mrazivého úporného deště, který neustal ani za tři dny, než se dostali domů.

Valentina přemítala, zda Murrough s Geoffem měli stejně nepohodlnou cestu. V Oxfordu se zastavili v hostinci zvaném Gbrious Elizabeth a naposledy povečeřeli s hrabětem, který se s nimi ráno rozloučil a pokračoval dále na sever do zámku Swan Court ve Warwickém hrabství.

Jméno hostince jim okamžitě oživilo vzpomínky na královnu. Po vánoční večeři v Greenwoodu odjeli Padraic s Tomem do Whitehallu, kde královna trávila své Vánoce. Oba se vrátili nesmírně sklíčení ze všeho, co viděli. Královnu sice spatřili, ale nehlásili se k ní, protože se báli, že je okamžitě povolá do služby ke dvoru.

„Nevypadá vůbec dobře,“ začal smutně hrabě. „Nikdy mi nepřipadala tak křehká. A co horšího — jeden kamarád mi říkal, že už strašně zapomíná a kdo by si dovolil říci ‚Vaše Veličenstvo zapomnělo‘? Nikdo nemá tu odvahu. Ani já ne.“

„Je celá pokroucená, má oteklé klouby,“ doplnil ho lord Burke, „a museli jí stáhnout z prstu korunovační prsten, protože jí zarůstal do masa. Ona ho za celých čtyřiačtyřicet let nikdy nesundala! Připadá mi to jako zlé znamení.“

„Měls mi dovolit za ní jet.“ Valentina byla otřesena. „Pokud je nemocná, potřebuje mít kolem sebe lidi, kteří ji milují, a ne ty zpropadené hyeny, které jen tyjí z královské velkomyslnosti a čekají, až ta ubohá stará dáma zemře!“

„My jsme u ní byli dost dlouho, abychom se ujistili o relativním zdraví Jejího Veličenstva,“ uklidňoval ji Padraic.

„A abyste si mohli vypít pár sudů piva s kamarády, co?“ ušklíbla se Valentina. „Dobře jsem vás slyšela, jak vrávoráte v hale. A bylo dosti pozdě — hodiny odbily druhou dávno před vaším příchodem.“ Znovu zvážněla. „Jakmile se přivítám s rodinou a předvedu jim, jak jsem zdravá, musím se vrátit ke dvoru.“

„A kdy bude svatba?“ ptal se hrabě.

„Na jaře,“ odvětila slaďoučce Valentina.

„Před svátkem Tří králů!“ pronesl rozhodně lord Burke. „Pokud si myslíš, Val, že tě pustím ké dvoru ještě před svatbou — ať je královně jak chce pak se mýlíš.“

„Jaro je přece pro svatbu jako stvořené,“ zašprýmoval si hrabě.

„Jakékoliv období je pro svatbu jako stvořené, pokud si bereš tu pravou,“ zabručel lord Burke. „Varuji tě, Tome, pohráváš si s ohněm!“

422

„Ten je ale netrpělivý, co?“ Tom se zalykal smíchy. „Ale já bych tedy, božská krásko, byl také netrpělivý, kdyby sis zvolila mne. Pořád jsi rozhodnutá tak pevně?“ Naklonil hlavu a mile se na ni usmál.

„Tome…!“ varoval ho lord Burke.

„Nesmírně pevně,“ řekla sladce Valentina a vzhlédla k Padraicovi.

„A pozveš mě na svatbu, božská?“

„Ne!“ zvolal Padraic.

„Ale ano,“ přikývla Valentina, „pokud si opravdu přeješ přijít, Tome.“

„Musím vidět na vlastní oči, jak spácháte tu bezpříkladnou bláhovost. Jinak tomu neuvěřím, božská,“ odpověděl smrtelně vážně.

„Pošli mi do Swan Courtu někoho se zprávou, na který den jste se domluvili, a já přijedu!“

„Nechápu, proč ti tak záleží, aby přijel na svatbu,“ bručel Padraic následujícího jitra, když se s hrabětem loučili.

„Protože je to dobrý člověk a výborný přítel. Protože s námi prožil všechna ta dobrodružství. A protože mám prostě pocit, že jeho život bude s naším nějak spjatý,“ prozradila Valentina a nastoupila s Neldou do kočáru. „Přisednete si, můj pane, nebo raději pojedete v sedle?“

„Pojedu na koni,“ pronesl lord Burke nevrle a přibouchl dvířka kočáru.

„Jak si přeješ, můj pane,“ zavolala na něj z okénka, které pak přibouchla se stejnou vervou.

Padraic se pro sebe usmál. Val má irský temperament, přes všechno anglické vychování a anglickou matku. Má O‘Malleyovskou povahu, energičnost a odhodlání. Začínal oceňovat to, co všichni manželé jeho matky, včetně jeho vlastního otce, na Skye milovali. Valentina byla své tetičce překvapivě podobná.

Slunce se nakonec slitovalo a čas od času vykouklo zpod mraků. Blížili se k Pearroc Royal a koně již cítili blízkost teplých, suchých stájí a dobrého ovsa, takže letěli po cestách ozářených odpoledním sluncem, jako kdyby jim narostla křídla. Jakmile se kočár zastavil, rozlétly se dveře do domu a Valentina vběhla přímo do náručí lorda Blisse.

„Ach tati! Tati! Jsem tak ráda, že jsem doma!“

Conn pevně své nejstarší dítě objal a zeptal se tiše: „Podařilo se ti nalézt odpovědi na své otázky, Valentino?“

Pohlédla mu do obličeje a ametystové oči jí jasně zářily: „Ne-423

ní pochyb o tom, že jsi můj otec. O všech našich dobrodružstvích ti budu dopodrobna vyprávět, ale až mě pustíš dovnitř. Venku je strašná zima!“

Lord Bliss objímal dceru kolem ramen a vedl ji do domu, kde netrpělivě čekala matka a několik sourozenců. Colin, Payton a Jemmie se na ni okamžitě vrhli, líbali ji a spokojeně se šklebili. Aldan se také k dceři rozběhla, objala ji a krásné oči se jí naplnily slzami.

„Jsi tedy doma!“ vyhrkla. „Díky Bohu! Vůbec nemáš představu, jaký jsem měla strach, Valentino.“

„Ach, mami, já vím. Ale teď jsem už zase doma, v bezpečí… A mám v úmyslu provdat se za bratránka Padraice.“

„Za Padraice?“ Aidan zalétla pohledem k synovci a puk zpět k dceři.

„No tedy!“ vydechla. „No tedy…!“

„Ale mami,“ šprýmovala Valentina opatrně. „Cožpak jsi nechtěla, abych se znovu vdala? A kdo by mohl být lepší než Pad-rajc, který mě, jak se ukázalo, miluje už od dětství, ale byl přesvědčen, že bych se měla provdat za někoho významnějšího než je sám. Slyšelas už někdy takovou hloupost?“

„Ježíšku na křížku,“ uklouzlo Colinovi St. Michael.,, Ned Barrows přece neměl ani jméno ani majetek!“

„Přesně tak!“ přikývla Valentina. „Tento muž, který tvrdí, že mne miluje, mne klidně nechal jinému. Ale díky Bohu nestrávíme zbytek našeho života ve lži. Já mám teď ovšem v plánu,“ řekla s potměšilým úšklebkem, „se mu za jeho liknavost pořádně pomstít. Bude za ni platit až do smrti.“

„Mluvíš jako opravdová O‘Malleyová,“ usmál se Conn a spiklenecky na synovce mrknul. „Doufám, že máš i ostatní půvaby a nadání žen z tohoto rodu.“ Conn si všiml Padraicova ruměnce a vybuchl smíchy. „Takže je tedy má, co, mylorde?“

„My ale nejsme O‘Malleyové,“ ozval se příjemný hlásek. „Jsme rod St. Michaels.“

Všechny oči se obrátily ke štíhlé dívence s vlasy barvy mědi a zářivýma zelenýma očima, která stála po boku Aldan.

„Tvůj otec je O‘Malley, dítě a kdyby nesouhlasil s tím, že si vezme mé jméno, mohl rod St. Michael vymřít a ty by ses jmenovala O‘Malleyová,“ vysvětlovala Adian své nejmladší dceři.

„Maggie?“ Valentina se zatvářila udiveně. Nemohla pochopit, jak se její sestra mohla za pár měsíců tak změnit. Tenkrát to přece byla samá ruka samá noha a teprve jí táhlo na patnáctý rok. Teď rozkvetla do nesmírné krásy. „Maggie, tys nám zkrásněla!“ pronesla vřelým tónem Valentina.

„Myslelas snad, že zůstanu navždycky dítětem, Val? Už jsem doopravdická žena, víš?“ Maggie hrdě pohodila hlavou.

„Snad jsi ještě neměla s dospělostí tak spěchal, má milá!“ zavrčel Conn. „Ale pojďme. Valentina nám musí vyprávět o všech dobrodružstvích — a o tom, proč se rozhodla vzít si svého bratránka za muže!“

Rodina se odebrala do sálu zvaného Velká síň, kde se všichni posadili ke krbu. Přitáhli si židle a křesla co nejblíž k ohni. Sloužící jim přinesli poháry vína a mísy nejrůznějších koláčků a když se konečně všichni pohodlně uvelebili, zadívali se na Valentinu.

Seděla ve velkém křesle uprostřed kruhu jako královna a Padraic stál po jejím boku. Začala s vyprávěním pomalu, rozvážně hledala slova a snažila se vykreslit vše přesně tak, jak to viděla na

vlastní oči. San Lorenzo — rozkošné mstečko, hlavní město ostrova s domky v barvách duhy, překrásný chrám na jednom řeckém ostrůvku, exotickou krásu Istanbulu, divokou nádheru krymských stepí. Vyprávěla jim o hraběti ze San Lorenza, který ji požádal o ruku, schválně ten příběh podala humorně, aby zmírnila matčiny obavy a nešokovala mladší sestru. Když jim líčila, jak vévoda najal krásné cikánské tanečnice, které měly svést Murrougha, Padraice a Toma Ashburna, všichni se smíchy popadali za břicho, když prozradila, že pánové se do léčky dokonale chytili.

Vyprávěla jim i o svém zajetí zlým chánem Temurem, ale vyhnula se plné pravdě; jen naznačila, jaké nebezpečí jí hrozilo.

Aidan zmínka o chánu Temurovi nesmírně překvapila. „Ale já jsem si myslela, že je mrtev,“ prohlásila udiveně. „V čem mi ještě lhali‘?“ Valentina natáhla ruku a pohladila matku po rameni. „Sultánovi vojáci nebyli důslední, protože se chána Temura báli. Ale mně můžeš věřit, mami, teď je opravdu mrtev — vždyť jsem viděla jeho hlavu nabodnutou na kůlu.“

„Výborně!“ pronesla Aldan tvrdým tónem. Pak jí rysy zase změkly a na Valentinu promluvila klidně: „Pokračuj se svým vyprávěním, Valentino.“ Aldan nechtěla prozrazovat více, než bylo nutné.

Lord Burke přemítal, jak jim bude Valentina vysvětlovat historku s vezírem. K jeho překvapení se však o pašovi Cicalazadovi ani nezmínila. Tvrdila, že jejich zpoždění zavinilo odkládané přijetí u sultány validy Safíje. Pak pokračovala ve vyprávění o povstáních v Istanbulu, při nichž zahynula Ester Kira s celou rodinou.

424

„Podařilo se nám zachránit deset Esteřiných pra-pravnoučat, mami. Šest hochů, z nichž nejmladšímu jsou jen čtyři a půl měsíce, a čtyři děvčátka. A manželku Leviho Kiry Sabru. I jí dovolili s námi odjet, protože v zimě čeká své první dítě. Levi byl nejmladším z Esteřiných pravnuků.“

„Cože? ‚Nám‘?“ Lord Burke hrdě pohlédl na Valentinu. „To Val zachránila děti Kirů, strýčku. Když totiž byla v harému na návštěvě u sultánovy matky, sultán si na ni hned brousil zuby.“

Aidan tiše zoufale vykřikla, ale lord Burke tetičku hned uklidnil. Věděl, že si okamžitě vzpomněla na své zážitky.

„Sultána valida Val vysvětlila, proč zesnulý sultán nemůže být jejím otcem a ujistila ji, že jejím otcem musí být jedině strýček Conn.

Když však spatřila tu hříšnou touhu v synových očích, představila mu Val jako jeho sestru. Val tuto lež použila právě pro záchranu dětí Kirů. Rekla velkovezírovi veliteli janičářů, že je sultánova sestra a že nedopustí, aby ty maličké a těhotnou Sabru povraždili. Mluvila s takovou rozhodností, že vezír svému kapitánovi přikázal, aby nás janičáři odvedli do přístavu. Tak byly děti Kirů zachráněny.“

„Mohli vás zabít,“ vyčítala dceři Aidan.

„Ale neudělali to, mami. Vrátila jsem se bezpečně domů a můj příběh je u konce,“ rozesmála se Valentina.

„A teď musíme pořádně naplánovat svatbu,“ rozzářila se Aidan.

„Období truchlení po lordu Barrowsovi dávno skončilo, takže nemusíme čekat.“

„Vezmeme se nejpozději na Tri krále, tetičko,“ prohlásil rozhodně lord Burke. „Val s truchlením skončila už dávno a já nemíním trávit dlouhou chladnou zimu o samotě. Kromě toho nevěstě táhne na třiadvacátý rok, takže nejlepší léta má za sebou…“ Rychle se k Val sklonil a políbil ji.

„Co že to mám za sebou, mylorde?“ Zvedla ruku k ráně, ale on jí bez problémů uhnul.

„Moje matka měla ve třiadvaceti už čtyři děti,“ škádlil ji. „Z tebe je skoro stará bába a nemělas ještě ani jedno.“

„Stará bába?“ Valentina vyskočila a začala ho bušit pěstmi do hrudi.

„Když jsem se narodila, bylo mé matce téměř šestadvacet a po mně stihla ještě šest dalších dětí!“ Padraic Burke jí se smíchem podržel ruce za zády a dlouze ji políbil. „Ty jsi ale moje stará bába,“ pronesl slavnostně a políbil ji znovu.

„Bídníku,“ vydechla zlostně, ale oči jí jen zářily.

Lord Bliss si všiml, jak se jeho žena tiše směje. Jejich pohledy

se setkaly v naprostém porozumění. Proč, uvažovala, si nikdy nevšimli, jak Padraic Valentinu miluje? Proč si neuvědomili, že Valentina tak dlouho váhá s výběrem manžela ne proto, že by byla příliš vybíravá, ale spíše proto, že se nevyzná ve vlastních citech?

„Pokud plánujete svatbu do Tří králů,“ podotkla lady Blissová, „pak to bude muset být ale malá svatba.“

„Rodinná,“ pronesli Padraic s Valentinou jednohlasně.

„Hned po svatbě se musím vrátit ke dvoru,“ zašeptala Valentina.

„Slíbila jsem královně, že se u ní po návratu z cest objevím. Nemohu svůj slib porušit. A nyní již vůbec ne, když je na tom tak zle.“

„Jak zle?“ ptal se Conn.

Padraic se k němu obrátil: „Hned na Vánoce jsme se s Tomem zastavili u dvora. Už zdálky vypadá velice špatně. Doktoři tvrdí, že přežije ještě několik let, ale její blízcí přátelé odhadují, že se nedožije ani jara. Obávám se, že mají pravdu. Královně je sedmdesát a má značně podlomené zdraví.“

„Chudák Bess,“ politoval ji Conn, „Už ji neuvidím. Bůh jí žehnej.“

„Mohl bys jet ke dvoru s námi, tati,“ řekla vyčítavě Valentina. „Ne, má drahá,“ namítl lord Bliss. „Bess by se nelíbilo, kdybych ji spatřil jinou, než jaká byla ve svých nejlepších letech. Nezapomeň, že jsem jí sloužil v době, kdy kvetla a už nás nezůstalo mnoho, kdo ji pamatujeme v plné síle. Jen Ralegh a já. Nechci ji svou návštěvou ranit. Musím si ji pamatovat jako panovnici na vrcholu slávy — to by určitě sama chtěla.“

„Opravdu neztrácíš pochopení pro ženy, můj pane,“ poznamenala šeptem jeho manželka.

„Doufám, že ho neztratím nikdy, Aidan,“ řekl jí. „No a jaké datum tedy stanovíme pro vaši svatbu?“

„Nemyslím, že bychom měli bůhvíjak na vybranou, tati,“ pousmála se Valentina. „Dnes je předposlední prosincový den.“

„Tak tedy prvního ledna,“ navrhl lord Burke. „Neznám lepší způsob, jak začít nový rok, než svatbou, Val.“ Přivinul ji k sobě a svýma akvamarínovýma očima se na ni láskyplně zadíval.

„Padraici! To je nemožné!“ kárala ho teta. „Nemohu přece zařídit svatbu za pouhé dva dny!“

„Proč ne, mami?“ ptala se Valentina. Očima se vpíjela do Padraicových. „Počasí je stejně natolik špatné, že spousta příbuzenstva zkrátka nebude moci přijet. Je načase zadělat na svatební koláč. Proč bych se nemohla pozítří vdávat? Budu mít pak alespoň trošičku času na manžela — než se vrátím ke dvoru.“

427

„Ale Anne má zakrátko porodit a Bevin je v Irsku a…“

„Vždyť je může zastoupit Maggie, mami! Lepší družičku si nemohu přát! Doufám, že mě nezastíní svou krásou,“ usmála se Valentina na nejmladší sestru.

„Colin, Payton i Jemmie jsou tady,“ pokračoval Conn v rozvíjení nápadu své dcery. „Když Padraic zajede domů do Queen‘s Malvern, najde tam Robina a Willow a sestra Deirdre bydlí docela blízko.“

„Ty mě posíláš do té zimy, abych jel domů?“ ptal se lord Bur-ke vyděšeně strýce — již brzy tchána.

„Ano, posílám,“ ušklíbl se Conn. „Pokud nedorazíš domů brzy, chlapče, dočkáme se toho, že na naše vrata zabuší tvá matka a začne se vyptávat, kde jsi. Mohu tě ujistit, že už určitě o tvé přítomnosti zde ví. V tomto kraji se nemůže přihodit nic, o čem by tvá matka nevěděla jako první. Byl bych raději, kdyby se o tvých ohláškách dozvěděla přímo od tebe, a ne nějakou tou svou záhadnou metodou, kterou zná jen ona.

Svatba tedy začne o půl čtvrté odpoledne prvního ledna, vážený pane. Do té doby tě nechci vidět. Srozuměno?!“

„Srozuměno, mylorde,“ odpověděl Padraic rázně. Sklonil se k Valentině, aby ji políbil. „Za dva dny budeš navždy má, Val,“ zašeptal jí.

„A ty můj, mylorde,“ zašeptala.

„Určitě?“

„Ano. Jsem si jistá.“

„Oblékni se do červené. Sluší ti.“ A políbil jí ruku.

„Když tě to potěší, můj pane,“ poklonila se mu ironicky.

Lord Burke si políbil konečky prstů a pak se jimi dotkl jejích rtů.

„No tedy, bratránek Padraic je nějak romantický,“ poznamenala Maggie, když lord Burke odjel. „Nikdy předtím jsem si to neuvědomila. Vždycky mi připadal tak tichý, skoro hloupý.“ Valentina se rozesmála. „Pokud Padraic něco určitě není, pak hloupý, Maggie. Ne, hloupý nikdy!“

Následujícího jitra se ještě ani pořádně nerozednilo, když se ozvalo bušení na dveře. Ospalá služtička, která rozdělávala oheň v krbu, odběhla otevřít a uvedla lady de Marisco. Skye vklouzla do bratrova domu, hodila svůj těžký plášť lemovaný kožešinou překvapené služce do náručí a zeptala se přísně: „Cožpak v tomhle domě všichni ještě spí, když se tady má zítra ženit můj syn?“

Ubohá služka jen otevřela pusu, protože o rodině nic nevědě-428

la — stála na nejspodnější příčce společenského žebříčku služebnictva v Pearroc Royal. Lady de Marisco kolem zkamenělé dívky prošla a zamířila ke schodišti. Zdálo se, že přesně ví, co dělá, a že do toho chudákovi služce nic není. Dívka se tedy vrátila ke své práci a pokračovala v rozdělávání ohně.

Skye vyběhla nahoru do patra, kde spali členové rodiny. Prošla kolem dveří prostorné ložnice bratra a švagrové a spěchala do pokoje své nejstarší neteře. Otevřela dveře a vstoupila dovnitř. „Dobré ráno, Valentino,“ pozdravila. „Vím, že jsi vzhůru, i když všichni ještě spí.“

„Nemohla jsem spát,“ přiznala se Valentina, která stála u okna a vyhlížela do zimního svítání. „Myslím, že je to předsvatební nervozita.“

„Nebo vzpomínky, které nejsou nijak příjemné,“ řekla Skye tiše.

„Musíme si o nich promluvit, Valentino. Hned. Pak je od sebe odhodíš stejně jako jsem to udělala před třiceti lety já.“ Lady de Marisco se sklonila, prohrábla žhavé uhlíky na roštu a přiložila kousky uhlí a dřeva. Plamen znovu vzplál a místnost se začala vyhřívat. Pak Skye usedla na křeslo ke krbu a uhladila si temně zelenou sametovou sukni krásnýma rukama s elegantními prsty.

„Padraic ti to řekl, že?“ povzdechla Valentina. Přistoupila k tetě a sedla si na malou měkkou stoličku k jejím nohám.

„Padraic mi řekl to, co ví, což je podle mého velice málo. Zbytek si dokážu domyslet,“ odpověděla upřímně Skye.

„Mamince jsem to říct nemohla,“ začala Valentina. „Jen by lomila rukama a vyčítala mi, že mě varovala. Ale já jsem musel jet, tetičko! Musela jsem se přesvědčit, že chán Džávid nen mým otcem! Musela jsem se přesvědčit, že mým otcem není

ani sultán Murad! Chtěla jsem si být jistá, že mým otcem je skutečn můj otec! Jinak to nedovedu vysvětlit. Prostě jsem se musel dozvědět pravdu.“

„Stálo ti to za všechny útrapy, Valentino?“ podívala se na ní zpytavě Skye.

Valentina se dlouze zamyslela a pak odpověděla: „Zjistila

J jsem, tetičko, že všechno na tomto světě má svou cenu. I naše vědomosti. Myslím, že bych nedokázala klidně žít se slovy umírající Mag v mysli. Musela jsem zjistit, kde je pravda. I když jsem za to zaplatila strašlivou cenu, musím říct ano, stálo to za to. Ano! Věděla jsem, že je správné, abych jela. Přesto mě stále jedna věc mate a nedokáži si ji rozumově vysvětlit.“

„A co tě mate, holčičko moje?“ Skye pohladila neteř po tma-

vých vlasech. Valentina bude Padraicovi vynikající manželkou. Konečně se může přestat o svého nejmladšího syna bát.

„Jak může žena někoho nenávidět a ošklivit si ho a přitom reagovat na jeho milování? Jak může žena poskytnout rozkoš někomu, komu ji dát nechce? Tomu vůbec nerozumím.“

„Jsou dva druhy znásilnění, Valentino,“ začala s vysvětlováním Skye. „Opravdový násilný čin, kdy muž přinutí ženu být mu po vůli. A pak existuje znásilnění duše, kdy tě muž svádí. To je možná horší, protože s erotickým sváděním si člověk poradí jen těžko, má drahá. Neubráníš se. Vždyť prostředí k tornu přímo vybízí. Muž sice naléhá, ale zdá se, že tě miluje. Nakonec tě dostane, ať chceš nebo nechceš, ale znásilní tě spíše něžně než krutě. Svádí tvé tělo i mysl. Tvé city ho odmítají, ale on chce především tvé tělo, a tak zbytek ignoruje — nějakou dobu. Později se pokusí dostat mnohem víc než tělo.

A ženské tělo je velmi citlivé. Připomíná hudební nástroj. Reaguje, i když nechceš, zejména když se tě dotýká někdo zručný a zkušený. Rozum říká ‚ne‘, ale tělo říká ‚ano‘. Zdá se, že ženy tak zkrátka reagují, lépe to vysvětlit neumím. Reakce tvého těla na doteky paši Cicalazada byla naprosto normální. Já to vím, protože i mne svedl muž, jehož jsem nenáviděla.“

Valentina se dívala upřeně před sebe.

„Když se narodil Padraic, jeho otec se dostal do podivných obtíží. Niall byl otrokem v harému osmanské princezny v alžírském městě Fez. Mne se snažili přesvědčit, že je mrtev. Přistoupila jsem tedy na politický sňatek zosnovaný královnou, abych mohla chránit Burkeho panství v Irsku. Když jsem se dozvěděla, že Niall stále žije, naštěstí jsem právě ovdověla.

Věřila jsem, že Nialla zachráním, a tak jsem se s pomocí svého přítele astrologa Osmana stala otrokyní jménem Muna. Ukázali mě Osmanovu synovci Kedarovi, který bydlel ve Fezu, ve městě uzavřeném cizincům. Jako součásti domácnosti pana Kedara mi vstup do Fezu povolili. Jinak jsem se k Nialovi dostat nemohla.

Protože Kedar mě považoval doopravdy za otrokyni, byla jsem nucena snášet jeho milostné pokusy. Byl mnou úplně posedlý. Čím více jsem se bránila, tím více po mně toužil. Nikdy, nikdy za celý život jsem se necítila více zneužívána mužem. Valentino a v době, kdy jsem se dostala do této situace, jsem měla mnohem víc zkušeností s milováním než ty.

Krmili mě afrodiziaky, masírovali mě afrodiziaky, nutili mě vycházet vstříc perverzním choutkám mého pána — používal 430

slovnovinový kel opracovaný přesně do velikosti a tvaru jeho mužství, které bylo neobyčejně velké. Bavil se tím, že mě přiváděl k šílenství a nesmírnému vzrušení rukama a jazykem a pak mě nutil používat tu zpropadenou slonovinovou obscénnost a sledoval mě, jak se ukájím. Také měl rád několik žen dohromady, zmocňoval se jich postupně nebo je sledoval, jak se milují spolu. Myslím, že neexistuje nic, milá Valentino, cos mohla zažít ty a co bych já neznala.

Nakonec se mi podařilo Nialla zachránit. Jenže on zemřel. Vzápětí po svém osvobození. Přemítala jsem, zda můj čin byl bláznovstvím, protože vlastně k ničemu nevedl. Pak na mě začal naléhat můj milovaný Adam a přemlouval mě ke sňatku. On se odmítnout zkrátka nedal. Uvědomila jsem si, že pokud mám ještě někdy být šťastná, musím zkrátka všechny příšerné vzpomínky zaplašit.

Přinutila jsem se nikdy nemyslet na to, co se stalo v Alžírsku.“

Na okamžik se odmlčela.

„Pověz mi, cos Padraicovi neřekla, drahá Valentino. Pověz mi to a pak ty strašlivé vzpomínky zahoď.“ Skye uchopila Valentininy ruce do svých a pevně je stiskla.

Valentina na tetičku pohlédla zmučenýma očima plnýma bolesti. Najednou se rozpovídala a vzlykala: „Tvá oběť měla alespoň nějaký smysl, tetičko, ale mne unesli z istanbulských ulic, abych se stala vezírovou otrokyní! Tys svůj čin udělala z lásky

k Padraicovu otci. Já jsem žádný takový důvod neměla! Všechno byla zkrátka nehoda, nikoli poslání.

Snažila jsem se! Ach, tetičko, ze všech sil jsem se snažila mu nepodlehnout, ale nakonec jsem se neudržela!“ Slova se z ní řinula jako vodopád. Vyprávěla Skye celý příběh svého téměř čtyřměsíčního zajetí.

Skye ji nepřerušovala. Když Valentina skončila, lady de Marisco tiše promluvila: „Nebyla to tvá vina, že tě unesli, Valentino. A udělalas přesně to, co bych na tvém místě udělala já. Ze všech sil jsi bojovala, abys přežila, a to se ti podařilo. Nikdo, moje milá, nemá právo porobit ducha jiného do takové míry, aby si jeho oběť raději zvolila smrt než nesnesitelný život! Je to za tebou, Valentino. Je to uzavřená kapitola. Minulost. S tragickými událostmi v Istanbulu se nepojí žádná hanba. Nemusíš se stydět. Padraic mi řekl, že se ti podařilo zachránit život deseti dětem a těhotné dívce. Astrolog Osman, můj přítel, se domnívá, že naše životy mají své předurčené cesty. Snad jsi měla vepsáno

431

v osudu být v Istanbulu právě v době, kdy se vezír stal tvým dlužníkem, což ti umožnilo zachránit mnoho nevinných duší.

A teď si otři oči, Valentino. Nevěsta mého syna musí být krásná.“ Valentina tetu prudce objala. „Tetičko, mám tě strašně ráda!“ vyhrkla. „A jsem šťastná, že Padraic je tvůj syn!“

Skye ji také objala a zasmála se. „Ten rošťák si dal dost načas než se vyjádřil, co? Nikdy bych si nepomyslela, že můj syn bude tak ostýchavý! Bůh ví, že jeho otec byl pravý opak! Vymámil ze mě o mé svatební noci s jiným mužem droit de seigneur a zbavil mě panenství ve chvíli, kdy můj manžel zuřil a vztekle pobíhal v komnatě mého otce. Ale to je jiný příběh.“ Rozesmála se.

„Padraic si dal opravdu načas, tetičko,“ bránila Valentina svého snoubence, „ale nenechal se porazit velmi vytrvalým Tomem Ashburnem!“

„Miloval se s tebou znovu?“ ptala se Skye. „Doufám, že se předvedl jako dokonalý milenec, má drahá.“

Valentina zrudla až ke kořínkům vlasů. „Tetičko! Ty máš otázky!“ Pak se rozesmála. „Ano. Milovali jsme se pod kožešinami v táboře Tatarů a bylo to nádherné“

„Od té doby ne?“ pohoršovala se lady de Marisco. Dívala se na ni, jako by chtěla syna vyplísnit.

„V domě Kirů jsme byli odděleni a pak se mezi nás postavil paša Cicalazade. Na lodi bylo plno kvůli novým pasažérům. Zkrátka pořád nebyl čas a také nebylo kde,“ vysvětlovala Valentina.

„Doufám, že můj drahý synáček po svatbě nebude tak liknavý. Pokud ano, dej mi vědět. Dohlédnu na to, aby své chování napravil!“ prohlásila Skye rozhodně.

„Cožpak ti dvaačtyřicet vnoučat nestačí, tetičko?“ škádlila ji Valentina.

„Jistěže ne!“ vykřikla vášnivě lady de Marisco. „Musím jich mít alespoň padesát!“ Ale mám ještě jednu vnučku, pomyslela si Skye. Mám vnučku, kterou jsem nikdy neviděla a nikdy ji asi neuvidím. Na okamžik se jí zmocnil hluboký smutek, ale dokonale ho zakryla.

Právě v tom okamžiku vstoupila do ložnice své dcery Aidan St. Michael. „Skye! Co tady, pro všechno na světě, děláš tak brzy?“ ptala se své krásné švagrové.

„Dobré ráno, Aidan,“ pozdravila ji Skye. „Přijela jsem si pohovořit se svou budoucí snachou.“

432

„Ty nemáš z jejich svazku radost?“ Aidan se zatvářila znepokojeně.

„Nemít radost! Božínku, Aidan, já radostí přímo skáču! Jsem

nadšená! Ulevilo se mi! Pomyšlení, že by se Niallův syn neměl nikdy oženit a mít děti, mě přivádělo k šílenství. Valentina je pro Padance dokonalou ženou. Je ostuda, že jsme si to neuvědomili. Mohli jsme jí ušetřit to fiasko s ubohým Nedem Barrowsem.“

Aidan se náhle usmála. „Ano,“ přikývla souhlasně. „Valentina je pro Padraice dokonalá partie, že? A budeme mít společná vnoučata, Skye!“

„Tetička mi právě říkala, že si zaslouží alespoň padesát vnoučat a vzhledem k tornu, že jich má dvaačtyřicet, musíme si vzít s Padraicem na starost ten zbytek, nemám pravdu, mami?“

„Přijela jsem ti pomoct s přípravou,“ řekla Skye švagrové. „Oznámili jsme datum svatby všem, na koho jsme si vzpomněli, ať už přijedou nebo ne. Ale každopádně zítra v půl páté se naše děti spoji do požehnaného svazku — s hosty nebo bez nich!“

Aldan náhle zbledla. „Skye! Ohlášky! Zapomněli jsme na ohlášky!“

„Dají se zrušit,“ řekla Skye s bohorovným klidem.

„No ano, zruší se,“ souhlasila Aldan. „O můj Bože, už je sedm a jestli má být zítra svatba, musím se pustit do práce!“

„Zvládneme to, Aidan,“ ujišťovala Skye švagrovou. „Zvládneme to všechno.“

„A co mám dělat já?“ ptala se Valentina.

„Skvělá otázka, dítě,“ vykřikla její matka. „Vždyť už skoro není dost času, abychom tě mohly dokonale připravit! Co například svatební šaty?“ Otevřela dveře a zvolala do chodby: „Nan! Neldo! Honem!

Nemáme čas!“ 16

Vdova Valentina St. Michael, lady Barrowsová, byla spojena v manželský svazek se svým bratrancem, panem Padraicem, lordem Burkem, prvního dne měsíce ledna Léta Páně 1603. Svatba nebyla nijak okázalá, hosté pocházeli výhradně z rodiny — nevěstini rodiče, tři bratři, mladší sestra a ženichova matka, nevlastní otec, starší bratr se ženou a dětmi a dvě starší sestry s manželi a dětmi. Přítomen byl i Thomas Ashburne, hrabě z Kempu.

433

Nevěsta, skutečná královna krásek, vypadala úchvatně. Měla šaty s horní sukní ve tvaru zvonu z temně rudého sametu a spodničkou ze stejně rudého hedvábí, zdobeného sametem a perlami. Šaty měly podle poslední módy vysoký vosí pas a velice, velice hluboký výstřih. Ten místní dámy považova!y opravdu za výkřik módy a pěly na nevěstu samou chválu. Zenich si však stěžoval, že se mu zdá snad až příliš necudný. Mužské příbuzenstvo ho rázně okřikovalo.

Siroké rukávy z rudého sametu stahoval bezpočet bílých stuh lemovaných perlami. Manžety rukávů byly velmi vysoké a ohrnuté, zdobené bohatou krajkou pošitou perličkami. Krajka na manžetách ladila s krajkou tvořící obrovský naškrobený zlatý a bílý límec.

Zpod široké nádherné sukně Valentině vyčuhovaly úzké špičaté kozinkové střevíčky vyšívané rovněž perlami. Vlasy měla rozdělené na pěšinku uprostřed a upravené do ohromného uzlu na týle. Uzel byl zdoben bílými růžemi z hedvábí. Každá měla zlaté lístky a perličku uprostřed. Nevěsta se rozhodla pouze pro perly. Drobné perličky měla i na živůtku, v uších měla velké perly a jedna dlouhatánská šňůra středně velkých perel jí ovíjela hrdlo a padala na obnaženou hruď.

Svatební kytici tvořily suché zimní květy levandule, rozmarýny a cesmíny svázané bílými stuhami pošitými také perlami. Lord Burke přivezl malou kytici od matky — dal ji Aidan, ať ji předá dceři.

Stejně jako nevěsta byl i Padraic oděn do rudého sametu zdobeného bílými krajkami v odstínu slonoviny. Obě barvy mu k tmavým vlasům a světlé pleti skvěle slušely.

V předvečer svatby požádal lord Burke svého nevlastního Otce, lorda de Marisco, aby mu šel za svědka. „Celý život ti říkám Adame, abych potěšil matku,“ svěřil se Padraic, „ale přestože mým pravým otcem je muž jménem Niall Burke, nikdy jsem ho nepoznal a jediný otec, kterého mám, jsi ty, Adame. Vždycky jsi mi byl dobrým otcem a mám tě moc rád. Uvědomuji si, že taková slova si muži obvykle neříkají, ale je tomu tak. Přesto — dnes chci, abys to věděl a uděláš mi nesmírnou radost, když mi budeš stát po boku na mé svatbě s Val.“

Adamovi de Marisco bylo sedmdesát dva let. Nepamatoval si mnoho životních situací, kdy mu tekly slzy. Teď se jim neubránil. Plakal štěstím. Padraice Burkeho miloval stejně jako by asi miloval syna vlastní krve. On syny neměl, pouze milovanou dceru Velvet. A přestože to nikdy neřekl nahlas, Skyin nejmladší

syn Padraic mu byl ze všech jejích dětí nejdražší — hned po vlastní dceři.

„Máš pravdu,“ odpovídal pomalu, „k vlastní lítosti nejsem tvým vlastním otcem, ale považuji tě za syna ode dne, kdy jsem se oženil s tvou matkou. Lepšího syna jsem si nemohl přát! Ano, Padraici, s radostí se ti postavím po boku a jsem nesmírně hrdý, žes mě o to požádal!“

Při čekání na začátek obřadu se lady de Marisco pyšně zadívala na manžela a syna a pomyslela si, jak obrovské mají štěstí, že mohou být spolu a jakým požehnáním je jejich vzájemná láska.

Na svatbu nemohli přijet všichni členové rodiny. Nepřijeli Skyini dva nejstarší synové Ewan a Murrough O‘Flahertyové s rodinami, nejmladší dcera Velvet, hraběnka z BrocCairnu, protože bydlela s rodinou ve Skotsku, pochopitelně ani rodinní přátelé Dame Cecily a její bratr Sir Robert Small, protože byli oba mrtvi. Skye cítila, jak se jí do očí derou slzy. Bože, jak strašně jí Robbie i jeho milá sestra chybí! Dame Cecily milovala Skye mateřskou láskou déle než její vlastní matka. Nechť jim oběma dá Bůh lehké odpočinutí!

„Co je s tebou, holčičko moje?“ pozorný Adam měl dokonalý cit pro nálady své ženy.

„Vzpomněla jsem si na Robbieho a Dame Cecily,“ odpověděla tiše.

„Připadá mi divné, že tak důležitá rodinná událost se odbývá bez nich. Oni nám přece vždycky stáli po boku. Vždycky.“

Chápavě přikývl.

Sir Robert Small, který byl Skyiným obchodním partnerem přes čtyřicet let, zemřel v zimě předchozího roku, protože se nachladil při bruslení na jezeře v Queen‘s Malvern, kam si vyrazil s několika Skyinými vnoučaty. Robbie zemřel ve věku dvaaosmdesáti let. Pro všechny to byla příšerná ztráta. Především pro jeho sestru.

Dame Cecily se o bratra starala prakticky celý život a to náhlé odloučení zkrátka nedokázala překonat. „Vždyť on si beze mne neporadí,“ lamentovala po bratrově smrti. Za několik týdnů tvrdila všem, kteří byli ochotni jí naslouchat: „Robbie tvrdí, že za ním musím přijít, protože se mu stýská.“ Zemřela pár dní nato, dva dny po svých čtyřiaosmdesátých narozeninách. Pohřbili ji vedle milovaného mladšího bratra.

„Robbie a Dame Cecily jsou s námi také,“ uklidňoval Adam ženu.

„Ale jsou zde jinak. Cožpak si myslíš, že by si nechali ujít Padraicovu svatbu?“ Láskyplně ji objal.

434

Skye vzhlédla k manželovi. „To stárnutí se mi vůbec nelíbí,“ pronesla rozhořčeně.

„Co to říkáš? Ty? Stará? Pchá!“ zasmál se opovržlivě. „Ty nebudeš nikdy stará, děvenko moje. A já také ne.“

„Přesvědč mě o tom, Adame,“ žadonila tiše.

„Tak pojeď domů, Skye,“ usmál se na ni. „Já tě o tom přesvědčím.“ Sedavýma očima se láskyplně zadíval na svou krásnou ženu. Stále ještě byli milenci.

On ji vždycky dokázal povzbudit. Zasmála se. „Tedy, mylorde, vy jste chlípný stařík, ale jiného vás nechci! Dnes večer odjedeme přes zasněžená pole domů a zahrajeme si na nevěstu a na ženicha,“ škádlila ho s šibalským mrknutím.

„Jako vždy, má lásko… Tvá vynalézavost je úchvatná,“ odpověděl s úsměškem. Záhadným způsobem se mu podařilo štípnout ji do zadnice přes všechny vrstvy sametu. „Pořád plním své manželské povinnosti dobře, holčičko, ne?“

Když Valentina přistoupila k oltáři v rodinné kapli, zavěšená do otce, cítila, jak se jí hrnou do očí slzy. Uvědomila si, že Padraic Burke je opravdu nejkrásnější muž, kterého kdy viděla, a náhle ji napadlo, jak je nádherné, že zrovna on se do ní také zamiloval. Pak si odpřísáhli manželskou věrnost, přijali požehnání a se všemi si stiskli ruce.

Lord a lady de Marisco zvedli poháry a pili na zdraví svých dětí. Srdce jim překypovalo láskou nejen k sobě, ale k celé rodině.

„Na našeho syna Padraice,“ zaburácel Adam de Marisco svým hromovým hlasem přes celý sál. „A na jeho ztracenou lásku, právě nalezenou! Na jeho ženu Valentinu! Ať žijí dlouho, mají spoustu dětí a jsou spolu šťastní!“

„Na Padraice a Valentinu!“ vykřikovali hosté a zvedali číše. Náhle povstal hrabě z Kempu. Zvedl svůj pohár a pronesl přípitek;

„Na zdraví mého přítele Padraice Burkeho a jeho ženy Valentiny, která se nechala vést touhou svého srdce a odmítla toho lepšího z nás. Na jejich dlouhý a šťastný život!“

Po jeho přípitku propukli všichni v hurónský smích a hosté přicházeli s novými a novými nápady.

Vstala Skye. „Na mých padesát vnoučat!“ pronesla s předstíranou vážností.

Padraic ihned vyskočil: „Na potěšení ze splnění matčina přání!“ rozvíjel její myšlenku a přiťukl si se svou novomanželkou, která se rozkošně zapýřila.

„Mami!“ vyjekla Willow v nelíčeném údivu. „Padesát vnoučat?“

„Přinejmenším,“ zasmála se Skye a všichni se k ní přidali.

„Madam,“ ozval se znovu hrabě z Kempu, „vy jste nejen překrásná ale ještě úchvatnější, než se o vás u dvora povídá. Kdybyc byl o deset let starší, s rozkoší bych se vám dvořil!“ Zved svou číši a šibalsky zamrkal.

„Tedy, Tome Ashburne, vy jste ale hulvát!“ okřikla ho Skye rázně. „Jaké povídačky o mně jste mohl slyšet u dvora? Vždyť

všichni, které jsem tam znávala, jsou dávno mrtví kromě chu dinky Bess!“

„Vy jste živoucí legenda, madam,“ odpověděl.

Skye se rozesmála a modré oči jí blýskaly. „Jaká škoda, že mi nezbyla žádná dcera, s níž bych vás mohla oženit, mylorde.

Hrubiáni mívají silné a zdravé děti. Možná bych ale našla nějako vnučku, která by se k vám hodila. Slyšela jsem, že hledáte manželku — je topravda?“

„Je, madam. Zelbohu jsem svou milovanou krásku hloupě ztratil, a tak se budu muset spokojit s nějakou jinou,“ prohlásil zachmuřeně.

„Ztratil jste sice Val, pane,“ přišel mu na pomoc Payton St. Michael, „ale proč byste se nemohl ucházet o Maggie? V únor jí bude patnáct a to je věk na manželství jako dělaný…“

Jiná dívka by se možná na bratra k smrti urazila, že ji může nabízet jako na trhu. Ne však Maggie St. Michael. Ta jen pohodil svou měděnou hlavinkou a chladně řekla: „Já hledám urozenějšíh ženicha, než nějakého hraběte. Prosím, neurazte se,

mylorde, ale královna brzy zemře. Po ní přijde král a ten bude

mít úplně nový dvůr. Má sestřenka, hraběnka z BrocCairnu přijed s králem na jih. Já se svým majetkem a krásou určitě uloví někoho mnohem významnějšího než jste vy!“

„Margaret Cecily St. Michael!“ vybuchla zděšeně Aidan. „Okamžit se lordu Ashburnemu omluvíš! Sokuje mne, že se dcera

z mé krve může vyjadřovat tak neomaleně, hrubě a nezdvořile!“ Tom Ashburne se rozesmál. „Nemá se za co omlouvat, lady Blissová,“ hájil ji klidně. „Má naprostou pravdu a kromě toho není jediná, kdo takto uvažuje. Spousty lidí počítají s novými

možnostmi, které jim přinese král Jakub. A kromě toho, já nejse na mrkvově červené vlasy příliš vysazený…,“ poškádlil za

trest Maggie, která okamžitě zrudla tak, že barva obličeje si nija nezadala s vlasy. Nesnášela, když si někdo dělal legraci

z barvy jejích vlasů, ale rychle se vzpamatovala a moudře držel jizyk za zuby.

„Já vám manželku najdu, mylorde,“ slíbila mu Skye.

„Ale musí to být stejně vášnivá kráska jako jste vy, madam,“ zašeptal jí. „To by tedy opravdu byla zajímavá partie. Nemáte nějakou vnučku, která se vám podobá?“

„Dokonce několik, mylorde. Slibuji, že o tom popřemýšlím,“ odpověděla.

Svatební hostina byla radostná a veselá — přesně taková, jakou si Valentina s Padraicem přáli. Jídla měli až až, pití také — skvělá vína a dobré pivo — a svatebních koláčků se mohli všichni ujíst. Po jídle se dali do tance — tančili rychlé lidové tanečky, až se jim nahrnula krev do tváří. Děti si vesele hrály, pobíhaly po Velké síni s houfem štěňat v patách. Všichni jedli, pili a povídali, dokud nedohořela poslední polena v krbu a nezačal nový den, který o sobě dal vědět rudozlatou září na východě.

Nakonec rodina de Marisco sešikovala všechny své členy a pod blednoucí hvězdnou oblohou a dorůstajícím měsícem, který postříbřil zasněženou krajinu, odjela do Queen‘s Malvern. Lord a lady Burkeovi zůstali na noc v Pearroc Royal. Za jeden, nanejvýš dva dny chtěli odjet do Clearfields. Valentina se už nemohla dočkat, až se vrátí ke dvoru a spatří královnu, ale nic neplánovala určitě.

Oba se vrátili do sálu a zjistili, že všichni záhadně zmizeli.

Padraic se rozesmál. „Dělalas takový rozruch kolem toho, že nechceš mít obřad s prostěradlem, až jsi všechny zaplašila,“ škádlil ji.

„Ten obřad se snad může dělat jen u první svatby, ne?“ prohlásila Valentina střízlivě.

„Nesmysl, Val! A kromě toho, tahle svatba je první. Pro mne!“ Objal ji kolem pasu a přitáhl ji k sobě. „První a jediná.“ Pomaličku přejížděl rty po její obnažené šíji, až se chvěla od hlavy k patě.

„Pane, co to děláte?“ odstrkovala ho. „Já potřebuji tak hodinu než se připravím,“ prohlásila a vykročila ke dveřím.

„Půl hodiny,“ smlouval.

„Padraici, musím se vykoupat a svléknout ze sebe všechnu tuhle krásu. Nan s Neldou mi s tím pomohou a pak —“

„Vzdávám se, madam!“ vykřikl se smíchem. „Ale varuji tě — s každou minutou má touha po tobě roste a ten oheň můžeš uhasit jedině ty, Val.“

Na okamžik se zatvářila ustaraně. Pak se mu uklonila jako králi a vyběhla po schodech do patra.

Lord Burke v sále osaměl. Dal si poslední pohár vína a po-438

slal lokaje, aby vyřídil jeho osobnímu sluhovi Plumgutovi, ať mu co nejrychleji připraví koupel.

Nan s dcerou netrpělivě čekaly na svou paní. Ani jedné nevadilo, že se budou stěhovat do Clearfields. Vzrušeně brebentily a přitom pomáhaly Valentině se svlékáním a pečlivě skládaly šaty. Pak připravily vanu s vodou provoněnou jejími oblíbenými konvalinkami.

„Nový dům, nový začátek,“ prohlásila praktická Nan.

„A nový mužský na flirt, mami!“ škádlila ji Nelda. „Cožpak ty si nehledáš nového manžela?“

„A k čemu by mi byl, děvče? Tvůj otec mi byl víc než manželem. Kromě toho jsem moc stará, než abych přivedla do své stáje nového hřebce.“ Musela plácnout chichotající se Neldu a pak znovu obrátila pozornost k Valentině. Všechny šperky jí odnesla do vedlejší komnaty, kde měla klenotnici.

„Pokud vím, má můj manžel v Clearfields jen pár stálých sloužících, Nan,“ pronesla Valentina zamyšleně, když se Nan vrátila. „Je tam správce a dva staří sluhově, kteří by nepochybně uvítali odchod na penzi. Poslyš, Nan, líbilo by se ti dělat

v Clearfields hospodyni?“

Nan málem upustila noční košili své paní do vody, tak byla překvapená a nadšená. „Já?“ zašeptala. „Hospodyně v Clearfields‘? Ach, paní Valentino! Ano! To by se mi strašně líbilo!“

„Zvládneš to? Můj manžel se bude chtít ujistit, že všechno umíš, teprve potom mi dá své svolení. Není pravděpodobné, že by k nám jezdila šlechta od dvora, Nan, ale já mám v úmyslu pohostit každého příchozího, a tak chci z Clearňelds udělat velké sídlo.“

Nan vypnula hruď a zatvářila se nanejvýš sebevědomě. „V tomto domě žiju od chvíle, kdy nás tvá matka — Bůh jí žehnej

— přivezla před dávnými lety z Irska, mylady. Tenkrát jsem ti dělala kojnou a jak jsi rostla, učila jsem se být správnou komornou. Stará Mag mi dávala lekce — dej jí Pánbůh lehké odpočinutí. A že se učím rychle, na to můžeš vzít jed! Vždycky jsem mívala oči i uši otevřené, vždyť to moc dobře víš! Umím dělat všechno jaksepatří a jsem si jistá, že ti budu dobrou hospodyní, když mi dáš příležitost,“ prohlásila Nan nadšeně. Udělala by tak obrovský krok vzhůru v hierarchii domácího služebnictva.

„Pak jsme tedy domluveny — pokud svolí můj manžel. Budeš hospodyní v Clearfields a Nelda se stane mou hlavní komornou.“ S těmito slovy novopečená lady Burkeová vstala a vystoupila ven z vany.

439

Nan a Nelda přiběhly s nahřátými ručníky a Nelda pak lehce poprášila svou paní vonným pudrem. Nan stála připravená s hedvábnou noční košilí v barvě Valentininých ametystových očí. Přetáhla ji Valentině přes hlavu a rozpletla jí dlouhé husté vlasy, které upevnila do uzlu, když se šla Valentina koupat. Pak je pečlivě vykartáčovala a navoněla konvalinkovou vůní.

„Půjdete si už lehnout, paní?“ zeptala se Nan zdvořile.

„Ještě ne,“ odpověděla Valentina.

Nan s dcerou chviličku pobíhaly po místnosti a uklízely poslední věci. Pečlivě přiložily na oheň, připravily karafu s vínem a rozestlaly postel, aby vypadala půvabně a lákavě. Jakmile dokončily své poslední úkoly, zdvořile se uklonily, popřály paní dobrou noc a odešly.

Valentina osaměla. Nechtěla, aby zatahovaly těžké sametové závěsy, protože měla ráda, když jí do pokoje svítil měsíc. Po obloze se hnala mračna a Valentina se odvrátila od okna a prohlížela si svou komnatu. Tak toto je její ložnice. Spala v ní celý život. V tomto pokoji vlastně vyrostla. Připadalo jí zvláštní, že v něm má strávit první noc jako Padraicova žena. Jak odlišná bude tato noc od svatební noci s chudákem Nedem Barrowsem.

Valentina se zachvěla. Překvapilo ji, že se bojí. Je to zvláštní, protože není panna a navíc se s Padraicem již milovala. Samozřejmě od jejich prvního setkání s bohem lásky uplynulo několik měsíců a mezitím byla s pašou Cicalazadem. Novopečená lady Burkeová se zoufale snažila řídit se podle rady své tety — nyní již tchyně. Snažila se uzavřít vezíra do minulosti, ale najednou se začala bát, že to nedokáže. Blesklo jí hlavou, že třeba ještě není na manželství připravená. Ale kdy bude?

„K čertu s ním. K čertu!“ proklínala ho zdrceně. Vezír jí strašlivě ublížil. Připravil ji o radost svatební noci.

„Koho posíláš k čertu?“ Lord Burke potichounku vklouzl do manželčina pokoje, oděn do tmavě modrého sametového županu, který mu sahal až ke kotníkům. Přešel celou místnost a pevněji objal.

„Ale nikoho,“ lhala Valentina. „To není důležité, můj pane.“

„Výborně!“ zajásal. „Nechci, aby tě něco vyrušovalo při plnění manželských povinností, madam.“

„Jaké povinnosti máš na mysli, pane? Jako manželka jich mám přece spoustu,“ pronesla slaďoučce.

„Povinností spjatých s milováním, lásko moje,“ zašeptal a upřel na ni vřelý pohled. Sklonil hlavu a začal ji líbat. „Ach, Val, jsi tak 440

sladká!“ Dotknul se rty její šíje a ona ho pevně objala kolem krku. Netrpělivě jí začal rozepínat drobné perlové knoflíčky na noční košili a když ji obnažil do pasu, zasypal ta nádherná ňadra tisícem polibků. Za chviličku jí stáhl košili přes boky a nechal ji sklouznout na zem s jemným hedvábným šustěním.

„Padraici!“ Svůj hlas slyšela jako vzlyk.

Zvedl ji a nesl do postele. Něžně ji položil. Tiše nad ní stál a prohlížel si ji. Pak si sundal župan a světlo ohně mu ozářilo nádherné nahé tělo, takže v šeru pokoje vypadalo jako pozlacené. Sklonil se k ní a Valentinu v tom okamžiku ochromil nepřekonatelný strach.

Zakvílela a rychle ucukla. Snažila se od něj dostat co nejdál. Nastalo překvapené ticho. Pak ji Padraic popadl za rameno a přitáhl si ji k sobě. „Lásko moje, co je s tebou?“ Když spatřil ten vyděšený pohled, málem mu to zlomilo srdce. „Val! No tak!“ Nesmírně opatrně a něžně ji objal.

„Já nemohu!“ šeptala tak tiše, že ji téměř neslyšel. „Nemohu ti být cele ženou, Padraici. Ach, Bože! Je mi to tak líto! Strašně líto! Nikdy jsem si tě neměla brát, Padraici, ale, ach můj Bože, tolik tě miluji!“ A rozplakala se. ‘Velo se jí otřásalo vzlyky.

„Lásko moje! Miláčku! Pokud mne doopravdy miluješ, můžeme spolu překonat úplně všechno,“ šeptal jí a přitom ji hladil po vlasech.

„Ať už ti paša Cicalazade udělal cokoli, udělal to v záchvatu čirého chtíče.“

Nechal ji chvilku plakat a pak pokračoval: „Existuje mnoho způsobů, jak se muž miluje se ženou. Myslím, že se vezír pokoušel úplně o všechny. I já se tě budu snažit milovat tisíckrát jinak, ale, zlatíčko, já tě přeci zbožňuji! Nebudu tě znásilňovat! Věříš mi, Val, že ti mohu poskytnout nejkrásnější rozkoše?“

Otřásla se. „Já se tak strašně bojím, Padraici, a vím, že bych neměla. Nejsem přece žádná panna, která do novomanželského lože uléhá s pláčem a kvílením.“

„Miloval jsem se s tebou jen dvakrát,“ připomněl jí tiše. „Poprvé v tomto domě. Pamatuješ?“

„Samozřejmě! Kdyby nás přistihli, byl by z toho strašlivý skandál.“ Tiše se zasmála.

„Podruhé jsme se milovali v jurtě Borte Chatún. Mělas za sebou strašlivé zážitky.“

Zhluboka si povzdechla. „Když mne chán Temur se svými muži znásilňoval, bylo to strašné. Děsivé! Přesto se ti za pár hodm podařilo mě ze všech hrůz dostat. Snažila jsem se celou

441

svou bytostí překonat ty odporné věci, které mi dělali Tataři chána Temura, takže mi vlastně doopravdy nijak neublížili.

S pašou Cicalazadem to bylo jinak. Tvá matka tvrdí, že ženské tělo pod zkušenýma rukama může reagovat i na muže, jehož si jinak oškliví. Teď to chápu, ale mám příšerný strach ze zotročování ze strany muže. Bojím se i muže, jehož miluji.“ Bezmocně se rozplakala. „Ach, ale jak bys to mohl pochopit…“

„Miluj se se mnou,“ vyzval ji tiše.

„Cože?“ zalapala po dechu. Cožpak nevnímal nic z toho, co mu

řekla? Je skutečně tak necitlivý?

„Musíš ten svůj strach překonat,“ řekl zcela klidným tónem.

„Všechno chápu. Opravdu. Velice rád bych ti pomohl strach potlačit, abychom s ním mohli bojovat společně. Toužím po tobě, Val, ale nebudu se s tebou milovat, dokud nebudeš chtít ty. Dokud nezačneš. Já se nebudu o nic pokoušet. Zkus sama určit, jak blízko si můžeme být. Zkus nad naším milováním převzít vládu.“ Lehl si na záda a přitáhnul si ji na sebe.

Uplně ji tím zmátl. Najednou začala chápat jeho přístup. Součástí mužského dobývání žen je i to, že žena je dole pod mužem, překonána a poražena jeho silou. Přesně tak to s ní udělal paša Cicalazade. Násilím ji dotlačil až do okamžiku, kdy podlehla jeho vůli.

Valentina se s námahou zvedla a zrudla, když rozkročmo usedala na svého pohledného manžela. Upřeně se dívala dolů přímo do Padraicova obličeje.

On se musel ze všech sil ovládat, aby se nerozesmál. Jak na něm seděla s mírně zmateným výrazem na zrůžovělém obličeji, působila velmi vzrušujícím dojmem a vůbec si to neuvědomovala. Byla naprosto dokonalá. Nesmírně krásná. Toužil po ní, chtěl vzít všechno do svých rukou, ale prokázal obdivuhodnou zdrženlivost a ovládl se. Nebylo to snadné, protože její fantastická ňadra měl přímo nad obličejem; pohupovaly se jako kusy zralého ovoce připraveného k očesání.

„C-co mám dělat?“ vyslovila Valentina nahlas svou otázku a kousla se do rtu.

Nedokázal udržet svůj úsměv. „Co bys ráda?“

„Ty bídáku!“ vybuchla vztekle a maličko pohnula kulatým zadečkem. Do očí jí pronikl šibalský výraz. Položila si dlaně vedle jeho hlavy, naklonila se dopředu a lehounce si otírala bradavky o jeho hrudník. Pak se sklonila ještě hlouběji a jazykem mu pomaličku přejela přes rty. „Treba tohle?“ zeptala se zamyšleně.

442

„Nebo tohle?“ Zvolna se zvedala a opatrně se komíhala v bocích na jeho břiše. Znovu se vzpřímila a rukama mu začala hladit v malých kroužcích hrudník. Pak se znovu sklonila a vášnivě mu přejížděla přes bradavky horkým, provokujícím jazykem.

Padraic zasténal — unikl mu vzdech čiré bolestné touhy, ale ona ho přísně okřikla: „Jsi můj otrok, Padraici! Nesmíš se mě dotknout, ať je tvá touha jak chce velká, dokud tě výslovně nepožádám. Jakmile uspokojím svou touhu a zmocním se nadvlády nad tvým tělem, tehdy, až tehdy ti dovolím, abys se se mnou pomiloval. Jestli mě neuposlechneš, potrestám tě. Rozuměls?“

Nečekala na odpověď a sklouzla z něj dolů. Poklekla vedle postele a znovu ho začala hladit, přejížděla mu dlaněmi po těle a hledala citlivé body, o nichž sám vůbec nevěděl. Své laskání doplnila vášnivými polibky, dokud přímo neumíral touhou. Pouze jeho hluboká láska mu bránila, aby se na ni nevrhl.

Ona mu jako kočka tiše vrněla s hlavou na hrudi a pak ho zase začala laskat, tentokrát jazykem. Dráždila mu bradavky a doháněla ho do takového stavu, že ztrácel vědomí. Cítil jen, jak mu tvrdne penis.

Přesto se stále ovládal.

Valentina si sedla na paty a uchopila jeho přirození do ruky. Zkušeně ho hladila tak, jak se to nikdy nemohla naučit ani od

Edwarda Barrowse, ani od něho. Sklonila se a políbila mu jeho zduřelou špičku, třela si o ni tvář a tiše si broukala.

„Panečku, to je ale velký krásný chlapík! Ze by se opravdu toužil do mně zabořit?“ Zakryla špičku dlaní a zadívala e mu zpříma do očí. Pak ho vzala do úst a začala ho sát.

L Na zlomek vteřiny ho nesmírně vyděsil ten výraz naprosté

chlípné touhy, který spatřil v jejích očích. Připadalo mu, že Valentin je někdo úplně jiný — ne jeho známá láska. Pak si však uvědomil, že když je v její roli on, dobyvatelský výraz jeho obličeje určitě není jiný!

Zakázala mu sice se jí dotknout, ale nezakázala mu mluvit. Ze všech sil se snažil získat ztracenou vládu nad svým tělem

a ochraptěle zašeptal: „Ano, má krásná ženo, chci tě naplnit až po okraj!“

Se škádlivým pohledem ho pustila z rozkošného vězení svých úst a znovu si na něj sedla. Tentokrát mu sedla až na hrudník a sklonila se tak, aby se její zduřelá bradavka dotýkala jeho rtů. Přikázala: „Otevři ústa! Smíš mne uchopit mezi rty, ale nesmíš se mne dotknout jazykem, ani nesmíš sát. Rozuměls mým rozkazům, Padraici?“

„Ano, má rozkošná paní,“ odpověděl a sevřel bradavku mezi rty. Valentina opatrně sáhla za sebe. Uchopila jeho přirození a začala klouzat rukou nahoru a dolů po tom pulsujícím orgánu a cítila svou tvrdou bradavku v jeho ústech.

Zašla příliš daleko. Cítil, jak se blíží k vrcholu a nedokáže se přemoct. Nebyl schopen jí říct, ať přestane! Nedokázal ji přinutit, aby si lehla pod něj, kam patří, a nechala se unášet do výšin rozkoše znovu a znovu, až by dospěli k ukojení oba. Neměl čas! Jeho potlačovaná touha vybuchla, semeno vystříklo do vzduchu a dopadlo mu na bezvládné tělo jako horká rosa.

Zaúpěl úlevou i hanbou, jak mu její bradavka vyklouzla z úst. Cítil, že ho její chtíč naprosto ničí a spaluje.

„Tak takové to je, Padraici!“ Hořký tón v jejím hlase ho vrátil zpět na zem. „Chápeš? Takto mne nutil paša Cicalazade, abych se mu proti své vůli oddala. Nenáviděla jsem to! Nenáviděla jsem ho!“ vykřikla zlomeným hlasem a propukla v divoký vzlykot.

Cítil se asi stejně pokořeně jako tenkrát ona. Až teď ji zcela pochopil. Padraic ženu pevně objal a utěšoval ji, jak nejlépe dovedl.

„Se mnou to nikdy takové nebude, lásko,“ ujišťoval ji. „Nikdy to takové nebude, protože se milujeme, Val, a lidé, kteří se milují, sdílejí své city i vášně. Miláčku, copak si nepamatuješ, jak jsem tě léčil z hrůz, které jsi prožila za tu krátkou dobu u chána Temura?“

„To… mi… připadá… strašně dávno,“ vzlykala mu na hrudi.

„Jsi ještě moc mladá, lásko, abys měla tak špatnou paměť,“ laškoval s ní opatrně. „Já si dovolím ti tvou vzpomínku na milování osvěžit. Nejprve bych ale, miláčku, navrhoval, abychom ze sebe smyli důkazy o té nešťastné události. Pustíš, mě, zlatíčko?“ Mluvil tiše, ale v jeho hlase už zněl smích. Padraic se rychle dostával do svého obvyklého rozpoložení.

Valentina si byla vědoma, co způsobila, a tak z něj slezla a schoulila se do klubíčka, aby se na něj nemusela dívat. Padraic si to však nemínil dát líbit. Zvedl ji a vedl ke krbu, u něhož stálo na stolku stříbrné umyvadlo. V horkém popelu stál obrovský džbán s teplou vodou. Nalil ji do umývadla, uchopil ji za ruku a ponořil do vody.

Valentina se již také pomalu vzpamatovávala. „Spíš bych měla omýt já tebe, můj pane,“ vyhrkla.

„Omyjeme se navzájem, lásko,“ odpověděl a políbil ji na špičku nosu.

Valentina zvedla měkký ručník, pečlivě složený u umývadla.

Namočila ho, vyždímala a začala Padraice otírat. Nechal se očistit, stál naprosto bez hnutí jako poslušné dítě. Když skončila, omyl jí

pečlivě ve voňavé vodě ruce.

Jakmile mokrý ručník položila, popadl ji do náruče a zašeptal:

„Miluji tě, Val. Nikdy na to nezapomeň.“ Pak ji nesl zpět do postele. Schoulili se společně pod pokrývku. „A teď, ženo má, si vychutnáme naše vášně společně jako lidé, které se milují a chtějí se milovat.

Pokud se ti bude zdát, že tě dostávám do své nadvlády, krásná Valentino, pak si buď jista, že za okamžik ovládneš ty mne.“

Lehce se roztřásla, když jí prsty prohrábl hustou hřívu vlasů. Jemně ji políbil a ona mu pohladila obličej konečky prstů. Usmál se na ni, vřelým vášnivým pohledem modrých očí plných něhy. Jakmile sklonila hlavu, aby ho políbila, ucítila jeho vřelou touhu a konečně se zase začala cítit bezpečně.

„Chci se s tebou milovat,“ řekl klidně.

„i já se s tebou chci milovat,“ zešeptala bez dechu.

Jeho pohled ji naplnil okamžitou touhou. Něžně ji uchopil do náruče a pak jí začal hladit ňadra. Ona znovu sklonila hlavu a políbila ho a prsty mu lehounce přejížděla po zádech. Valentina cítila, jak jí naskakuje husí kůže, bradavky jí pod jeho laskáním ztvrdly jako kamínky. Zhluboka si povzdechla a náhle zjistila, že leží na břiše, aby ji mohl líbat zezadu. Rozechvěla se rozkoší.

„Ach, miláčku,“ šeptal, ‚jsi tak nádherně hebká.“ Přejel rty po oblinkách zadečku a Valentina zavřela oči, vzdychala do polštářů a nechala se pohltit silou jeho citu, vychutnávala si jeho polibky až dole na stehně, na lýtku, na chodidle.

Pak se znovu obrátila na záda a on jí znovu líbal nohy, jednu po druhé, pomalu přejížděl ke koleni, přes hebké stehno až nahoru.

„Miluj mne jazykem,“ poprosila tiše a překvapeně vykřikla, když její prosbu ihned splnil a zabořil jí obličej do slabin a s rozkoší vdechoval její nádhernou vzrušující vůni. Okamžitě našel prsty její skryté tajemství, malý klenot, již vlhký a pulsující rozkoší z jeho doteku.

Lehce jí po něm přejel jazykem a obkľoužil tu malou perličku. Valentina se zachvěla, v duchu žadonila, ať nepřestává. Zdálo se jí, že mozek a mysl se jí oddělují od těla a zpod přivřených víček ho sledovala, jak ji laská jazykem a ústy, až se zrnítala ve vlnách rozkoše, kterou jí uměl dát jen Padraic. Houpala se na nich — ano, toto je pocit, který může zažít jen zamilovaná žena s mužem, který ji také miluje.

„Padraici!“ zešeptala s naléhavostí v hlase. „Chci tě mít v Sobě! Nemohu déle čekat! Miluji tě až k zbláznění!“

Její nepokrytá a divoce erotická slova ho vzrušila jako nic na světě.

Sunul se po ní nahoru, až měli obličeje na stejné úrovni. Zakryl svým rozložitým tělem její štíhlou postavu. I v jeho hlase zněla šílená touha, vášeň a láska, když ji prosil: „Vezmi mě do ruky, miláčku, a pak mě zaveď dovnitř tou branou do ráje!“ Ucítil, jak se těsně kolem něj svírají její prsty a neudržel se, aby nevykřikl.

Zasunula ho do sebe. Cítil nádhernou horkost jejího těla, pomaličku ho pouštěla dál a dál a těsně se kolem něj obepínala.

Jejich oči se setkaly a jim připadalo, že se zastavil čas. Valentina pak zašeptala: „Miluj mne, můj Padraici! Miluj mne, můj nejdražší manželi!“

Začal se v ní pohybovat, zoufale se snažil být něžný, ale nedokázal udržet pomalé tempo, protože ho vzrušovala mnohem víc, než čekal. Nakonec do ní s divokou prudkostí pronikl a ona reagovala svou narůstající touhou, pevně se k němu pravidelně tiskla, zatínala mu nehty do zad a celá se pod ním zmítala. Zmocnila se jich touha, která je rozpálila a nikdo z nich nepřemýšlel o tom, jak skončí. Na vrchol dostoupili zároveň. Všechno ostatní jim bylo jedno.

Vznášela se s ním do nebeských výšin stejně jako tenkrát před mnoha měsíci v jurtě v krymských stepích. Srdce jí tak překypovalo láskou, že si ani nevzpomněla na pašu Cicalazada. Jeho obraz v její mysli blednul. Tetička Skye měla pravdu! Valentina je Padraicova. Spolu tvoří jeden celek, jako by nikdy dřív nežili odděleně.

„Padraici! Padraici! Padraici!“ vzlykala jeho jméno jako milostnou litanii.

„Aáách, lásko moje,“ sténal. „Připravilas mne o celou mou duši! Ani nevíš, jak moc tě miluju, Val! Strašně moc!“ Pak v ní jeho vášeň vybuchla a naplnila ji nesmírně nádherným pocitem.

V průběhu noci se nesčetněkrát milovali, nemohli se nabažit doteků a polibků toho druhého. K ránu konečně upadli do vyčerpaného spánku s vzájemně propletenými, na okamžik klidnými těly.

Vzbudili se asi hodinu po svítání a zjistili, že sněží.

„Zatraceně!“ zavrčel Padraic, když usedli do Velké síně v Pearroc Royal a pustili se do snídaně. „Ráno jsem chtěl odjet do Clearfieldsu.“

Jeho žena zavrtěla hlavou. „Nejprve musíme ke dvoru, můj pane. Slíbila jsem královně, že za ní přijdu ihned po svém ná-

446

vratu a svůj slib jsem nesplnila — chvátala jsem domů, abychom se mohli vzít. Kromě toho jsi tvrdil, že Clearfields je zazimovaný. S

tvým svolením bych chtěla propustit do penze tvé dva přestárlé sluhy a správcovou udělat Nan. Jakmile ta chumelenice skončí, mohla by si půjčit od mé matky několik služek a odjet s nimi do Clearfieldsu. Daly by alespoň dům do pořádku. Pak si může najmout dívky z vesnice a vycvičit si je.“

„Skvělý nápad,“ souhlasila Aidan. „Než se vrátíš ze své zdvořilostní návštěvy u královny, budeš mít Clearfields v pořádku, připravený k nastěhování. Mám radost, že máš tolik zdravého rozumu, Valentino,“ zakončila svou řeč s úsměvem matka.

„Vždyť já jsem se o jednu domácnost již starala, mami,“ připomenula jí Valentina. Pak se obrátila k Padraicovi: „Souhlasíš s mým plánem, mylorde?“ zeptala se sladce.

Lord Burke se zatvářil poněkud nechápavě — ke strýčkovu obveselení. Bezmocně přikývl a to už Conn nedokázal zdusit svůj smích.

„Proč,“ škádlil svého synovce a novopečeného zetě, „tě tak překvapuje, že tě přechytračila, chlapče? Vždyť jsi v této rodině vyrostl, a tak máš vědět, že tady všemu velí dámy — a hlavně svým ubohým, bezmocným manžílkům!“

„Ze se nestydíš, můj drahý,“ plísnila ho Aidan, ale v očích měla

čertovské ohníčky.

„Vždyť má pravdu, tetičko,“ podařilo se Padraicovi zase získat svou výřečnost.

„Snad se, můj pane manželi,“ vložila se do hovoru Valentina,

„necítíš být pod pantoflem a nemilován?“

Padraic se na ni zadíval a usmál se záhadným úsměvem, kterému rozuměli jen oni dva. „Nemilován nikdy, rnadam,“ ujistil ji. „Snad poněkud zaskočen tvým přístupem, ale nikoli nemilován.“

„To je ale škoda,“ pokračovala Valentina nevinně, „že sněží. Mohli jsme si zaskotačit na koňském hřbetě.“

Lord Burke se sklonil a zašeptal tak tiše, že ho slyšela jen ona: „Já si zaskotačím na tobě, lásko má. Neznám lepší způsob, jak přečkat sněhovou vánici, než skotačit na tvých sněhobílých stehnech!“ Valentina se tiše zasmála. „Vy jste ale všivák, můj drahý!“

„Pojď.“ Odtáhl ji od stolu a ruku v ruce se hnali chodbou pryč.

„Jestli od těch dvou nebudeme mít do konce roku vnouče,“ uchechtl se Conn, „tak to určitě nebude nedostatkem úsilí. Ten chlapec má co dělat, aby od ní chvilku držel ruce pryč.“

447

Aldan se na manžela usmála. „Pamatuješ se na naši svatbu?“ připomněla mu. „Ani tys nedokázal držet své ruce ode mě příliš

daleko.“

„Nejen ruce, zlatíčko,“ popichoval ji.

„Conne!“ zapýřila se.

„Aidan,“ řekl lord Bliss ženě, „nejsem tak starý, abych zapomněl na ten nejlepší způsob, jak přečkat sněhovou vánici.“ Popadl ji za ruku.

„Jen pojď, ženo! Proč by si měli těch krásných rozkošf užívat jen naše dcerka se svým manželem?“

„Conne! Co když se po nás budou shánět děti?“ protestovala.

„Pokud znám naše synky, zlatíčko, Colin s Paytonem určitě stráví celý den pod sukněmi našich nejhezčích služek. Jemmie bude v psinci se štěňaty. Slečna Maggie se bude vykrucovat před zrcadlem a snít o tom, jak se jednoho dne dostane ke dvoru. Oni tě nepotřebují, Aidan, ale já ano!“ prohlásil zamilovaně.

„No tedy, pane,“ potřásla hlavou a přes stůl se na něj usmála, „já tedy budu i nadále poslušnou a hodnou ženou…“

„Ale vždycky jsi taková nebyla!“ Rozesmál se.

Aidan se z legrace po manželovi napřáhla. „Zlosynu! Vždycky jsem ti byla tou nejlepší ženou,“ prohlásila.

„Proč ses tedy rozhodla začít být neposlušná právě teď?“ ptal se s předstíraným smutkem ve tváři.

Lady Blissové vstala od stolu a posadila se manželovi na klín. „Kdo tady, můj pane,“ šeptala svůdně, „mluví o neposlušnosti?“ Sikovnými prsty bleskurychle rozvázala jeho krajkový límec a sklonila se, aby ho políbila těsně pod ucho.

Conn zaúpěl. Pevně ženu objal, vstal a popadl ji do náruče. „Madam, ty si se mnou hraješ! Dohnalas mě k rozhodnutí pomilovat tě se stejným nadšením a vášní, jako miluje náš synovec naši dceru!“ Aidan se na něj usmála z bezpečného objetí jeho paží. „Proč by sis dnes nemohl zahrát na ženicha, Conne, lásko?“ zeptala se tiše. „Po celou dobu, co jsme spolu, se cítím jako nevěsta.“ Lehce mu přejela rty přes jeho a šedé oči se jí naplnily láskou.

Za chviličku byla Velká síň Pearroc Royal prázdná a ticho v místnosti rušilo jen praskání polen v krbu a hučení ledového větru za okny, doprovázeni měkkým zvukem sněhu dopadajícího na okenní tabulky.

Služebná vešla do salonu, aby sebrala nádobí od snídaně. Překvapeně se rozhlížela. Velká síň byla vždy středem domácnosti, hlavně za takových dnů. Uvažovala, kam asi všichni toho kalného zimního rána zmizeli, ale pak pokrčila rameny a uvědomila

448

si, že jí do toho nic není. Co je jí do starostí šlechty? Sebrala talíře, poháry a příbory a radostně se rozběhla do kuchyně, kde hlavní kuchař ve skvělé náladě rozdával svým oblíbencům zbytky marcipánu ze svatby. Ke služtičce se již doneslo, že Nan lady Burkeové má být novou hospodyní v Clearfields a Nelda že bude hlavní komornou své paní. Tedy, má to někdo ale štěstí, pomyslela si služtička, když spěchala ven ze sálu a sbíhala po kamenném schodišti do vyhřáté kuchyně…

17

Padraic Burke podlehl prosbám své ženy. On navrhoval, aby nejprve jeli domů do Clearfields a pak, na jaře, kdy budou lepší cesty, ke dvoru. Ale Valentina na jeho návrh odmítala přistoupit.

„Na jaře už bude pozdě!“ prohlašovala. Když se jí ptal, proč, Valentina se zatvářila zmatelně a odpověděla: „Nedokážu to vysvětlit, Padraici. Mám prostě takový pocit. Musím jet hned!“

„Dobrá, dobrá, lásko, pak tedy pojedeme teď,“ říkal jí, protože věděl, že Valentina není žádná rozmazlená ženuška, která musí vždycky prosadit svou. Její žádost jistě nepostrádala opodstatnění.

Nevlastní bratr lorda Burkeho, hrabě z Lynmouthu, cestoval s rodinou na jih domů do Devonu. Přijeli na Vánoce a zůstali na svatbu. Bratři se rozhodli jet společně.

Třetí syn lady de Marisco, lord Robert Southwood, měl ze všech nejvýznamnější a nejstarší titul. Byl to okouzlující muž

s mladistvým vystupováním, které kontrastovalo s jeho věkem — táhlo mu na čtyřicítku. Byl otcem osmi dětí; tři starší měl s první ženou, která zemřela při porodu jejich třetí dcerky. Dvě starší — Elsbeth a Catherine se nedávno vdaly a byly spokojené. Třetí, šestnáctiletá Anna, se měla vdávat v létě.

Pět mladších dětí hraběte porodila jeho druhá žena, kterou si vzal z nesmírné lásky. Rozkošná hraběnka z Lynmouthu byla chudým sirotkem a starala se o ni královna. Právě u ní ji našel Robm Southwood. Hned při prvním setkání se rozhodl si ji vzít, což

se mu také s královniným požehnáním podařilo. Ani jeden nikdy svého spěšného sňatku nelitovali a spousta lidí jim jejich štěstí záviděla. Měli třináctiletého Geoffreye, jedenáctiletého Johna, osmiletého Charlese, šestiletého Thomase a tříletou Lauru.

„Můžeme jet mým kočárem,“ navrhl hrabě. „Je větší a pohodlnější než váš. Vaším mohou jet děti.“

„Mockrát děkuji, bratříčku, ale ne,“ odpověděl bez váhání lord Burke. „Právě jsme nechali náš kočár opravit, jak uvnitř, tak zvenku, a já opravdu nemám v úmyslu nechat si zničit od tvých potomků se špinavýma a lepkavýma rukama krásné sametové potahy. Děti pojedou tvým kočárem. Ty s Angel můžete jet s námi.“

Robin Southwood se rozesmál. „To je hezké, ale po výletě do Londýna bez dozoru si budu muset nechat opravit kočár já…“

„Tati!“ Hezoučká Anne Southwoodová nasadila vzteklý výraz.

„Snad nechceš, abych jela sama v kočáře se svými čtyřmi bratříčky?“

„Možná se ti tedy bude víc líbit jet na střeše, ne?“ škádlil ji otec. „To by bylo mnohem přijatelnější!“ odpověděla Anne pohotově.

Hraběnka z Lynmouthu se za svou nevlastní dceru přimluvila

„Zařídila jsem ještě jeden malý kočár. Půjčíme si ho od tvé babičky, Anne. Pokud nebudeš nic namítat proti společnosti své malé sestřičky a její chůvy, tak bys snad mohla jet raději s nimi. Ale upozorňuji tě, holčičko moje, ten kočár je dost malý.“

„To nevadí, mami. Budu mnohem spokojenější s Laurou a Judith než se svými uřvanými bratříčky,“ odpověděla Anne vděčně.

Ctvrtého ledna se tedy novomanželé vydali ve společnosti hraběte a hraběnky z Lynmouthu a jejich rodiny na cestu do Londýna. Spolu s nimi jelo osm povozů se zavazadly, spousta služebnictva a koní.

Zbytek rodiny jim popřál šťastnou cestu.

Lord Bliss sledoval, jak odjíždějí a pak řekl své ženě: „No vida, lásko moje. Tak teď se musíme postarat už jen o Maggii a chlapce.“

„Nemyslím, že bychom si s Maggie museli dělat starosti,“ usmála se Aidan. „S chlapci to ovšem bude něco jiného. Jemmie je pochopitelně moc malý. Payton určitě požádá o ruku slečnu de Bohun — o tom nepochybuji. Určitě se k tomu odhodlá hned, jakmile bude uvolněna z královniných služeb.

Musíme jim pomoci, Conne. Slečna de Bohun nepřinese Paytonovi žádné věno a on je bohužel mladší syn, takže nemá dědická práva. Ta mu měla přinést manželka, ale Payton nemá v otázkách lásky příliš praktický přístup.“

„Waterside je na prodej,“ připomněl ženě Conn .„Právě zemřel poslední člen rodiny. Je to velké panství — něco přes sto akrů půdy. To bude Paytonovi a jeho ženě stačit. Ale co Colin? Připadá mi, že je šťastný, když si může hrát někde v polích. Jako

450

můj hlavní dědic si nedělá s hledáním nevěsty příliš těžkou hlavu. O usazení ani nemluvím,“ strachoval se lord Bliss.

„Je ti strašlivě podobný.“ Aidan se rozesmála. „Cožpak si nepamatuješ na dobu, kdys byl u dvora? ‚Nejkrásnější muž u dvora‘

— tak ti říkali a všechny ženské se o tebe praly. Královna tě zbožňovala a tys dostal dokonce do postele i její sestřenici, Lettice Knollysovou, pokud mne paměť neklame. Colinovi je teprve jednadvacet. Nechceš mu dovolit, aby si užíval svobody a ženských sukní, stejně jako sis užíval ty, má lásko?“

„No dobrá, ale Paytonovi je teprve dvacet a ženu si už našel,“ namítal lord Bliss.

„Payton má štěstí. Colina nesmíme do ničeho honit. Nezapomeň, co jsme provedli Valentině, když jsme ji nutili do sňatku jen proto, že je nejstarší. Colin si svou lásku najde, ale až nadejde vhodná doba…

Brzy se dočkáme nového krále a nových lidí u dvora. Svobodný mladý džentlmen si tam bezesporu bude moci užít.“

„Myslíš, že Bess umře brzy?“ ptal se lord Bliss ženy.

„Já jsem královnu neviděla už spoustu let, Conne, ale ty klepy, co se povídají, nezní příliš dobře. Nezapomínej, že je jí sedmdesát. Nikdy neměla bůhvíjak pevné zdraví a za ta léta si ho ještě podlomila.

Nemyslím, že si někdy doopravdy odpočinula. Téměř všichni, které milovala, jsou mrtví, takže je navíc strašlivě osamělá. Nevím, proč by vlastně měla chtít dál žít,“ řekla Aldan smutně, protože stejně jako manžel královnu milovala a oba jí byli velmi zavázáni za to, že je spojila do jejich

šťastného svazku.

Královně se opravdu příliš dobře nevedlo. Strašně se nachladila a klouby jí otekly víc než kdy jindy. Dlouhá léta se vyhýbala zrcadlům, ale nyní se na sebe dívala často a přemítala, co je to za starý obličej, který vidí. Už se vůbec nepoznávala. Představovala si, že je mladá. Co se to s ní stalo? Přestaly se jí líbit Vánoce, které byly po prvním květnu jejím nejoblíbenějším svátkem. Zima toho roku začala brzy a s obzvláštní krutostí.

Její dvorní dámy ji začínaly čím dál tím bedlivěji sledovat. Zbytek dvora čekal na první jasné znamení nadcházející smrti a těšil se na začátek nové éry. Objevilo se i mnoho lidí, kteří ani nezastírali, že čekají, až umře. Její tolerantnost nebyla nikdy moc velká, dokonce ani v mládí, ale teď zmizela úplně.

Za svých lepších dnů si královna přála, aby jí Pán ještě dal tak

451

deset let. Když ne z jiného důvodu, tak prostě proto, aby rozčílila ty hyeny, tak proradně čekající na její smrt. Slyšela, že se říká, jak si Jakub Skotský již sbalil kufry a čeká na její odstoupení. Jak strašně si přála, aby ho mohla držet zavřeného v jeho severním panství ještě deset dalších let! Nálada sejí poněkud zvedla ve chvíli, kdy se její astrolog, doktor Dee, vrátil z Polska. Jenže Dee pohlédl na Alžbětu, pak na dvořany, vykoukl z palácových oken do hustého deště a chmurně královně poradil, a se střeží Whitehallu a jeho temných a vlhkých komnat. Alžbětu tím ještě více zneklidnil, takže dvořanům přikázala, aby se přesunuli do Richmondského paláce na druhou stranu řeky, do Surrey.

Richmond byl postaven na zřícenině starého paláce Sheen. V největší oblibě ho choval král Eduard Třetí, který ho zvětšil a přistavěl spoustu nádherných komnat. Richard Druhý se svou ženou Annou Českou ho používali jako letní sídlo, ale když tam krásná Anna zemřela na mor, přikázal její truchlící manžel Sheen zbořit.

Jindřich Pátý ho opravil, dostavěl a zvětšil. Jeho syn Jindřich Sestý a Markéta z Anjou zřídili v Sheenu dvůr, stejně jako Eduard Čtvrtý a jeho královna, Alžběta Woodvillová, která milovala turnaje na místním kolbišti.

Alžbětin dědeček, Jindřich Sedmý, miloval Sheen nade všechna ostatní sídla a vychoval tam své syny — Jindřicha Osmého

a Arthura. V roce 1499 na Vánoce zničil palác požár, ale už

v roce 1510 byl znovu dostavěn a přejmenován na Richmond — na počest králova panství.

Přestože mladá Alžběta prožila v Richmondu spoustu času, za své vlády ho příliš nepoužívala, protože tam strávila líbánky její sestra Mary se svým manželem. Filipem Španělským.

Jako nejmodernější ze všech královniných rezidencí byl Richmond teplejší než ostatní sídla a měl výhodu polohy — nikoli přímo u řeky, ale ve velkém parku plném prastarých dubů a zvěře. Alžběta mluvívala o Richmondu jako o své ‚zimní ohřívárně‘.

Datum stěhování dvora určila na jednadvacátého ledna. Lord a lady Burkeovi dorazili se svou společností do Londýna dvanáctého, protože na zasněžených cestách strávili při jízdě z Worcesteru osm dní.

„Pojedete teď přímo do Lynmouthu?“ ptal se Padraic bratra.

„Ne. Chceme s Angel zajít s vámi do Whitehallu podívat se na královnu. Děti ovšem pošleme hned zítra domů.“

„Ty to také cítíš, že?“ řekla Valentina Robinovi.

Jejich pohledy se setkaly a on přikývl: „Ano, Val. Cítím. Od dět-

ství jsem jí sloužil jako páže a přestože od té doby uplynulo již pětadvace let, pořád se mi občas v noci stává, že se probudím. protož mám dojem, že mě volá. Někdy mám pocit, že vím, jak se cítí přestože je ode mne mnoho mil daleko a naše životy již plynou odlišnými směry. Dnes cítím její smutek a netrpělivost. Mám pocit. že pokud za ní nezajedu teď, pak ji už nikdy neuvidím.“

Valentina přikývla. „Já jsem jí sloužila jen krátce, ale nesmírn jsem si ji oblíbila i v době, kdy si většina lidí kolem ní — vyjm jejích nejbližších a nejvěrnějších — na ni začala stěžovat

a začala ji pomlouvat. Ona je tou Glorianou, jak ji kdysi pojmenova můj otec, ale je to již stará paní. Potřebuje mít kolem seb lásku a dobrou péči. Určitě pro ni není snadné být stále ve

střehu, Robine.“

Hrabě z Lynmouthu se na svou novopečenou švagrovou vřel usmál.

„Tak si říkám,“ pronesl zamyšleně, „jestli můj bratr ví, jaký poklad v tobě má, Val.“

„Jistěže vím!“ vyštěkl Padraic.

„Pchá!“ zalykal se smíchy Robin Southwood .„Momentálně víš pouze to, milý bratříčku, že je nádherná, má skvostné tělo

a její polibek je sladší než víno. Ale až spolu budete déle, zjistíš že Valentina má i další vynikající vlastnosti. A přestože ses

dožil poměrně zralého věku, Padraici, nikdy o ní nezjistíš vše, protože žádný muž nikdy o své manželce nezjistí vše.“

„No tedy, Robine, mluvíš jako kniha,“ pronesla jeho žena Angel.

„To nejsou má slova, Angel, ale slova matčina manžela Adama Ten je nesmírně moudrý,“ vysvětloval hrabě.

„To, že s matkou vydržel již přes třicet let, je samo o sobě skvělý výkon,“ rozesmál se Padraic. „Nikdo s ní tak dlouho nevydržel ani když sečteme léta strávená se všemi jejími pěti předchozími manželi.“

„Pochybuji, že by tvá matka považovala tuto poznámku za vtipnou,“ okřikla ho Valentina.

„Nikdy jsem nezažil. aby se moje matka někdy v životě ohlížel nazpět,“ zamyslel se Padraic. „Jen jednou. A ačkoli vím, že

toho litovala, vím také, že i kdyby věděla, jak to dopadne. zvOlil by stejnou cestu i podruhé. To víš, že by má matka mou poznámk považovala za vtipnou, Val. Vždyť ona si v životě cení

humoru nadevše.“

Další den věnovali přípravám návštěvy ve Whitehallu. SnažiI se obléci tak, aby před královnou vypadali nanejvýš důstojně.

Muži si zvolili černý samet — obleky střižené podle poslední

módy. Kalhoty jim sahaly po kolena a staromódní váčkovitý poklopec nahradil rozparek s knoflíky. Lýtka si muži chránili několika vrstvami hedvábných punčoch, aby jim nebyla zima. Poslední byly vždy zdobeny nejrůznějšími vzory.

Robin si oblékl kabátec ze stříbrného a modrého brokátu a dlouhou kazajku měl lemovanou kožešinou. Padraic měl zlatočerný kabátec a rukávy kazajky prostřižené, aby bylo vidět zlatou látku pod nimi. Na punčochách měli károvaný vzor a obuli si boty z tmavé kůže se silnou podrážkou bez podpatků.

Střízlivý oděv pánů umožňoval, aby dámy vynikly jako nejpestřejší motýli z rajské zahrady. Mladá hraběnka si na sebe vzala sametový plášť stejně nádherného odstínu jako její tyrkysové oči. Svrchní šaty měly živůtek s perlami a růžovými diamanty. Spodničku měla lemovanou stříbrnou nití a růžovými diamanty. Angel měla nádherné šperky a na každém prstu prsten s drahokamem. Pokud si ještě někdo u dvora pamatoval na Angel jako na ubohého sirotka a královninu schovanku, pak by tornu dnes sám nevěřil.

Uchvatná lady Burkeová si oblékla šaty z karmínového sametu, protože Padraic měl rád, když nosila červenou — její pleť totiž pak zářila jako růžové plátky. Rudý živůtek a spodnička byly lemovány perlami a černou výšivkou. Valentina si vzala náhrdelník z diamantů a rubínů a stejné náušnice — svatební dar od milujícího manžela.

Ačkoliv počasí bylo příšerně chladné, jeli do Whitehallu po Temži, protože nepříjemný vlhký vítr naštěstí ustal. Všichni se choulili v těžkých sametových kápích lemovaných kožešinou, další kožešiny je ještě zakrývaly a pod nimi měli u nohou nahřáté cihly. S těmito vymoženostmi jim připadala cesta po řece celkem přijatelná.

Valentina vzkázala lady Scropeové, že přijdou, a jakmile vyšli na schodiště od řeky, spatřili slečnu Honoru de Bohun, která jim šla v ústrety, aby je doprovodila ke královně.

„Jak se máš, Honorie?“ ptala se Valentina.

„Dobře, lady Barrowsová, děkuji,“ odpověděla dívka a uklonila se, ale z tváře jí nemizel ustaraný výraz.

„Já jsem už lady Burkeová, Honorie,“ usmála se Valentina.

„Pak vám tedy mohu popřát hodně štěstí, paní a pane Burkeovi,“

řekla dívka a vyhrkla: „Přijel s vámi Payton?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou Valentina a bedlivě se jí zadívala do vyděšeného obličeje. „Proč se ptáš, Honorie?“

Honoria de Bohun se zatvářila zoufale. Ztišila hlas a zašeptala:

„Prosím, pomozte mi, lady Burkeová! Královna umírá! Já neposlouchám doktory, kteří tvrdí, že bude žít ještě několik let, ona

prostě umírá! Rodiče mi napsali, že vzhledem k tornu, jak jsem neschopná najít si zde u dvora manžela, našli mi ho sami — starého bohatého kupce. Ten muž nemá dědice a touží se se mnou oženit. Lady Burkeová, já Paytona miluji a on řekl, že mne také miluje! Co mám dělat?“ Z modrých očí jí kanuly slzy.

„Dobrý Bože!“ zvolal lord Burke.

Manželka i švagrová po něm šlehly varovným pohledem. „Já ale vím, že Payton se tě chystá požádat o ruku, Honorie,“ zašeptala Valentina. „Nechtěl se představit tvým rodičům dříve než skončíš se svou službou u dvora.“

„Ale to už bude pozdě, mylady!“ kvílela Honorie. „Otec tvrdí, že oficiálně oznámí mé zasnoubení s panem Tannerem hned po Velikonocích! Já určitě umřu, jestli mě přinutí vdát se za toho hrozného starocha!“

„Pak se musí Payton spojit s tvými rodiči ještě než k tornu dojde,“ prohlásila Valentina rozhodně. „Hned večer napíšu otci, Honone, a všechno mu vysvětlím. Určitě se ihned spojí s tvým otcem.“

„Ach, děkuji vám, lady Burkeová!“ vykřikla Honorie. Pak se vzpamatovala a rychle je zavedla do královniných komnat. Lady Scropeová vyběhla, aby je přivítala. „Má drahá lady

Barrowsová! Vítejte! Vítejte! Váš příchod je pravým požehnáním, drahoušku, protože ona má poslední dobou značné deprese. Zpráva o vašem návratu ji nesmírně potěšila, věřte mi.“

„Pardon, lady Scropeová,“ přerušila ji Valentina.

„Ano, má drahá?“

„Už nejsem lady Barrowsová. Jsem nyní lady Burkeová. Prvního ledna jsem se provdala za svého bratrance Padraice. Jak to mám sdělit Jejímu Veličenstvu?“ Královna totiž dokázala být v otázkách sňatků svých dvorních dam velmi nepříjemná.

„Vždyť jste uvolněna z jejích služeb již více než rok, drahá,“ podotkla lady Scropeová. „Ta zpráva ji spíše potěší než rozčílí. Má vás moc ráda a vždycky chtěla, abyste se znovu provdala. Myslím, že jí vše můžete bez obav prozradit.“

„Co prozradit‘?“ ozvala se ihned lady l-lowardová, hraběnka z Nottinghamu. Byla královnina sestřenice a také nejbližší přítelkyně. Za svobodna se jmenovala Kate Careyová a oplývala dobrým srdcem a nesmírnou věrností ke královně.

„Lady Barrowsová je nyní lady Burkeová. Provdala se za své455 454

„Myslím, že to by nebylo moudré,“ zamyslela se Valentina. „Všichni by to považovali za předzvěst konce. A podle mne zde dívky musejí zůstat, aby vykonaly svou poslední službu královně. Její Veličenstvo by určitě nechtělo, aby na její poslední cestě chyběly mladé tváře, ne?“

Lady Scropeová se usmála. „Jste tak mladá, drahoušku, ale přitom nesmírně moudrá. Ona se nikdy s dvorními dámami příliš nepřátelila. Vy jste se jí zapsala do srdce jako žádná jiná. Už vám to mohu říci, protože mě nemůže vyplísnit. Denně se modlila za váš šťastný návrat, často se mi v soukromí svěřovala s obavami o vaši bezpečnost. Královna vás od začátku měla ráda zvláštní láskou, protože chovala jisté city i k vašemu otci a zasloužila se o jeho sňatek. Vás si však oblíbila pro vaší dobrotu a povahu.“

Lady Scropeová se na okamžik odmlčela a zamyšleně poplácala Valentinu po ruce. „Sloužila jste jí dobře, drahá. Sloužila jste jí v době, kdy už nebyla nejlepší paní. Vidíte, že u dvora není mnoho nováčků, protože jak královna stárla, odmítala jakékoliv změny. Vy jste však mezi nás přes veškeré své mládí zapadla velmi dobře.

Představujete paprsek slunečního svitu v této chmurné zimě, lady Burkeová. Za všechno vám děkuji.“

„Nesmíte mi děkovat, lady Scropeová. Vždyť dělám jen svou povinnost,“ namítala Valentina. „Vždycky jsem chtěla sloužit královně a kdyby matka tolik nenaléhala, abych se provdala, byla bych u dvora dávno. Ne, ne, lady Scropeová! Neděkujte mi za to, že jsem pouze plnila své povinnosti, které jsem navíc dělala s radostí. Miluji královnu stejně jako svou matku a matku svého muže!“ Následujícího dne praskl královně v krku druhý absces. Znovu se jí vrátila řeč. Požádala o trochu vývaru. Lékaři ji prohlédli, potřásli hlavami a nasadili chmurný výraz. Jeden z nich se dovolil zeptat: „O čem jste přemýšlela tak dloubou dobu, Vaše Veličenstvo?“ Královna ho počastovala zlým pohledem a jedovatě odpověděla:

„Meditovala jsem.“

Doktoři se vzdálili. Dvorní dámy vyměnily ložní prádlo, omyly a převlékly královnu a znovu ji uložily.

Královna ležela v nádherné posteli, na saténových poduškách pod vyšívanými povlaky. Přivolala k sobě dvorní dámy a promluvila se svým typickým klidem: „Už si nepřeji žít. Chci jediné — zemřít.“ Ihned byla svolána královská rada, protože bylo nutné, aby královna

jmenovala svého následovníka. Rada se shromáždila u jej ího lože. Muži byli šokováni jejím vzhledem, protože ji nikdy neviděli v ložnici a bez líčidla. Náhle vypadala jako obyčejná žena.

Královna si je prohlížela opovržlivým pohledem, protože jí bylo jasné, co se jim honí hlavou. Vždycky dokázala jasně číst jejich myšlenky. Muži nervózně šoupali nohama, protože i na prahu smrti byla Alžběta Tudorovna silnější než kdokoli z nich.

Robert Cecil promluvil. „Uvědomujeme si, že Vaše Veličenstvo má problémy s krkem a nechceme obtěžovat. Vyjmenuji tedy všechny možné následníky trůnu Vašeho Veličenstva a pokud o některého uděláte znamení — třeba jen zvednete prst — pak se zařídíme podle volby Vašeho Veličenstva.“

Královna ze sebe vydala tichý podrážděný zvuk a Robert Cecil se raději rychle pustil do čtení jmen všech legitimních následníků anglického trůnu. U jména Arabeily Stuartovny, vnučky královniny největší sokyně, Alžběty z Hardwicku, hraběnky ze Shrewsberry, udělala královna opovržlivý obličej.

Cecil pokračoval: „Zůstáváte tedy u svého původního rozhodnutí jmenovat svým následovníkem krále skotského, Jakuba Stuarta?“ Na okamžik zadrželi všichni v místnosti dech. Alžběta Tudorovna věděla, že toto je její poslední a patrně nejdůležitější veřejný projev.

Naznačila si tedy rukama na svém zpoceném čele královskou korunu a chraptivě zašeptala jediné slovo: „Ano!“ Pak zavřela oči a upadla do hlubokého spánku, kterým nespala již po mnoho dní.

Královská rada vyšla po špičkách z Alžbětiny ložnice. Všichni se cítili snad ještě vyčerpanější než umírající královna. Vše je jasné! Anglie bude mít zase krále! Za pár dní se žezla ujme Jakub Skotský a spojí dvě starobylá království, která spolu dlouhá léta válčila.

„Dohlédněte, aby bylo vše připraveno pro nastávající konec,“ přikázal Robert Cecil svému sekretáři, jakmile vyšli z pokoje. „Ať nikdo neodchází z paláce bez mého písemného povolení. Kde je Sir Robert Carey?“

„Tady, Cecile!“ královnin synovec přistoupil k malému mužíkovi.

„Jsi připraven odjet do Skotska‘?“

„Ano, můj pane. Čerství koně jsou připraveni po celé trase,“ odpověděl Carey.

Pak se dveře za muži zavřely a královnina ložnice znovu utichla. Pohybovaly se po ní pouze dvorní dámy, ale nebylo sly-

468

šet nic víc, než praskot polen v krbu. Venku se zvedl vítr a spustil se déšť.

„Konečně je to za námi,“ řekla lady Scropeová tiše.

„Cožpak byly o následovníkovi někdy pochybnosti?“ ptala se lady Dudleyová.

„Jak asi bude vypadat dvůr krále Jakuba?“ přemítala lady Southwellová.

„Cožpak na tom záležf?“ okřikla ji lady Scropeová. „My zde nebudeme. Patříme ke starému dvoru. Se vším starým se skoncuje — nastupují mladí!“

„Lady Burkeová možná k novému dvoru nastoupí,“ poznamenala lady Dudleyová. „Je mladá. Pokud si správně pamatuji, má švagrovou, která se provdala za hraběte z BrocCairnu za bratrance krále Jakuba.“

„Ano,“ kývla hlavou Valentina. „Manželova mladší sestra Velvet Gordonová se za něj provdala. Pochybuji však, že bychom s Padraicem zůstali u nového dvora. Jsme vlastně lidé z venkova a jako novomanželé si ze všeho nejvíc přejeme založit rodinu.“

„Zivot u dvora je nesmírně nákladný,“ podotkla lady Southwellová. Ozvalo se ťukání na dveře. Honoria de Bohun otevřela, Na prahu stál arcibiskup z Canterbury John Whitgift a několik kněží. Do ložnice jich vešlo pět, poklekli u královnina lože a začali se modlit.

Královna se probudila a vztekle je zahnala: „Jděte pryč! Všichni! Nejsem ateistka a znám vás moc dobře, vy pokoutní kazatelé! Ihned odejděte z mé komnaty!“

Kněží rychle vycouvali. Valentina podala královně šálek teplého vína s kořením, aby zmírnila její bolest v krku. Královna s obtížemi polkla pár doušků a zase ulehla. Valentina se odvrátila, ale královna ji kostnatými prsty uchopila za rukáv. Valentina se sklonila, aby slyšela královnin šepot.

„Nezpomeň na mě, dítě,“ šeptala královna. „Jakmile to skončí, jeď domů a svou nejstarší dceru pojmenuj po mně.“

„S radostí, nejdražší madam,“ odpověděla Valentina přiškrceně, protože nedokázala déle zadržovat slzy. Políbila královně ruku. Alžběta Tudorovna ochable stiskla Valentině prsty. Rekla:

„Rekni té ženě, že na ni budu čekat.“ Pak zavřela oči a znovu usnula. Jakmile toho dne odbily hodiny šestou, Alžběta se znovu pro—

470

budila a slabým hlasem požádala, ať pošlou znovu pro Johna Whitgifta. Chtěla se s ním pomodlit. Přišel i se svými kaplany, poklekl u královského lože a uchopil královninu ruku. Na jeho

otázky o pevnosti své víry královna odpovídala jen pohybem víček. Pak jí John Whitgift řekl: „Bylas velkou a vynikající královnou, Alžběto Tudorovno, ale nyní jsi došla k hodině své smrti a musíš se vzdát svého kralování a předstoupit před Boha Všemohoucího.“ Královně přelétl přes rty slabý úsměv a pak zavřela oči. Za chviličku se arcibiskup zvedl v domnění, že královna spí, ale ona ještě otevřela oči a naznačila mu, ať se modlí dál. Sevřela jeho ruku do své, úplně stejně jako její otec před lety svíral ruku arcibiskupa Cranmera.

„Nejdražší Bože, Otče náš milosrdný,“ modlil se John Whitgift,

„pokorně tě prosíme, abys přijal laskavě a milosrdně svou služebnici královnu. Odpusť ji všechny viny, ó pane… I ona odpouštěla pozemským viníkům… Ve jménu Otce i Syna, i Ducha Svatého Arcibiskup pak pokračoval s modlitbami za Alžbětu Tudorovnu, až konečně za několik hodin usnula. Arcibiskup s námahou vstal a pomalu odešel se svými kaplany z místnosti. Doktor Parry, Alžbětin nejoblíbenější kaplan, u jejího lože zůstal.

Nedalo se dělat nic než čekat. Flonoria de Bohun a Gabrielle Edwardesová seděly u krbu a hlavy Jim vyčerpaně klesly na prsa. Lady Southwellová spala v křesle a tiše pochrupovala. Lady Dudleyová a lady Scropeová se modlily a lady Burkeová seděla u královnina lože naproti kaplanovi Parrymu.

O půlnoci ustal déšť i vítr a nadešel čtyřiadvacátý den měsíce března. U Richmondského paláce bylo neobvyklé ticho a šířilo se až do Londýna, do Alžbětina města. Ve velké komnatě dohořely svíce a brzy ji osvětloval jen oheň z krbu. Všechny přemohla únava. Usnuli. Když hodiny odbíjely třetí, Valentina se s trhnutím probudila a pohlédla na královnu. Instinkt jí napovídal, že je po všem. Uchopila zrcátko, které jí viselo na řetízku u pasu a přiložila je královně k ústům. Zrcátko zůstalo zcela čiré.

Lady Burkeové se řinuly po tváři slzy. Vstala, přešla komnatu a probudila lady Scropeovou. „Královna zemřela,“ zašeptala jí. „Před malou chvilkou zřejmě. Na okamžik jsem si zdřímla.“

„To jsme si zdřímly všechny,“ řekla laskavě lady Scropeová. „Jak typické pro královnu — vyklouzla nám ve chvíli, kdy se nikdo nedíval. Její poslední šprým…“ Pak vstala, aby se podívala

471

na svou paní. Nakonec s hlubokým povzdechem řekla: „Ano, Bess je mrtvá.“ Zvedla královninu ruku, ještě teplou, a stáhla jí safírový prsten, který dal královně hrabě z Essexu. To bude pro Jakuba Stuarta znamení, že jeho sestřenka opravdu není mezi živými. Jinak by totiž Alžběta nedovolila, aby ji o tento drahocenný dar kdokoliv

připravil.

Spěchala s prstenem ke dveřím, otevřela a tiše zavolala, aby přivedli jejího bratra, Sira Roberta Careye. Beze slova mu prsten podala. Oba se rozeštkali a objali se.

„Reknu to Cecilovi,“ řekl Sir Robert, „a pak hned vyrazím do Skotska. Královna je mrtvá. Ať žije král!“ Obrátil se k odchodu. Za ním se ozývaly z královniny komnaty tiché vzlyky.

Valentina si nepamatovala, kdy naposled cítila tak nesmírnou únavu, ale stále ještě nechtěla z paláce odejít. Spolu s ostatními doprovázela královnu na člunu do Whitehallu. Tam u ní dvorní dámy střídavě držely pět týdnů stráž.

Dvacátý osmý duben začal krásným svítáním. Obloha se vyjasnila, byla modrá, bez jediného mráčku a slunce krásně ozařovalo lesklé vody řeky Temže. Stromy se zazelenaly a všechno bylo v plném květu. Královna Alžběta Tudorovna se vydala na svou poslední pouť Londýnem, svým městem, které tolik milovala, a jehož lid jí byl tak věrný.

Město bylo celé zahaleno do smutku. Uctívalo poslední památku Alžběty Tudorovny. Její rakev projížděla ulicemi do Westminsterského opatství, místa jejího posledního odpočinku. Uložili ji vedle její ubohé sestry Mary. Na ulicích bylo tolik lidí, že se královské procesí davem jen stěží prodíralo. Lidé se dívali z oken, ze střech, někteří seděli dokonce na okapech.

Na rakvi stál královnin portrét — v krásných šatech, s korunou, žezlem a jablkem. Portrét vytvořil mistr Maximilian Colte a dokázal královnu zobrazit tak věrně, že občané Londýna při pohledu na královský portrét usedavě plakali. Většina z nich ani jiného panovníka než Alžbětu nepamatovala. Alžběta Tudorovna vládla Anglii čtyřiačtyřicet let a sto dvacet sedm dní — déle než kterýkoli jíný panovník od dob Edwarda Třetího.

Valentina se oděla do černých šatů a setrvávala v hlubokém smutku. Od potulného pěvce se jí podařilo získat pergamen s básní složenou u příležitosti královniny smrti. Přečetla si ji a ukázala Padraicovi. Pak ji zastrčila do kapsy:

472

Národu vládla sama,

a žádný muž ji nezískal, Vladařské břímě nesla jako dáma, a prostý lid ji miloval.

Valentina se smála té poznámce o dámě a Padraic se na ni usmál se slovy: „Všem, kdo královnu znali, by se slova o dámě nesmírně

líbila. On je určitě nemyslel opovržlivě, vždyť to vyznívá jako lichotka. Jí by se určitě líbila.“

„Snad by mohla mít takový epitaf ‚Vladařské břímě nesla jako dáma‘,“ přikývla Valentina. Pak se do manžela zavěsila a oznámila:

„Jsem připravena odjet domů, můj pane.“

„Do Clearfieldsu, lásko? A co budeme dělat, až tam přijedeme?“ laškoval s ní Padraic. Láskyplně se jí zahleděl do očí.

„Nevím, co vy, můj pane,“ řekla Valentina věcným tónem, „ale já se budu připravovat na příchod našeho dítěte.“

„Našeho dítěte?“ Uplně ztuhl. „Dítěte?“ opakoval.

„Můj pane, cožpak jste si ho nepřál?“ ptala se s lišáckým úsměvem.

„Ty jsi těhotná?“ Tvářil se naprosto šokovaně.

„Ano,“ kývla klidně a přejela si rukou po stále plochém břiše. „Jsem těhotná, Padraici.“

„A kdy…?“ Srdce se mu svíralo štěstím.

„Někdy v listopadu patrně,“ zašeptala.

„Bude to syn!“ vykřikl, jako by to věděl s naprostou jistotou. „Dcera, můj pane,“ opravila ho. „A bude se jmenovat Alžběta!“

473

Epilog

ZÁMEK QUEEN‘S MALVERN

Vánoce 1605

Na Štědrý den roku 1605 se konalo obrovské shromáždění v rodinné kapli sídla Queen‘s Malvern — v zámku lorda a lady de Marisco, hrabat z Lundy. Právě tohoto dne mělo křtiny druhé dítě lorda a lady Burkeových — jejich první syn.

Slavnosti se účastnili tři starší bratři hrdého otce: Ewan O‘Flaherty, pán z Ballyhennessey, který přijel po zimním rozbouřeném moři se svou ženou až z Irska; kapitán Murrough O‘Flaherty a Robert Southwood, hrabě z Lynmouthu. Byly tam i dvě ze tří sester lorda Burkeho se svými manželi: Lady Wilb Edwardesová, hraběnka z Alcesteru a Deirdre Blakeleyová,

lady Blackthornová. Kromě nich přijeli ještě nejrůznější synovc a neteře. Nejmladší sestra lorda Burkeho, Velvet, hraběnka

z BrocCairnu, byla stále ještě ve Skotsku. Spolu s manželem a rodinou se chystala na jaře odjet ke dvoru krále Jakuba.

Ze strany neméně hrdé matky přijeli čestní hosté zastoupeni

třemi Valentininými sestrami a jejich manželi a třemi bratry a jejic manžekami. Paytonova žena, lady Honoria, měla časně zjar porodit Paytonovi potomka. Tato navýsost slavnostní událost

se konala na počest maličkého, šestitýdenního chlapečka, který byl dosti čiperný na to, aby se kolem sebe chvílemi rozhlížel, ale většinu času přece jen prospal.

„Vypadá přesně jako Padraic, když se narodil,“ prohlásila Skye a překrásné modré oči se jí zamžily vzpomínkou. „Prostě slaďoučký chlapeček…“

„Ríkáš to jen prOto, že jsi milující babička,“ namítla Valentin na adresu své tety a něžně si přiložila synka k prsu. Seděly

v ústraní, aby Valentina nekojila všem na očích. „On je totiž ne stydatě hltavý, nenasytný vepřík, že ano, holoubku?“ šeptala mu, když hladově sál z jejího prsu.

„Jakpak se ti líbí bratříček, Bess?“ vyzvídal lord de Marisco, který houpal svou dvouletou vnučku na kolenou.

Elizabeth Burkeová nenávistně zírala svýma fialkovýma očima na toho malého vetřelce, který od ní odvrátil veškerou pozornost

a zničil jí život. „Nemám láda, dědo! Bessinka chce, aby šel plyč!“ 475

„Bess, miláčku, nesmíš mluvit o bratříčkovi tak ošklivě,“ napomínala ji babička, lady Blissová. „Musíte se mít s bratříčkem rádi, protože to je pro rodinu prvořadým pravidlem — mít jeden druhého rád.“

Elizabeth Burkeová zadumaně vystrčila spodní ret. To je povyku kolem takového mrňouska, který jen křičí a nepěkně páchne. Nechápala to.

„Třeba by pomohlo, kdybych ji s sebou po křtinách vzala domů na Pearroc Royal,“ navrhla Aldan. „Jen na chviličku, aby si vůbec zvykla na pomyšlení, že má bratříčka.“

„Ne, děkuji, mami,“ bránila se ihned Valentina. „Jen bys ji ještě víc rozmazlila. Padraic ji rozmazluje už tak dost a co já pak s ní? Ne! Musí se naučit svého malého sourozence akceptovat co nejrychleji, protože jestli Bůh dá, tak je tento maličký jen první z mnoha Bessiných sourozenců.“

„Ty ses chovala úplně stejně nenávistně ke dvojčatům, když byly malé,“ rozesmál se Conn.

„To snad ne,“ snažila se jeho slova zděšeně vyvrátit. „Určitě jsem nebyla tak ošklivá!“

„Jako dnes si vzpomínám na jeden letní den, kdys vytáhla Anne a Colina z kolébky, která stála na trávníku a položila je do koše na prádlo. Pak jsi koš pustila po hladině jezera a nechala jsi ho plavat. Doslova.“ Conn se nyní již smál, až se za břicho popadal, protože jeho dcera na něj nevěřícně zírala.

„Tati, to není pravda? Skutečně jsem to udělala?“ vykřikla.

„To víš, že ano, dcerko, ale košík z vrbového proutí byl naštěstí vodotěsný. Dvojčata tvrdě spala a my jsme tě přistihli, ještě než koš odplul od břehu,“ vyprávěl jí otec. „Právě tehdy tě tvá matka pořádně ztrestala, Valentino. Poprvé a naposledy ti naplácala, co se do tebe vešlo. Moje vnučka teď ohrnuje nosík úplně přesně jako ty. Ukaž ten nos, Bess?“ škádlil Conn holčičku, táhl ji od Adama pryč a lechtal ji, až se zalykala smíchy.

„Už je čas!“ oznámila lady de Marisco rodině. Všichni odspěchali do kaple, která nebyla ani dost velká, aby se do ní všichni vešli, takže někteří stáli na chodbě.

Syn Padraice a Valentiny byl pokřtěn s pomocí svých kmotrů Paytona a Honorie St. Michael na Adama Nialla Burkeho.

„Na počest obou mých otců,“ vysvětloval Padraic matce a nevlastnímu otci. „Na počest otce, který mi dal život, ale kterého jsem nikdy nepoznal. A na počest otce, který mne s láskou vychoval

— a kterého si já hluboce vážím a mám ho z celého srdce rád.“

Modré oči Adama de Marisco se po Padraicových slovech naplnily slzami. Stává se ze mě sentimentální starý blázen, plísnil se v duchu. Jeho nevlastní dcera Willow i vlastní dcera Velvet pokřtily své syny po něm, ale rozhodnutí Padraice a Valentiny pokřtít svého syna po něm bylo trochu jiné. Připadalo mu, že tím nějak pokračuje jeho vlastní rodová linie. Jejich gesto ho nesmírně dojalo — víc, než dokázal slovy vyjádřit.

Adam Burke byl pokřtěn se všemi poctami, pak ho všichni náležitě obdivovali, ale nakonec ho odnesli do dětského pokoje, a slavnost na jeho počest pokračovala v sále pod ním.

Velký sál v Queen‘s Malvern byl na dvanáct vánočních dnů ozdoben jehličím a větvičkami vavřínu a cesmfny. Všude hořely vysoké svíce ze včelího-vosku a v krbu praskala obrovská vánoční polena. Od velkého slavnostního stolu i menších stolků kolem sledovali Skye s Adamem a Conn s Aidan se všemi svými dětmi, jak jejich děti a vnoučata vesele skotačí. Podávalo se slavnostní jídlo a na zdraví maličkého se vypila spousta pohárů vína.

„Tak tedy, děvečko moje,“ řekl procítěně Adam de Marisco ženě, která byla neobvykle tichá, „máme čtyřicet pět vnoučat. Takže zbývá ještě pět, ne?‘

„Ctyřicet šest vnoučat, Adame,“ opravila ho Skye jemně.

„Nezapomněl jsem,“ bránil se, „ale naše princeznička patří k tajemstvím, o nichž nesmíme mluvit.“

„Dříve či později o ní budeme muset mluvit, mylorde,“ oznámila Skye manželovi. „Právě dnes jsem dostala dopis z Indie. Přinesl ho osobní sluha samotného panovníka. Vždyť ještě sedí v kuchyni.“ Adam se zatvářil zmateně. „Perlička k narozeninám?“ zeptal se. „Je to touhle dobou, ne? Dorazila perla k narozeninám? Bylo jí patnáct, ne?“

„Ano,“ přikývla Skye. „Bylo jí patnáct a v lednu přijede do Londýna, Adame.“

„Cože?“ Adam de Marisco se málem udusil, jak vdechl doušek vína.

„Ano, naše vnučka, k níž jsme se nikdy veřejně nesměli přiznat, to dítě, jehož samotná existence byla i pro rodinu tajemstvím, ta naše malá princeznička přijede koncem příštího měsíce do Londýna,“ opakovala Skye. „Její otec ji posílá za námi, Adame. Má zůstat v Anglii.“

„Ale proč? Proč zrovna nyní, po těch dlouhých letech?“ ptal

476

se Adam ženy a ze všech sil se snažil mluvit tiše, aby ho nikdo nezaslechl.

„To si, Adame, přečti v panovníkově dopisu sám. Jak zjistíš, neměl opravdu na vybranou. Nyní se musíme připravit a připravit i naši rodinu, protože musíme přiznat tomuto dítěti právo na existenci a přijmout ho mezi sebe — do rodiny, která po té ohromujfcí zprávě o dalším vnoučeti bude vzhůru nohama. Vždyť ta dívenka je, koneckonců, Velvetina prvorozená. A také je naše vnučka.“ Sky položila manželovi ruku na paži a když mu pohlédla do obličeje, spatřila, že se mu oči plní slzami. „Nemůžeme se od Jasminy odvrátit, můj milý! Zkrátka nemůžeme! Chudinka malá nemá kromě nás už nikoho!“

Lord de Marisco se tiše rozesmál. „Madam,“ obrátil se ke své ženě,

„děkuji Bohu každý den za to, že s tebou mohu žít. Možná jsem již před lety zestárl, ale život s tebou je stále dobrodružný, i ve vysokém věku!“

„Pak ji tedy přijmeš za svou?“ Skye se ulevilo: ..

„No samozrejme, děvenko moje, samozrejme ji prijmu! Cozpak sis myslela, že bych to neudělal? Je to má vnučka, má mou krev, a navíc je první vnučka!“ Pak se Adam de Marisco hlasitě rozesmál a jeho upřímný smích se rozléhal po celé hodovní síni.

„Ráda bych věděla, smím-li se ptát, co vás tak pobavilo?“ vyptávala se Willow Edwardesová rodičů. Vždycky doufala, že ve vyšším věku se usadí, naučfse držet trochu zpátky a přestanou Sl libovat v privolavani potizi. Jeji nadeje byla vsak odsouzena k nezdaru. Zase ji zklamali.

Lord de Marisco se zhluboka nadechl a promluvil: „Právě jsme s tvou matkou probírali otázku našeho čtyřicátého šestého vnoučete, drahá Willow.“

Ostatní ihned zmlkli a poslouchali, co si to Adam s Willow povídaj Í.

„Vašeho čtyřicátéhošestého vnoučete? Vždyť jich máte čtyřiCet pet, vcetně, samozrejme, Alexovy Sybilly. Willow se podezíravě dívala na své příbuzenstvo, ale všechny dámy vrtěly hlavarni. „Kdy se má tedy to čtyřicáté šesté narodit, tati?“

„Narodí se dřív, než se naděješ, drahá Willow,“ zamumlal lord de Marisco a pak znovu zaburácel smíchy.

Skye se k němu přidala a Willow se jen tázavě na rodiče dí-vala. Jsou snad opilí? Pokud to mábýt vtip, pak ho nepochopila Nevlastní otec plácá nesmysly. Ze by byl Adam ve svém vě-478

ku již senilní? Ne, Adam přeci nemůže… Ale pak je to ještě vetsi zahada…

„Tati,“ řekla s nejvyšší trpělivostí, „já vůbec nechápu, co tím chceš

říct.“

„Velmi brzy se to dozvíš, drahá Willow,“ odpověděl jí se smíchem lord de Marisco. „Opravdu, velice brzy pochopis. Pak se zadíval své ženě zpříma do očí a znovu se rozesmál na celé kolo.