Bertrice Small

Rosamunda

Prolog

Odkaz Friarsgate CUMBRIA 1492 – 1495

Poprvé Rosamunda Boltonová ovdověla ve svých šesti letech. Podruhé v necelých třinácti a stále byla panna. Začínala si přát, aby o panenství přišla, ale představa, že by po dobu ročního smutku neměla manžela, ji velice lákala. Celý krátký život s výjimkou prvých tří let prožila v manželství.

Možná by to bylo jiné, kdyby žili její rodiče. Kdyby její bratr Edward nezahynul při stejné epidemii, která jí vzala i otce s matkou, určitě by tomu bylo jinak. Všichni však zemřeli v tom deštivém létě roku 1492 a Rosamunda Boltonová se náhle stala dědičkou Friarsgate, rozsáhlého lánu země, na kterém se pásla početná stáda ovcí a dobytka. Byly jí sotva tři roky.

Do Friarsgate přišel její strýček z otcovy strany Henry Bolton a přivedl s sebou i svou ženu Agnes a syna. Kdyby Rosamunda zemřela se svou rodinou, zdědil by Friarsgate on, protože byla nyní jediným legitimním dědicem svého otce. Rosamunda však nezemřela a jevila se jako neobyčejně zdravé dítě. Henry byl praktický muž. Nemusel být pánem z Friarsgate, a přesto ho mohl ovládat. Aniž by čekal na církevní povolení, oženil s Rosamundou svého pětiletého syna Johna. Povolení nakonec za patřičnou cenu přišlo.

O dva roky později, když měl dorazivší dispens konečně zamčenou v truhlici pod postelí, se Henry Bolton však znovu ocitl v nebezpečí, že o Friarsgate přijde. Obě děti onemocněly. Zatímco Rosamunda bez

potíží přežila, John ne. Manželka mu už jiné děti nedala. Henry jí teď kvůli tomu nelítostně spílal. Vezme jim Friarsgate nějaký cizinec jen proto, že mu není schopna porodit dalšího syna? Henry Bolton zoufale hledal nějakou cestu, jak by své zájmy na panství ochránil. Ke své úlevě nalezl skvělé řešení v osobě Hugha Cabota, mnohem staršího bratrance své manželky.

Po dlouhou dobu své dospělosti sloužil Hugh Cabot jako správce v domácnosti bratra Agnes Boltonové, Roberta Lindsaye. Nyní však Lindsay potřeboval najít nějaké místo pro svého vlastního druhého syna, takže Hughovi hrozilo, že o svou práci přijde. Agnes se o tom dozvěděla od své klevetivé švagrové. Ve snaze zchladit hněv svého manžela mu o tom řekla, a tak si znovu získala jeho přízeň, protože Henry Bolton v tom našel jednoduché řešení svého problému.

Poslali pro Hugha Cabota, ten přišel, promluvil si s Henrym Boltonem a uzavřel s ním úmluvu. Hugh se ožení s šestiletou Rosamundou a bude dohlížet na Friarsgate. Na oplátku získá domov a bude po zbytek života dobře zajištěný. Hugh chápal, o co Henrymu Boltonovi jde, ale nemohl si příliš vybírat, a tak souhlasil. Svého zdráhavého dobrodince neměl příliš v lásce, ale nebyl ani vetchým pošetilcem, za jakého ho Henry zjevně považoval. Hugh se rozhodl, že pokud bude žít dost dlouho, mohl by ovlivnit svou dětskou manželku natolik, aby si své zájmy proti hrabivému strýci hájila.

Agnes Boltonová zjistila, že je opět jakoby zázrakem těhotná. Na rozdíl od mnoha předešlých těhotenství se zdálo, že tohle dítě donosí. Henry okamžitě provedl

přípravy na návrat domů na Otterly Court, který jeho žena dostala věnem. Radostí bez sebe si byl jistý, že dítě, které jeho manželka nosí, je toužebně očekávaný syn. Henry se rozhodl, že až Hugh Cabot konečně zemře, ožení svého syna s Rosamundou. A pak bude dědictví Friarsgate znovu pevně třímat ve svých rukou.

Henry s manželkou si konečně sbalili věci a připravili se k odjezdu. Nadešel svatební den. Ženich byl vysoký vyzáblý muž, jeho štíhlá postava a sněhobílá kštice vlasů vyvolávaly dojem křehkosti. Hugh však nebyl křehký, jak mohl vidět každý, kdo se důkladně podíval do jeho jasných modrých očí pod hustým světlešedým obočím. Podepsal svatební listiny, jeho elegantní ruka se naoko mírně chvěla, široká ramena měl shrbená a nikdy se nepodíval Henry Boltonovi přímo do očí. Henry si toho nevšiml. Zajímalo ho jen to, že se s Rosamundou nemůže oženit nikdo cizí. Byl přesvědčený, že Friarsgate stále ovládá on.

Nevěsta na sobě měla jednoduché přiléhavé šaty z tmavězeleného žerzeje. Dlouhé kaštanově hnědé vlasy jí volně spadaly na úzká ramena. Pohled jejích jantarových očí byl zvědavý, ale obezřetný. Je líbezná jako dítě nějaké víly, pomyslel si Hugh, když vzal drobnou ručku do své a opakoval před postarším knězem svůj slib. Dívka svůj slib monotónně odříkala, očividně ho měla naučený nazpaměť.

Henry Bolton se široce usmíval, možná i trochu samolibě, když s Agnes svědčili při Rosamundině druhé svatbě. Poté řekl Hughovi: „Nebudeš s tou dívkou laškovat, i když je teď tvou manželkou. Chci, aby i do příštího manželství vstoupila jako panna.“

Hugh nakrátko pocítil, jak se mu do duše vkrádá temný vztek, ale své znechucení z tohoto hrubého a chamtivého muže skryl a klidně odvětil: „Je to dítě, Henry. Kromě toho takové city jako vášeň mě už přešly.“

„To rád slyším,“ pronesl Henry, nyní bodře. „Je to obvykle hodná dívka, ale kdyby zlobila, můžeš ji zbít. Je to tvé právo a já ti ho nebudu upírat.“

Pak Henry Bolton odjel z Friarsgate přes kopce, které oddělovaly Otterly Court od bohatého panství jeho neteře.

Část I

DĚDIČKA FRIARSGATE

Anglie 1495 – 1503

Kapitola první

Vden, kdy si vzala Hugha Cabota, sledovala Rosamunda Boltonová mlčky, jak strýc s tetou odjíždějí. Konečně se obrátila ke svému novému manželovi a zeptala se: „Odjeli už nadobro, pane? Strýc se pořád chová, jako by tohle byl jeho dům, ale je můj.“

„Takže to chápeš, co?“ odvětil pobaveně Hugh. Co dalšího ještě chápe? pomyslel si. Chudák dítě. Zatím určitě neměla lehký život.

„Já jsem dědička Friarsgate,“ prohlásila prostě, ale hrdě.

„Edmund říká, že jsem bohatá kořist. Proto se mě strýc Henry snaží ovládat. Vrátí se?“

„Teď je pryč,“ řekl Hugh dítěti. „Jsem si jistý, že se vrátí, aby se podíval, jak se ti daří.“

„Vrátí se, aby se podíval na mé pozemky a jak nesou peníze,“ odvětila Rosamunda mazaně.

Vzal ji za ruku. „Pojďme dovnitř, Rosamundo. Ten studený vítr je předzvěstí zimy, děvče.“

Společně vešli do domu a usadili se v malé síni u tepla, které sálalo z ohně.

Posadila se proti němu a s vážnou dětskou tváří pronesla: „Takže teď jsi můj manžel.“ Nohama v bačkorách ani nedosáhla na zem.

„To ano,“ souhlasil, a když zvažoval, kam by tento rozhovor mohl vést, v modrých očích mu zajiskřilo.

„Kolik manželek jsi měl přede mnou, pane?“ zeptala se ho zvědavě.

„Žádnou,“ odvětil a jeho hranaté rysy rozvlnil slabý úsměv.

„Proč?“ vyzvídala. Natáhla ruku a pohladila velkého šedého psa, který přišel a usadil se jí po boku.

„Neměl jsem ji jak uživit,“ vysvětloval jí. „Byl jsem nejmladší syn. Otec zemřel, ještě než jsem se narodil. Navíc byl také mladším synem, ve všem závislým na rodině. Před dlouhou dobou jsem prokázal své sestřenici velkou službu, nebo jsem si to alespoň myslel. Tím, že jsem přesvědčil jejího bratra, aby jí věnoval malé panství Otterly, jsem z ní udělal žádoucí nevěstu pro tvého strýce Henryho. Agnes nebyla moc hezká, ale po církevním životě netoužila. Potřebovala něco, čím by předčila ostatní mladé dívky na vdávání, které měly jen skromný majetek. Když jsem Roberta Lindsaye přesvědčil, že žena s vlastním majetkem má na nějakou nabídku větší naději, udělal jsem z Agnes lákavou partii.“

„Jako jsem já,“ poznamenala Rosamunda.

„Ano, jako jsi ty,“ souhlasil Hugh a usmál se. „Na to, jak jsi mladá, chápeš mnoho věcí.“

„Kněz říká, že ženy jsou slabší, ale já si myslím, že se plete. Ženy mohou být silné a chytré,“ pronesla Rosamunda otevřeně.

„To máš ze své hlavy, Rosamundo?“ zeptal se jí. Jaká je to okouzlující dívka, tohle dítě, které má teď na starosti.

Náhle se zdálo, že se jeho otázky obává, opřela se v křesle, zatímco předtím se nadšeně nakláněla vpřed.

„Zbiješ mě za moje myšlenky, pane?“ dotazovala se úzkostlivě.

Ta otázka ho silně pobouřila. „Proč si to myslíš, děvče?“ vyzvídal na ní klidně.

„Zachovala jsem se moc troufale,“ odpověděla. „Moje teta říká, že žena nesmí být troufalá ani smělá, protože jinak svého muže podráždí a musí za to dostat nařezáno.“

„Tvůj strýc tě někdy bil?“ zajímal se Hugh. Mlčky přikývla.

„Děvče, já tě bít nebudu,“ pronesl Hugh a jeho laskavé modré oči se střetly s ustrašeným pohledem jejích jantarových.

„Vždy budu předpokládat, že se ke mně chováš otevřeně a že se mnou jsou tvé myšlenky upřímné, Rosamundo. Když se lidé přetvařují, vznikají z toho pošetilá nedorozumění. Mohu tě toho mnoho naučit, pokud se máš stát skutečnou paní Friarsgate. Nevím, jak dlouho s tebou budu, protože jsem stařec. Ale jestli si máš sama bez cizího vměšování určovat svůj osud, musíš se naučit to, co ti mohu poskytnout, pro případ, že by Henry Bolton znovu přišel a chtěl tě ovládat.“

Viděl, jak se jí po jeho slovech na tváři nakrátko objevil náznak zájmu, ale skryla ho a zamyšleně pronesla:

„Kdyby strýc věděl, že máš v plánu obrátit mě proti němu, myslím, že bys dneska nebyl mým manželem, Hughu Cabote.“

Zasmál se. „Nepochopila jsi mě, Rosamundo,“ odvětil klidně. „Nechci tě obracet proti tvé rodině, ale kdybych byl tvůj otec, přál bych si, abys na příbuzných nebyla závislá. Friarsgate patří tobě, děvče, ne jim. Znáš heslo své rodiny?“

Zavrtěla hlavou.

„Tracez votre chemin. To znamená Tvoř si vlastní cestu,“ vysvětloval jí.

Rosamunda přikývla. „Prosím, žij dlouho, Hughu, abych si svého příštího manžela mohla vybrat úplně sama,“ řekla a oči jí zaplály veselím.

Rozesmál se. Připadalo jí to jako příjemný zvuk. Sytý a hluboký a nebyla v něm žádná zášť.

„Pokusím se, Rosamundo,“ slíbil jí.

„Kolik ti je?“ vyzvídala.

„Dnes máme dvacátého října,“ odpověděl. „Devátého listopadu mi bude šedesát.“ Mrkl na ni. „Jsem velmi starý, Rosamundo.“

„Jo, to jsi,“ souhlasila věcně a přikývla svou kaštanově hnědou hlavou.

Znovu se usmál, nemohl si pomoci. „Budeme přátelé, Rosamundo,“ řekl jí. Pak před ní poklekl, vzal její ruku do své a prohlásil: „Dnes, v náš svatební den, ti slibuji, Rosamundo Boltonová, že dokud budu žít, vždy pro mě budeš mít ty a zájmy Friarsgate přednost před vším ostatním.“ Pak malou ručku ve své dlani políbil.

„Asi ti budu věřit,“ rozhodla se Rosamunda. „Máš laskavé oči.“ Vytáhla ruku z jeho sevření. Pak jí na tváři zahrál darebácký úsměv. „Jsem ráda, že mi tě vybrali, Hughu Cabote, i když si myslím, že kdyby strýc znal tvůj skutečný záměr, nezvolil by si tě, bez ohledu na tetin dluh.“

„Má nevěstinko,“ oslovil ji, „domnívám se, že máš smysl pro intriky, což se mi u někoho tak mladého zdá zajímavé.“ Postavil se a pak si opět sedl.

„Nevím, co znamená slovo intriky. Je to něco dobrého?“ ptala se ho.

„Může být. Naučím tě to, Rosamundo,“ ujišťoval ji.

„Až zemřu a nebudu tě moci chránit, budeš potřebovat všechen důvtip. Tvůj strýc nebude jediný, kdo zatouží získat díky tobě Friarsgate. Jednoho dne se může objevit ještě silnější a nebezpečnější muž než Henry Bolton. Máš dobré instinkty, děvče, ale budeš potřebovat můj dohled, abys vydržela a zesílila.“

Tak začalo jejich manželství. Hugh se staral o svou nevěstinku a zamiloval si ji tak, jak by miloval svou dceru, kdyby ji měl. I Rosamunda svého staršího druha měla ráda jako otce nebo dědečka. Ti dva se lehce spřátelili. Následujícího rána po svatbě si spolu vyjeli. Hugh na statném oříškově hnědém valachovi a Rosamunda na svém bílém poníkovi, který měl černou hřívu a ocas. Hugh byl znovu překvapen, protože Rosamunda o svém panství věděla opravdu hodně. Připadalo mu, že více, než by si pomyslel, že nějaké dítě může vědět. Byla na Friarsgate velice pyšná, ukazovala mu louky se šťavnatou trávou a zelené pastviny, kde se v podzimním slunci pásla stáda ovcí a dobytka.

„Tvůj strýc se s tebou dělil o své vědomosti o pozemcích?“ zeptal se jí Hugh.

Rosamunda zavrtěla hlavou. „Ne. Pro Henryho Boltona nejsem nic než majetek, který musí ovládat, aby mohl kontrolovat Friarsgate.“

„Jak je tedy možné, že jsi tak dobře informovaná?“ podivoval se.

„Můj dědeček měl čtyři syny,“ začala. „Otec se narodil jako třetí, ale první dva přišli na svět jako levobočci, ještě než se děda oženil. Proto byl dědicem můj otec. Strýc Henry je z nich nejmladší. Nejstarší je strýček Edmund. Můj otec měl rád všechny bratry, ale Edmunda nejvíc. Strýc Henry se narodil, až když bylo otci pět let. Druzí dva mu byli věkově bližší a dědeček, jak mi řekli, mezi chlapci nedělal rozdíly až na to, že dědicem se stal můj otec. Strýčkové Edmund a Richard dostali svolení používat jméno naší rodiny. Strýc Henry je nenáviděl a nejvíc Edmunda, protože můj otec ho měl nejradši.

Dědeček zasvětil Richarda církvi, aby tak odčinil své hříchy. Je poblíž, v opatství svatého Cuthberta. Když Edmund vyrostl a starý správce zemřel, dosadil ho dědeček na jeho místo. Strýc Henry se neodvážil staršího bratra o místo připravit, protože Edmund toho ví o Friarsgate mnoho a on nic. Edmund se mu samozřejmě vyhýbal, ale on a Maybel mi všechno vysvětlili.“

„Maybel?“ Další nové jméno.

„Moje chůva,“ odvětila Rosamunda. „Je to manželka strýčka Edmunda a je pro mě matkou víc než moje vlastní. Řekli mi, že maminka po mém narození už byla stále slabá, ale pamatuju si, že byla hodná.“

„Rád bych se s Maybel a Edmundem setkal,“ řekl Hugh.

„Tak pojedeme k jejich chalupě,“ odpověděla Rosamunda. „Budou se ti líbit!“

Nyní si Hugh Cabot uvědomil další důvod, proč ho Henry Bolton vybral Rosamundě za ženicha. Edmunda Boltona, zjevně dobrého správce, by podráždilo, že byl tak rafinovaně nahrazen. Musí tu hrozící roztržku rychle zažehnat, jinak by způsobila rozkol. Nic nesmí oslabovat bezpečnost Rosamundy a samotného Friarsgate. Jestli byl Edmund Bolton takový, jak tvrdila jeho neteř, měli by spolu vycházet.

Dorazili na místo. Na úbočí odlehlého pahorku stál kamenný domek, který shlížel na malé jezírko obklopené kopci. Byl dobře udržovaný, měl doškovou střechu a čistou bílou omítku. Pod oknem stála postarší lavička. Z komína stoupal úzký proužek našedlého dýmu. U dveří kvetlo několik pozdních růží. Hugh sesedl z koně a sundal Rosamundu z poníka.

Pospíchala dovnitř a volala: „Edmunde! Maybel! Přivedla jsem s sebou svého ženicha!“

Hugh se sehnul pod zárubní dveří. Ocitl se v příjemně působící místnosti, v kamenném krbu hořel jasný oheň. Přistoupil k němu středně velký muž, měl tvář opálenou pobytem venku a zvídavé jantarové oči, a uklonil se.

„Vítejte, lorde,“ řekl. „Maybel, pojď se seznámit s naším novým pánem.“ Postrčil před sebe svou boubelatou manželku.

Byla to malá žena neurčitého věku, s bystrýma šedýma očima. Pečlivě si Hugha Cabota prohlédla. Konečně, zjevně spokojená, se mu uklonila. „Pane,“ pronesla.

„Můžeme vám nabídnout pohár jablečného moštu, pane?“ dotazoval se zdvořile Edmund.

„Bylo by mi potěšením,“ souhlasil Hugh. „Celý den jezdíme venku po pozemcích mé manželky.“

„A mé dítě od rána nemělo nic k snědku?“ zajímala se Maybel. „Taková ostuda!“

Rosamunda se zahihňala. „Neměla jsem hlad,“ ujišťovala svou chůvu. „To je za celé týdny poprvé, kdy jsem se dostala z domu, Maybel. Vždyť to víš. Strýc Henry mě nikdy nespouštěl z očí, snad jen když jsem čurala nebo spala. Projíždět se po kopcích je úžasné!“

„Přesto má Maybel pravdu,“ řekl Hugh klidným hlasem. „Stejně jako ty jsem si ten den užil, ale ty rosteš a potřebuješ, abys vždy dostala včas něco k jídlu.“ Obrátil se na své hostitele. „Jsem Hugh Cabot a potěšilo by mě, kdybyste mě oslovovali křestním jménem, Edmunde a Maybel Boltonovi.“

„Když budeme sami, proč ne,“ souhlasil Edmund, „ale před služebnictvem se musíte chovat jako pán, Hughu Cabote. Vaše žena je koneckonců paní Friarsgate.“ Hughův tón a jemné způsoby Edmunda příjemně překvapily.

„Posaďte se!“ vybídla je Maybel. „Dám vám něco k jídlu.“ Pobíhala po místnosti, z košíku u ohně vzala chleba, nakrájela ho a vyndala dřevěné misky. Postavila je na stůl a naplnila je nádherně vonící hustou omáčkou z králíka, cibule, mrkve a masové šťávy. Miska před Rosamundou a Hughem byla dvakrát tak velká než zbylé dvě. Předpokládalo se, že budou jíst společně z jedné. Maybel jim přinesla hladké dřevěné lžíce, pak se posadila a připojila se k nim. Edmund postavil na stůl cínové poháry s moštem, který toho dne ráno vylisoval.

Rosamunda s překvapením zjistila, že má opravdu velký hlad. Jedla s nadšením, její lžíce se znovu a znovu rychle nořila do misky a strkala si do úst kousky chleba, které před ně na talíř položila Maybel.

Ta je tajně pozorovala a všimla si, že Hugh Cabot nechal dítě, aby se najedlo dosyta, zatímco předstíral, že dělá totéž. Teprve když měla Rosamunda očividně dost, pustil se do jídla skutečně. Dobrá, dobrá, pomyslela si Maybel, to je zajímavý obrat událostí. Ještě stále však nebyla ochotna uvěřit, že Henry Bolton udělal své neteři laskavost, když jí vybral tohoto starého ženicha. Přesto se zdálo, že Rosamunda má toho muže ráda. Obvykle byla vůči cizím lidem opatrná, obzvláště vůči těm, kteří měli něco společného s jejím hrabivým strýcem.

„Maybel, to byla nejlepší králičí omáčka, jakou jsem kdy jedl!“ prohlásil Hugh Cabot, poté co se nasytil. Se spokojeným povzdechem se odsunul od stolu.

Edmund Bolton se usmál. „Moje Maybel je dobrá kuchařka,“ řekl. „Ještě trochu moštu, Hughu?“

„Ne, díky, Edmunde. Jestli se chceme dostat domů do tmy, budeme vás muset brzy opustit.“

„Ano, zanedlouho nastanou ponuré zimní dny,“ odvětil Edmund.

„Ale ještě než odjedeme,“ opáčil Hugh, „chtěl bych urovnat naše záležitosti, protože Henry Bolton se snažil mezi námi vyvolat potíže a já o ně nestojím. Sloužil jsem mnoho let jako správce u bratra Agnes Boltonové. Ten mě požádal, abych zaučil jeho syna, který měl zaujmout mé místo, a já to udělal. Když se Agnes dozvěděla, že

jsem přišel o místo, navrhla, abych si vzal Rosamundu a ochránil tak ve Friarsgate zájmy jejího manžela.“

„Henry Bolton ve Friarsgate nemá žádné zájmy!“ pronesl Edmund rozzlobeně.

„Souhlasím,“ odvětil rychle Hugh. „Friarsgate patří Rosamundě a jejím dědicům, ale Henry Bolton se tím, že mě s ní oženil, chytře pokusil nahradit vás. Friarsgate nepotřebuje dva správce. Pokud jde o mě, byl jsem požádán, abych si vzal Rosamundu. Nic víc – ačkoliv Henry předpokládal, že to tu převezmu, a tak vás vytlačím z místa, které vám přidělil váš otec. To neudělám.“

„Co tedy uděláte místo toho?“ opatrně se otázal Edmund staršího muže.

„Naučím Rosamundu číst a psát a povedu její účty, aby, až přijde den, kdy tu pro ni nebude ani jeden z nás, věděla, co má dělat. Předpokládám, že kněz se ji nepokoušel učit. Vypadá jako dost nevzdělaný a hloupý chlap.“

„Henry Bolton se domníval, že není nutné, aby žena znala něco jiného než jak vést domácnost. Myslel si, že pro jeho neteř bude nejlepší, když se naučí jen ženské práce, jakými je výroba mýdla, zavařování nebo nasolování ryb,“ řekl Edmund.

„A co si o tom myslíte vy?“ zajímal se Hugh.

„Domnívám se, že by se měla naučit obojí,“ odpověděl Edmund, „ale starý otec Bernard ji učit nemůže. Mše se naučil nazpaměť a nedá se považovat za vzdělaného

člověka. K čertu, je určitě ještě starší než vy, Hughu Cabote, a v hlavě to nemá v pořádku.“

Hugh se od srdce zasmál. „Takže jsme dohodnuti, Edmunde. Vy budete dál spravovat panství a já budu vzdělávat svou manželku.“

„Budeme se často vídat,“ řekl Edmund. „Musíte všechno vědět, abyste mohl Henryho Boltona přesvědčit, že jste to vy, kdo teď řídí Friarsgate. Výhodou je, že soudíte při panském soudu, který zasedá každé tři měsíce. Podle všeho jste teď nový pán Friarsgate.“

„Doufám, že budu svou úlohu hrát dobře,“ odpověděl zdvořile Hugh.

„Zatímco vy dva kujete pikle, to dítě usíná,“ pravila ostře Maybel. „Jeďte se svou ženou domů, Hughu Cabote, než přijde noc a vy se ztratíte. Také se tu potloukají lupiči, protože jsme blízko hranice se Skotskem, jak jistě víte.“

„Žil jsem jižněji,“ odpověděl jí. „Podnikají sem nájezdy často?“

„Obvykle jsme ve Friarsgate v bezpečí,“ řekla suše Maybel, „pokud neválčí králové a velcí páni. Pak právě chudí a bezmocní trpí nejvíc. Skotové občas přijdou pro ovce nebo dobytek, ale většinou nás nechávají na pokoji.“

„Proč? To mě překvapuje,“ přemýšlel nahlas Hugh.

„Kvůli našim kopcům,“ vysvětloval Edmund. „Kolem Friarsgate jsou velice strmé, a abyste rychle odehnal stádo nebo i pár zvířat, musel by být terén rovnější. Snad

jen kdybychom se se Skoty vážně pohádali, tak bychom před nimi nebyli v bezpečí,“ zakončil svou řeč Edmund.

„Který hraniční pán je Friarsgate nejblíž?“ zeptal se Hugh.

„Hepburn z Claven’s Carnu,“ odvětil Edmund. „Jednou jsem ho potkal, když se svými syny přišel na dobytčí trh. Teď už je nejspíš mrtvý a vládne tam jeden ze synů, ačkoliv kdo ví. Skotové jsou svárliví lidé a synové bezpochyby o pozemky svého otce bojují.“

„Ano,“ přikývl Hugh. „Skotové už jsou takoví. Jsou spíš divocí než civilizovaní.“ Zvedl se od stolu a pohlédl na Rosamundu, která se na svém místě ospale nakláněla.

„Edmunde, zdvihni ji. Povezu ji na svém koni a poníka povedu.“

„Ne, já na tom zvířeti pojedu,“ řekla Maybel. „Měla bych se s vámi vrátit, abych na své děvčátko dohlédla, Hughu Cabote.“

„Pak tedy pojeďte,“ odvětil Hugh, vykročil ke dveřím, otevřel je a vyšel ven do pozdního odpoledne. Odvázal svého koně, nasedl a pak se natáhl, aby od Edmunda Boltona převzal spící dítě. Jemně Rosamundu usadil a podepřel ji jednou paží, druhou pevně uchopil otěže.

Maybel spěšně vyšla ven, na sobě měla plášť s kapucí. S pomocí svého manžela nasedla na bílého poníka a řekla: „Jsem připravená. Než se zítra vydáš na cestu, ujisti se, že je domek uklizený, Edmunde Boltone.“

„Ano, miláčku,“ odpověděl jí s lehkým úsměvem. Pak zlehka plácl poníka přes zadek, aby vyrazil po boku nového pána Friarsgate. Edmund je sledoval a myslel na

to, že jeho neteř konečně má zbraň pro boj s Henrym Boltonem. Pokud byl Hugh Cabot takový, jaký se jevil. Edmund měl z nového pána dobrý pocit. Zasmál se. Jeho lakotný a podlý nevlastní bratr věřil, že své neteři vybral za ženicha vetchého starce. Edmund se znovu zasmál.

Henry byl vždycky domýšlivý chlapík. Edmund věděl, o co mu šlo, protože byl průhledný jako sklo. Henry Rosamundě sjednal tuhle svatbu, protože byla ještě příliš mladá na milostné hrátky a rození dětí. Hugh Cabot už měl takové touhy jistě za sebou. Přesto byla dědička Friarsgate vdanou ženou, což ji chránilo před chamtivci, kteří by se s ní oženili a na Henryho přání by nebrali ohledy. A on chtěl Friarsgate pro své dědice. Edmund nepochyboval, že kdyby to dítě, které v sobě nosila Agnes, byl chlapec, Henry by ho co nejdříve oženil s Rosamundou. I kdyby byl ještě v plenkách. Nezáleží na tom, že nevěsta by byla starší než ženich. V manželstvích, kde šlo především o pozemky, to bylo běžné. Jestli byl však Hugh Cabot čestný muž, a Edmund tomu věřil, pak by Rosamunda byla v bezpečí i před strýcem Henrym, který tentokrát nakonec přelstil sám sebe.

Edmund sledoval, jak jezdci mizí za kopcem. Otočil se a vešel zpět do domku, aby ho uklidil. Ráno se vrátí ke svým povinnostem správce Friarsgate. Společně s Hughem naučí Rosamundu všechno, co potřebuje znát, aby mohla se svými pozemky dobře hospodařit, až tu nebudou.

Vláda Henryho Boltona nad Friarsgate byla k zlosti. S novým pánem se z něj opět stalo šťastné místo, jakým

bývalo za časů Rosamundiných rodičů a prarodičů. V předvečer svátku Všech svatých, který byl také svátkem svatého Wolfganga, vzplály při západu slunce na úbočích kopců ohně. Ve Friarsgate se doprostřed sálu postavil vysoký a velký svícen. Kolem komnaty visely jako ozdoba zelené girlandy s jablky. Zlatým hřebem jídla byl zákusek, sladký jablkový krém, který si lidé u stolu rozdělili. Uvnitř byly skryté dva prstýnky, dva penízky a dvě kuličky.

„Já mám penízek!“ vykřikla nadšeně Rosamunda, smála se a vybírala ze lžíce penci.

„Já také!“ zasmál se radostně Hugh. „Tak, ženo, jestli pověsti nelžou, budeme bohatí, ale to už jsem, když mám tebe.“

„Co jsi našel ty, Edmunde?“ ptalo se dítě strýce.

„Nic,“ odpověděl jí se smíchem.

„Ale to znamená, že tvůj život bude plný nejistoty,“ řekla Rosamunda. Ponořila lžíci do jejich společné mísy se zákuskem. „Najdu ti prstýnek!“

„On už je ženatý se mnou,“ připomněla jí Maybel.

„Moje malá paní, nech prstýnky pro dívky v kuchyni, které rády snědí zbytek.“

„Ty jsi něco našla?“ vyzvídala Rosamunda na chůvě.

„Kuličku,“ přiznala Maybel.

„Ne! Ne!“ křičelo děvčátko. „To znamená, že tvůj život bude osamělý, Maybel!“

„No, zatím nebyl,“ odvětila Maybel se smíchem.

„Starám se o tebe a mám svého Edmunda. Stejně je to celé jen taková legrácka.“

V podvečer vyšla Rosamunda v doprovodu svého manžela ven, aby z pleteného vrbového košíku rozdala jablka svým pachtýřům, kteří se shromáždili kolem ohně na úbočí kopce. V tuto roční dobu byla jablka považována za štěstí. Lidé z Friarsgate přijali od Rosamundy ovoce s mnoha díky a poklonami.

Následující den byl svátek Všech svatých, který se drží k poctě všech světců, známých i neznámých. Druhého listopadu se slavily Dušičky. Děti z Friarsgate chodily se zpěvem ode dveří ke dveřím a za odměnu dostávaly

„dušičkové koláčky“, malé sladké ovesné placky s kousky jablka uvnitř. Devátého Rosamunda překvapila svého manžela malou oslavou jeho narozenin. Také mu věnovala stříbrnou brož zdobenou černým achátem, která patřila jejímu otci a dědečkovi.

Hugh se na brož zabalenou v jemné modré vlněné látce podíval. Za celý svůj život – ani jednou během svých šedesáti let – nikdy nic nedostal. Pohlédl na dívku, která nyní byla jeho manželkou, a v očích se mu zaleskly slzy.

„Proboha, Rosamundo,“ řekl a hlas se mu zadrhával v hrdle, „nikdy jsem nic tak pěkného nedostal.“ Sehnul se a políbil ji na zrůžovělou tvář. „Děkuji, manželko.“

„Jsem tak ráda, že se ti líbí,“ odvětila. „Maybel říkala, že bude. To máš na svůj plášť, Hughu. Bude se na něm tak hezky vyjímat!“

O dva dny později oslavili pečenou kachnou den svatého Martina. Pětadvacátého listopadu se držel den

svaté Kateřiny s kateřinskými koláčky, které měly tvar kola, a jehněčí vlnou, pěnivým nápojem podávaným v kateřinských miskách. Pak se v sálu tančilo v kole. Sklizeň byla dávno pod střechou a v mnoha ovcích a kravách rostla mláďata, která se narodí během příštích několika měsíců.

Období Vánoc začalo Štědrým večerem a trvalo dalších dvanáct dní. Bylo to nejšťastnější období, jaké si Rosamunda za celý život pamatovala. Strýc Henry se neozval. V síni hořelo ve dne v noci obrovské vánoční poleno. Viselo tam jmelí společně se zelení a cesmínovými větvičkami a až do Dvanácté noci místnost osvětlovalo dvanáct svícnů. Každé jídlo se skládalo z dvanácti pokrmů. Každý den se konaly nějaké radovánky a zvláštní oblibě se těšila sladká jídla. Podávala se pšeničná kaše, vánoční ovocné koláče a pudink, ale Rosamunda měla nejraději vánoční panenky, které se dělaly z perníku.

Rosamundin dárek každé pachtýřské rodině spočíval v tom, že přes zimu každou sobotu mohli lovit zajíce. Protože sklizeň byla dobrá, měla kamenné sýpky plné, takže by byla schopná lidi z Friarsgate v zimě nakrmit. Obilí se jednou měsíčně vozilo k mlynáři, který ho semlel na mouku. Ve sklepích měla košíky cibule, jablek a hrušek a z trámů tam visela mrkev a řepa.

Pátý leden byl posledním vánočním svátkem zvaným Dvanáctá noc. Rosamundu a Hugha tu noc bavilo v síni šest tanečníků z vesnice převlečených za voly, měli i rohy a zvonce. Když kratochvíle skončila, zvolila Rosamunda jednoho z nich za „nejlepší zvíře“. S chichotáním mu napíchla na roh tvrdý ovesný

bochánek ve tvaru koblihy. Nejlepší zvíře se pak pokusilo svou odměnu setřást, zatímco Rosamunda s Hughem se vášnivě přeli, jestli bochánek spadne před tanečníka nebo za něj. Bochánek konečně slétl ze zvířecího rohu a dopadl na stůl před mladou paní Friarsgate. Rosamunda vybuchla smíchy a zatleskala.

„Bravo!“ křičela, když voli tanečním krokem odcházeli ze síně.

Pán a paní Friarsgate dojedli, vstali a se svými poháry vyšli ven do jasné chladné noci. Nad nimi se na černé obloze třpytily stříbrné, modré a červené hvězdy. Před domem rostl veliký větrem ošlehaný dub, jehož větve se rozkládaly všemi směry. Říkalo se, že tu byl, už když se před dvěma sty roky tahle budova stavěla. Rosamunda s Hughem měli v pohárech mošt a nesli si s sebou tři malé kousky kmínového koláče. Pozvedli číše na počest stromu, pak každý snědl jeden kousek koláče a ostatní dva nabídl dubu. Poté strom obešli, zpívali starý popěvek a vylévali zbytek moštu na sukovité kořeny, které rostly na povrchu tvrdé země.

„To je nejlepší Dvanáctá noc, jakou jsem kdy zažila!“ prohlásila šťastně Rosamunda.

„Ano,“ souhlasil Hugh, když kráčel se svou mladičkou manželkou zpět do hodovní síně, „pro mě také, děvče.“

Přišly zimní měsíce. Rosamunda se začala učit číst a psát. Hugh ji s nekonečnou trpělivostí učil, psal písmena uhlíkem na kousek pergamenu. Rosamunda se k jeho překvapení projevila jako levák, což bylo samozřejmě velmi neobvyklé. Pečlivě po něm stále znovu písmena opisovala a nahlas vyslovovala jejich názvy. Brala to

všechno velice vážně, snažila se a rychle se stala dobrou žačkou. Během měsíce uměla abecedu nazpaměť a každé písmeno dokázala úhledně napsat. Pak se učila psát své jméno. Když poprvé uviděla ta písmena rozepsaná na odřeném pergamenu, okouzlila ji. Rychle se učila psát další slova a ke konci zimy začala se čtením.

„Bojím se, že mě předežene,“ řekl Hugh Edmundovi.

„Je velice chytrá. Do léta bude číst lépe než já nebo ty.“

„Pak ji nauč – nebo to uděláme společně – počítat, aby dokázala pochopit, jak jí vedeme účty,“ pravil Edmund. Pak se spokojeně zasmál. „Až to Henry zjistí, nebude z toho mít radost.“

„Nemůže nic dělat,“ odvětil Hugh. „Jsem Rosamundin manžel. Podle zákona jsem zodpovědný za její chování a pozemky. Oba víme, že si mě vybral, protože chtěl to dítě udržet v bezpečí před nabídkami sňatku od jiných rodin, aby s ní po mé smrti mohl oženit vlastního syna.“

„Čím bude starší, tím bude nezvladatelnější,“ poznamenal Edmund. „Je hodně po svém otci. Už teď to vidím.“

S jarem se svahy začaly zelenat. Období vrhu jehňat přineslo nemalý přírůstek. Rosamundina stáda se také zvětšila o několik jalovic a dva býčky. Jeden zůstane pro chovné účely a druhého prodají. Přes zimu si pachtýři z Friarsgate opravili svá obydlí. Spravili střechy a znovu vymazali komíny. Nastal čas zorat půdu, aby se mohlo pěstovat obilí a zelenina.

Posledního dubna oslavila Rosamunda s manželem, strýčkem Edmundem a Maybel své sedmé narozeniny. Udělala jim radost svým nadšením z dárků. Od Maybel

dostala vyšívaný pásek ze zeleného hedvábí zdobený zlatou nití. Strýček Edmund Rosamundě věnoval knihu čistých stránek vázanou v kůži, aby si měla do čeho počítat, spolu s malým naostřeným husím brkem na psaní. Hugh dal své manželce rukavice ze srnčí kůže obroubené králičí kožešinou, jež sám vyrobil, a jemný batistový závoj, který koupil na jaře od prvního podomního obchodníka.

Bylo zaseto a pole se už zelenala, když se na Friarsgate poprvé od loňského podzimu ukázal Henry Bolton. Přijel jim s kyselým obličejem povědět, že jeho dobrá žena, paní Agnes, mu v den svaté Julie porodila neduživou dcerku. Dítě bylo u kojné, protože Agnes Boltonová krátce po jejím narození zemřela na horečku omladnic. Toho večera si sedl s Hughem v hodovní síni.

„Zdá se, že Rosamunda se těší dobrému zdraví,“ řekl Henry Bolton. Jeho neteř ho řádně přivítala, ale po jídle slušně požádala svého manžela, aby jí dovolil se vzdálit.

„Je to odolné dítě,“ odvětil Hugh.

„Vypadá to, že si tě oblíbila,“ poznamenal Henry.

„Jsem pro ni jako dědeček,“ zamumlal Hugh.

„Doufám, že ji nerozmazluješ. Už jsi jí dal výprask?“ Henry se zadíval na staršího muže.

„To nebylo třeba… zatím,“ odvětil Hugh. „Je to hodné dítě a poslušné. Ujišťuji tě, Henry, že kdyby se projevovala jinak, hned bych ji napravil.“

„Dobrá, dobrá,“ řekl Henry. Pak vzdychl. „A ty, Hughu? Také se těšíš dobrému zdraví?“ Zatracená Agnes, pomyslel si při pokládání té otázky. Kdyby tenhle

stařec, který byl Rosamundiným manželem, zemřel ještě než on bude mít dalšího syna, jistě by o Friarsgate přišel.

„Zdá se, že jsem na tom se zdravím výborně, Henry,“ pronesl Hugh zdvořile, i když přesně věděl, na co jeho společník myslí, a musel se ovládat, aby se nahlas nerozesmál.

„Musím se znovu oženit,“ vyhrkl Henry.

„Ano,“ souhlasil Hugh. „To by bylo moudré.“

„Bratr Agnes říká, že mu musím vrátit Otterly,“ svěřil se Henry Hughovi.

„Ne, je tvoje. Daroval ho Agnes, když si tě brala. Bylo její a mohla s ním nakládat podle libosti. Pověz Robertovi, že jsem to říkal, protože jsem připravoval listiny, kterými na ni tu usedlost převáděl. Podívej se do jejích věcí, Henry. Najdeš ty listiny. Robert Lindsay je má také. Ví, že Otterly patří tobě. Jenom zkouší zjistit, jestli by ho nemohl získat zpět. Před kterýmkoliv panským soudem ti to dosvědčím. Když tohle svému švagrovi řekneš, přestane dělat problémy.“

„Díky,“ řekl vděčně Henry Bolton.

„Takže po skončení ročního smutku si najdeš novou manželku,“ pronesl Hugh zvesela. „Byla to dobrá žena, ta má sestřenka Agnes. Bude těžké najít další takovou.“

„Už jsem si jednu vybral. Nemohu kvůli Agnes rok truchlit. Nebudeš žít věčně, Hughu. Víš, že mám v úmyslu svého dalšího syna oženit s mou neteří. Ten chlapec by měl být alespoň venku z plenek, až k tomu dojde,“ řekl otevřeně Henry Bolton.

„To ano,“ odvětil Hugh, nevěda, jestli se má na svého společníka kvůli jeho bezohlednosti zlobit nebo se mu smát. Tak chudák Agnes nebude ani řádně oplakána.

„Je to dcera jednoho osvobozeného nevolníka, který má malý pozemek hraničící s Otterly. Mavis má dva sourozence a jen malou šanci, že najde tak dobrého manžela, jako jsem já, takže jí otec dal třetinu své půdy věnem. Je mladá a měla by z ní být dobrá rodička.“

„Je ale jen ze třech dětí,“ poznamenal Hugh vychytrale.

„Její bratr už zplodil půltucet dětí a otec má pár dalších se svou milenkou. Matka Mavis byla chladná žena, ale to ona není,“ pronesl Henry se smíchem. „Už jsem se jí dostal pod sukně a skutečně po tom dychtila.“

„A byla určitě panna?“ otázal se Hugh. „Měl by sis být jistý, Henry, že tvůj prvorozený je skutečně tvé krve.“

„Ano, byla panna,“ odpověděl Henry. „Než jsem to s ní poprvé udělal, strčil jsem do ní prst, abych se ujistil. Její otec mě v tom podporoval.“

„Doufám, že než svou nevěstu obtěžkáš dítětem, přivezeš ji, aby se seznámila s Rosamundou,“ poznamenal Hugh.

„Ano, to udělám,“ souhlasil Henry a pak se zeptal: „A Friarsgate vzkvétá?“

Hugh přikývl. „Vzkvétá. Ke konci zimy se nám narodilo hodně jehňat a také dobytka. Pole jsou úrodná a sady obsypané ovocem. Bude to dobrý rok, Henry. Bohatý.“

„A Skotové?“

„Drží se na své straně hranice,“ odvětil Hugh.

„Skvělé! Bylo mi řečeno, že se Friarsgate vyhýbají, protože kolem jsou příkré svahy a ukradená zvířata by se jim přes ně špatně hnala, ale u Skotů si člověk nemůže být jistý, Hughu. Dobře na to dohlédni,“ radil mu nadutě Henry.

„To udělám, Henry. Určitě,“ přitakal Hugh.

Druhý den ráno Henry Bolton odjel. Rosamunda se přišla se svým strýcem rozloučit. Pozorně si ji prohlédl. Ano, je to zdravá malá čubka, pomyslel si. Od té doby, co ji viděl naposledy, určitě vyrostla. Kaštanově hnědé vlasy se jí nazlátle leskly. Než se mu zdrženlivě uklonila, krátce mu pohlédla jantarovýma očima do tváře.

„Dobrá, děvče, nevím, kdy zase přijedu,“ řekl jí Henry.

„Příště s sebou přivezu novou tetu, ano?“

„Na Friarsgate jsi vždy vítán, strýčku,“ opáčila Rosamunda.

Pak mu podala něco malého zabaleného v látce a ovázaného nití.

„Co je to?“ zajímal se.

„To je kostka mýdla s vůní šeříku, kterou jsem udělala pro tvou nevěstu, strýčku,“ řekla mu Rosamunda.

Henryho Boltona to překvapilo. Nebyl tak nevnímavý, aby si nevšiml, že neteř ho nemá právě v oblibě. Dárek pro Mavis byl ze strany dítěte překvapivým gestem.

„Vezmu jí to, máš mé díky, Rosamundo. Nemohu si na tvé způsoby stěžovat a těší mě, že se učíš ženským dovednostem.“

„Paní Friarsgate by měla znát mnoho věcí, strýčku. Jsem mladá, ale dokážu se je naučit,“ odpověděla Rosamunda. Pak se mu znovu uklonila a přešla ke svému manželovi.

„Rosamunda udělala mýdlo, abychom přes zimu zůstali čistí,“ pronesl rychle Hugh, než mohl Henry Bolton o slovech své neteře přemýšlet. Rozvahu, pomyslel si. Musíme Rosamundu naučit, aby svou taktiku nedávala tak otevřeně najevo. Pak se na Henryho usmál. „S Pánem Bohem,“ řekl.

„Ano, strýčku, ať tě Bůh provází a ochraňuje,“ ozvala se Rosamunda. Pak stála, sledovala, jak odjíždí z Friarsgate, a poté vsunula svou ruku do Hughovy.

„Kdyby tak věděl,“ pronesla tiše.

„On se to ale nedozví, dokud nebude příliš pozdě,“ odpověděl jí Hugh.

Rosamunda souhlasně přikývla. „Ne, nedozví.“

Kapitola druhá

Během několika let Rosamunda vyrostla a z malého okouzlujícího děvčátka se stala vytáhlá dívka, u které se někdy zdálo, že je samá ruka samá noha. Za celou dobu viděli Henryho Boltona jen jednou. Přivezl s sebou svou novou manželku, Mavis, baculatou šestnáctiletou dívku s opatrným pohledem, aby se seznámila s jeho neteří.

Mavis poděkovala dědičce Friarsgate za mýdlo a otevřeněse kochala Rosamundiným domem a pozemky.

„Henry říká, že náš syn se jednoho dne stane tvým manželem,“ řekla drze mladší dívce. „Tohle je pro něj hezký odkaz.“

„Jsi těhotná?“ vyzvídala zdánlivě nevinně Rosamunda.

Mavis se zahihňala. „Měla bych brát ohled na to, jak čilý je tvůj strýc v posteli, ale ty o takových věcech nemůžeš nic vědět, jsi ještě dítě.“

„Třeba budeš mít dceru,“ namítla Rosamunda. „Chudák moje teta Agnes ji taky měla, víš?“ Sladce se usmála.

„Bože a jeho blahoslavená matko chraň!“ vykřikla Mavis a pokřižovala se. „Tvůj strýc chce syny. Zapálím tolik svíček, kolik bude třeba, abych přání svého manžela splnila. Jsi ošklivá holka, když naznačuješ, že budu mít dcery. Možná jsi zlým pohledem uhranula strýcovu první ženu a zavinila její smrt.“

„Nebuď směšná,“ odvětila Rosamunda. „Ode dne, kdy moje teta odjela z Friarsgate, jsem ji už neviděla. Kromě toho jsem ji měla ráda.“ Tahle Mavis má mozek menší než dojnice, usoudila Rosamunda. „Pověz mi, jestli to víš, co se stalo s mou sestřenicí Julií?“

„Až ji sedlákova žena přestane kojit, půjde do kláštera svaté Markéty, kde z ní vychovají řádovou sestru,“ řekla Mavis. „Nechci vychovávat dceru jiné ženy. Kromě toho se klášter spokojí s menším věnem než kterýkoliv muž. Tvoje teta Agnes nebyla moc hezká. Henry říká, že to dítě se jí podobá.“

„Uklidňuje mě, když vím, že je moje sestřenice v bezpečí,“ podotkla suše Rosamunda. Bylo jí smutno z toho, že se Henry Bolton její ubohé malé sestřenice tak snadno a tak bezcitně zbavil. Věděla, že kdyby nebylo Friarsgate, udělal by s ní totéž.

Když Mavis a strýc odjeli, Rosamundě se ulevilo. Během následujících tří let přicházely s jednotvárnou pravidelností zprávy, že Mavis porodila nejdříve jednoho syna, pak druhého a nakonec třetího. Jejím čtvrtým dítětem byla dcera a potom o plodnosti Mavis Boltonové už neslyšeli nic. Strýc na návštěvu nepřijel. Mohla o svých bratrancích a sestřenici jen přemýšlet. Usoudila, že jsou to nejspíš světlovlasé a modrooké kuličky velice podobné matce. Nejstarší, který se po otci jmenoval Henry, se měl stát jejím příštím manželem. Jako kdybych si mohla vzít čtyřleté dítě, pomyslela si Rosamunda. Proboha, vždyť je mi skoro dvanáct!

Nyní už dokázala přečíst všechno, co jí dali. Do svých účetních knih přepisovala čísla nádherným rukopisem. Věděla, jak nakoupit zásoby těch několika věcí, které ve Friarsgate nerostly nebo se tu nevyráběly. Naučila se, co potřebují, aby spokojeně přežili. Začala o svůj majetek smlouvat, když s Hughem a Edmundem zajeli na dobytčí a ovčí trhy do blízkého města. Měla dobrý odhad na koně a dokonce začala chovat zvířata pro pozdější prodej.

Rosamunda se také zajímala o svá velká stáda ovcí. Na rozdíl od mnoha hospodářství, která svou surovou vlnu prodávala prostředníkům, Friarsgate si ji nechávalo. Poté co lidé zvířata ostříhali, vlnu vyprali, usušili, učesali a dvakrát ji mykali, aby byla obzvlášť kvalitní, a proto i více ceněná na trzích v Yorku a Londýně. Pak se vlna barvila. Vyskytovala se krásná zlatohnědá barva, pěkná červená a zelená, ale friarsgateská vlna byla známá svou nádhernou modří, kterou, jak se zdálo, nebyl nikdo schopen napodobit. Byl to Rosamundin jedinečný majetek a velmi cenný. Jako paní Friarsgate jí recept na friarsgateskou modř svěřil strýček Edmund. Byl to jeho dárek k Rosamundiným desátým narozeninám, tehdy jí řekl, že už je dost stará, aby ho znala. Důležité však bylo, aby si to tajemství nechala pro sebe, dokud nebude mít pocit, že ho může předat dalšímu dědici nebo dědičce Friarsgate.

Rosamunda zasmušile přikyvovala, protože chápala důležitost toho, co jí Edmund sdělil. „Nesmím to nikomu povědět?“ zeptala se tiše.

„Nikomu,“ opakoval Edmund.

„Jak to děláme, že jsou naše barvy tak jasné a zářivé, strýčku?“ vyzvídala. „Viděla jsem jiné vlny a ty vůbec nejsou tak pěkné jako naše. Jak se to dělá? Je nějaký recept na barvení?“

Edmund se zasmál. „Dáváme do barev ovčí moč, děvče,“ odvětil a zazubil se. „To je také tajemství té modré barvy. V barvicí kádi je tmavší, ale jakmile ji dáme do moči, změní se na ten proslulý a vysoce ceněný odstín.“

Rosamunda se také rozesmála. Bylo to tak prosté a rozkošné tajemství. Nakrátko si přála, aby se o něj mohla podělit s Hughem, ale věděla, že nemůže.

Jakmile byla vlna obarvená, roznesla se po chalupách, aby ji tkalci zpracovali na stavech, které stály v oddělených místnostech. Tak vlna nenačichla kouřem a výpary z jídla, ani se nezahřála, což by mohlo jemné barvy změnit. Z dlouhých pramenů vlny tkali velice kvalitní látky, které byly obzvláště ceněné a vyhledávané. Z kratších vytvářeli jemnou plst.

Rosamunda se naučila všechny postupy a byla na své vědomosti velice pyšná. A Hugh s Edmundem byli pyšní na ni. Z dítěte, které oba s láskou opatrovali, vyrostla mladá žena, jejíž touha po znalostech se nedala uhasit. Zneklidňovalo je, že už ji nemají co učit.

V zimě před jejími třináctými narozeninami onemocněl Hugh Cabot zimnicí. Uzdravoval se pomalu. To jaro se Henry Bolton rozhodl, že Friarsgate navštíví. Bylo to poprvé po několika letech. Doprovázel ho nejstarší syn, pětiletý Henry. Zvláštně náhodné načasování jeho návštěvy v Rosamundě vzbudilo podezření, že má mezi služebnictvem špeha.

„Najdi ho,“ nařídila odměřeně strýci Edmundovi.

Henry Bolton přejel svou neteř kritickým pohledem. Byla vysoká a už nevypadala jako dítě. „Kolik ti je, děvče?“ dožadoval se odpovědi, když si všiml, jak její modré šaty s dlouhými přiléhavými rukávy lnou k pučícím ňadrům. Dozrává, pomyslel si nervózně.

„Jsi na Friarsgate vítán, strýčku,“ řekla Rosamunda a vysekla mu poměrně elegantní poklonu. „Za pár týdnů mi

bude třináct.“ Ladně jim pokynula rukou. „Pojďte si dát do hodovní síně nějaké občerstvení.“ Pak se otočila, šla před nimi a modrá sukně se jí při chůzi pohupovala.

„A jak se má teta?“ otázala se zdvořile. „Doll, přines víno pro mého strýce a mošt pro chlapce,“ nařídila služebné.

„Já budu tvůj manžel, děvče!“ oznámil hlasitě chlapeček. Rosamunda si pomyslela, že na pětileté dítě je malý. Měl po matce světlé vlasy a tupý pohled. Připadalo jí, že na něm není nic boltonovského, snad kromě čelistí, které jí silně připomínaly strýce Henryho.

„Jmenuji se Rosamunda. Jsem tvoje sestřenice a manžela už mám,“ řekla mu a pohlédla na něj svrchu.

„Ten leží na smrtelné posteli,“ pronesl chlapec drze.

„Ty a Friarsgate budete moje, děvče.“ Zastavil se a s rozkročenýma nohama na ni zlobně hleděl.

„Je nevychovaný, strýčku,“ poznamenala Rosamunda a chlapce ignorovala. „Ty ho nebiješ? Zjevně ne.“ Posadila se v síni u ohně a naznačila strýci, že by měl udělat totéž.

Henry Bolton, překvapen přístupem své neteře, si ztěžka sedl. „Je bujný, to je všechno,“ omlouval svého syna. „Jednoho dne z něj vyroste dobrý muž. Uvidíš.“

„Možná,“ odvětila Rosamunda. „Copak tě přivádí do Friarsgate, strýčku? Už jsme se neviděli mnoho let.“

„Nemohu tě navštívit teď, Rosamundo, a přivézt mladého Henryho, aby se seznámil se svou budoucí manželkou?“ ohradil se starší muž.

„Ty neděláš nic bez důvodu, strýčku. To jsem se naučila už jako malá. Pár let jsi tu nebyl, protože jsi věřil Hughovi, že všechno zvládne místo tebe. Teď jsi se dozvěděl, že je můj manžel nemocný, a tak jsi rychle přijel a přivezl s sebou toho svého nevychovaného spratka, aby ses na vlastní oči přesvědčil, jestli je to pravda,“ pronesla ostře.

„Myslím, že jestli někdo potřebuje zbít, jsi to ty, Rosamundo,“ zavrčel Henry Bolton. „Jak se odvažuješ se mnou takhle mluvit? Jsem tvůj poručník!“

„Vzdal jsi se svého poručnictví, když jsi mě provdal,

strýčku,“ odsekla mu.

„A až tvůj manžel zemře, budu tě mít v opatrování znovu,“ pohrozil jí Henry Bolton. „Měla bys raději zlepšit své způsoby, neteři. Přivezl jsem s sebou zásnubní listiny a ty je podepíšeš. Datovány budou ve vhodný čas, ale podepíšeš je dnes. Nikdo mi neukradne tebe ani Friarsgate pod nosem poté, co jsem byl tak trpělivý.“

„Bez souhlasu svého manžela nepodepíšu nic,“ řekla Rosamunda. „Jestli se mě pokusíš donutit, budu si stěžovat církvi. Ta tvoji panovačnou taktiku schvalovat nebude. Už nejsem vystrašené a povolné dítě, které se dá k něčemu donutit pohrůžkami. Ach, tady je tvé víno. Napij se, strýčku. Vypadáš úplně, jako by tě měla sklátit mrtvice.“ Naklonila ke rtům vlastní pohár a zlehka se napila.

Henry Bolton na okamžik viděl rudě. Přijal radu své neteře, hltavě vypil víno a pokoušel se uklidnit své myšlenky i tep, který mu bušil ve spáncích. Ta dívka, která před ním tak sebevědomě seděla, byla velmi krásná.

A neporodila stará hraběnka z Richmondu králi Jindřichovi VII. ve třinácti potomka? Jeho neteř už nebyla dítě. Byla téměř ženou a navíc cílevědomou ženou. K čertu, jak se to všechno mohlo stát za pouhých šest let? Henry Bolton cítil, jak se mu náhle sevřela hruď. Pokoušel se ovládnout. Ta čubka s jantarovýma očima, která seděla naproti němu, ho vyrovnaně sledovala.

„Jsi v pořádku, strýčku?“ zeptala se ho starostlivě.

„Chci vidět Hugha,“ dožadoval se.

„Samozřejmě, ale budeš muset počkat, dokud se neprobudí. I když je mysl mého manžela naprosto jasná, je slabý. Hodně spí. Až se vzbudí, povím mu o tvém příjezdu, strýčku.“ Rosamunda vstala. „Zůstaň tady a ohřej se u ohně,“ doporučila mu. „Nechám přinést další víno.“ Dlouhými prsty si uhladila modrou sukni. „Musím tě opustit.“

„Kam jdeš?“ téměř zaskřehotal Henry Bolton.

„Mám svou práci, strýčku.“ Odvrátila se.

„Jakou práci?“ dožadoval se odpovědi.

„Je jaro, strýčku, a to je vždycky hodně práce. Musím spočítat měsíční účty, naplánovat orbu a zjistit, kolik osiva bude třeba rozdělit lidem. Tuhle zimu se nám narodilo víc jehňat, než jsme očekávali. Musí se vymýtit a osít nová louka, aby se na ni větší stádo vešlo. Nejsem nějaká panička, která by mohla zůstat u ohně a bavit tě.“

„Proč děláš tyhle věci?“ namítl Henry Bolton.

„Protože jsem paní Friarsgate, strýčku,“ odpověděla mu. „Jistě jsi neočekával, že bych vyrostla jen proto, abych tkala na stavu a dělala marmeládu nebo mýdlo.“

„To jsou ale ženské práce, sakra!“ vykřikl Henry Bolton. „Samozřejmě že bys měla dělat právě tohle. Správu Friarsgate bys měla nechat na mužích!“ Obličej mu znovu silně zbrunátněl.

„Nesmysl!“ odpověděla mu drze Rosamunda. „Ale jestli tě to uklidní, strýčku, umím stejně dobře i ty ženské práce. Friarsgate je ale moje. Musím se starat o jeho zájmy i blaho svých lidí stejně, jako by to udělala každá dobrá paní. Protiví se mi, když nejsem nijak užitečná a nic nedělám.“

„Chci mluvit s Hughem!“ téměř zařval Henry Bolton.

„A také budeš, strýčku, až přijde čas.“ Pak se otočila a odešla ze síně. Slyšela, jak za ní Henry Bolton zajíkavě protestuje, a pak zaslechla i syna.

„Nelíbí se mi, otče. Chci jinou manželku.“

„Mlč!“ obořil se Henry Bolton hrubě na svého dědice.

Rosamunda se zazubila a spěchala za manželem, který opravdu odpočíval ve své komnatě. Zastavila služebnou, která kolem ní procházela, a nařídila jí: „Najdi Edmunda Boltona, ale pošli ho do pánovy komnaty, ne do síně, tam čeká můj strýc.“

Služebná kývla na znamení, že rozuměla, a odspěchala. Když vešla do pokoje, seděl Hugh Cabot na posteli.

Zhubl a byl velmi slabý, ale jeho jasné modré oči stále

hleděly se zájmem o každého a o všechno. „Slyším, že máme návštěvníka,“ pronesl s lehkým úsměvem.

Rosamunda se rozesmála. „Slibuji, můj pane, že budeš všechno vědět dřív, než to udělám.“ Přešla k manželově posteli a posadila se na okraj. „Mezi našimi lidmi je špeh, Hughu. Řekla jsem Edmundovi, aby zjistil, kdo to je. A nemáme jednoho návštěvníka, ale dva. Přivezl mi mého příštího manžela.“

„A líbí se ti ten chlapec, Rosamundo?“ škádlil ji Hugh s uličnickým úsměvem na úzkých rtech.

„Jak jsem ho tak pozorovala, je to drzý namyšlený spratek. A vsadím se, že kalhoty má na sobě poprvé. Vykračuje si jako kohout po dvoře a není o moc větší,“ odpověděla.

Hugh se zasmál. Pak se rozkašlal, ale šálek, který mu nabídla, mávnutím odmítl. „Ne, děvče, nepotřebuju to.“

„Myslíš tím, že ti to nechutná,“ jemně ho pokárala, „ale bylinky ti ten kašel zmírní, Hughu.“

„Chutnají jako voda z bažin,“ zabručel dobromyslně, ale vypil pár doušků odvaru, aby ji potěšil.

„Můj strýc tě chce vidět. Co tomu říkáš? Nepustím ho k tobě, když nebudeš chtít, Hughu,“ pronesla vroucně.

„Nechci o tebe přijít, můj drahý starý muži.“

Hugh se na ni usmál. Natáhl se a popleskal Rosamundu po ruce. „Přijdeš o mě, má drahá. Bojím se, že spíš dříve než později. Nevrť hlavou, Rosamundo. Naučil jsem tě, abys byla věcná a nedovolila citům přehlušit zdravý rozum.“

„Hughu!“ vyplísnila ho něžně.

„Rosamundo, já umírám, ale z mého odchodu nemusíš mít strach. Udělal jsem opatření, abys zůstala před Henrym Boltonem v bezpečí.“ Opřel se o polštáře a zavřel oči.

„Jaká opatření?“ vyzvídala na něm. „Co jsi udělal, milý Hughu? Nemyslíš, že bych měla vědět, jaký osud jsi pro mě přichystal?“ Co udělal? lámala si hlavu. Přes zimu si toho její manžel s Edmundem hodně našpitali.

„Je lepší, že se to nedozvíš, dokud to nebude třeba,“ oznámil Hugh své mladé manželce. „Tak tě strýc nemůže obviňovat, že ses se mnou tajně dohodla, abys ho připravila o Friarsgate.“

„Friarsgate není jeho a nikdy nebylo,“ pronesla podrážděně Rosamunda.

Hugh otevřel oči a utkvěl na ní pohledem. „Já to vím a ty to víš, drahá, ale Henry Bolton si to nepřestane myslet snad ani po smrti. Skutečně se domnívám, že by se dopustil i vraždy, aby tyhle pozemky získal, kdyby věřil, že mu to projde. Proto musíš být ochráněna tak, aby se ti neodvážil ublížit. Situace se lišila, když jsi byla dítě, ale to už nejsi. Už se nedáš tak snadno ovládat, a až to tvůj strýc Henry zjistí, budeš v nebezpečí.“

„Řekneš mu, co jsi udělal?“ otázala se.

Hugh Cabot se šibalsky usmál. „Ne, nechám si to tajemství pro sebe. Ale až se tebe a tvé pozemky pokusí získat, budeš mít to potěšení sledovat jeho úlek, protože zjistí, že se obojí navždy dostalo z dosahu jeho hrabivých rukou.“

„Ale jak bude můj strýc vědět, co jsi udělal?“ ptala se ho. Je tak bledý, pomyslela si Rosamunda. A drobné modré žilky na očních víčkách měl nyní téměř černé.

„Jeden mocný muž mi dluží laskavost. Napsal jsem mu, aby sem někoho poslal. Touhle dobou už bude na cestě. A Edmund také ví, co jsem nachystal,“ odvětil tajemně Hugh.

„Snad jsi mi nedomluvil další sňatek,“ řekla nervózně Rosamunda.

„Takové věci nedělám,“ zvolal Hugh, „a ani bych neměl, Rosamundo. Příště si musíš vybrat ty.“

„Ach, Hughu, přála bych si, abys mě neopouštěl! Miluju tě, víš? Ne tak, jak žena miluje muže. O takové lásce nevím nic, ale i přesto tě miluju. Od té doby, co mi zemřeli rodiče, jsem nikdy nebyla tak šťastná jako s tebou,“ řekla mu Rosamunda.

„A já miluju tebe, drahá,“ odvětil tiše. „Jsi dítě, které jsem nikdy neměl. Díky tobě byla má poslední léta šťastná a příjemná. Vím, že mě pohřbíš se ctí a že můj hrob označíš. To je víc, než v co jsem mohl doufat, Rosamundo.“

„Je to tak málo,“ řekla, „obzvláště když jsi mi toho tolik dal, můj drahý manželi.“ Obemkla štíhlými prsty jeho drsnou a studenou ruku a poskytla tak jeho chladnému tělu své mladistvé teplo.

Hugh znovu zavřel oči a mírně se usmál. „Setkám se s ním po jídle. Doufejme, že s plným břichem nebude Henry Bolton tak prchlivý. Přines mi nějaký vývar,

drahá. To je všechno, co dokážu strávit. Teď se trochu prospím.“

Pustila jeho ruku a vstala. Pak mu přikryla hruď pokrývkou, nahnula se a políbila ho na čelo. „Přinesu ti tu polévku sama a nakrmím tě,“ prohlásila Rosamunda. Pak se otočila a odešla z komnaty. Ano, umírá, poprvé si zdráhavě připustila. Cítila, jak jí slzy znovu tlačí na oční víčka, ale mrkáním je potlačila. Hugh měl pravdu. Nemůže citům dovolit, aby zvítězily nad její rozumovou stránkou.Ne teď. Musí vzít rozum do hrsti kvůli němu, kvůli sobě, kvůli všem.

Znovu vstoupila do síně a řekla strýci: „Manžel se s tebou setká po večeři. Je velice slabý. Nesmíš s ním zůstat příliš dlouho.“

„Proč mě nemůže přijmout teď?“ dotazoval se podrážděně Henry. „To je urážka! Hugh Cabot se chová, jako by byl nějaký pán, zatímco ve skutečnosti jsem ho na to místo dosadil já. Dluží mi poslušnost a úctu, a přesto mi neprokazuje ani jedno.“

„Je to umírající stařec, strýčku, a pokud jde o tu skutečnost, oženil jsi ho se mnou, aby ochránil něco, co ti připadá jako tvé zájmy na mých pozemcích. Musím ti připomenout, že Friarsgate je moje. Ne tvoje. Dokud mě nemohl využít někdo jiný, vůbec ses nestaral, co se se mnou děje. Ale Bůh má způsob, jak ochránit bezmocné a nevinné. Hugh Cabot je dobrý člověk, i když to tebe nikdy nezajímalo, strýčku.“

„Myslíš si, že je to dobrý člověk, protože ti ten starý blázen dovolil, ať si děláš, co chceš. Tvoje drzost a slova vypovídají o tom, že tě nebil dost, pokud to vůbec dělal,“

vyštěkl Henry Bolton. „Vidím, že s tebou budu muset začít znovu, ale až skončím, budeš pokorná a ponížená manželka mého syna.“

„Ten spratek, kterého jsi zplodil se svou pitomou nevěstou, mým manželem nikdy nebude, strýčku! To pusť z hlavy, a hned. Tentokrát si vyberu ženicha sama, ale určitě se to nestane, dokud neuctím Hughovu památku nejméně rokem smutku, jak se patří a jak se ode mě očekává. Zkus mi vnucovat toho mrňavého kohoutka a budeš toho litovat!“

„Uděláš, sakra, co jsem ti řekl, Rosamundo! Jsem tvůj strýc! Můžu ti poroučet!“ křičel se zrudlou tváří Henry.

„Paní! Pojďte ke stolu,“ vložila se do rozhovoru Maybel, která vešla do síně. „Jídlo je připraveno.“

„Jistě jsi hladový, strýčku, a můj bratranec také. Maybel má pravdu. Pojďme jíst, než to vystydne. Pak si promluvíš s mým manželem.“ Rosamunda se znovu proměnila v dobrou hostitelku a zdvořilou paní domu. Zavedla svého rozzlobeného příbuzného i se synem ke stolu. Pak jim sama naplnila cínové talíře, naskládala na ně velké porce hovězího, husy a naběračkou jim nalila králičí omáčku do vydlabaných bochníků. Maybel naplnila cínové poháry, Henrymu Boltonovi posledním říjnovým pivem a jeho synovi jablečným moštem. Rosamunda přisunula před svého strýce chléb, nádobu s lahodným máslem a kus tvrdého sýra.

Pustil se do jídla a největší vztek z něj pomalu vyprchával. Zjištění, že pokud jde o stolování, je jeho neteř vynikající, ho potěšilo. Jídlo bylo teplé a čerstvé. Nebylo rozvařené ani plné koření, které by mělo zakrýt,

že je zkažené. Nabodl si na nůž kousek hovězího a žvýkal. Utrhl si z bochníku kus chleba, rozetřel po něm palcem máslo a nacpal si ho do úst. Maybel mu stále dolévala pohár a on hojně popíjel. Pivo bylo svěží a ostré a klouzalo mu po jazyku tak, že jídlo chutnalo ještě lépe.

Rosamunda jedla střídmě a pak vstala. „Omluvíte mě, strýčku? Musím svému manželu donést vývar.“ Pak stočila pohled k mladému bratranci. „Až se navečeříš, jsou tu pro tebe nějaké sladkosti, chlapče.“ Poté poznamenala: „Strýčku, nemá žádné způsoby. Copak ho tvoje žena nic neučí?“ A odešla ze sálu dřív, než mohl Henry Bolton starší proti její poznámce protestovat.

„Vezmi si lžíci,“ utrhl se na syna. „Proč jíš rukama jako nějaký sedlák?“

„Nemám lžíci,“ zakňoural chlapec.

„Ale máš!“ řekl jeho otec a zahrozil svému jmenovci pěstí. „Tak ji sakra používej! Ta malá mrcha má pravdu. Nemáš žádné způsoby. Promluvím si o tom s tvou matkou, chlapče!“

Za síní, spojená s domem kamennou kolonádou, byla kuchyně. Mezi sloupy se po obou stranách pěstovaly rostliny potřebné k vaření. Nad ní se vinuly kvetoucí popínavé rostliny, které se už teď začínaly zelenat. Rosamunda pospíchala do kuchyně. Poté co pochválila kuchaři dobré jídlo, dostala pro svého manžela mísu polévky a kus chleba. Nesla své lehké břímě zpět do domu a nahoru po kamenném schodišti do Hughovy komnaty. Už byl vzhůru, a když vešla, usmál se na ni. Oplatila mu to, položila mísu, ze záhybů své sukně vytáhla ubrousek a zasunula mu ho pod bradu. Potom z

kapsy vyňala kus chleba, nalámala ho a dala do polévky. Nakonec se posadila a začala manžela krmit.

Hugh jedl pomalu a s obtížemi, protože polykání pro něj bylo bolestivé. Po chvíli zvedl ruku, aby dal najevo, že už má dost, přestože mísa byla stále téměř plná. „Víc nesním, drahá,“ řekl jí.

„Ještě lžíci nebo dvě,“ přemlouvala ho, ale zavrtěl hlavou. „Ach, Hughu, jak se můžeš uzdravit, když nejíš?“ Z jejích jantarových očí vyzařovaly obavy.

„Rosamundo,“ řekl něžně.

„Já vím,“ pronesla pološeptem, „ale nechci, abys odešel.“

Znovu se lehce usmál. „Přál bych si, abych s tebou mohl zůstat, Rosamundo. Během příštího roku či dvou dospěješ ve skutečnou ženu. To bude úžasné. Rád bych tu kvůli tomu byl, ale budu tě sledovat z druhé strany. Nikdy nepochybuj, že zatímco mé tělo může tlít v dobré půdě Friarsgate, můj duch nad tebou bude bdít, má drahá mladičká manželko a přítelkyně.“

Rosamunda položila misku. Začala plakat, nedokázala si pomoci. „Co si bez tebe počnu, Hughu?“ vzlykala.

Natáhl se a konejšil ji, popleskal ji po ruce a pravil:

„Můžeš věřit Edmundovi a slibuji ti, že budeš mít mnohem lepšího ochránce, než jsem já, drahá. Sil mi rychle ubývá. Pošli za mnou Henryho Boltona.“

Se zakolísáním se postavila a utřela si oči rukávem. Až odejde, posedím s tebou,“ slíbila mu.

„To bych rád,“ souhlasil s mdlým úsměvem.

Také se na něj pousmála a odešla z komnaty. Její strýc právě v síni dojídal, vytíral talíř do čista kusem chleba. Bratránek do sebe házel dortík s jablečným krémem tak rychle, jak jen lžící dokázal. „Hugh tě teď přijme, strýčku. Snaž se ho neunavit, prosím.“ Hlas se jí zachvěl.

Henry Bolton ostře pohlédl na svou neteř. „Ty ho máš opravdu ráda?“ vyptával se. Pak se jeho oči zúžily.

„Nehrál si s tebou, že ne?“

Přesně věděla, co má na mysli, a opovržlivě na něj pohlédla. „Je jako můj otec, strýčku. Tvoje myšlenky jsou hnusné, ale neboj se, přijdu o panenství dlouho předtím, než se mě budeš moci pokusit provdat za svého malého spratka.“ A zasmála se jeho rozzuřenému a zároveň šokovanému výrazu.

„Potřebuješ pořádně seřezat, děvče,“ řekl jí zuřivě.

„Vztáhni na mě ruku, jestli se odvážíš, strýčku, a já ti ji uříznu, to slibuju,“ odvětila Rosamunda nevzrušeně.

„Teď si jdi promluvit s mým manželem, dokud ještě můžeš.“

Henry Bolton ze sálu téměř vyběhl. Nelíbilo se mu, jak se jeho neteř chová, ani způsob, jakým s ním mluví. Co se stalo s tou vystrašenou a poslušnou dívenkou, kterou kdysi byla? Neoženil s ní Hugha Cabota proto, aby z ní udělal samostatnou a očividně vzdělanou ženu. Měl ve Friarsgate pouze ochraňovat zájmy Henryho Boltona až do své smrti, po níž by si Rosamunda vzala jeho syna. Ale Rosamunda byla náhle otevřená a zatraceně duchapřítomná.

„To se mi nelíbí,“ zamumlal si pro sebe Henry. „Vůbec se mi to nelíbí.“ Pak ho ale napadlo, že pokud Hugh

Cabot vskutku umírá, Rosamunda se v brzké době ocitne znovu v jeho moci. Napraví ten problém, který nyní nastolila. Obzvláště poté, co Hugh podepíše zásnubní smlouvu mezi Rosamundou a mladým Henrym Boltonem. Otevřel dveře do ložnice a překročil práh.

„Dobrý večer, Hughu,“ pronesl, upřímně otřesen tím, co viděl. Soudě podle vzhledu Hugh Cabot určitě umíral. Byl vychrtlý a bledý, ale jeho modré oči přesto stále zářily a ukazovaly tak jeho silného ducha.

„Pojď dál, Henry Boltone, a posaď se u mě,“ vyzval ho Hugh. „Nějakou dobu jsme se neviděli. Vede se tvé manželce dobře?“

„Ano,“ odpověděl Henry odměřeně. „Rosamunda říká, že tě nesmím unavovat, takže přejdu přímo k věci.“

„Samozřejmě,“ odvětil Hugh.

„Slyšel jsem, že umíráš, a jak vidím, je tomu tak,“ začal Henry bez obalu. „Podle zákona jsi na základě vašeho sňatku pánem a vládcem mé neteře. Proto je na tobě, abys před smrtí zajistil vdově budoucnost.“

„To ano,“ souhlasil Hugh.

„Přinesl jsem zásnubní smlouvu pro Rosamundin příští sňatek s mým synem Henrym mladším. Rosamunda pro tebe samozřejmě bude celý rok truchlit, ale smlouva musí být, abychom mohli sňatek oslavit, až její období smutku skončí.“

„Ty máš o Rosamundu takovou starost, Henry,“ odvětil pobaveně Hugh. „Já jsem však své manželce už zajistil budoucnost, když tu nebudu, abych ji vedl.“ Hugh

pozoroval, jak se Henrymu Boltonovi na obličeji objevil výraz naprostého údivu.

„Na to jsi neměl právo!“ vykřikl.

„Ve skutečnosti jsem jediný, kdo na to podle zákonů Anglie právo má, Henry.“ Hugh se náramně bavil.

„Jsem její nejbližší pokrevní příbuzný!“ zvyšoval Henry hlas.

„Ale já jsem díky tobě její manžel,“ odpověděl Hugh s lehkým úsměvem. „A práva manžela mají před právy nejbližšího mužského příbuzného přednost, Henry. Nebudeš mít pro svého dědice ani mou manželku, ani Friarsgate.“

„Ty tu smlouvu podepíšeš!“ zahřměl Henry na svého společníka.

Hugh si nemohl pomoci. Nikdy si nepomyslel, že uvidí v očích a uslyší v hlase Henryho Boltona zoufalství, ale stalo se. Vybuchl smíchy a přitom vrtěl hlavou. Jeho smích však přešel do záchvatu silného kašle. Snažil se dosáhnout na pohár s medicínou, kterou mu manželka předtím připravila. Nemohl na ni dosáhnout, a když Henry viděl, o co se snaží, odsunul ji ještě dále z dosahu umírajícího muže. Hugh Cabot cítil, jak se mu zastavuje srdce, a jeho modré oči se naplnily porozuměním, které vzápětí vystřídalo nezměrné pobavení. Snažil se najít poslední slova, která potřeboval, a nakonec se mu to podařilo. „Prohrál jsi!“ vydechl chraptivě, zhroutil se na polštáře a světlo z jeho modrých očí rychle vyprchávalo.

Henry Bolton tiše zaklel a přistrčil pohár s medicínou zpět, blíž ke své oběti, aby nikdo nevěděl, co učinil.

Nepodařilo se mu získat Hughův podpis. Padělat se ho neodvážil. Po Hughově smrti se stejně znovu stal pánem své neteře on. Udělá, co po ní bude chtít, jinak ji zabije holýma rukama. Natáhl ruku a zavřel Hughovi oči. Potom se zvedl, odešel z komnaty, vrátil se do sálu a řekl: „Tvůj manžel opět usnul, Rosamundo. Chtěl, abych ti vyřídil, že si s tebou promluví zítra.“

„Zůstaneš tu přes noc, strýčku?“ zeptala se.

„Doprovodím tě teď i s bratrancem do vaší komnaty.“

„Ukaž cestu mladému Henrymu, děvče. Já přece vím, kde je v tomhle domě komnata pro hosty, ne? Zůstanu chvíli tady. Než odejdeš, přines mi nějaké víno,“ nařídil jí.

Udělala, o co ji požádal, a pak zavedla svého bratrance do pokoje pro hosty, popřála chlapci dobrou noc a rychle za ním zavřela dveře. Pak odspěchala, aby se podívala, jestli má Hugh na noc pohodlí. Ke svému ohromnému úleku ho našla mrtvého. Rosamunda v sobě potlačila bolestivý výkřik, zavolala služku a řekla jí: „Nenápadně dojdi pro pana Edmunda. Zajisti, aby ho strýc Henry neviděl. A pošli za mnou Maybel.“ Už poslala pro Edmunda předtím, ale ještě nedorazil. Zjevně nebyl nikde poblíž. Dej Bůh, aby nyní byl!

„Ano, paní,“ řekla služebná a nechala ji opět o samotě.

Maybel přišla, a když uviděla Hugha Cabota, okamžitě si uvědomila, co se stalo. Ruka jí vylétla k ústům. „Jak?“ zeptala se.

„Musíme počkat na Edmunda,“ odvětila ledově Rosamunda. Pak se posadila vedle svého manžela a

uchopila jeho studenou a ztuhlou ruku do své, jako by mu mohla vrátit život.

Edmund Bolton konečně dorazil a udělal stejné gesto jako jeho žena. „Jak?“ otázal se.

„Podezírám strýce Henryho z nějaké věrolomnosti,“ odvětila Rosamunda. „Zabiju ho vlastníma rukama!“ Po bledé tváři jí začaly téct slzy.

„To mi povídej,“ řekl Edmund. „Jestli mě o tom dokážeš přesvědčit, zabiju ho sám a zařídíme, aby to vypadalo jako nehoda.“ Jeho oči byly velice vážné.

„Přišel sem za Hughem. Když se vrátil do hodovní síně, řekl, že Hugh usnul a promluví si se mnou až ráno. Nechala jsem strýce v sále a doprovodila jeho spratka do komnaty. Pak jsem přišla sem a našla manžela mrtvého.“

Edmund se naklonil a pečlivě si prohlédl tuhnoucí tělo svého starého přítele. Nenašel na Hughovi naprosto žádné známky násilí. Dokonce měl na tenkých modrých rtech slabý úsměv. Edmund vzhlédl ke své neteři a řekl:

„Rosamundo, zemřel přirozenou smrtí. Čekali jsme to.“ Objal ji. „Jsi v šoku, dítě. Přišlo to rychleji, než jsme předpokládali.“

„Henry Bolton je v tom zapletený,“ prohlásila tvrdě Rosamunda. „Nevím jak, ale cítím to v srdci, Edmunde. Když jsem od Hugha odcházela, byl v pořádku. Teď je mrtvý. Co jiného si mám myslet?“

„I kdyby tvé tušení bylo správné, Rosamundo, nemáme důkaz. Hugh byl na smrt nemocný. Všichni to vědí. Ale protože Henry neví, že Hugh zemřel, nebo chce,

abychom věřili, že to neví, neřekneme mu až do rána nic. Kde je můj nevlastní bratr teď?“

„V hodovním sále chlastá víno. Pochybuju, že se změnil, což znamená, že se zpije do němoty,“ pronesla nenávistně Rosamunda. Pak si zhluboka povzdechla a narovnala ramena. „Já a Maybel připravíme tělo mého manžela k pohřbu.“ Vzhlédla k Edmundovi. „Objevil jsi našeho špeha?“

Edmund zavrtěl hlavou. „Třeba jen někdo něco lehkomyslně prohodil,“ naznačoval. „Pak se ta povídačka někde uchytila a letěla s větrem, jak mají drby ve zvyku.“

„Vystavíme mého manžela v síni, aby mu lidé mohli vzdát čest,“ řekla Rosamunda. „Dnes v noci se budu modlit u jeho már. Není pravděpodobné, že by si toho můj strýc ve své opilosti všiml.“ Pohlédla na Edmunda Boltona. „Hugh povídal, že učinil opatření, aby mě před strýcemHenrym ochránil. Říkal, že budeš vědět, co udělal.“

„To ano,“ připustil Edmund a tlumeně se zasmál. „Můj nevlastní bratr nemůže vědět, že tvůj sňatek s Hughem Cabotem byl osudnou chybou v jeho plánu na získání Friarsgate. Zůstaň klidná, neteři, nenechám Henryho, aby zmařil poslední přání tvého muže, kterým sledoval tvé bezpečí a blaho. Někdo přichází, Rosamundo. Hugh doufal, že se tak stane ještě před jeho smrtí, ale ten někdo tu bude brzy a pak se všechno ukáže. Potřebujeme autoritu našeho očekávaného hosta. Budeš mi věřit?“

„Vždycky, strýčku!“ odvětila a pohled jejích jantarových očí se střetl s jeho.

Maybel se rychle a uctivě pokřižovala. Pak Rosamundu objala, přitiskla si ji na bujné poprsí a dávala jí najevo svou soustrast.

K jejímu velikému překvapení začala dívka plakat, vytryskl z ní smutek, který v sobě skrývala. Maybel s Edmundem neřekli ani slovo, když dala Rosamunda průchod své sklíčenosti. Pak konečně přestala vzlykat, utřela si tvář rukávem a cítila, jak její duši zaplavuje úleva a pokoj. Nikdy nebyla uplakaná dívka. Pohlédla na své dva společníky. Narovnala se a pronesla: „Tak začneme. Tělo mého manžela se musí umýt a pak navléknout do rubáše. Edmunde, dohlédni, aby rakev přinesli sem, do jeho komnaty.“

„Hned, má paní,“ řekl Edmund Bolton a odspěchal.

„Henry Bolton má v téhle smrti prsty,“ tvrdila dál Rosamunda Maybel. „Edmund říká, že nemůže najít žádné známky něčeho takového, ale já vím, že to tak je. Jednoho dne se mu za to pomstím.“

„Jestli Edmund nemohl žádné známky najít, pak tu žádné nejsou,“ odvětila hloubavě Maybel, „což neznamená, že nemáš pravdu. Kdyby někdo přitiskl na hlavu slabého muže polštář, mohl by ho tím zabít.“

Rosamunda pomalu přikývla. „Ať udělal cokoliv, bude toho litovat,“ pronesla. „Nenechám Hughovu smrt bez odplaty. Byl mi dobrým přítelem. A jako jeho žena mu tu službu dlužím.“

Rosamunda se svou chůvou začaly připravovat tělo do rakve. Svlékly z něj noční košili a jemně omyly tuhnoucí končetiny teplou vodou ze džbánu u krbu. Maybel přešla k truhle u nohou postele a vytáhla z ní kus lněné tkaniny.

Utrhla z ní dlouhý pruh a pečlivě ho omotala Hughovi kolem hlavy a pod bradou, aby neměl otevřená ústa. Upevnila lněný pruh malým špendlíkem, právě když Rosamunda vytahovala ze stejné truhly manželův rubáš, který tam čekal právě na tuhle chvíli.

Dívka se ženou se snažily obalit pytlovitý rubáš kolem těla, popotahovaly ho vzhůru a kolem něj, až v něm bylo konečně uzavřeno celé. Odkrytá zůstala pouze hlava, a i tu zahalí, jakmile nastane čas k pohřbu. Hughovy dlouhé ruce pod látkou zkřížily na hrudi. Na tělo položily prostý dřevěný krucifix. Rosamunda se natáhla, aby jemnou rukou uhladila manželovy stříbřitě bílé vlasy. Cítila, jak se jí znovu pod víčka derou slzy, a potlačila je.

Edmund se vrátil. „Henry se opravdu zpil tvým vínem, neteři. Odvedl jsem ho do postele. Jsou tu muži s rakví, aby odnesli Hugha do sálu. Máry jsou už připraveny se svící v každém rohu. Klekátko tam čeká na tebe.“

Rosamunda kývla a s posledním pohledem na svého muže opustila jeho komnatu, aby počkala v sále, než ho přinesou. Když položili rakev na máry, sama zapálila svíčky a pak poklekla k modlitbě. „Budu se modlit, dokud nespočine v zemi,“ řekla sluhům. „Zajistěte, aby byl jeho hrob hluboký.“

„Stane se,“ ujišťoval ji Edmund. Tázavě pohlédl na svou manželku, ale ta ho mávnutím ruky poslala pryč, a tak odešel.

„Budu na tebe chvíli dávat pozor,“ řekla Maybel.

„Ne,“ odmítla Rosamunda. „Raději bych byla sama.“

„Ale dítě…,“ namítla Maybel.

„Už nejsem dítě,“ odvětila Rosamunda tlumeně. „Teď odejdi, ale vrať se sem za úsvitu.“ Poklekla, kolena se jí zabořila do malého polštářku na klekátku, a sepjala ruce v modlitbě. Záda měla rovná, hlavu skloněnou.

Maybel pohlédla na mladou dívku a tiše si povzdechla. Ne, Rosamunda už nebyla dítě, ale ani dospělá žena. Co s ní teď bude? Pomalu vyšla ze sálu. Věděla, co se stane. Henry Bolton svou neteř provdá potřetí a podruhé za jednoho ze svých synů. Ukňouraný chlapec, kterého s sebou přivezl, se stane novým pánem Friarsgate, zatímco Rosamunda zůstane pro Henryho Boltona figurkou, kterou může využívat. Znovu si povzdechla. A přece, pomyslela si Maybel, neříkal Edmund něco takového, že Hugh učinil opatření, aby byla Rosamunda v bezpečí? Ale jak znala Henryho Boltona, nejspíš bude poslední vůli a závěť Hugha Cabota ignorovat. A oni s tím nebudou moci nic dělat.

Ustaraná vešla do své ložnice a našla manžela, který tam čekal. „Tys ji nechala samotnou?“ otázal se.

„Přála si to,“ odvětila Maybel. Sňala si z hlavy závoj a ztěžka se posadila. „Bůh mi žehnej, muži, ale jsem unavená. A moje mladá paní je jistě ještě unavenější, a přesto se bude celou noc modlit za dobrou duši svého manžela.“ Odmlčela se a pak řekla: „Co myslíš, je něco na Rosamundině tvrzení, že Henry Bolton je za Hughovu smrt zodpovědný?“

„Byl slabý a umíral,“ odvětil opatrně Edmund, „ale myslím, že ještě nebyl připraven vypustit duši. Naproti tomu, neviděl jsem žádné známky násilí, které by jeho smrt způsobilo. Dokonce se slabě usmíval, jako by ho pobavilo něco, co bylo řečeno. Přesto měl víčka zavřená.

Henry Bolton mi však nikdy nepřipadal jako důvtipný člověk.“ Pokrčil rameny. „Možná jen přišel Hughův čas. To nikdy nebudeme vědět jistě, Maybel. Takže si musíme dávat pozor na jazyk a musíme zajistit, aby mlčela i naše mladá paní. Nemůžeme nic dokázat. Co si myslíme, nebo dokonce na co máme podezření, to je jiná.“

„Co se teď stane?“ zeptala se ho Maybel. „Neříkal jsi, že Hugh se o naši Rosamundu postaral? Co udělal a co teď tvůj nevlastní bratr zmaří?“

Edmund se zasmál. „Trpělivost, ženo,“ pronesl s úsměvem. „Nemůžu povědět nic, dokud nepřijde ta pravá chvíle. Henryho to zastaví, to ti slibuju. Nic s tím nenadělá. Rosamunda i Friarsgate jsou teď před ním a jeho syny v bezpečí.“

„Když musím čekat, abych ten zázrak poznala, pak tedy počkám,“ řekla Maybel, postavila se a začala si rozšněrovávat šaty. „Je pozdě. Brzy přijde ráno. Pojďme do postele, muži.“

„Souhlasím,“ odvětil a pomalu se také zvedl. „Zítřek bude pro nás všechny dlouhým a těžkým dnem.“

Kapitola třetí

„Tvůj manžel je mrtvý?“ předstíral Henry Bolton překvapení. „Pak tedy, neteři, už nebudu potřebovat jeho podpis, abych tě provdal za svého syna, že? Jsi teď znovu v mé péči a uděláš, co ti řeknu.“ Zazubil se na ni. „Dáme ho do země a skoncujeme s tím, Rosamundo. Myslím, že tě asi vezmu s sebou domů, aby na tvou výchovu dohlédla má dobrá manželka. Hugh ti předal názory, které se k tvému postavení nehodí. Proti svému nejlepšímu vědomí Friarsgate znovu nechám na starost otcovu bastardovi, Edmundu Boltonovi.“

„Mého manžela pohřbíme před západem slunce,“ řekla mu Rosamunda. Pachtýři mu chtějí vzdát úctu a od úsvitu přicházejí do hodovní síně.“ Mluvila rozvážně a vyrovnaně, ačkoliv jí srdce úzkostlivě bušilo. Raději by utekla, než by dovolila Henrymu Boltonovi, aby ji odvezl z Friarsgate, ale věřila Edmundovi a on důvěřoval Hughovi, dej Bůh pokoj jeho dobré duši, že ji ochrání.

„Jestli s tím pohřbem budeš čekat až na poslední chvíli, Rosamundo, pak tu budu muset zůstat další noc,“ stěžoval si Henry.

„Hugh Cabot mi byl dobrým manželem a lidem z Friarsgate dobrým pánem, strýčku. Dostane se mu uctivého pohřbu, a ne že ho nahonem šoupneme do hrobu, protože se to tobě a tvému spratkovi nehodí,“ odpověděla mu ostře. Měla bledou tvář a pod očima tmavé kruhy.

„No dobrá,“ odvětil Henry nevrle. „Další den mimo dosah Mavisiných stížností je myslím pro dobro věci, ale zítra odjíždíme, Rosamundo.“

„Rozhodně se nestihnu připravit k odchodu z Friarsgate, když mi to dáš vědět pouhý den předem,“ namítla.

„Kromětoho, zítra bude kněz číst Hughovu poslední vůli.“

„Jeho závěť ohledně tebe nic nezmění, neteři!“ Henryho obézní tvář začala dostávat bojechtivý výraz.

„Byl to můj manžel a dohlížel na mě. Musím jeho posledních přání uposlechnout, strýčku, ať jsou jakákoliv,“ odpověděla mu sladce.

„Jeho přání nemají žádný význam. Jsem tvůj nejbližší mužský příbuzný. Teď jsi pod mým dohledem, jak jsi ve skutečnosti byla po celou dobu od chvíle, co tví rodiče zemřeli. Zákony, jak lidské, tak boží, říkají, že musíš udělat, co ti poručím, Rosamundo. A už o tom nechci nic slyšet!“ Henry Bolton sáhl po poháru s vínem a řádně si přihnul. Pak pohár s bouchnutím postavil zpět na stůl.

„Rozumíš mi, neteři? Já jsem tvůj pán. Nikdo jiný.“

„Budu se řídit posledním přáním svého manžela,“ řekla odhodlaně Rosamunda. Pak se otočila a vyšla ze sálu.

„Mrcha,“ zabručel Henry. „Myslím, že ji budu řezat každý den, dokud jejího příliš hrdého ducha nezlomím. A potom bude bita dvakrát týdně, jen abych jí připomněl, že jsem pánem jejího osudu. Ano,“ řekl s úsměvem. „To děvče potřebuje tvrdou kázeň. A té se jí v mém domě dostane.“ Kromě toho, pomyslel, při příjezdu si všiml, že jeho neteři už skutečně roste poprsí. To znamená, že se jí jistě zapalují lýtka. Nejlepší bude držet ji pěkne zkrátka, aby rodinu nezneuctila. Bude panna, až ji jeho Henry poprvé obskočí nebo až bude vědět proč! Měl v úmyslu pustit syna ke své neteři do postele, až mu bude dvanáct.

Ještě sedm let. To bude Rosamundě dvacet. Obstará pás cudnosti a neteř do něj zamkne, aby zajistil její počestnost. Bude to jeho vnuk, kdo zdědí Friarsgate, a nikdo jiný. Pohlédl na sluhu u svého lokte a ten mu rychle nalil do poháru další víno. Henry Bolton ho vypil. Pak s říhnutím vstal a upřeně hleděl dolů na tělo Hugha Cabota.

Lidé z Friarsgate se ve spořádané řadě pohybovali kolem jeho rakve. Všichni měli pochmurný výraz a někteří upřímně plakali. Co mají co brečet? přemýšlel nasupeně. Hugh Cabot nepatřil do rodiny. Oženil se s Rosamundou, aby ochránil odkaz Friarsgate. Nejspíš na ně byl měkký, uvažoval Henry. Oplakávali ho, protože se obávali přísného nového pána, to bylo vše.

K Henryho překvapení byl knězem, který sloužil nad Hughem Cabotem mši, jeho nevlastní bratr Richard.

„Proč poslali pro tebe?“ dožadoval se hulvátsky odpovědi od staršího sourozence. „Kde je otec Bernard?“

„Také ti přeji dobrý den, Henry,“ pronesl pobaveně Richard Bolton. „Chudák starý Bernard zemřel před třemi roky. Od jeho skonu tu žádný kněz nesídlí. Edmund mě zavolal kvůli Hughovi.“ Kněz si pronikavým pohledem prohlédl svého nejmladšího bratra. „Tloustneš, Henry,“ pravil. „Příliš jídla a vína, to pro tělo není dobré.“ Richard Bolton byl vysoký štíhlý muž s jemným asketickým obličejem. Černé roucho jeho řádu, přepásané bílým hedvábným provazem, na něm vypadalo stejně skvěle jako šaty ke dvoru.

„Nech nás Cabota pohřbít bez dalších okolků,“ vyštěkl Henry. „Musím zítra odjet. Rosamundu beru s sebou.“

„Nemůžeš odjet, dokud nepřečtu Hughovu závěť,“ pronesl nevzrušeně Richard. Pak spočinul pohledem na svém synovci. „To je tvůj syn, Henry?“

Henry Bolton mladší stál s palcem v puse. Otec mu ho odtáhl z úst, postrčil ho vpřed a řekl: „To je bratr Richard, kněz.“

Místo pozdravu Henry mladší oznámil duchovnímu:

„Tohle je můj majetek. Ten stařec umřel a teď je to moje, ale ta žena, kterou mi vybrali, se mi nelíbí. Je drzá a mluví se mnou ošklivě. Musíš jí povědět, že půjde do pekla, jestli si mě nebude vážit. Otec říká, že jsem její pán a vládce.“

Richard Bolton v sobě potlačil výbuch smíchu, který hrozil, že se mu prodere mezi rty. Šedomodré oči mu šibalsky zasvítily a skvěle si vychutnával Henryho mrzutost, kterou v něm chlapcovo prohlášení vyvolalo.

„Jistě,“ víc ze sebe nevypravil, protože stále bojoval se svým veselím, zatímco Henry starší dal Henrymu mladšímu facku a chlapec začal hlasitě naříkat a plakat.

„Máš tu poslední vůli?“ dožadoval se Henry. „Co je v ní? Ne že by na tom záleželo, protože Rosamunda patří mně a naložím s ní, jak se mi zlíbí.“

„Přečtu poslední vůli až po hostině, jak je zvykem, Henry,“ odpověděl kněz.

„No dobrá, dělej si s tím tajnosti, když tě to těší, Richarde, ale nic to nezmění,“ vyštěkl podrážděně Henry. Obrátil se na svého syna. „Přestaneš fňukat, chlapče?“ zavrčel.

Hugha Cabota pohřbili na svahu kopce, který se tyčil nad údolím. Než rakev zatloukli hřebíky, Rosamunda ho políbila na chladné rty a ronila slzy pro dobrého muže, který pro ni byl v její krátké paměti otcem víc než kdokoliv jiný. Chvíli tam postála, zatímco slunce zapadalo za zelené kopce. Pak se vrátila do hodovní síně, aby dohlédla na manželovu pohřební hostinu. Na okamžik se zastavila a pohlédla na své tři strýce, kteří seděli u vyvýšeného stolu. Edmund a Richard s šedomodrýma očima, oba mají téměř vznešené obličeje, pomyslela si. A pak Henry. Baculatý a podrážděný, jeho modré oči nespokojeně hleděly z tučné tváře, těkal pohledem po sále sem a tam, jako by si dělal seznam všeho, co tam je. Zaujala své místo mezi ním a jeho synkem.

Jídlo bylo skvělé, jak by si Hugh přál. Podával se losos, jehož růžové maso bylo posypáno vzácným zeleným pepřem, zvěřina, opečená i v těstíčku, králík, husa a kachna, každá v jiné omáčce. Dále dušený salát, maličko povařené cibule, čerstvý chléb, máslo a sýr. Poté se objevila poslední zimní jablka upečená se skořicí a podávaná s hustým krémem. Vína a piva byla hojnost a bohaté jídlo se servírovalo v celém sále k potěšení prostých lidí, kteří neočekávali téměř nic jiného než hustou polévku a dušené králičí maso se zeleninou.

Když konečně dojedli, řekl Henry Bolton: „Nu, knězi, a co závěť? Ne že by na ní záleželo, ale formality bychom kvůli zákonu měli dodržet.“ Opřel se. „Nezapomeň, že chci ráno odjet.“

„A také odjedeš, bratře Henry,“ odvětil Richard Bolton, sáhl do svého roucha a vytáhl stočený pergamen. „Hugh

Cabot zhotovil tuto poslední vůli vlastní rukou a dal mi opis.“ Zvedl váleček tak, aby ho viděli všichni v sále. Pak rozlomil pečeť a pomalu ho rozvinul. „Já, Hugh Cabot,“ začal kněz, „tímto sepisuji svou závěť a poslední vůli. Na tomto světě mám jen jediné, svou milovanou manželku, Rosamundu Boltonovou. Proto svou ženu svěřuji do péče svého přítele a pána, Jindřicha Tudora, krále Anglie. To je mé poslední přání a nechť se Bůh smiluje nad mou duší, amen. Podepsáno prvního dne měsíce března, léta Páně patnáct set dva.“

V sále panovalo hluboké ticho a pak promluvil Henry Bolton: „Co to k čertu znamená?“ dožadoval se odpovědi. „Já jsem nejbližším mužským příbuzným Rosamundy a jako takový jsem jejím poručníkem.“

„Ne, bratře Henry, nejsi jejím poručníkem,“ řekl Richard Bolton. „Už ne. Hugh Cabot, jako Rosamundin manžel a zákonný opatrovník v době, kdy byla tato závěť sepsána, svěřil svou mladou vdovu do péče samotného krále. S tím nic nenaděláš. Opis závěti byl poslán králi. V odpověď přišla krátká zpráva, že král posílá někoho, aby si Rosamundu vzal na starost. Už nad ní nemáš žádnou moc,“ zakončil kněz.

„Všichni jste se proti mně spikli!“ vykřikl Henry. „To nemůžete udělat! Osobně půjdu za králem a budu protestovat. Hugha Cabota jsem Rosamundiným manželem udělal já, aby chránil Friarsgate.“

Náhle se ozvala Rosamunda. „Aby ho chránil pro koho? Celý život jsi po tomhle panství toužil, strýčku, ale je moje. Nezemřela jsem, když si smrt vzala mé rodiče a bratra. Nezemřela jsem, ani když si vzala tvého nejstaršího syna, mého prvního manžela. Jsem, chvála

Bohu, silná a zdravá. Je to boží vůle, že Friarsgate patří mně, a ne tobě. Jsem ráda, že pro mě Hugh tohle udělal. Celou svou bytostí jsem se hrozila toho, že bych se měla znovu ocitnout ve tvé láskyplné péči.“

„Dávej si pozor, jak se mnou mluvíš, děvče,“ varoval ji Henry Bolton. „Až řeknu králi o téhle věci pravdu, vrátí mi tě, a pak se naučíš věci, které tě tvůj zesnulý manžel nikdy nenaučil. Poslušnosti. Kde je tvé místo. Slušnosti. Ctnosti být v přítomnosti výše postavených zticha.“ Obličej mu vztekem téměř znachověl. Oči mu vylézaly z důlků. „Takhle to nemůže zůstat! To nedovolím!“

„Nemáš na vybranou,“ pronesl Richard klidně.

„Proč by král dělal pro Hugha Cabota něco takového?“ chtěl vědět Henry. „Byl to bezvýznamný mladší syn, voják, tulák a nakonec díky mé zesnulé manželce Agnes, Bůh odpusť její duši“ – zbožně se pokřižoval – „získal místo v domě jejího bratra a byl jen o maličko víc než sluha. S takovým mužem se král nepřátelí.“

„Ach, pánové, ale ano,“ ozval se hlas z druhé strany sálu a na schodech tam uviděli vysokého cizince, ještě oblečeného do cestovního pláště a rukavic. „Jsem sir Owein Meredith,“ prohlásil muž, stáhl si rukavice a kráčel halou k vyvýšenému stolu. „Poslalo mě Jeho Veličensto, Jindřich Tudor, abych vyšetřil záležitost Rosamundy Boltonové a dědictví Friarsgate.“ Prošel mezi stoly a předal svůj plášť sluhovi, zatímco druhý sluha přispěchal s pohárem vína pro návštěvníka. „Kdo z vás je Hugh Cabot?“ zeptal se hlasem, v němž zaznívala autorita.

„Můj manžel včera zemřel, sire,“ odpověděla Rosamunda. „Tohle je jeho pohřební hostina. Už jsme skončili, ale dovolte, aby vám mí sluhové přinesli něco k jídlu. Po cestě jste jistě vyhládlý.“

„Mnohé díky, paní,“ odvětil a pomyslel si, že je to velmi hezká mladá dívka, stěží odrostlá dětským střevíčkům, ale chovala se důstojně a slušně. „Od rána jsem nejedl a jídlo bych vskutku ocenil.“ Uklonil se jí.

Rosamunda se okamžitě rozhodla, že se jí líbí. Měl stejně elegantní rysy jako Hugh a její dva starší strýcové. Měl protáhlou tvář i nos, úzké rty, ale široká ústa. Očividně to nebyl muž, který by nečinně seděl, protože byl opálený a v koutcích očí měl malé vrásky. Nestál však dost blízko, aby dokázala určit barvu jeho očí. Vlasy měl však tmavě blond a nakrátko ostříhané. Tvář s hranatou bradou měl hladce oholenou a jen uprostřed brady viděla maličké dolíčky. Rosamundě připadal dosti pohledný.

„Pojďte, sire, a posaďte se s námi,“ pozvala ho vlídně, a když se pohnul, aby se k nim připojil, strčila do svého bratrance a zasyčela na něj: „Vstaň, ty malá ropucho, a přenech svoje místo královu muži!“

Chlapec otevřel ústa, aby se ohradil, ale pak pohlédl na Rosamundu, pusu zase zavřel a slezl ze židle.

„Děkuju ti, bratránku,“ zamumlala sladce Rosamunda. Pokud si sir Owein té jejich mezihry všiml, byl příliš zdvořilý, než aby se o ní zmiňoval. Sluhové mu přinesli talíř teplého jídla a on začal jíst, zatímco jeho hostitelé zdvořile čekali, až skončí. Nalili mu pohár a poté ještě

dolili, a když ze svého cínového talíře vytřel poslední šťávu, konečně poprvé po téměř dvou týdnech cítil teplo.

„Nu, sire, proč jste přišel?“ vyptával se nezdvořile Henry Bolton.

K jejich překvapení promluvil sir Owein přímo k Rosamundě. „Má paní,“ začal, „váš zesnulý manžel, sir Hugh Cabot –“

„Sir Hugh?“ dal se Henry Bolton do smíchu. „Ten muž nebyl žádný lordík, sire. Možná jste si spletl dům?“

„Sir Hugh Cabot byl před mnoha lety na bitevním poli pasován na rytíře. V osmnácti zachránil život Edmundu Tudorovi, královu otci,“ odvětil klidně sir Owein. Ten muž s tučnou tváří se mu nelíbil. Byl neurvalý, a kdyby mu stál za ty potíže, což nestál, jak Owein Meredith usoudil, dal by mu pořádně na pamětnou.

„Je to pravda,“ řekl Edmund Bolton.

„Ty to víš?“ otázal se nevěřícně Henry Bolton.

„Hugh byl skromný muž. I když byl svému příteli vděčný, že ho pasoval na rytíře a tím ho vyznamenal, neměl žádné pozemky. Myslel si, že používat titul je pro muže bez majetku příliš domýšlivé, a tak to nedělal. Měl na to však právo a naše neteř je lady Rosamunda, Henry,“ zakončil Edmund Bolton a přísně se na mladšího sourozence podíval.

Sir Owein se obrátil zpět k Rosamundě, na jejímž obličeji se zračila směsice překvapení a šoku. „Váš manžel věděl, že stojí tváří v tvář smrti, paní. Přál si, abyste byla v bezpečí před těmi, kdo by se vám mohli pokusit ukrást vaše právoplatné dědictví. Poslal zprávu

králi a požádal ho, aby vás přijal do opatrovnictví s veškerými závazky, které se s tím pojí. Král Jindřich laskavě souhlasil a poslal mě, abych vás přivedl ke dvoru. Bylo mi řečeno, že během vaší nepřítomnosti bude na Friarsgate dohlížet váš strýc Edmund Bolton. Vyhovuje vám to?“

Rosamunda pomalu přikývla. „Ano, sire. Ale proč musím odjet z Friarsgate? Je to můj domov a mám to tu ráda.“

„Vy se nechcete setkat s králem, paní?“ otázal se sir Owein.

„Setkat s králem?

“ opakovala. „Já se mám setkat s králem?“

„Král vás prozatím umístí do královniny domácnosti, paní. Nakonec, až vaše období smutku skončí, pro vás bude vybrán vhodný manžel. Pak se vrátíte domů, paní,“ vysvětloval sir Owein dívce. „Královna je vlídná a dobrá paní a má dcery. Řekl bych, že princezna Markéta je tak ve vašem věku. Princezna Kateřina, žena prince Arthura, je nyní vdova, stejně jako vy. A konečně tam je i princezna Marie, velice okouzlující rarášek.“

„Nikdy jsem nebyla od Friarsgate dál než pár mil,“ řekla Rosamunda. „Tohle místo je všechno, co znám, sire. Nemohl by mě král nechat tady, jak tomu bylo vždy?“

„Váš zesnulý manžel, sir Hugh, se domníval, že by bylo lepší, kdybyste na nějaký čas z Friarsgate odjela,“ odvětil sir Owein. „Nemusíte jet sama, paní. Můžete si s sebou vzít služebnou.“

„To je nějaký omyl,“ ozval se konečně Henry Bolton.

„Moje neteř je v mojí péči už od smrti jejích rodičů, mého staršího bratra Guye a jeho manželky. Hugh Cabot neměl právo dát ji do opatrování králi. Musíte se k němu vrátit a tohle mu povědět, sire Oweine. Rosamunda se má provdat za mého syna Henryho.“

„Toho usmrkaného spratka si nikdy nevezmu,“ vykřikla Rosamunda.

„Nebyl snad sir Hugh Cabot Rosamundiným zákonným a právoplatným manželem?“ otázal se Owein Meredith.

„To byl,“ pronesl Richard Bolton. „Mám ve svém držení zásnubní listiny, které mi dal, když se vzali.“

Králův muž se obrátil na Rosamundu. „Vzpomínáte si na vykonání obřadu, paní? Před knězem?“

„Oddal nás otec Bernard dvacátého dne měsíce října. Měla jsem na sobě šaty z tmavězeleného žerzeje. Stalo se to právě před Hughovými šedesátými narozeninami. Ano, pamatuju si svou svatbu s Hughem Cabotem. Byl to pro mě šťastný den,“ řekla tiše Rosamunda.

„V tom případě nad svou neteří nemáte žádnou pravomoc, Henry Boltone, zákonnou ani jinou,“ prohlásil Owein Meredith. „Měl ji její manžel a ten ji postoupil králi. Lady Rosamunda se mnou pojede do Richmondu a zaujme své místo v královnině domácnosti.“

„Já… Já… Půjdu s tím k soudu!“ vyprskl rozhněvaně Henry Bolton.

Owein Meredith se musel zasmát. „Král, pane, je nejvyšší soudní orgán v zemi, ale jestli v té věci chcete pokračovat, pak to udělat musíte,“ řekl mu.

„Kdy musím odjet?“ otázala se Rosamunda králova muže.

„Až budete připravená, paní,“ ujistil ji rytíř.

„Uvědomuji si, že paní, která opouští svou domácnost, potřebuje čas, aby si připravila věci, uspořádala všechny záležitosti a sbalila si. Já s návratem na jih nepospíchám. Jara v Cumbrii jsou příjemná, pokud se Skotové nevydají přes hranici na lup, ale tohle nebezpečí nyní téměř nehrozí. Král sjednal sňatek mezi svou nejstarší dcerou, lady Markétou, a skotským králem Jakubem IV. Musíte si dát načas, abyste se ve svém novém životě cítila dobře. A samozřejmě budete také kromě služebné potřebovat koně. Máte toho hodně na práci, má paní. Bude jistě trvat několik měsíců, než budete připravená k odjezdu. Odjedeme třeba v pozdním létě nebo brzy na podzim? Mezitím pošlu ke králi, abych mu podal zprávu o smrti starého přítele a vděčnosti jeho mladé vdovy, která vítá královskou péči.“ Sir Owein se na Rosamundu usmál a ona uviděla, že má rovné a bílé zuby.

„Musíte s námi chvíli zůstat, sire,“ řekla mu Rosamunda. „Máte za sebou dlouhou cestu a před sebou také, až se budete vracet. Než pojedete, dopřejte sobě i svému zvířeti trochu odpočinku.“

„To udělám, paní, a máte mé díky za svou pohostinnost.“

„Připravte pokoj pro našeho hosta,“ nařídila Rosamunda sluhovi. Pak dala znamení, aby se nalévalo další víno. Viděla, že strýc Henry si už dopřává doušků z poháru, zatímco Henry mladší usnul pod stolem u její židle. Pohlédla na sira Oweina a tiše se zeptala:

„Skutečně jsem před ním v bezpečí?“ a kývla směrem k

Henrymu Boltonovi. „Nemůže mě donutit, abych si vzala jeho protivného synáčka?“

„Ne, paní, nemůže,“ odpověděl stejně tiše králův muž.

„Chápu, že si váš manžel přál něco jiného. Obyčejně bych neměl být zasvěcen do úřední korespondence mezi králem a jejím pisatelem, ale Jeho Výsost si přála, abych měl ve zdejší situaci jasno a neobešel třeba nevědomky přání vašeho manžela.“

Rosamundě vhrkly slzy do očí. „Byl to tak dobrý člověk, můj Hugh,“ pronesla. „Ale o tom strýc nikdy neuvažoval, když chtěl, aby se se mnou oženil. Zajímal se pouze o to, jak ochránit Friarsgate, dokud nebude mít syna, kterého by mi mohl vnutit. Mým prvním manželem byl také jeho syn, víte? Johna si stěží pamatuju. Myslíte, že je mnoho třináctiletých vdov, mě totiž bude za pár týdnů třináct, které přežily dva manžely a jsou stále panny?“

Owein Meredith se při tom odhalení málem udusil vínem. Namáhavě se snažil znovu popadnout dech, zatímco ho přepadl záchvat kašle. Pak vybuchl smíchy a smál se, až mu po tvářích tekly slzy. Ti, kdo seděli u vyvýšeného stolu kolem něj, na něj s překvapením hleděli. Když se konečně znovu ovládl, podařilo se mu pronést: „Zaskočilo mi víno.“

„Ale čemu jste se smál?“ ptal se zvědavě Richard Bolton.

„Tomu, co mi řekla lady Rosamunda. Pochybuji, že by to pobavilo někoho jiného, ale na mě její slova zapůsobila humorně,“ vysvětloval, protože nechtěl opakovat, co jeho mladá a upřímná hostitelka právě

pronesla. Jejím strýcům by to vůbec nemuselo připadat zábavné. Prohlédl si Rosamundu důkladněji. Stěží to byla žena, ale už nebyla ani dítě. Pokožku měla jako smetanu, hladkou a světlou, bez jediné chybičky, jen tváře měla maličko zrůžovělé. Jantarové oči jí lemovaly tmavé řasy. Její vlasy měly sytou kaštanově hnědou barvu, uprostřed byly rozdělené pěšinkou a upravené do poměrně obyčejného účesu, spletené jí spadaly na záda. Z oválného obličeje jí vyrůstal rovný malý nos a její ústa vypovídala o ušlechtilosti, spodní ret měla plnější než horní.

„Proč se na mě tak díváte?“ zeptala se ho Rosamunda.

„Protože mi připadáte velice krásná, má paní,“ odpověděl jí upřímně.

Rosamunda se začervenala. Ještě nikdy jí nesložil poklonu pohledný muž. Ach, Hugh jí vždycky říkal, že jednoho dne bude krásná, ale Hugh ji miloval. Byla jako jeho dítě. „Děkuji,“ odvětila stydlivě. „Měla by lady u dvora nějak vyjádřit vděčnost za poklonu, sire?“ vyzvídala dále.

„Lady u dvora by za takovou chválu poděkovala zdvořilým pokývnutím, ale neřekla by nic,“ odpověděl jí s lehkým úsměvem. Je to velice okouzlující dívka, pomyslel si, a zcela přirozená. Pak pokračoval: „Ale kdyby chvála přišla od někoho, koho by paní neměla v oblibě, nebrala by ho na vědomí a odvrátila by se.“

„Budou mi u dvora rozumět, sire Oweine?“

„Já vám rozumím,“ řekl.

„Někdo mému cumbrijskému přízvuku však jistě rozumět nebude,“ dělala si starosti Rosamunda.

„Když jsem s vámi,“ prohlásil, „pomohu vám odstranit z řeči váš severský přízvuk, paní.“

„A opravíte mé chování, pokud udělám něco, co by se u dvora neslušelo?“ pohlédla na něj s obavami. „Nechci zahanbit sebe ani dobré jméno mé rodiny.“

„S potěšením vás naučím vše, co potřebujete znát, paní,“ slíbil jí. „A budete mi věřit, až vám povím, že musíme z Friarsgate odjet na jih? Dám vám čas, paní, ale uvědomuji si, že odjet bude pro vás těžké. Uvěříte mi, že poznám pravý čas?“ Povzbudivě se na ni usmál.

„Nepojedeme příliš brzy?“ vyzvídala úzkostlivě.

„Myslím, že září je dobrý měsíc pro cestu na jih,“ odvětil a znovu se usmál. Měla obavy. Samozřejmě, vždyť se nikdy nevzdálila z domova dále než pár mil. Bude to dobrodružství, ale Rosamunda Boltonová nevypadala jako dívka, která by takové dobrodružství vítala. Bylo to spolehlivé děvče. A praktické, jak už vypozoroval.

„Pak ve vás vložím svou důvěru, sire rytíři,“ odpověděla konečně Rosamunda. „Neočekává však král, že se vrátíte dříve než na podzim?“

Owein Meredith se zasmál. „Ne, děvče, neočekává. Jsem jen jedním z mnoha králových služebníků. Všichni vědí, že každý svěřený úkol plním oddaně a spolehlivě a že se vrátím, až budu se svými povinnostmi hotov. V běhu věcí nejsem nijak důležitý, paní.“

„Rytíř není důležitý?“ Zmátlo ji to.

Strýcové mu naslouchali stejně pozorně jako dívka, až na Henryho Boltona, který se už dostal do své obvyklé večerní opilecké otupělosti. Edmund i Richard, přestože se jim ulevilo, že je Rosamunda před Henrym v bezpečí, si lámali hlavu, jestli se Hugh vskutku rozhodl správně, když svěřil Rosamundu do opatrování faktickým cizincům. Nahnuli se, aby slyšeli každé slovo sira Oweina.

„Stejně jako váš zesnulý manžel, paní, jsem pouze mladší syn. Ve skutečnosti nejmladší. Matka zemřela při mém porodu. Otce si vzala smrt, když mi bylo třináct. Má rodina je z většiny velšská. Od šesti let jsem sloužil Jasperu Tudorovi, královu strýci, nejdříve jako páže, pak jako panoš. Po bitvě u Stoke jsem byl pasován na rytíře.“

„Kolik vám tehdy bylo?“ zeptal se Edmund.

„Patnáct a pár měsíců,“ přišla odpověď.

Edmund při tomto odhalení zachytil Richardův pohled. Tiše se shodli, že na ně tento rozvážný, zdánlivě jemný muž, kterého poslali, aby doprovodil Rosamundu ke dvoru, udělal dojem.

„Určitě už musíte být unavený,“ řekla Rosamunda, která nezapomínala na své povinnosti paní domu. „Sluha vás dovede do vaší komnaty. Jste na Friarsgate vítán.“ Odvrátila se od něj a promluvila k velikému sluhovi.

„Vezmi teď strýce do jeho komnaty, Petere. Pak se vrať a ulož do postele bratránka.“ Vstala od stolu. „Pánové, nechám vás vašemu vínu. Mám za sebou dlouhý a smutný den.“ Pak Rosamunda udělala pukrle a tiše odešla ze sálu.

„Modlila se v noci u manželových már,“ sdělil Edmund siru Oweinovi.

„Je to dobrá křesťanka,“ přizvukoval Richard.

„Je velmi mladá na to, aby tak dobře znala své povinnosti,“ poznamenal králův muž. „Je jí třináct?“

„Bude, posledního dne tohoto měsíce,“ odvětil Edmund.

„Králova matka byla ve třinácti v šestém měsíci těhotenství a ovdověla,“ podotkl sir Owein. „Lady Markéta je úžasná žena. Myslím, že když byla stejně stará jako vaše neteř, velice se jí podobala.“

„Nemá žádné zkušenosti ze světa,“ řekl Edmund.

„Má vůbec nějaké vzdělání?“ otázal se ho rytíř. „U dvora si nejlépe vedou ti s dobrým vzděláním.“

„Hugh ji naučil číst a psát. Otec Bernard ji učil církevní latinu. Skvěle ovládá matematiku. Vede veškeré účty Friarsgate a dělá to už dva roky,“ vykládal Edmund. „Je patrně vzdělanější než většina venkovských dívek, sire. Co ještě neumí?“

„Naučím ji francouzsky a řádnou latinu,“ řekl sir Owein. „Umí hrát na hudební nástroj? U dvora je hudba v oblibě. Mladý princ Jindřich je velice obratný ve skládání hudby i textů. Je to úžasný mladík. Otec z něj chtěl jednoho dne mít arcibiskupa z Canterbury. Teď, když zemřel princ Arthur, bude králem. Ne že by král ale učil toho chlapce vládnout. Nejen na trůně, ale i na svého syna je možná až příliš tvrdý.“ Pak se sir Owein zarděl.

„Začínám z vašeho skvělého vína příliš mluvit, pánové. Měl bych se odebrat na lože.“ Vstal a následoval sluhu, který ho odvedl ze sálu.

Dva bratři si dolili poháry ze džbánu, který stál na stole, a chvíli seděli mlčky. Pak se Richard zeptal: „Kolik z toho, co Hugh naplánoval, jsi věděl, Edmunde?“

„Mnoho ne,“ připustil Edmund. „Řekl mi, že má vysoce postaveného přítele a že sepíše závěť, kterou svěří Rosamundu do jeho péče. Povídal, že s její krásou a dědictvím Friarsgate zařídí jeho přítel pro naši neteř nějaký skvělý sňatek. Takové manželství prý dodá našemu jménu lesk. Neměl jsem ponětí, že jeho přítel je král. Když si uvědomil, že už se nejspíš neuzdraví, poslal na jih zprávu. Myslím, že mi to chtěl povědět, ale zemřel tak nečekaně.“

„Ty jsi jeho smrt nečekal?“ Richard byl zmaten.

„Ano! Ano, čekal. Ale ne tak brzy,“ odpověděl Edmund. „Rosamunda věří, že to byl zločin, ale nenašel jsem žádný skutečný důkaz. Nicméně ta shoda náhod mezi Henryho příjezdem a Hughovou smrtí se musí brát v úvahu.

Henry přijel, aby přiměl Hugha znovu svěřit Rosamundu do jeho láskyplné péče. Nemyslím, že byl rád, když zjistil, jak je Rosamunda přímočará. Jistě to dával za vinu Hughovi.“

„Myslíš, že má náš nevlastní bratr v Hughově smrti prsty, Edmunde?“ zeptal se kněz svého staršího bratra.

Edmund vzdychl. „To pomyšlení se mi nelíbí, ale také nemohu prohlásit, že bych věřil v jeho naprostou nevinu.

Nic se mu však nedá dokázat, bez ohledu na to, co si myslím já nebo Rosamunda.“

Richard chápavě přikývl. „Měli bychom se spokojit s tím, že necháme neteř, aby odešla ke dvoru?“ přemítal nahlas.

„Hugh chtěl pro svou ženu jen dobro. Stává se z ní žena, Richarde. Maybel mi řekla, že už má měsíční krvácení. Je panna. Její příští manželství bude naplněno a ona porodí dědice Friarsgate. Henryho syn je ještě dítě. Kdyby musela čekat na něj, bylo by jí dvacet a ten chlapec by byl ještě stěží dost starý. Je lepší, že jede na jih, a až se vrátí s manželem, přinese novou krev, která posílí Boltony z Friarsgate. Kromě toho je načase, aby si náš nevlastní bratr nechal na tyhle pozemky zajít chuť. Patří Rosamundě.“

„Jakmile odjede a uvidí svět mimo Friarsgate, nemusela by se spokojit s tím, že zůstane tady,“ pronesl kněz zamyšleně.

„Ne, Rosamunda se vrátí a zůstane tu. Čerpá svou sílu z Friarsgate, bratře,“ odvětil Edmund.

„Odjedu do kláštera svatého Cuthberta zítra,“ řekl Richard. „Poté, co uvidím odjíždět Henryho.“ Zasmál se.

„Předpovídám Henrymu, že se zítra probudí s bolestí hlavy. Dnes večer pil víc než obvykle. Vzbudí se s nadějí, že se mu to všechno zdálo a že Rosamunda je stále v jeho spárech. Nemohu si nechat ujít to potěšení z jeho nevolnosti. I když to ode mě není příliš křesťanské,“ přiznal se Richard. „Dej mi vědět, kdy odjede Rosamunda, abych se s ní mohl přijít řádně rozloučit.“

„Dám,“ slíbil Edmund.

„Pak ti tedy popřeju dobrou noc, bratře Edmunde,“ řekl kněz a postavil se. „Dobře se vyspi a nech si zdát o andělích.“ Vyšel ze síně a na jeho černém rouchu ani nebylo vidět, že se pohybuje, tak ladně kráčel. Bílý pásek uprostřed ostře kontrastoval s tmavou látkou jeho roucha.

Maybel přišla ze svého místa u ohně a připojila se ke svému manželovi. „Měl jsi mi to povědět,“ vytkla mu.

„Neseděla jsi od stolu tak daleko, abys neslyšela, jak jsem Richardovi říkal, že jsem věděl jen málo. Hugh si svůj plán nechával pro sebe a měl na to právo. Henry si může stěžovat třeba nebesům, ale nemůže tvrdit, že jsme se s Hughem Cabotem dohodli.“

„On to tvrdit bude, ale jestli jsi ke mně upřímný, muži, pak nemůže nic takového dokázat, stejně jako my nemůžeme dokázat, že měl prsty v Hughově smrti,“ opáčila Maybel.

„Musíš s ní jet ke dvoru,“ řekl Edmund.

„Já vím,“ odvětila Maybel, „i když tě budu opouštět nerada, Edmunde. Ale nebude to navěky a ty jsi muž, který se stará víc o své povinnosti než o ladný kotníček,“ řekla se smíchem. „Věřím ti, Edmunde Boltone, protože se tu najdou takoví, kteří by mi až příliš toužili sdělit, že jsi sešel z rovného chodníčku.“

Zasmál se a objal ji. „A ty, ženo? Bude tě lákat vzruch u dvora?“

„Mě?“ Zdálo se, že Maybel se ta otázka dotkla.

„No,“ řekl jí a zazubil se, „jsi hezky rostlá žena, děvče, a když se usměješ, ach, to muže opravdu povzbudí.“

„Lichotníku!“ Láskyplně ho plácla a začervenala se.

„Budu se starat jen o Rosamundinu bezpečnost a štěstí. Musím zajistit, aby se nekonala žádná další svatba, která by byla pro dobro každého kromě naší dívenky.“

„Ano,“ přisvědčil Edmund a kývl, „nechceme, aby se provdala za někoho podobného mému bratrovi Henrymu.“

„Bože chraň!“ vykřikla Maybel. „Vynasnažím se, aby k tomu nedošlo. Jsem si jistá, že nic se nestane příliš rychle. Rosamunda není natolik důležitá, aby ji obtěžovali mocní a vysoce postavení. Připojí se ke královnině domácnosti a udělá, co jí řeknou. Ani na ni nepomyslí, dokud nebudou potřebovat dědičku provdat,“ zakončila Maybel uvážlivě.

„A ty tam budeš, má drahá, abys na ni dohlédla,“ podotkl Edmund s úsměvem.

„Ano, Edmunde,“ odvětila Maybel.

Ráno vešel Henry Bolton do hodovního sálu domu pomalu, jak jeho nevlastní bratr předpovídal. Strašně ho bolela hlava a na příjezd sira Oweina, králova muže, už téměř zapomněl.

„Kde je Rosamunda?“ zeptal se. „Dnes se mnou má odjet, ne?“ Posadil se k vyvýšenému stolu a otřásl se, když před něj sluha položil vydlabaný chleba naplněný teplou ovesnou kaší.

„Ty si nevzpomínáš?“ řekl klidně Richard Bolton.

„Rosamunda byla svěřena do péče králi a pojede koncem léta ke dvoru s rytířem, kterého poslali, aby ji přivedl.“

„Myslel jsem, že se mi to zdálo,“ pronesl mrzutě Henry Bolton. „Richarde, ty znáš zákon. Je to, co Hugh udělal, legální? Chceš, aby naše neteř opustila Friarsgate a aby ji provdali za nějakého cizince?“

„O svatbě nepadla žádná zmínka,“ odvětil kněz.

„Oni ji ale nakonec využijí, protože její dědictví není malé,“ naříkal Henry. Odstrčil chlebovou misku.

„Tys ji využíval,“ podotkl Richard klidně. „Od té doby, co Guy a Filipa zemřeli, ses všemi možnými prostředky snažil, abys neztratil nad Rosamundiným dědictvím vládu. Nejdříve jsi ji provdal za svého nejstaršího syna. Pak za Hugha Cabota. Teď bys ji nutil, aby si vzala tvého druhého syna, pětileté dítě. O Rosamundu se vůbec nestaráš. Jen o to, co vlastní. Hugh měl pravdu, když se ji snažil odsud na chvíli poslat pryč. Nech ji, ať vidí kousek světa. Ať se setká s bohatými a mocnými. Naše neteř je okouzlující dívka, Henry. Možná bude mít to štěstí, že se zamiluje do muže, kterého jí vyberou. Třeba získá mocné přátele, což téhle rodině nemůže ublížit. Až se vrátí k nám domů, a ona se vrátí, doufám, že bude šťastná. Ale ať se dalším Rosamundiným manželem stane kdokoliv, bude šťastnější, než kdyby zůstala ve tvých spárech. Teď jeď zpátky na Otterly Court a starej se o své věci. Máš tři syny a tři dcery, které musíš zaopatřit, stejně jako sestru Julii. Snad tě potěší, když se dozvíš, že se jí v klášteře vede dobře.“

Henrymu Boltonovi se ze závrati zvedal žaludek. „Julii jsem zaopatřil, když šla ke svaté Markétě,“ zamumlal.

„Tvá nejstarší dcera bude během příštích několika let skládat slib, bratře. Očekávám, že v tu dobu klášteru doručíš jako vyjádření svých díků nemalou sumu. To, co jsi věnoval, když jsi ji tam umístil, stěží stačilo na její výživu. Klášter svaté Markéty není bohatý. A ona je zbožná mladá dívka.“

„Bylo to ošklivé dítě,“ pronesl Henry sklíčeně.

„Mavisina děvčátka jsou krásná, všechna, ale přesto budou potřebovat dobré věno.“

„Které jsi bezpochyby měl v plánu vysát ze zdrojů Friarsgate,“ poznamenal suše Richard. „Otterly má kvalitní pozemky, Henry. Malé, ale úrodné. V průběhu let sis tady slušně pomohl k ovcím a dobytku. Tvoje stáda by měla být dobrá a měla by prospívat. Udělej je ještě lepší. Tvá děvčata budou mít jednoho dne věna, jaká si zaslouží. Jsou to ještě děti a máš čas, jestli jsi pracovitý. Jsi Bolton, Henry! Kde je tvá hrdost? Vypadá to, že se vytratila při tvé honbě za něčím, co ti nepatří.“

„Zapomněl jsi díky své církevní dráze na to, odkud pocházíš, bastarde?“ zavrčel Henry na svého staršího bratra.

„Náš otec mi dal život na bedrech své milenky, to je pravda, Henry, ale byl to náš otec na nebesích, který ze mě učinil rovného komukoliv jinému. Také ti připomenu, že jak náš otec, tak tvá matka jednali se všemi syny s láskou,“ odvětil kněz.

„Budeš chtít asi odjet zpět na Otterly brzy,“ přerušil je klidně Edmund Bolton. „Mám ti k jídlu na cestu zabalit nějaký chleba a maso? Ach, tady je tvůj syn.“

„Mám hlad,“ prohlásil hlasitě Henry mladší sotva vylezl k vyvýšenému stolu. „Matka mi vždycky ráno dává ovesnou kaši a smetanu.“

„Tvoje matka tady není!“ vyštěkl jeho otec.

„Odjíždíme!“

„Ale já mám hlad,“ opakoval chlapec.

„Tak si sedni a sněz to moje,“ vykřikl jeho otec, popadl ho a hrubě ho posadil na židli.

Henry mladší ponořil lžíci do chlebové misky, kterou sluha položil před jeho otce. „To je studený,“ zakňoural.

„Tak to nejez!“ zařval Henry starší v odpověď.

„Ale já mám hlad!“

„Přineste panu Henrymu nějakou teplou ovesnou kaši,“ řekla Rosamunda, která vešla do síně a slyšela to pozdvižení. „Strýčku, dej si trochu vína. Pomůže to tvojí hlavě. Otče Richarde, děkuji za dnešní ranní pobožnost. Bylo krásné zase slyšet mši v našem malém kostelíku.“

„Chtěla bys, abych ti poslal nějakého mladého kněze, neteřinko?“ otázal se Richard. „U svatého Cuthberta máme jednoho mládence, který by se na to podle mého názoru skvěle hodil. Panství jako Friarsgate by nemělo být bez kněze. Malá odměna a jeho udržování se bude otci Matovi líbit.“

„Mata?“ podíval se po něm podezíravě Henry Bolton.

„To je skotské jméno.“

„Ano,“ odpověděl Richard.

„Ty přivedeš na Friarsgate Skota? Zbláznil ses?“ řekl Henry hlasitě. „Víš, že Skotům se nedá věřit.“

„Je to kněz, Henry,“ přišla klidná odpověď.

„Kněz nekněz, ostatní z jeho klanu budou dychtit po tom, aby nám ukradli naše ovce a dobytek! To nespolknu, Richarde!“ prohlásil Henry.

„Mata je syn skotské dívky, levobočka Hepburna z Claven’s Carnu a anglického vojáka,“ řekl Richard. „Byl vychován u svatého Cuthberta a o klanu neví nic. Jeho matka zemřela při porodu, Henry. Je Angličan stejně jako ty. Než jeho matka zemřela, požádala, aby se mu říkalo skotským jménem pro Matthewa, aby znal svůj odkaz. Je to vlídný mladík a bude Friarsgate sloužit dobře.“

„A rozhodování není na tobě, strýčku,“ ozvala se Rosamunda. „Edmunde? Co myslíš?“

„Nového kněze bych přivítal,“ řekl Edmund. „Je třeba uzavřít několik sňatků a pokřtít dost dětí.“

„Ale Skot?“ namítl znovu Henry.

Edmund probodl svého bratra ošklivým pohledem.

„Richard říká, že ten kněz je pro Friarsgate tím správným mužem. A udělal snad náš bratr někdy něco, co nebylo v zájmu Boltonů, Henry?“

„Přivítám otce Matu,“ vmísila se klidně do rozhovoru Rosamunda.

„Pošleme ho sem, neteřinko,“ odvětil jí Richard s lehkým úsměvem.

Rosamunda se obrátila na strýce Henryho. „Mám svou práci, strýčku. Dnes ráno je potřeba rozdělit osivo a já na to musím dohlédnout. Přeju ti bezpečnou cestu domů. Pozdravuj ode mě svou dobrou ženu a mé bratrance a sestřenice.“ Pak pohlédla přímo na malého Henryho.

„Sbohem, chlapče,“ řekla a odspěchala ze sálu.

„Jsem rád, že si ji nemusím vzít,“ pronesl Henry mladší a dál se věnoval přemisťování teplé ovesné kaše do svých úst.

„Zavři zobák, ty troubo!“ vykřikl divoce jeho otec a prsty se mu sevřely kolem poháru, který před něj sluha postavil. Zhltnul víno, které v něm bylo, ale necítil se o nic lépe.

Kapitola čtvrtá

Oweina Mereditha překvapilo zjištění, že i když jeho mladá hostitelka není na dvorská měřítka příliš vzdělaná, osvojila si mnoho jiných věcí. Pomyslel si, že skutečně šťastná by nebyla nikde jinde než na Friarsgate. Rosamunda Boltonová se stala součástí tohoto panství. Navzdory svému mládí ji její pachtýři a dělníci obdivovali. V tomhle Edmund a její zesnulý manžel Hugh Cabot uspěli. Jakmile Henry Bolton odjel, všechno na panství se dělo jen v Rosamundině jménu, což posilovalo její pozici dědičky Friarsgate.

Owein od jara okouzleně sledoval, jak Rosamunda dohlíží na všechny stránky rozmanitého života panství. Friarsgate bylo v podstatě zcela soběstačné. Rostlo tu několik druhů obilí, ovoce i zeleniny. Byla to Rosamunda, kdo rozhodoval, která pole se obdělají a která se nechají ležet ladem. Ona stanovila plán prořezávání sadů. Dobytek se choval pro mléko a na maso, pro prodej nebo na výměnu. Na Hughův návrh se Rosamunda začala zajímat o chov koní. Ale největší zdroj bohatství Friarsgate tvořily ovce, protože vlna z Friarsgate se těšila velice dobré pověsti.

Na panství stál malý mlýn, ve kterém bydlel mlynář. Také tu byl kostelík a domek pro kněze, ve kterém se nyní uklízelo, aby byl připraven na příchod otce Maty. Rozkládaly se tu louky a pastviny pro dobytek, koně a ovce. Byly tu háje, společné pastviny a společné lesíky, kde mohli Rosamundini lidé lovit, chytat ryby nebo pást svá vlastní zvířata. Většina lidí z Friarsgate kdysi byla nevolníky, ale Rosamundin děd jim dal svobodu. Pár rodin z Friarsgate odešlo, aby hledali své štěstí, ale

většina jich zůstala a jednalo se s nimi jako se svobodnými muži a ženami.

Friarsgate neměla v držení důležitá rodina, ale bylo považováno za veliké panství a jeho mladá paní za bohatou dědičku. Jeho pozemky byly dobře zavlažované a vždy prosperující. Rosamunda se naučila přemisťovat svá stáda tak, že nikdy nespásla trávu na pastvinách až dohola. Nikdy to nebylo chudé místo. Během několika uplynulých let se tu lidem dařilo velice dobře. Každá rolnická rodina měla krávu, nějaká prasata nebo drůbež. A i když se mohli sami svobodně rozhodovat, byli muži a ženy z Friarsgate naprosto věrní Boltonovým, kteří šli dokonce tak daleko, že jim zaručovali tři dny práce v týdnu, jak tomu bylo za starých časů. Svobodní muži a ženy z Friarsgate měli také vlastní políčka, stejně jako jejich nevolničtí předkové. Na nich si pěstovali své plodiny, aby nakrmili rodiny a prodávali přebytky. A u soudu panství se Rosamunda pod vedením Hugha a Edmunda naučila, jak urovnávat spory mezi svými lidmi.

Owein Meredith, vychovaný mezi mocnými, zapomněl, že taková panství jako Friarsgate ještě existují. Na své dětství před vstupem do domácnosti Jaspera Tudora si téměř nevzpomínal. V průběhu léta obdivně sledoval, jak se Rosamunda zabývá svými povinnostmi na tomto vzkvétajícím panství s takovou zdánlivou lehkostí, že vypadaly docela jednoduše. Ale věděl, že nejsou. Vždy brzy odpoledne po hlavním jídle učil královu novou svěřenkyni francouzštinu a řádnou latinu, kterou se mluvilo a psalo u dvora.

Viděl, že jí to působí obtíže, protože cizí jazyky Rosamundě nešly právě snadno, ale potýkala se s nimi

s tak úporným odhodláním, že ji musel obdivovat. Jediné ženy, které předtím obdivoval, byly králova matka, Markéta Beaufortová, hraběnka z Richmondu, známá jako Ctihodná Markéta, a králova žena, Alžběta z Yorku. Tyto ženy už měly svůj věk a rozsáhlé zkušenosti, a přesto mu je tahle mladá dívka obě připomínala. Byla svědomitá a laskavá jako královna a odhodlaná a oddaná jako Ctihodná Markéta. Owein Meredith se přistihl, jak si dělá starosti, že venkovská dívka, jakou je Rosamunda, narozená bez známého jména a mocných příbuzných, by se měla zařadit ke dvoru krále Jindřicha VII. A pak mu došlo, že nese zodpovědnost pouze za to, aby Rosamundu Boltonovou dopravil do královy péče, a za nic jiného.

Léto se chýlilo ke konci. Přišel srpen a s ním i sklizeň a Lammas, sváteční den, ve kterém hrál hlavní roli chléb. Při východu slunce Rosamunda vyšla z domu s miskou drobků, které nalámala ze čtvrtky rok starého bochníku. Rozházela je ptákům. Všechny pachtýře pozvala do hodovní síně na jídlo, většina pokrmů obsahovala chléb nebo mouku. Podávalo se sele nadívané chlebem, ořechy, sýrem, vejci a kořením; vnitřnosti – ovčí žaludek nadívaný chlebem, zeleninou, vejci, sýrem a vepřovým masem; mortrew – masité jídlo s hovězím, vejci a chlebovými drobky; ječmenové bochníky – nekynutý chléb z ječmene, mouky, soli a podmáslí; velká kola sýra a pšeničný pudink z pšenice a mléka, okořeněný skořicí. Nalévala se jehněčí vlna, kořeněný mošt, v němž plavaly kousky jablek.

A když se každý najedl dosytosti, začaly hry. Venku na louce hráli muži hru, která spočívala v kopání napěchovaných ovčích močových měchýřů z jednoho

konce hracího pole na druhý. Pořádala se soutěž v lukostřelbě. Muži stříleli z dlouhých luků do slaměných terčů před domem. Vítěz dostal velký džbán piva. A jak odpoledne pokračovalo, vrátili se do sálu, kde vdané ženy hrály hru zvanou Splň očekávání. Každá ve svém kole nadnesla nějakou negativní hypotetickou situaci, která se týkala jejího manžela. A všechny ženy musely tuto nepříznivou situaci nějak obrátit v něco kladného. Žena, která to dokázala a přitom pobavila posluchače, byla vyhlášena vítězkou a odměněna modrou hedvábnou stuhou. Na závěr dne všichni dostali malé upečené bochníčky z čerstvě sklizeného obilí. Odcházeli s nimi do svých domovů a všichni měli v bochníčcích zapíchnuté zapálené svíčky.

Následující den si Owein promluvil s Rosamundou o jejich odjezdu. „Musíte si rozmyslet, kdy odjedeme, paní,“ řekl jí. Seděli právě v sále a cvičili francouzštinu, a proto k ní promluvil v tomto jazyce.

Polekaně vzhlédla, takže věděl, že jeho slovům rozuměla, přesto řekla: „Nejsem si jistá, co jste povídal, Oweine Meredithe. Prosím řekněte to v mém dobrém anglickém jazyce.“

„Jste malá podvodnice,“ škádlil ji, stále ve francouzštině. „Rozuměla jste mi docela dobře, Rosamundo.“

„Ne!“ vykřikla a pak si rukou zakryla ústa, protože si uvědomila, že svou odpovědí jeho podezření potvrdila.

„Den po svátku svatého Michala,“ pravila anglicky.

„To jsou téměř celé dva měsíce, Rosamundo,“ řekl jí.

„Povídal jste, že král nepotřebuje, abyste se vrátil. Že nejste důležitý. Ani já ne. Král pouze splácí dluh Hughu Cabotovi. Proč bychom vůbec museli odjíždět?“

„Protože jestli to neuděláme, váš strýc může oficiálně požádat krále, aby vás znovu svěřil do jeho péče, Rosamundo,“ vysvětloval klidně. „Takovou žádost by král ani nemusel vidět, stačil by jeden z jeho sekretářů, který by vymačkal z vašeho strýce peníze výměnou za spolupráci. A ejhle. Vaše poručnictví se znovu ocitne v rukách Henryho Boltona a vaším chotěm se stane Henry mladší. Pokud skutečně chcete tohle, pak se vrátím na jih, řeknu to králi a bude hotovo. Ale jestli se rozhodnete ctít přání vašeho manžela ohledně vaší budoucnosti, přestaňte mít strach z neznáma a pojeďte se mnou.“ Tázavě se na ni zadíval svýma hnědozelenýma očima.

„Ale na svatého Michala znovu najímám své služebníky na příští rok a vyplácím jim mzdu,“ odvětila polohlasně.

„To udělá Edmund,“ pronesl. „Prvního září, Rosamundo.“

„To je moc brzy!“ Oči se jí začaly plnit slzami.

Owein Meredith zaťal zuby a obrnil své srdce proti ženským nástrahám. Naučil se, že ženy vždy pláčou, když chtějí, aby bylo po jejich. „Ne, není. Budete mít téměř celý měsíc na to, abyste si sbalila věci a předala své pravomoci Edmundovi a dalším. Věděla jste, že se ten den blíží. Už jsem tu skoro čtyři měsíce, Rosamundo. Ode dvora jsem pryč téměř pět měsíců. Je načase. Pomyslete na Maybel. Ona se také musí připravit. Ve vašich službách opouští manžela.“

„Za celý život jsem pobývala mimo své pozemky jen velice zřídka,“ svěřila se mu Rosamunda a on chápavě přikývl. „Ve skutečnosti nemám strach, ale nejsem dívka, která vítá dobrodružství, sire.“

Zasmál se. „Cesta z Friarsgate na královský dvůr není příliš dobrodružná, Rosamundo. Pokud vůbec nějaké dobrodružství zažijete, pak nejspíš nějaké malé v královnině domácnosti. Tam vám zadají určité povinnosti, které pak budou vyplňovat váš den. Obávám se, že to pro vás nebude příliš vzrušující. Jediný rozdíl spočívá v tom, že tu nebudete paní.“

„Ale kdy se vrátím domů?“ přemýšlela plačtivě Rosamunda.

„Po nějaké době služby vás může královna uvolnit, abyste Friarsgate navštívila. Nebo se můžete vrátit s manželem, kterého vám král vybere. Chápete, že nakonec budete znovu provdána, pravděpodobně za muže, kterého bude král chtít poctít.“

„Jinými slovy mi manžela opět někdo vybere,“ odvětila, a nemálo ji to pobouřilo.

„Tak to na světě chodí, Rosamundo,“ odpověděl jí.

„Doufala jsem, že tentokrát se provdám za toho, koho budu milovat,“ řekla mu.

„Možná ano,“ odvětil. „Nebo se třeba naučíte milovat manžela, kterého vám vyberou, ale bezpochyby splníte svou povinnost, Rosamundo. Zjistil jsem, že už jste taková.“

„Ano,“ přisvědčila a kývla. „Jsem. Ale přesto, bylo by příjemné, kdybych se mohla řídit heslem své rodiny,“ pronesla Rosamunda. „Tracez Votre Chemin.“

„Tvoř si vlastní cestu.“ Také kývl. „To je dobré heslo, a kdo ví, má krásná dívko? Třeba si jednoho dne vytvoříte vlastní cestu. Nikdo z nás neví, co přinese zítřek, Rosamundo. Navzdory naší touze po zaběhnutých věcech, život je vždy plný překvapení. Řeknu Edmundu Boltonovi, že odjíždíme prvního dne v září. Ano?“

Kývla, ale viděl, že souhlasila jen neochotně. „Kolik vozíků si můžu vzít na své věci?“ otázala se ho.

„Vezmeme si jednoho nákladního koně,“ řekl jí a pak vysvětlil: „U dvora nebudete mít žádné soukromí nebo jen velmi málo. Budete s Maybel spát ve velké místnosti se zbytkem královniných žen a jejich služebnictvem. Věci si uložíte jen do malé truhly. Vše musí být přenosné, aby se to dalo rychle stěhovat z místa na místo. Král s královnou nikdy nezůstávají v jednom domě dlouho. Cestují ze svých paláců v Londýně do Greenwiche, Richmondu, Windsoru a zpět. A s přicházejícím létem dvůr podnikne výroční královskou cestu, při které navštíví velké i malé domy šlechticů. Pokud se jí zúčastníte, budete mít pro sebe i své věci ještě méně místa. Když budete mít štěstí, nevezmou vás s sebou. Pak budete mít alespoň postel.“

„To nezní moc příjemně,“ poznamenala suše Rosamunda.

„Také to příjemné není.“ Zazubil se. „Mohu vás ujistit, že mladí rytíři jsou na tom hůř. Když máme štěstí,

skončíme na spaní v hodovní síni u ohně. Když ne, zbydou na nás stáje nebo psí bouda.“

„Alespoň je vám teplo,“ odvětila. „Vy nejste ženatý? Ne,“ sama si odpověděla, „nebudete. Jste jako můj Hugh a nemůžete si manželku dovolit.“

„Ano,“ souhlasil. „Po otci dědil můj nejstarší bratr. Další bratr slouží církvi. Mám tři sestry. Jedna je vdaná a dvě jsou jeptišky. Měl jsem štěstí, že jsem získal to místo v domácnosti Jaspera Tudora. Otec znal jeho majordoma. Byl to příbuzný mé matky a slitoval se nade mnou.“

„Nechybí vám rodina?“ zeptala se Rosamunda Oweina.

„Ne. Otec se zlobil, že moje narození stálo matku život. Nemyslím, že by se mnou prohodil víc než tucet slov, než jsem se dostal z jeho péče. Jeho nejstarším dítětem byla má sestra Enit. Když jsem se narodil, bylo jí dvanáct. Právě ona na mě dohlížela, dokud se neprovdala, to mi byly čtyři. Jak mi chyběla!

Nejstarší bratr ke mně nebyl právě milý, protože nade vše toužil zavděčit se našemu otci. A když mě ignoroval otec, on také. Jakmile se vdala Enit, oženil se i nejstarší bratr. Když mi bylo šest, porodila mu jeho manželka příštího dědice, k otcově velkému potěšení. Můj prostřední bratr a dvě další sestry skončili v klášterech. Zůstal jsem jen já. Darmošlap, jak mi říkal můj bratr. Pak přijel majordom Jaspera Tudora, aby se poklonil u matčina hrobu. Viděl problém, který jsem pro svou rodinu představoval. Když odjížděl, jel jsem s ním. Řekl otci, že v domácnosti jeho pána je místo pro páže. Otec byl samozřejmě velice rád, když mě viděl odcházet.“

„To jste měl štěstí,“ poznamenala Rosamunda. Proboha, jeho dětství bylo ještě horší než její. Až bude mít děti, zajistí, aby vyrůstaly v lásce a péči.

Owein Meredith se zasmál. „Žádné místo tam nebylo, ale příbuzný tam pro mě jedno udělal. Pak mě naučil mým povinnostem. Byl mi otcem víc než ten vlastní. Nevím, co by se bez něj se mnou stalo. Kvůli jeho laskavosti jsem se snažil dělat pokroky.“

„Samozřejmě, stal jste se rytířem,“ pronesla Rosamunda.

„Sloužil jsem v domácnosti Jaspera Tudora až do jeho smrti. Pážetem jsem byl do třinácti. Pak jsem se stal panošem svého pána,“ vysvětloval Owein Rosamundě.

„A kdy jste se stal rytířem?“ zeptala se ho. Poprvé o sobě mluvil otevřeně a podrobně. Naprosto ji to okouzlilo. Byl jako Hugh, a přesto jiný. A byl pohledný. Pamatovala si, že Hugh měl v bílých vlasech nažloutlý pramen, který jí prozradil, že zamlada byl světlovlasý. Owein Meredith měl tmavší blond vlasy, ale byly v nich i nazlátlé prameny, které se jí velice líbily.

„Jak jsem řekl vašim strýcům,“ odvětil, „byl jsem pasován na rytíře v patnácti. Stalo se to po bitvě u Stoke, kdy jsme porazili uchazeče Lamberta Simmela.“

„O co se ucházel a proč bylo nutné s ním bojovat?“ vyzvídala Rosamunda.

Owein se zasmál. „To se stalo, ještě než jsi přišla na svět, Rosamundo. Předešlý král, Edward IV., měl dva syny. Trůnu se po smrti krále Edwarda zmocnil jejich strýc. Anglie prý nepotřebuje dětského krále. Byli tu však

dva mladí chlapci. Zmizeli a nikdo už je nespatřil. Říkalo se, že je strýc, Richard III., zavraždil a ukryl jejich těla v londýnském Toweru.“

„A udělal to?“ zeptala se Rosamunda s rozšířenýma očima. Taková hrozná věc!

„Nevím,“ řekl Owein. „Nikdo to neví. Ale pak se do Anglie vrátil dědic jiného královského domu, Jindřich Tudor, aby bojoval s králem Richardem, svrhl ho a zaujal jeho místo na trůně. Oženil se s princeznou Alžbětou, starší sestrou těch dvou nešťastných princů a dědičkou královského domu Yorků. Jejich spojení ukončilo v Anglii stoletou válku, Rosamundo, ale pak se v roce 1487 přihlásil mladý muž, který o sobě tvrdil, že je synem vévody z Clarence, jenž měl na trůn větší nárok než náš král Jindřich. Jeho syn to samozřejmě nebyl. Skutečný Edward Plantagenet seděl ve vězení v Londýně. Aby to král dokázal, nechal ho vodit po ulicích. Stále však bylo třeba střetnout se s tímto Lambertem Simmelem u Stoke a porazit ho.“

„Bojoval jste dobře, když jste byl povýšen na rytíře, sire,“ řekla.

„To ano,“ připustil bez vychloubání Owein. „Dal bych za dům Tudorů život, protože mě přijali, vychovali a dali mi všechno, co v životě mám,“ prohlásil zaníceně.

„A co máte, pane rytíři?“ přemýšlela nahlas.

„Mám domov všude, kam jde král, ale důležitější je, že tato služba dala mému životu smysl,“ řekl jí.

„Rozumím,“ odvětila, „a přesto se mi to zdá tak málo na oplátku za vaši oddanost. Nemáte domov ani vlastní

pozemky. Co se s vámi stane jednoho dne, až budete na boj nebo na službu příliš starý? Co se stává s dobrými rytíři, jako jste vy, Oweine Meredithe?“

„Buď padnu v nějaké bitvě, nebo mi můj bratr na dožití poskytne nějaký domov, protože se to sluší. Tehdy mu přinesu čest získanou za léta služby domu Tudorů,“ odpověděl.

„Kdy jste naposledy viděl svého bratra nebo rodinu?“ otázala se.

„Nespatřil jsem je od chvíle, kdy jsem odešel ze svého rodiště ve Walesu,“ odvětil. „Ale když náš otec zemřel, bratr mi poslal zprávu. Nezapomněl na mě, Rosamundo.“

Ne, to nejspíš ne, přemýšlela. Bratrovi Oweina Mereditha nemohlo uškodit, když bude mít u dvora přítele, bez ohledu na to, že jeho sourozenec neměl majetek ani žádný skutečný vliv. Bude znát bohaté a vlivné muže a mohl by dokonce požádat krále o nějakou službu jeho rodině, kdyby taková potřeba nastala. Co se má stát, stane se, pomyslela si Rosamunda. Bylo to praktické.

Teď jí připadalo, že dny letí takovým způsobem, až ji to zneklidňovalo. Rosamunda si vážila každé chvíle, po kterou zůstávala na Friarsgate. Na odjezd se netěšila. Kdyby se s ní Hugh jen poradil, ale Owein Meredith měl pravdu, když řekl, že kdyby zůstala, její strýc by našel nějaký způsob, jak znovu získat ji i kontrolu nad jejím panstvím. Byla trochu vyděšená, ačkoliv by nikdy nedovolila, aby to někdo věděl. Tracez Votre Chemin. Vytvoří si vlastní cestu.

Maybel přemýšlela a dělala si starosti s tím, co vzít s sebou, a nacpala do malé truhly, co se do ní vešlo. Sir Owein naznačil Edmundu Boltonovi, že by bylo vhodné uložit u londýnského zlatníka určité množství zlata, ze kterého by Rosamunda mohla čerpat, protože rychle zjistí, že její šaty jsou příliš venkovské a bude třeba to dát do pořádku. On dovede Maybel k počestnému a spolehlivému obchodníkovi s látkami, ale na nákupy bude potřebovat peníze. A bude lepší, když s sebou nepovezou příliš mnoho hotovosti, aby je někdo neoloupil.

Pečlivě si naplánovali trasu a poslali napřed jezdce, aby po cestě zajistil nocleh v klášterech a klášterních ubytovnách. Cesta jim potrvá čtrnáct dní nebo i víc, podle počasí. Zatímco sir Owein byl zvyklý cestovat na dlouhé vzdálenosti, věděl, že jeho mladá svěřenkyně ne. Byl si vědom, že nikdy neopustila své pozemky, s výjimkou několika příležitostí, kdy jela spolu se svým manželem a strýcem koupit koně nebo dobytek.

Rosamunda několik posledních dní na Friarsgate strávila ježděním od jednoho pachtýře ke druhému, loučila se s nimi a připomínala jim, že po dobu její nepřítomnosti to tu bude řídit Edmund. On bude mluvit ve jménu Rosamundy Boltonové. Měli ho bez debat poslechnout. Někteří lidé jí nabídli malé dárky, které sami udělali: hřeben z jabloňového dřeva ozdobený řezbou dvou holubiček mezi jabloňovými květy, jehelníček vyrobený z kusu kůže a lemovaný plstí z friarsgateské červené vlny. Žena, která vyhrála při Lammasu modrou stuhu, ji vyšila kouskem zlaté niti, kterou si opatřila bůhví kde. Nyní ji vrátila své paní se slovy: „Je nádherná, má mladá paní, ale hodí se spíš pro

vás než pro starou ovčákovu ženu. Podívejte, udělala jsem na ní hvězdy, abyste vzpomínala na noční oblohu nad Friarsgate, až budete mezi mocnými. Vrátíte se nám, paní?“ Její stará tvář vyjadřovala úzkost a obavy.

„Tak rychle, jak mi to dovolí, Mary, přísahám!“ pronesla Rosamunda vroucně. „Neodjížděla bych tak brzy, ale bojím se, že by se mě můj strýc pokusil znovu dostat do svého opatrovnictví a získat mé pozemky. Zdá se, že tohle je jediný způsob, jak budu v bezpečí.“

Mary kývla. „Vypadá to, že panstvo má také svoje problémy, paní,“ podotkla.

Rosamunda se zasmála. „Ano,“ souhlasila. „Zdá se, že v životě není snadného nic.“

Několik dní před jejím odjezdem dorazil od svatého Cuthberta strýc Richard a přivedl s sebou mladého kněze, otce Matu. Rosamundě se mladík okamžitě zalíbil, stejně jako Edmundovi. Byl středně vysoký a trošku buclatý. Zpod hustého obočí hleděly modré oči. Měl téměř dětský obličej a růžové tváře. Vlasy kolem jeho tonzury byly sytě zrzavé a měl velice bledou pokožku.

Uklonil se jí a pronesl: „Jsem vděčný za živobytí, které jste mi nabídla, má paní.“

„To nestojí za řeč,“ prohlásila Rosamunda, „a stále budete mít něco na práci. Ale dostanete dobře najíst, střechou vám nepoteče a komínem vám nebude profukovat.“

„Budu sloužit mši každý den,“ slíbil jí, „a oslavovat svátek Všech svatých, ale nejprve musím řádně oddat lidi, kteří se nehlásí k žádné církvi, a pokřtít děti.“

„Ano,“ souhlasila Rosamunda. „Jsme všichni rádi, že jste tady.“

„A kdy se vrátíte, paní?“ ptal se mladý kněz.

„Až mi to dovolí,“ odvětila Rosamunda.

„Pojďte,“ řekl Edmund, když viděl, že jeho neteř zase začíná klesat na mysli, „doprovodíme dobrého otce do jeho domu, Rosamundo. Našel jsem jednu starou ženu, jmenuje se Nona, která tam bude poklízet. Jíst budete se mnou v hodovní síni, otče Mato. Uvítám vaši společnost.“

Vydal se směrem ke knězově domku u malého kostelíka.

Ráno prvního září bylo zamračené a větrné, očividně hrozilo, že před polednem začne pršet. Sir Owein přesto trval na tom, aby dodrželi plán. Věděl, že další den by to Rosamundě neulehčil, její obavy by mohly zvítězit navzdory tomu, jak se je snažila překonat. Otec Mata sloužil ranní mši ještě před východem slunce, kdyby slunce ovšem bylo vidět. V hodovní síni ležely u každého místa čerstvé chlebové misky, ještě teplé z pece a vydlabané na ovesnou kaši. Rosamunda nemohla jíst. Žaludek se jí úzkostlivě svíral.

„Nemůžete jet celý den bez jídla,“ řekl jí přísně králův muž. „Tohle bude nejlepší jídlo, jaké po mnoho dní dostanete, paní. Klášterní ubytovny se jen stěží vyznačují dobrým jídlem nebo pitím. Jestli se teď nenajíte, bude vám celý den špatně.“

Rosamunda si teplé jídlo svědomitě vložila do neochotných úst. Leželo jí v žaludku jako kámen. Maličko upila z poháru ředěné víno. Po ovesné kaši chutnalo trpce. Uždíbla si kousek sýra, ale připadal jí slaný a suchý. Nakonec neochotně vstala. „Měli bychom vyrazit,“ pronesla.

Domácí služebnictvo se seřadilo, aby jí dalo spánembohem. Rozloučila se s nimi se slzami v očích a ženy se rozplakaly. Prošla hlavními dveřmi. Venku na ni čekala její klisna. Náhle se Rosamunda obrátila.

„Zapomněla jsem se rozloučit se svými psy!“ Vběhla zpátky dovnitř.

Trpělivě čekali, až se vrátí, ale když se tak stalo, řekla:

„Zdalipak Pusskin ještě neporodila. Musím se před odjezdem podívat do stájí.“ A znovu se ztratila.

„Až se vrátí, posaď ji na koně, Edmunde,“ pravila podrážděně Maybel. „Už mě od toho zvířete bolí zadek, a to jsme ještě neudělali ani krok.“

Edmund a Owein se rozesmáli.

Rosamunda se znovu ukázala. „Zabalila jsi tu vyšívanou stužku, Maybel? Viděla jsem ji v ložnici na podlaze. Raději bych se tam měla vrátit a podívat se.“

Edmund Bolton chytil neteř za ruku a rychle ji vysadil do sedla. „Všechno je zabalené, Rosamundo,“ prohlásil přísně. Podal otěže neteřiny kobylky siru Oweinovi.

„Jeď, děvče a s Pánem Bohem. Všichni se budeme těšit na tvůj návrat, který přijde dřív, když teď pojedeš.“ Pak plácl jejího koně po zadku a díval se, jak vyrazil.

„Až se vrátím, nechci slyšet žádné drby,“ řekla Maybel manželovi. „Dávej na sebe pozor, staříku. Nos na hrudi ten flanelový pás, který jsem ti v zimě ušila, jinak určitě dostaneš zimnici.“

„A ty, ženo, neflirtuj u dvora se všemi těmi pohlednými pány. Pamatuj, že jsi má drahá manželka,“ odpověděl jí s vřelým úsměvem. „Jsi trochu panovačné děvče, ale budeš mi chybět.“

„Ehm!“ odfrkla si, pak otočila koně a rozjela se za sirem Oweinem a Rosamundou.

Rosamunda opustila své pozemky jen dvakrát v životě a nikdy nebyla z domova dále než pár mil. Manžel se strýcem Edmundem ji vzali na koňský a dobytčí trh. Jednou se jela podívat na trh s vlnou. Nikdy nestrávila noc jinde než na Friarsgate ve své posteli. Věděl Hugh, co dělá, když ji svěřil do opatrování cizímu člověku? Téměř si přála, aby její strýc Henry vyhrál a ona zůstala na Friarsgate. Téměř.

Jak její počáteční strach mizel, začala si Rosamunda jízdu užívat. Sir Owein si uvědomoval, že jeho svěřenkyně nikdy nestrávila celý den v sedle, proto ještě dopoledne zastavil, aby mohli slézt, protáhnout se a sníst jídlo, které jim připravila a na cestu zabalila kuchařka na Friarsgate. Rosamunda zjistila, že se jí vrátila chuť k jídlu, jedla pečeného kapouna a ještě teplou zaječí paštiku, chléb se sýrem a křehké hrušky z vlastních sadů. Pokračovali v jízdě a znovu zastavili až uprostřed odpoledne u malého ženského kláštera. Konečně je také dostihl déšť. V klášteře je přivítali, protože byli očekáváni, ale sira Oweina poslali do ubytovny pro

muže, zatímco Rosamunda a Maybel zůstaly s jeptiškami. Byli tu noc jedinými návštěvníky.

Ten večer také Rosamunda poznala pravdu ve slovech svého průvodce. Jejich jídlo sestávalo z husté kaše z kořenové zeleniny, kterou jim podali v malých miskách z černého chleba, a úzkého špalíku tvrdého sýra. Pivo bylo hořké a vypili ho jen málo. A nocleh nebyl o mnoho lepší. Dva kavalce, jejichž slaměné matrace byly slehlé častým používáním a poněkud zahmyzené. Ráno dostali ovesnou kaši, kterou jedli dřevěnými lžícemi z obyčejného hrnce, a jeden krajíc chleba, aby se o něj podělili. Sir Owein klášteru přispěl milodarem a poté odjeli.

Opevněné město Carlisle bylo prvním skutečným městem, jaké kdy Rosamunda spatřila. Když projížděli Rickardovou bránou, oči se jí rozšířily. Srdce jí bušilo rychleji, když se proplétali úzkými uličkami, na nichž stály domy jeden vedle druhého a nebylo u nich ani vidu po nějaké zahrádce. Projížděli ulicí High Street na jih k chrámu svatého Cuthberta, který byl spřízněný s klášterem Richarda Boltona a v jehož ubytovně pro hosty stráví noc.

„Mám dojem, že se mi města nelíbí,“ pronesla Rosamunda. „Proč tak páchnou, Oweine?“

„Pokud se pečlivě podíváte po ulicích, paní, uvidíte obsah nočníků, jak ve stružkách proudí do stok,“ vysvětloval jí.

„Moje kravíny páchnou lépe,“ odvětila.

„Ale jděte, paní,“ škádlil ji, „venkovské dívce, jako jste vy, by nějaký ten zápach neměl vadit.“

Rosamunda zavrtěla hlavou. „Městští lidé jsou rádi takhle obehnaní zdmi?“ divila se nahlas. „Mně se to tedy vůbec nelíbí.“

„Město má hradby, aby zabránily útočníkům vniknout dovnitř,“ řekl. „Byla by to slibná kořist a Skotové jsou stále poměrně blízko. Carlisle představuje úkryt pro mnoho venkovanů z okolí. A dá se odtud zorganizovat účinná obrana.“

K Rosamundině velké úlevě druhý den ráno Carlisle opustili a cestovali na jih přes roh Westmorlandu s jeho nehostinnými vřesovišti, kopci a jezery do Lancastershiru s lesy a oborami. Sir Owein jim pověděl, že jedou po cestě, kterou před tisícem let postavili lidé, jimž se říkalo Římané. Projeli přes Cheshire, rovinatý kraj ohraničený kopci, do Shropshire, kde nastalo nesporně podzimní počasí. Byla ráda, že má svůj modrý vlněný plášť s kapucí.

Rosamundě se líbily ovce s černou hlavou, které spatřila, jak se pasou na shropshirských pláních. Řekla vědoucně siru Oweinovi, že jejich vlna je ještě lepší než ta z Friarsgate. Doufala, což mu také sdělila, že případně koupí stádo, ačkoliv takové ovce se těžko sháněly, protože jejich majitelé se s nimi loučili jen neochotně. Přesto, kdyby dokázala sehnat chovného berana a pouhé dvě plodné ovce, byl by to dobrý začátek.

„Já vás vezu ke dvoru a vy přemýšlíte o chovu ovcí,“ smál se Owein.

„Vím, že mě Hugh chtěl ochránit a ukázat mi ze světa víc,“ odvětila Rosamunda, „ale v srdci jsem venkovská dívka. Doufám, že mi dovolí, abych se rychle vrátila

domů. Z toho, co jste mi pověděl, pochybuji, že bych byla nějak důležitá pro krále nebo užitečná jeho rodině. Až se s králem setkám, navrhnu mu, aby mě nechal odejít domů okamžitě. Kdybych se chtěla vdát nebo kdybych si někdy měla najít muže, který by mi vyhovoval, neudělala bych to bez jeho královského svolení.“

„Nevím, kdy se s králem setkáte,“ řekl jí Owein.

„Přinejmenším ne hned. Jste dost moudrá, abyste chápala, že mezi mocnými nemáte žádné skutečné místo, Rosamundo.“ Zkrásněla od té doby, co ji na jaře poprvé potkal? přemítal. Strávil na Friarsgate nějaký čas a chápal její touhu tam zůstat. Náhle si uvědomil, že i jemu by se líbilo tam setrvat. Nebylo snadné celý život sloužit.

„Bude se mi u dvora líbit?“ zeptala se ho Rosamunda. Díval se na ni tak pronikavě, až ji to znepokojovalo. Snažila se znovu získat jeho plnou pozornost.

Pohled nazelenalých očí se setkal s jejím. „To doufám, Rosamundo,“ řekl jí. „Nerad bych viděl, že jste nešťastná.“ Po setkání s Henrym Boltonem plně chápal, že Hugh Cabot před ním Rosamundu toužil ochránit. Nebyl si ale jistý, jestli odvést ji z domova bylo řešení.

Cesty ve Staffordshiru byly hrozné a špatně udržované, obzvláště z pohledu někoho, kdo je musel po cestě na jih použít. Opět začalo pršet a cesta, po které jeli, byla silně zaplavená. Nebylo dost brodů přes řeku. Jednou odpoledne jim trvalo téměř celou hodinu, než přejeli malý most, tak hustý na něm byl provoz. Dřevěné oblouky vrzaly a skřípaly pod naloženými vozíky, koňmi a malým stádem dobytka. Krajina byla hustě zarostlá prastarými lesy, ale louky, které tu občas zahlédli, byly hojně zatravněné. Někde však kraj hyzdily ošklivé jámy

povrchových dolů, v nichž se těžilo uhlí a železo. Byli na cestě už více než dva týdny, ale sir Owein měl radost, jakého dosáhli skvělého času vzhledem k tomu, že jeho dvě společnice nebyly na takové cestování zvyklé.

Warwickshire se svými pastvinami a loukami připadalo Rosamundě nádherné. Dozvěděli se, že se tu nachází osmnáct vzkvétajících a rušných měst, v nichž se konají trhy. Rosamunda si už na města zvykla, ale stále opakovala Maybel, která s ní bez váhání souhlasila, že by raději žila na venkově než ve městě. Pokračovali v cestě přes Northamptonshire, které se oproti jiným hrabstvím, jimiž projížděli, zdálo neobvykle odloučené a venkovské. Stáda dobytka a ovcí se pásla na loukách, jež byly i ke konci září stále zelené. Stejně jako v Buckinghamshire, což byl poslední úsek cesty dobytka a ovcí zWalesu do Londýna. Majitelé tu svá stáda na nějaký čas zadrželi a vykrmovali je, jak jí sir Owein řekl.

Dorazili do města St. Albans v Hertfordshiru, a protože sir Owein věděl, že bude mít Rosamunda brzy jen málo času na zábavu, vzal ji i s Maybel do velkého opatství, aby se podívaly na relikviář s ostatky svatého Albana. Byl prvním anglickým světcem a kdysi římským vojákem. Rosamunda nikdy nebyla v chrámu, který by se opatství podobal. Veliké kameny budovy sahaly nad jejich hlavami do závratné výše. Okna z barevného skla vrhala na kamennou podlahu různobarevné stíny. Rosamunda ani Maybel barevné sklo ještě nikdy neviděly.

„Jak by otec Mata žasl nad takovou nádherou,“ pravila Rosamunda. „Jednoho dne dám taková okna i do našeho kostelíka, i když samozřejmě ne tak velká.“

„Zaskví se ještě více, až je nebudou stínit jiné budovy a zasvitne jimi cumberlandské slunce,“ podotkl tiše Owein.

„Myslím, že mi vaše Friarsgate bude chybět.“

„Třeba dostanete za úkol doprovodit mě domů,“ pronesla nadějně Rosamunda. „Možná se na jaře vrátím.“

„Pak jste se tedy smířila s tím, že strávíte podzim a zimu u dvora,“ poznamenal.

„Vypadá to, že nemám na vybranou, nebo ano?“ odvětila zpola se smíchem. „Kdy se dostaneme do Londýna?“

„Nejdříve pojedeme do Richmondu,“ odpověděl jí.

„Mám dojem, že král tam bude na lovu, protože je to jeho oblíbené místo. A jestli tam není, budou vědět, kde právě pobývá. Další den na cestě, Rosamundo.“

Král v Richmondu opravdu byl. Když se parkem blížili k paláci, viděli, jak ve svěžím odpoledním větříku vlaje z věží jeho standarta a prapor s červeným drakem. Pod nimi protékala řeka Temže, která se třpytila ve sluneční záři.

„Zastavte! Prosím, zastavte!“ naléhavě žádala Rosamunda svého průvodce. Zadržela koně a oči se jí rozšířily. Konečně po chvíli pronesla: „Je to tak ohromné, tak rozlehlé. Nemohu tady žít. Jak se tam vyznám?“ Poznal, že Rosamunda nemá daleko k slzám.

Owein sesedl a zdvihl ji z klisny. „Půjdeme společně,“ řekl. „Maybel, pojďte také.“ Zvedl starší ženu ze hřbetu zvířete a jemně ji postavil na zem.

Maybel si natřásla sukně a promnula si zadnici. „Ach, sire, to je mnohem lepší,“ prohlásila.

Její společníci se rozesmáli, pak vzal Owein Rosamundu za ruku, šli společně kupředu, vedli své koně a Maybel je následovala.

„Cestovali jsme téměř měsíc,“ začal. „Uvědomuji si, že jste se nikdy neocitla daleko od milovaného Friarsgate, a proto pro vás bylo všechno, co jste viděla, naprosto nové a možná i trochu hrozivé. Města, chrámy opatství a teď palác. Je velký, ale brzy se v něm lehce vyznáte.“

„To jsou všechny královské domy takhle velké?“ zeptala se ho Rosamunda.

„Některé jsou větší, jiné menší,“ řekl jí. „Richmond je postaven na ruinách paláce zvaného Sheen. Vyhořel do základů před třemi roky v noci svatého Tomáše. Král a jeho rodina tu na Vánoce sídlili, ale všichni plamenům unikli. Panovník však tohle místo natolik miloval, že tu vybudoval krásný nový palác. Jsou v něm všechny nejmodernější vymoženosti, a upřímně, je to jedno z nejhezčích královských sídel, i když já mám slabost i pro Greenwich a Windsor. Tady budete mít skutečně svou vlastní postel, Rosamundo. Když přijede královna do Richmondu, je tu místo pro všechny její dámy. Jakmile pojede sem, nikdy vás neopomene, což se jinak často stává, když se královská domácnost stěhuje z jednoho sídla do druhého.“

„Ale co tady budu dělat? Lenošení mě netěší,“ odvětila Rosamunda. Úzkostlivě si palác měřila očima. Ach, Hughu! pomyslela si, proč jsi mi to udělal? Nemohla bych zůstat doma, a přesto být před strýcem Henrym v bezpečí?

„Budete plnit všechny úkoly, které vám královna zadá, Rosamundo. A královna má mnoho potřeb. Proto má tolik dam.“

Šli dál, Rosamunda ztichla a prohlížela si velký shluk budov před sebou. Průčelí paláce směřovalo na jih k řece. Oni se k němu blížili přes trávníky ze severu. Richmond se rozkládal na východě až k Friar’s Lane, za nímž vyčníval klášter, který král před dvěma lety založil. Palác byl postaven z pálených cihel, v každém rohu stála věž a další věže se tyčily v různých směrech kolem něj a ve středu budov. Brány byly z jasanu, pobité železnými hřeby a každou noc se zavíraly těžkými železnými závorami. Owein řekl Rosamundě, že brána na levé straně vede na nádvoří Wine Cellar, kde jsou tenisové kurty, za nimiž se rozprostírá královská zahrada. Ta je obehnána dvanáct stop vysokou cihlovou zdí a rostou tam ovocné stromy, růže a další kvetoucí rostliny. Je tam i zvěřinec tvořený kamennými sochami lvů, draků a podobně. Za zahradou se rozkládal dosti velký sad, jehož součástí byl i holubník a kolonáda, která vedla do soukromých ubytoven.

Hlavní brána směrem na Richmond, která byla vpravo, vedla na Velké nádvoří. Znovu nasedli na koně a vjeli na toto nádvoří. Nad bránou spatřili velkou kamennou desku s vytesaným královským erbem, který držel červený drak Tudorů a chrt královniny rodiny Yorků. Sesedli a obě ženy následovaly sira Oweina přes dlážděné nádvoří. Jako kouzlem se objevil livrejovaný sluha, který nyní rychle kráčel za nimi a nesl jim zavazadla.

„Budovy kolem tohoto nádvoří slouží královým pánům a jako šatníky,“ řekl Owein a provedl je bránou

s věžičkami na další nádvoří. „Tohle je Prostřední nádvoří,“ vysvětloval.

Obě ženy jen překvapeně hleděly. Uprostřed nádvoří stála velká fontána, kolem dokola zdobená vytesanými lvy, draky, gryfy a dalšími magickými zvířaty. Kolem fontány, v níž proudila křišťálově čistá voda, rostly rudé a bílé růže. Jejich keře na svých krytých místech stále hojně kvetly.

„To je budova lorda Chamberlaina,“ Owein ukázal doleva, „a také princovy pokoje. Za nimi je královská kaple. A tady napravo jsou královniny komnaty,“ řekl jim a ukázal na dvoupatrovou cihlovou budovu.

Rosamunda a Maybel následovaly sira Oweina dovnitř. Okamžitě k nim přistoupil sluha v královniných barvách.

„Tohle je lady Rosamunda Boltonová z Friarsgate v Cumbrii. Stala se královou svěřenkyní,“ prohlásil rytíř.

„Dostal jsem pokyny, abych ji z domova přivedl do královnina domu. Jsem sir Owein Meredith, v královských službách.“

„Pojďte se mnou,“ vybídl je sluha a vyrazil, aniž by se ohlédl.

Následovali ho po schodech nahoru a chodbou, na jejímž konci jim otevřel dveře. Komnata byla plná žen různého stáří. Ve velkém čalouněném křesle seděla dáma s milou tváří, nohy jí spočívaly na sametové podnožce. Když spatřila své návštěvníky, pokynem je přivolala blíž.

„Sir Owein, že?“ pravila vlídným hlasem.

Králův muž poklekl a políbil královně ruku. „Je od vás laskavé, že si mě pamatujete, Vaše Výsosti.“ Pak po jejím kývnutí vstal a stanul před Alžbětou z Yorku.

„A kdo je tohle hezké dítě, které přišlo s vámi?“ otázala se královna. Její modré oči hleděly zvědavě.

„To je lady Rosamunda Boltonová, vdova po siru Hughu Cabotovi a dědička Friarsgate v Cumbrii. Její zesnulý manžel ji svěřil do královské péče, možná si vzpomínáte. Před několika měsíci mě král poslal, abych ji přivedl, a řekl mi, že na ni dohlédnete. Právě jsme dorazili, Vaše Výsosti.“

„Děkuji vám, sire Oweine,“ řekla královna. „Můžete sdělit mému manželovi, že jste se vrátil a řádně splnil svou povinnost. Zjištění, že jste zpět, ho potěší. S nikým si nezahraje šachy tak jako s vámi.“ Usmála se a její tvář okamžitě zkrásněla. Znovu k rytíři vztáhla ruku.

Políbil ji a tím byl propuštěn. Krátce se obrátil na Rosamundu.„Nyní vás opustím, paní. Snad se opět setkáme.“ Uklonil se jí a s přátelským mrknutím na Maybel odkráčel.

Neodcházejte! chtělo se Rosamundě nahlas zakřičet. Stály tam s Maybel zdánlivě osamělé mezi královnou a ostatními ženami v komnatě. Pak královna náhle upřela pohled na dívku a promluvila: „Předpokládám, že to byla dlouhá cesta.“

„To ano, madam,“ odvětila Rosamunda a udělala pukrle.

„A předpokládám, že jsi tímhle vším vyděšená,“ poznamenala královna svým jemným hlasem.

„Ano, madam.“ Rosamunda cítila, že nemá daleko k slzám.

„Pamatuji si, jak jsem byla vylekaná, když mě poprvé poslali pryč z domova,“ podotkla královna. „Přesto se mezi námi zakrátko budeš cítit jako doma, mé dítě. Alespoň mluvíš naším jazykem. Vdova po mém zesnulém synovi není právě zběhlá v naší řeči ani v žádné jiné, kromě té své. Je to španělská princezna, ta dívka na druhé straně komnaty obklopená těmi černými vránami, které si s sebou přivedla ze Španělska. Ale je to hodné děvče. Co teď s tebou uděláme, Rosamundo Boltonová z Friarsgate?“

„Nevím, Vaše Výsosti,“ odvětila Rosamunda třesoucím se hlasem.

„Nejdříve mi musíš povědět, proč tě tvůj manžel svěřil do naší péče,“ jemně naléhala královna na dívku stojící před ní. „A kdo je tvá společnice?“

„To je Maybel, Vaše Výsosti. Je to má chůva a vychovala mě. Opustila manžela, aby mě doprovodila,“ vysvětlovala Rosamunda. „A až po Hughově smrti, Bůh buď milostiv jeho dobré duši, jsem se dozvěděla, že mě svěřil do vaší péče. Udělal to, aby zabránil strýci Henrymu oženit se mnou svého pětiletého syna a ukrást mi Friarsgate. Strýc Henry chtěl Friarsgate už od chvíle, co zemřeli mí rodiče a bratr, to mi byly tři roky. Oženil se mnou svého nejstaršího syna, ale John onemocněl a zemřel. Pak zařídil mou svatbu s Hughem Cabotem, protože jsem byla ještě dítě a on starý muž. Myslel si, že si mě tak bezpečně udrží pro svého dalšího syna, který se tehdy ještě ani nenarodil. Ale Hugh byl dobrý muž. Viděl, o co mému strýci jde. Jako můj manžel měl právo

před smrtí rozhodnout o mé budoucnosti. Poslal mě ke králi, aby mě ochránil,“ dokončila Rosamunda spěšně.

Královna se zlehka zasmála. „Ale ty si přeješ, aby to neudělal, že, mé dítě? Přesto tě před takovým mužem skutečně ochráníme, jak si tvůj dobrý manžel přál. Případně ti najdeme dalšího dobrého muže, který tě bude hoden, Rosamundo Boltonová. Co s tebou ale teď mám dělat?“

„Nevím, Vaše Výsosti,“ řekla Rosamunda nešťastně.

„Jsi příliš velká, abys šla do dětského pokoje s Marií. Zdá se mi, že jsi tak ve stejném věku jako má dcera Markéta. Kolik ti je let, Rosamundo Boltonová?“ otázala se královna.

„Třicátého dubna mi bylo třináct, madam,“ zaznělo v odpověď.

„Jsi o šest měsíců starší než má dcera Markéta. To je skotská královna, před několika měsíci se zasnoubila s králem Jakubem. Mohu tě nakrátko dát k ní. Vezme si svého krále příští léto. Pak snad ty války mezi námi a Skoty skončí,“ uvažovala královna. „Ano, dám tě k Markétě a Kateřině, vdově po mém synovi. Máš na to věk. Budeš prozatím jejich společnicí. Princezno Kateřino.“ Královna pokynula dívce na druhé straně místnosti.

Princezna se zvedla ze svého sedátka a spěchala ke své tchyni. Udělala hluboké pukrle. „Sí, madam?“

„Kateřino, tohle je lady Rosamunda. Bude dělat společnici tobě a královně Markétě. Rozumíš?“

„Sí, madam. Rozumím,“ odpověděla sedmnáctiletá Kateřina Aragonská.

„Vezmi ji za Markétou a vysvětli jí má přání,“ řekla královna.

„Sí, madam,“ ozvala se v odpověď Kateřina.

„To slovo je ano, Kateřino,“ pronesla unaveně královna.

„Musíš mluvit anglicky, mé dítě. Máš být jednoho dne královnou Anglie.“

„Myslela jsem, že její manžel –“ Rosamundu zastavil sklíčený výraz na královnině tváři.

„Doufáme,“ řekla konečně královna, „že si Kateřina vezme našeho druhého syna a nového dědice, prince Jindřicha.“

Služebná vložila královně do ruky pohár vína a prohlásila: „Běžte, děvčata. Královna je unavena novým životem, který brzy porodí. Potřebuje odpočívat.“

„Ano,“ řekla Alžběta z Yorku. „Jsi propuštěna, Rosamundo Boltonová. Vítám tě do své domácnosti a doufám, že s námi budeš šťastná.“ Pak zavřela oči.

„Pojď!“ Ucítila zatahání za sukni.

Rosamunda se otočila a následovala španělskou princeznu, která ji vyvedla z královniny komnaty. Náhle je obklopily čtyři dámy v černém, které brebentily na princeznu ve svém jazyce.

„Vaše řeč je pro mě obtížná,“ pronesla pomalu starší dívka, „ale mluvím lépe, než si myslí. Člověk se víc dozví, když předstírá neznalost, ale ty to neřekneš, Rosamundo Boltonová, viď?“

Rosamunda se zahihňala a odvětila: „Ne, Vaše Výsosti, nepovím to na vás. Kdo jsou ty dámy?“

„Moje dueni,“ odpověděla. „Všechny jsou z dobrých rodin, ale působí jako mé služky, společnice a svědomí, obzvláště doňa Elvíra. Nesnaží se mluvit anglicky a někdy umí být velice únavná. Je tvá chůva také taková?“

Rosamunda kývla. „Někdy,“ odpověděla, „ale bez Maybel bych byla skutečně ztracená. Kam jdeme?“

„Do komnat mé švagrové. Když Arthur zemřel a přivedli mě zpět ke dvoru, dali mě k ní. Nevím, co se stane, až ji v létě pošlou, aby se provdala za skotského krále, ale pochybuji, že my dvě pak budeme mít tak dobré ubytování. Necháme tuhle mladou královnu, ať rozhodne, kde máš spát, když nás přidělili do jejích pokojů.“ Kateřina Aragonská se zastavila před dvoukřídlými dveřmi, otevřela je a vešla dovnitř.

Rosamunda ji následovala a ocitla se v nádherné komnatě, která měla stěny obložené světlým dřevem. Kolem oken visely těžké sametové závěsy tmavomodré barvy. Po stranách krbu stáli andílci z růžového mramoru. Uvnitř hořel oheň, který šířil vůni jabloňového dřeva.

„Markéto,“ zavolala Kateřina, „přivedla jsem nám novou společnici.“

Otevřely se dveře vedoucí do další komnaty a vstoupila krásná dívka vznešeného vzhledu s nádhernými zlatorudými vlasy a hlubokýma safírovýma očima, které na ně zvědavě hleděly. „Už tak tu máme dost plno,“ pronesla mrzutě.

„To je lady Rosamunda, je to svěřenkyně tvého královského otce. Posílá ji tvá matka.“

„Tvoje šaty jsou celé zaprášené a dost staromódní,“ pravila Markéta Anglická, když pomalu obcházela Rosamundu. „S tím však, předpokládám, dokážeme něco udělat. Co myslíš, Katko? Její přeměna v elegantní dámu nás zabaví, když všichni jedou na lov.“

„Jste hulvát!“ vybuchla rozzlobeně Rosamunda.

„Cestovala jsem skoro měsíc, abych se sem dostala. A v Cumbrii mezi ovcemi nepotřebujeme žádnou módu. Oblékáme se kvůli teplu a cudnosti. Přála bych si, abych teď byla kdekoliv, jen ne tady!“

Markéta se rozesmála. „Ach, díky bohu nejsi jako naše Katka. Někdy mě svou dobrotou nudí k smrti. Ty mě nudit nebudeš. Pocházíš ze severu? Znáš nějaké Skoty? V létě mě zasnoubili s Jakubem Stuartem a teď jsem jejich královna. Příští léto si ho mám vzít. Je velice starý, ale říkají, že je neúnavný milenec. Doufám, že je to pravda. Budeš spát se mnou, lady Rosamundo z Cumbrie. Teď poděkuj a my tě dostaneme z těch zaprášených starých šatů tak rychle, jak jen to půjde. Nemůžeme s tebou jít na večeři, když vypadáš takhle.“

Kapitola pátá

Poprvé v životě měla Rosamunda přítelkyně svého věku. Ačkoliv Kateřina Aragonská byla o téměř čtyři roky starší než ona, Markéta Anglická byla jen o půl roku mladší. Kateřina byla nesmělá a zdrženlivá. Markéta domýšlivá, smělá a přímočará. Ještě samozřejmě nebyla korunovaná, ale zasnoubení z ní dělalo královnu a ona jednala každým coulem královsky. Přesto se dívce z Cumbrie dařilo s oběma princeznami vycházet a jednat s nimi se směsí bázně a úcty. Princezny na oplátku braly svou novou společnici jako jednu z nich, vzdělávaly ji a provázely ji složitostmi života u dvora.

Markéta Tudorovna, které její blízcí říkali Meg, byla navzdory své pýše a náladové povaze zvláštní. Byla mnohem vzdělanější než Rosamunda. Ta však naproti tomu měla větší znalosti světa obyčejných lidí a chovala se praktičtěji. Navzájem se doplňovaly. Královnu to příjemně překvapilo, protože princezna, její druhé dítě, vždy jednala svéhlavě a měla sklony k vyhledávání potíží. Zdálo se, že v Rosamundině společnosti se usadila. Její vzpurný duch se zklidňoval.

„Matka si myslí, že jsi anděl,“ prohlásila Meg a rozesmála se. Seděla s Rosamundou v zahradě, od jejího příjezdu uplynul měsíc. „Říká, že máš na mé chování dobrý vliv.“

„Děláš, co se ti zachce, Meg, to není žádné tajemství,“ odvětila Rosamunda s lehkým úsměvem, „ale jestli ti někdo doporučoval, aby ses řídila mým chováním, pak jsem poctěna.“

„Nejsi puritán jako Katka,“ ozvala se princezna.

„Zjistila jsem, že to z ní udělala výchova. Zdá se, že Španělé jsou na své dcery hrozně přísní. Proto je taková, stejně jako já jsem taková díky svému zesnulému manželovi.“

„Jaký byl? Byl to dobrý milenec?“ vyzvídala zvědavě Meg.

„Vdávala jsem se za něj v šesti letech, a když zemřel, byla jsem ještě příliš mladá, než abychom se fyzicky stýkali,“ vysvětlovala zardělá Rosamunda. „Hugh mi byl spíš otcem než manželem.“

„Má babička porodila otce, když jí bylo tolik, co teď nám,“ podotkla Meg. „Ještě ji neznáš, ale setkáš se s ní. Říkají jí Ctihodná Markéta. Jsem samozřejmě pojmenovaná po ní. Nevím, jestli ji mám ráda. Někdy mě děsí. Ačkoli se zdá, že mě miluje. Je velice moudrá a mocná. Je nejmocnější osobou v království hned po mém otci.“

„Kde žije?“ ptala se Rosamunda.

„Má dům v Londýně, kterému se říká Cold Harbour, a také několik dalších, roztroušených po venkově. Tady v Richmondu má své komnaty, ale přijede až na Vánoce. Brzy pojedeme do Windsoru, ale na Vánoce se do Richmondu vrátíme. Když jsem byla malá, stál tu Sheen, staré sídlo, ale jednou v zimě vyhořelo. Náš otec na jeho místě postavil Richmond. Pak nejspíš přezimujeme v Londýně, protože matčino dítě se má narodit v únoru,“ informovala Meg svou společnici.

„Proč nezůstáváte v jednom paláci?“ zeptala se Rosamunda. „Vypadá to, že stěhování z místa na místo přináší víc potíží než užitku.“

Markéta kývla. „Ne že bych s tebou nesouhlasila, ale je to náš způsob, jak se ukázat lidem. A také když někde pobýváme, musí nás okolí zásobovat. Nemůžeme čekat, že by to jedna oblast dělala celý rok. Tak se stěhujeme z místa na místo. Počkej, až uvidíš Windsor,“ řekla a zahihňala se.

„Chudák Maybel,“ odvětila Rosamunda s úsměvem.

„Sotva se vzpamatovala z našeho putování z Cumbrie. A teď se máme zase stěhovat? Vím, že je mi věrná, jinak by se rovnou vydala domů k manželovi.“ Pak Rosamunda vzdychla. „Myslíš, že mi najdou manžela dřív, než budeš muset jet v létě na sever do Skotska?“

„Dají tě jako malou odměnu někomu, koho bude chtít král poctít,“ řekla Meg upřímně. „Tak už to s královskými princeznami a majetnými dívkami chodí. Jsme bonbonky, kořist k rozdělení. Věděla jsem to od chvíle, kdy jsem dospěla natolik, abych chápala, kdo jsem. Teď jde o to, kdo jsi ty. Nejsi z velké rodiny, Rosamundo, to je pravda, ale vlastníš rozlehlé pozemky, a jak jsem slyšela, jsou úrodné. Máš velká stáda ovcí, dobytka a koní. To je dostatečné bohatství, aby se tvůj nepříliš významný rodokmen dal přehlédnout. Můj otec je chytrý muž a provdá tě spíš dříve než později. Tvůj manžel bude muž, kterému věří, a někdo, kdo bude u hranice se Skotskem nadále užitečný jemu i koruně, tím si můžeš být jistá.“

„To zní tak chladně,“ poznamenala Rosamunda.

„Není to o nic vypočítavější, než když se tvůj strýc snaží ovládnout tebe a tvé pozemky prostřednictvím sňatku s malým chlapcem,“ odpověděla Meg. Pak

dodala: „Už jsi někdy dostala polibek? Já ne. Jestli ty ano, pověz mi, jaké to je.“

„Myslíš vášnivý polibek jako od milence?“ otázala se Rosamunda. „Ne, nedostala.“

„Chceš říct, že se tě sir Owein nepokusil svést?“ pochybovala princezna. „Je velice hezký. To sis nevšimla? Ale samozřejmě že všimla! Páni, červenáš se!“

„Nikdy mě nepolíbil,“ řekla Rosamunda, „ale ano, připadá mi velmi pohledný a on řekl, že jsem hezká.“

„Říká se, že ho mají rády všechny dámy. Kdyby nebyl tak chudý, byl by pro kteroukoliv ženu skvělým manželem,“ sdělila jí Meg.

„Proč je u dam oblíbený?“ divila se Rosamunda.

„Je velice milý a galantní,“ řekla Meg. „Umí se zasmát dobrému vtipu. Je velice věrný a získal přízeň naší rodiny. Ale stejně jako muž chce majetnou ženu, tak i moudrá žena touží po majetném muži. Chudák sir Owein. Pravděpodobně se nikdy neožení.“

Opustili Richmond a zamířili nejdříve do Londýna, kde král s oblibou slavil předvečer svátku Všech svatých, svátek samotný a Dušičky. Na člunech přepluli řeku do Westminsterského paláce v městské části Londýna. První jel králův člun. On i královna měli všechny královské insignie včetně korun a vystavovali se na odiv davům, které lemovaly oba břehy a provolávaly jim slávu. Princ Jindřich jel jako jejich nynější dědic s nimi. I jemu lidé provolávali slávu, protože byl pohledný, jejich obdiv ho

očividně těšil. Rosamunda se s mladým Jindřichem Tudorem, o dva roky mladším než ona, ještě nesetkala.

Diváci uznale kývali, protože na královně bylo její těhotenství už zřetelně vidět. S úlevou si mezi sebou povídali o statném vzhledu nového dědice. Druhý, neméně krásný člun, který vezl Ctihodnou Markétu, následoval královskou loď. Nádherně oděná nejstarší žena rodu královsky kynula rukou na pozdrav.

Po smrti prince Arthura se povídalo, že je princezna Kateřina těhotná. Ta zvěst se však rychle ukázala jako falešná. Teď jela s Markétou a jejich společnicemi na třetím člunu. Rosamunda seděla s nimi. V úžasu hleděla na město kolem. Nervózně si hrála prsty se svou novou černou hedvábnou sukní a přemýšlela o tom, že její černý živůtek s černými proužky a zlatou obrubou je na venkovskou dívku možná až příliš elegantní. Když však Markéta Tudorovna pomáhala Rosamundě do oděvu, který své nové přítelkyni právě věnovala, ujišťovala ji, že to není pravda.

„Jestli máš být mou společnicí, musíš podle toho vypadat,“ řekla. „Já jsem z toho živůtku a sukně vyrostla, ale tobě padnou skvěle, Rosamundo. Doufejme, že o Vánocích skončí ten smutek za mého bratra a budeme moci znovu nosit barvy. Myslím, že tolik černé dělá naši pokožku nažloutlou.“

„Je to třeštidlo, ale má laskavé srdce,“ řekla Maybel své paní. „Představte si to, mé dítě se přátelí s princeznou!“

Chudák Kateřina se svou snědou pletí vypadá v černých smutečních šatech ještě nažloutlejší než obvykle, pomyslela si Rosamunda, jak jejich člun klouzal po

říčních vodách. Naklonila se a zamumlala směrem ke Kateřině: „Myslím, že v té černé vypadám jako vrána, i když tím nechci projevit nějakou neúctu vůči tvému zesnulému manželovi.“

Aragonská princezna mírně kývla a tiše řekla svou formální angličtinou s přízvukem: „Černá není barva pro mladé.“ Meg však ve svých černých sametových šatech se zlatým vyšíváním a obrubou vypadala skvěle. Vůbec nevypadala nepřitažlivě, protože měla mléčně bílou pleť jako Rosamunda a růžová líčka. Vesele přihlížejícím mávala a oni jí za to provolávali slávu. Věděli, že se brzy oficiálně provdá za skotského krále, což přinese mír mezi Anglií a Skotskem, jak doufali. Čluny začaly mířit ke břehu.

Rosamunda se stěží dokázala ovládnout. „Myslela jsem, že Richmond je veliký,“ zamumlala, ale Meg ji slyšela a rozesmála se.

„Westminster není tak špatný,“ pravila. „Bydlíme v jižním křídle. Většinu zbývající části tvoří samotné opatství a budovy parlamentu. Když přijedeme do Londýna, dává matka přednost Baynardskému hradu. Je hezčí. Z pobytu ve městě má člověk takový svíravý pocit. Počkej, až uvidíš Windsor.“

„Kdo jsou všichni ti lidé, kteří se shromáždili u přístavního mola?“ otázala se nervózně Rosamunda.

„Ach, patrně městský primátor, jeho konšelé a různí členové dvora,“ odvětila Meg lhostejně. „Dnes poznáš mou babičku. Nikdo není jako ona, Rosamundo, ale nenech si od ní nahnat strach. Očekává dobré způsoby a úctu, ale ne patolízalství. To nesnáší. Každý se jí

podřizuje, dokonce i samotný král,“ pronesla obdivně princezna. „Doufám, že jednoho dne dokážu být jako ona.“

Vystoupili ze člunu. Král, královna, Ctihodná Markéta a princ Jindřich šli před nimi. Rosamunda svědomitě následovala své společnice, téměř ztracena v jejich doprovodu. V menší rodinné síni král objal svou matku, majestátní dámu s uhlazeným vystupováním a pronikavýma tmavýma očima. Byla oblečená celá v černém, vlasy měla zakryté čelenkou s bílým závojem.

„Jsi bledá, Alžběto,“ přivítala svou snachu a políbila ji na obě tváře. „Dohlížejí tvé dámy na to, aby sis brala ten lék, který jsem ti doporučila? Mladý Jindřich je statný, ale jeden nikdy neví. Další zdravý princ by se nám jistě hodil.“

„Dělám, co mohu, madam,“ odvětila s úsměvem královna. „Proč je za pohlaví dítěte vždy zodpovědná matka? Jste zkušená, madam. Můžete mi to povědět?“

Králova matka se zasmála. „Má drahá Alžběto, poznala jste někdy muže, který by přijal zodpovědnost za něco tak důležitého? Kdybyste naléhala, měla bych říci, že je to Boží vůle. Přesto se stále musíte modlit za krásného prince, má milá.“

„Já nejsem dost princ, madam?“

Pohledy všech se obrátily k mladému chlapci, který tam stál rozkročený s rukama v bok. Měl rudozlaté vlasy a jasné modré oči.

„A co budeme dělat, Jindřichu, jestli spadneš z koně a zlomíš si vaz?“ otázala se ho babička. „Princové musí vždy být alespoň dva, pro případ nehody.“

„Mně se žádná nehoda nestane,“ odpověděl mladý Jindřich Tudor, „a jednoho dne budu králem.“

„Co si myslíš, synu, o tomhle kohoutkovi, kterého jsi zplodil?“ zasmála se králova matka. „Mám dojem, že je jako já, ačkoliv vypadá jako York.“

„Vůbec není jako ty,“ odvětil král, „ale souhlasil bych s tebou, že vypadá jako York, viď, Běto?“

„Ano, připomíná mi mého otce, ale vidím v něm i vás, můj pane,“ odpověděla klidně královna.

Ctihodná Markéta vrhla na svou snachu rychlý pohled. Běta se uměla dobře přetvařovat a věděla, jak zvládnout svého manžela. Jindřich Tudor v ní však měl oddanou manželku. Za to byla její tchyně vděčná. „Kde je má jmenovkyně?“ dotazovala se.

„Tady, madam,“ ozvala se mladá Markéta Tudorovna, postoupila kupředu a udělala před svou babičkou pukrle.

„Vypadáš dobře,“ podotkla Markéta Beaufortová.

„Ráda tě vidím. A Katka, naše španělská Katko, pojď a dovol mi, ať se na tebe také podívám. Ach, všechny v těch smutečních šatech vypadáte jako malé černé vrány. Mladí by neměli nosit černé šaty. Obávám se však, že se s tím nedá nic dělat.“ Pronikavým pohledem přejela skupinu mladých žen s Markétou a Kateřinou. „A kdo je to hezké děvče?“ otázala se a ukázala štíhlým prstem na Rosamundu. „Nepoznávám ji.“

„To je tatínkova nová svěřenkyně,“ odpověděla babičce Markéta.

„Jak se jmenuješ, dítě?“ zeptala se hraběnka z Richmondu a upírala pozorný pohled na objekt svého zájmu.

„Jsem Rosamunda Boltonová z Friarsgate, madam,“ odvětila Rosamunda a udělala hezké pukrle. Jak královsky ta stará dáma působí, pomyslela si. Byla královštější než královna!

„Pocházíte ze severu, soudě podle přízvuku,“ ozvala se odpověď.

„A jejda,“ vyhrkla Rosamunda a zrudla. Skutečně se snažila mluvit náležitě.

„Máme tu několik lidí ze severu, dítě,“ odvětila Ctihodná Markéta. „To není žádná hanba. Znáš Nevilly?“

„Ne, madam. Dokud mě nepřivedli ke dvoru, nebyla jsem z domova dále než pár mil,“ odpověděla zdvořile Rosamunda.

„Aha,“ chápavě zamumlala hraběnka. „A kdo tě svěřil do péče mému synovi, Rosamundo Boltonová? Tvoji rodiče?“

„Ne, madam, udělal to můj zesnulý manžel. Rodiče mi zemřeli, když mi byly pouhé tři roky. Mým manželem byl sir Hugh Cabot, Bůh buď milostiv jeho dobré duši,“ odvětila Rosamunda a pokřižovala se.

„Jistě! Určitě!“ prohlásila Ctihodná Markéta a také se pokřižovala. „Jindřichu! Sir Hugh Cabot kdysi zachránil

tvému otci život. Věděl jsi to? O jeho mladou vdovu se musíme obzvláště dobře postarat.“

„Ano, matko,“ řekl uctivě král. „I když jsem věděl, že tato dívka byla svěřena do naší péče, dosud jsem ji nespatřil. Pobývala s královnou a princeznami.“

„Kdo tě přivedl ke dvoru, dítě?“ vyzvídala Ctihodná Markéta na Rosamundě.

„Sir Owein Meredith,“ odvětila Rosamunda.

„Ach, příjemný muž,“ zamumlala hraběnka z Richmondu a její rty zvlnil lehký úsměv. Pak dodala:

„Živůtek mé vnučky na tobě vypadá dobře, dítě.“ Její bystré oči poznaly oděv, který před několika měsíci své vnučce věnovala.

„Vyrostla jsem z něj,“ odpověděla rychle Meg. „Mám už do něj příliš plná ňadra, ale Rosamunda je ještě poměrně plochá.“

Rosamunda zrudla zlostí. Měla ňadra! Byla jen menší než Markétiny bujné tvary. Dost ji to zlobilo, obzvláště když princezna byla o několik měsíců mladší než ona.

„Ten živůtek ti padne,“ poznamenala hraběnka z Richmondu laskavým tónem. Pak se obrátila k vnučce.

„Skotská královna má dobré srdce, ale nerozvážný jazyk. Žádná žena nemá ráda, když někdo srovnává její rysy, ať už nepříznivě nebo jinak, a zejména když to dělá jiná žena, Markéto. Doufám, že si na to vzpomeneš, až se dostaneš do své země. Slyšela jsem, že skotské ženy jsou neobyčejně hrdé.“

„Vaše slova si skutečně zapamatuji, madam,“ odvětila Meg a jen lehce se začervenala, ačkoliv své babičce hleděla přímo do očí.

„Je načase tě zbavit části smutečního oděvu,“ rozhodla Ctihodná Markéta. A druhého dne ráno, když se s Rosamundou probudily, našla Meg na posteli dva hnědooranžové rukávy. „Tillie!“ zavolala na služebnou, která jí pomáhala s oblékáním. „Připevni je k mému živůtku. Vezmu si je na mši. Určitě jsou od babičky!“

„Ano, Vaše Výsosti,“ odvětila služebná, „a nechala tu také dva hezké bílé pro lady Rosamundu. Mám je dát Maybel?“

„Ano!“ padlo okamžitě rozhodnutí. Pak se Meg obrátila k Rosamundě: „Když babička říká, že končíme se smutněním za Arthura, pak to uděláme! Matka s Kateřinou samozřejmě ne, ale já jsem ráda, že s tou černou skoncujeme.“

„Stále je všechno černé,“ připomněla jí Rosamunda skutečnost. „Naše živůtky, sukně i čelenky.“

„Jenže ty rukávy nás odliší od ostatních,“ pronesla rošťácky Meg. „Pánové si budou všímat nás a ostatních ne.“

„Ale vždyť už jsi ve skutečnosti vlastně vdaná,“ odvětila zmateně Rosamunda.

„Nejsem však oficiálně vdaná,“ odpověděla Meg.

„Kromě toho, skotský král si vydržoval milenku, Maggii Drummondovou, která byla jeho srdci dosti drahá, jak jsem slyšela. Nedávno ji někdo otrávil i s jejími dvěma sestrami. Všechny zemřely. Říká se, že král

Jakub se s ní nedokázal rozloučit. Někdo z jeho blízkých, ačkoliv se neví kdo, vzal věci do vlastních rukou. Můj sňatek je pro Anglii i Skotsko velice důležitý. Otec mě na sever nepošle, dokud se ta věc s Drummondovou neurovná.“

„Tak proč chceš, aby si tě všímali jiní muži?“ otázala se Rosamunda.

„Protože je to zábava.“ Meg se rozesmála a pak s uličnickým úsměvem dodala: „Třeba na mši uvidíme sira Oweina. Určitě si tě všimne, když na sobě budeš mít své krásné bílé rukávy.“

Rosamunda se zahihňala. „Proč bych se měla starat, jestli si mě všímá?“ Slezla z postele a bosky přešla komnatu, aby si opláchla obličej a ruce ve stříbrném umyvadle, které tam bylo pro ni. Její společnice měla zlaté.

„Protože dříve či později tě dají nějakému muži za manželku,“ odvětila Meg. „Mohlo by být lepší, kdyby šlo o někoho, kdo by se zabydlel ve Friarsgate a neměl vlastní pozemky. Kromě toho, tvé panství je na hranicích, a přestože neočekávám, že by Skotové, když jsem oficiálně jejich královnou, vpadli do Anglie, neškodilo by, kdyby můj otec měl na hranicích muže, jakým je sir Owein. Ví, že jeho rytíř je věrný. Severní lordi jsou kam vítr, tam plášť. Často mohou být nespolehliví a nedůvěryhodní.“

„Ale jsou to přece Angličané,“ podotkla zmateně Rosamunda.

Markéta Tudorovna slezla z postele a přešla přes komnatu ke své nové přítelkyni. Natáhla ruku a

popleskala Rosamundu po měkkých líčkách. „Jsi tak naivní,“ řekla. „Modlím se, aby tvá prostá poctivost nikdy nebyla podrobena tvrdé zkoušce, Rosamundo Boltonová.“

Na mši sira Oweina nezahlédly, ale o několik dní později, když se usadili ve Windsoru, přišel do královniných komnat, aby se ve vší slušnosti na Rosamundu zeptal. Seděla poblíž Alžběty z Yorku a šila šatečky na děťátko, viděla ho vejít a slyšela jeho slova. Když ji královna laskavým hlasem zavolala, aby odložila šití a předstoupila, Meg do červenající se Rosamundy šťouchla.

„Rosamundo Boltonová, tady sir Owein Meredith přišel, aby ti složil poklonu,“ pravila královna.

Rosamunda před královnou udělala pukrle, ale nejdříve nevěděla, co by řekla.

„Daří se vám i vaší Maybel dobře, paní?“ otázal se jí zdvořile.

„Ano, sire, a děkuji vám za váš zájem,“ odvětila Rosamunda, která konečně našla hlas. Statečně pohlédla do jeho zelených očí a on se usmál, což k jejímu překvapení způsobilo, že se jí rozbušilo srdce.

„A stále vám chybí Friarsgate, nebo vám dvůr už učaroval?“ vyptával se.

„Dvůr je velice impozantní, sire, a všichni jsou laskaví, ale ano, domov mi chybí,“ připustila Rosamunda.

„Třeba se ještě setkáme,“ pravil sir Owein a ukončil tak jejich rozhovor. Pak se obrátil ke královně. „Děkuji vám, Vaše Výsosti, že jste mi umožnila, abych si s lady

Rosamundou promluvil. Jakou odpověď mám doručit vašemu dobrému pánovi?“

„Povězte králi, že dnes večer budu jíst ve svých komnatách. Nosím jistě syna, protože břímě je tentokrát těžké,“ odpověděla mu královna. „Vyřiďte mému panu manželovi, že mu děkuji a bude v mých komnatách vítán, pokud by chtěl přijít.“

Sir Owein se uklonil a odešel z místnosti.

„Líbíš se mu!“ řekla Meg radostně.

„Je jen zdvořilý,“ odpověděla Rosamunda.

„Líbíš se mu!“ opakovala princezna a v modrých očích jí vědoucně zajiskřilo.

„A jaký je v tom rozdíl?“ zašeptala Kateřina Aragonská.

„Až přijde čas ji provdat, vyberou jí, koho se jim zachce. Lepší je nedělat si zálusk na jednoho muže, když jí jistě vyberou jiného.“

„Rosamunda není tak důležitá jako my, Katko,“ řekla Meg.

„V tom se právě pleteš,“ odvětila španělská princezna.

„Rosamundiny pozemky jsou na strategickém místě. Určitě jí vyberou muže, o kterém si budou myslet, že dokáže ten kus Anglie nejlépe bránit. A Rosamunda má také bohatství v podobě ovcí a dobytka. Ji s jejími pozemky a majetkem nedají lehce a nedají ji ani nedůležitému rytíři, který nemá žádné významné styky. Neděláš dobře, když povzbuzuješ Rosamundu, aby vzhlížela k siru Oweinovi. Jestli její srdce přilne k němu,

jaká to pak budou muka pro ni a trápení pro muže, kterého jí nakonec vyberou za manžela.“

„Nemohu si pomoci, ale jsem romantik,“ odvětila Markéta.

„Vdáváš se za krále Skotů, aby se mezi vašimi dvěma zeměmi udržel mír,“ prohlásila Katka. „To manželství není nic víc než povinnost, to bys měla vědět lépe než většina ostatních.“

„Nejdříve se vdávej, pak miluj, to vždy říkala moje babička,“ pronesla směle Meg. „Přiměju Jakuba Stuarta, aby se do mě zamiloval! Jen počkej a uvidíš, Katko!“

„Kvůli tobě doufám, že to tak bude,“ řekla aragonská princezna.

„Milovala jsi mého bratra Arthura?“ chtěla vědět Meg.

„Měl svůj půvab,“ odvětila pomalu Katka, „a byl velice chytrý, ale také ještě mladý, Meg. Nejsem si jistá, jestli by z něj nebyl lepší kněz než manžel, ale to se nikdy nedozvíme. Ubohý Arthur leží ve svém hrobě.“ Zbožně se pokřižovala.

„Říká se, že otec s tebou ožení mého bratra Jindřicha,“ zašeptala Meg. „Jindřich sleduje hezké ženy jako kocour pěnkavu. Otec z něj chtěl mít kněze, ale Jindřich se na to nikdy nehodil. A i když měří už přes šest stop, myslím, že je ještě příliš mladý, aby spal se ženou, ačkoliv bych nepochybovala, že to už začal zkoušet.“

„Meg!“ Katka zrudla.

„Je velice troufalý a pyšný,“ poznamenala Rosamunda,

„ale myslím, že je také velmi hezký.“

„Proboha!“ zaklela Meg tiše, takže ji matka neslyšela.

„Nikdy neříkej Jindrovi, že je hezký. Už takhle je dost namyšlený, Rosamundo. A jeho domýšlivost nezná hranic! Měli by tě s ním vychovávat. Díky bohu, že už je to za mnou! A Marie je teď před ním také v bezpečí, protože si ho tatínek drží u sebe.“

„Proč to dělá?“ divila se Rosamunda.

„Jindřich se teď musí naučit být král,“ řekla Katka.

„Ne, tatínek ho nebude učit vládnout,“ mínila Meg.

„Drží si ho u sebe, protože se bojí, že by mohl zemřít a pak by otec neměl žádného následníka. Otec Jindřicha nemá rád. Zbožňoval Arthura a dal mu všechnu lásku, kterou měl. Ta láska zemřela s Arthurem. Myslím, že otec téměř nenávidí Jindřicha za to, že je naživu a tak zdravý, když Arthur je mrtvý a nikdy nebyl moc odolný,“ zakončila Meg.

„Soudíš svého otce příliš tvrdě,“ namítala Katka. „Je to dobrý a zbožný člověk a vždy byl na mě hodný.“

„Ty jsi s ním nevyrůstala,“ opáčila Meg. „Ano, umí být laskavý a naši matku jistě miluje, ale umí být i krutý Doufám, že tuhle jeho stránku nikdy nepoznáš, Katko. Nezapomínej, že tvůj otec ještě nezaplatil všechny peníze, které jako tvé věno zaplatit měl. Prozatím můj otec považuje spojenectví, které díky tvému sňatku s Arthurem s tvými rodiči uzavřel, za životaschopné. Myslí si, že tě provdá za Jindřicha, až bude můj bratr o něco starší. Ale jestli tvůj otec nepošle peníze, které dluží, můj otec tě odvrhne a porozhlédne se po manželce pro mého bratra ve Francii.“

„Pak pojedu domů,“ prohlásila Katka věcně.

„Otec tě nenechá jít, dokud si nebude naprosto jistý, že ž mu k ničemu nejsi,“ řekla Meg. „A je také pověstný skrblík. Nikdy nevrátí tu část věna, kterou už obdržel. Předpokládám, že se dožaduje zbytku, aby mohl zaplatit moje věno králi Jakubovi a nemusel sáhnout do vlastních peněz,“ prohlásila se smíchem.

Zůstali ve Windsoru, veliké kamenné budově, téměř měsíc. Král a dvůr denně lovili, ale Rosamunda většinu dní zůstávala po královnině boku. Alžbětu potěšilo zjištění, že mladá králova svěřenkyně umí číst. Tak Rosamunda četla své paní krátké básně a modlitby psané v latině. Maybel svůj čas trávila tím, že přešívala několik šatů své paní na módnější modely. Pomáhala jí s tím Tillie, která žila v královské domácnosti celý život, měla velké znalosti dvorské etikety oblékání a přehled o většině současných trendů.

Na začátku prosince opustili Windsor, aby strávili Vánoce, o nichž se vědělo, že jsou nejoblíbenějším svátkem královského páru, v Richmondu. Dvanáct vánočních dní začalo až v předvečer vánoční mše. Zvyky se velice podobaly těm na Friarsgate, pouze probíhaly v daleko větším měřítku. Číslo dvanáct hrálo důležitou roli. Všeho bylo dvanáct. Kolem hodovní síně stálo dvanáct velkých pozlacených železných svícnů s dvanácti ladnými rameny a na každém hořelo dvanáct svící z včelího vosku. Strategicky rozmístěných po komnatě stálo dvanáct obrovských mramorových uren, každá naplněná dvanácti trsy zelených cesmín, každý trs měl dvanáct výhonků, které byly svázané stříbrnými a

zlatými stuhami a plné jasně červených bobulí. Ve čtyřech velkých krbech hořela čtyři obrovská vánoční polena.

V králově síni byl natažen zelený motouz, kterému se říkalo Vánoční práh. Svátek nezačne, dokud Šťastný ptáček nepřekročí práh a nedá se v síni do tance, vysvětlovala Meg. Čekali celí vzrušení. Ctihodná Markéta svým přísným, ale klidným tónem řekla svému synovi a jeho ženě, že pokud chtějí pokračovat ve smutnění za prince Arthura, je to jejich rozhodnutí, ale jsou Vánoce a ona chce, aby si je mladí lidé užili. Obzvláště když s nimi příští Vánoce její oblíbenkyně Markéta nebude.

Proto také měla princezna na sobě elegantní šaty z modrého sametu a zlatého sukna. Své nádherné rudozlaté vlasy měla rozpuštěné a držela je pouze zlatá síťka s perlami. Katka si oblékla šaty z hezkého purpurového sametu lemované kuní kožešinou a husté kaštanově hnědé vlasy měla prostě spletené pod tenkým zlatým závojem. Ačkoliv nebyla zdaleka tak bohatě oděna, cítila se Rosamunda ve své černé sametové sukni, černém zlatě lemovaném živůtku, který jí věnovala Meg, a svých nových bílých rukávech velice vznešeně. Kaštanové vlasy měla úhledně spletené do jediného copu a stejně jako Meg si vzala síťku ze zlatého drátu a malé sladkovodní perly, které jí věnovala královna.

Náhle na ochozu pro hudebníky zatroubily trubky a do síně vskočil vysoký muž. Byl celý oblečený v zeleném a kostým měl pošitý zlatými a stříbrnými zvonečky, které se mu při tanci třpytily a cinkaly. Oči a nos mu zakrývala podivuhodná pozlacená maska se zeleným a modrým

peřím. Po vstupu do síně okamžitě odtančil k vyvýšenému stolu, kde seděli král, královna, princezny, hraběnka z Richmondu a arcibiskup z Canterbury. Nastavil svůj klobouk králi a poté začal hopsat po celé místnosti, otáčel se kolem dokola a vesele tančil tam a sem za zvuku rákosových píšťal, dud, tympánů a bubínků. U každého stolu se tanečník zastavil a nastavil klobouk. Lidé do klobouku Šťastného ptáčka hodili mince a on pokračoval v tanci.

Rosamunda vytáhla z kapsičky penny. Když se tanečník dostal k jejímu stolu, natáhla se, aby minci vhodila do ptáčkova klobouku. Dříve než ji pustila, se však kolem její ruky sevřely mužovy prsty, přitáhl si ji, za smíchu všech přítomných jí na rty vtiskl rychlý polibek a odtančil. Rosamundě zrudly tváře rozpaky a studem a rychle se znovu posadila. Přemýšlela, jestli Meg a Katka tanečníkovo pobuřující chování viděly.

„To je v pořádku, Rosamundo,“ ozval se známý hlas a na lavici vedle ní se vměstnal sir Owein Meredith.

„Šťastný ptáček někdy políbí dámu. Je to celé součást zábavy. Ach, vidím, že vám nechal jedno ze svých per. To je pocta, která je obvykle vyhrazena těm u vyvýšeného stolu. Tady, děvče, schovejte si ho do kapsičky. Vadilo by vám, kdybych seděl s vámi?“ Usmál se na ni.

„Ne, sire, budu ráda. Tak jsem si zvykla být s Meg a Katkou, že stěží znám někoho jiného. Mě samozřejmě k vyvýšenému stolu nepozvali.“

„To ne,“ odvětil. Pak zvolal: „Ach, podívejte! Ptáček se chystá tanec ukončit. Koukněte, konečně míří

k vyvýšenému stolu, aby krále požádal o almužnu. Mince, které sebere, dostanou chudí.“

Třpytivý Šťastný ptáček čile skotačil před královskou rodinou. Rozmáchlým gestem nastavil klobouk nejdříve Ctihodné Markétě a předstíral úžas nad jejím příspěvkem v podobě zlatých mincí. Pak ho nastavil královně, které hezky poděkoval, a konečně oběma princeznám. Panovníka si nechal až na závěr. Vesele poskakoval, pak se králi Jindřichovi VII. uklonil a okázale mu nastavil svůj pentlemi a peřím ozdobený klobouk. Vladař štíhlou rukou přejel nad kloboukem. Šťastný ptáček naklonil hlavu na stranu a zklamaně jí zavrtěl. Rozzlobeně zamával kloboukem pod královým dlouhým nosem. Sálem se šířila vlna smíchu. S předstíraným odevzdaným vzdychnutím král sáhl do svého roucha a vytáhl sametový měšec. Neochotně ho otevřel a sáhl do něj pro další dvě mince. Smích ještě zesílil, protože o vladaři se vědělo, že je na své peníze skoupý. Ctihodná Markéta natáhla ruku a šťouchla krále, který s dalším slyšitelným vzdychnutím vhodil do ptáčkova klobouku celý sametový měšec.

Šťastný ptáček vítězoslavně zakrákoral. Dav v síni panovníkovo jednání hlasitě schvaloval. Jindřich VII. Je obdařil jedním ze svých vzácných úsměvů. Tanečník elegantně poskočil před arcibiskupa z Canterbury a klobouk naplněný almužnami mu předal. Ptáček se uklonil, poté strhl svou opeřenou masku a ukázalo se, že je to mladý princ Jindřich. Jeho vystoupení lidé přijali s jásotem. Naposledy se obecenstvu uklonil a zaujal své místo s rodinou u vyvýšeného stolu.

„Och!“ zvolala Rosamunda, když si uvědomila, kdo ji políbil.

„Teď se můžete vrátit domů a vykládat, že vás políbil příští anglický král,“ dobíral si ji vlídně sir Owein.

„Zapomínám, že je to chlapec, protože je tak velký,“ pronesla Rosamunda.

„Jeho dědeček z Yorku, kterému se podobá, byl také velký muž,“ svěřil jí rytíř.

„A byl jeho dědeček z Yorku také tak troufalý?“ otázala se.

Owein Meredith se zasmál. „Ano, byl. Dovolíte, abych vám řekl, jak nádherně dnes večer vypadáte, lady Rosamundo?“

„Ten živůtek mám po Markétě a rukávy mi dala hraběnka z Richmondu,“ prozradila mu Rosamunda.

„Maybel mi upravila sukni, takže je teď módnější. Markétina Tillie jí ukázala, jak to má udělat.“

„Takže se vám teď daří lépe,“ poznamenal. „To jsem rád, Rosamundo. Vím, jak moc vám chybí vaše Friarsgate.“

„Doufám, že až v létě pojede skotská královna na sever, dovolí mi jet domů. Stýská se mi, sire,“ připustila Rosamunda.

„Dvůr je velice vzrušující, ale nelíbí se mi to neustálé stěhování z místa na místo. Jsem zápecník a nestydím se za to. Kromě toho mimo princezen nemám žádné přátele. Ostatní dívky mého věku se považují za příliš vznešené a mocné, než aby se se mnou obtěžovaly. Závidí mi mé

přátelství s Meg. A obávám se, že Katka je na tom jen o něco lépe než já.“

„Tak se s ní spřátelte a udržujte si přátelství i s ní, Rosamundo. Pak třeba nebudete tak osamělá, až králova dcera odejde. Kromě toho je velice pravděpodobné, že se Kateřina Aragonská jednoho dne stane anglickou královnou. Rozhodně neuškodí, když vám taková dáma bude něco dlužit.“

„Radíte mi dobře, sire. A zůstanete mým přítelem i vy? Ráda bych věřila, že budete mým přítelem navždy.“

„Rád bych jím navždy zůstal,“ odpověděl jí Owein a jeho pohled ji zahřál, „ale jednoho dne budete mít opět manžela, Rosamundo, a ten by naše přátelství možná neschvaloval. Musíte být na takovou možnost připravená.“

„Nikdy bych si nevzala muže, který by se nesmířil s mými přátelskými vztahy,“ odvětila. „Hugh mě naučil, že musím přemýšlet samostatně a rozhodnout se, co je nejlepší pro mě a pro Friarsgate.“

„To byste možná neměla,“ řekl smutně Owein. „Většina mužů nemá tak pokrokové názory jako váš zesnulý choť. Pomyslete na svého strýce Henryho. Většina mužů je jako on.“

„Pak se už neprovdám,“ prohlásila neústupně Rosamunda.

Nevěděl, jestli se má smát nebo ne. Rychle si uvědomil, že to myslela smrtelně vážně. Proto řekl: „Jsem si jistý, že svým způsobem myšlení dokážete okouzlit jakéhokoliv manžela, Rosamundo.“ Byla ještě tak mladá

a bláhová. Přemýšlel, co by se s ní tady u dvora stalo, jakmile by její ochránkyně, králova dcera, odjela do Skotska. Rosamundu by do jejího doprovodu určitě nezařadili. Nebyla ani dost důležitá, ani dost urozená. Neměla žádné významné příbuzné. Byla jen další z královských svěřenkyň, ačkoliv měla to štěstí, že zaujala mladou Markétu Tudorovnu. Owein Meredith nevěděl, proč se stará, co se s touhle dívkou stane, ale dělal to. Určitě k ní nezačínal chovat nějaké city. Na ně by neměl právo – ale uvědomoval si, že mu na ní záleží.

Neviděl pak Rosamundu až do Dvanácté noci, posledního z dvanácti vánočních dní. Tento den začal zvolením Fazolového krále a královny. Sluhové přinesli do síně dva koláče, jeden pro muže, druhý pro ženy. Každý dostal kousek příslušného koláče, aby zkusil najít fazoli. Ke svému velkému překvapení našla v ženském koláči fazoli právě Rosamunda. Nejdříve se mezi tolika důležitými ženami bála promluvit, ale Meg, která uviděla, jaké měla její přítelkyně štěstí, vykřikla, aby to všichni slyšeli. „Fazoli našla lady Rosamunda Boltonová. Kdo bude jejím králem?“

„Já jsem její král,“ vykřikl mladý Jindřich Tudor s úsměvem od ucha k uchu. „Já jsem Fazolový král. Přiveďte mi mou královnu!“

Rosamundu zavedli k vyvýšenému stolu a usadili ji vedle prince Jindřicha. Na hlavu jí dali papírovou pozlacenou korunu zdobenou napodobeninami drahokamů. Odpovídající korunu posadili na hlavu i princi.

„Sláva Fazolovému králi a královně!“ volali nadšeně lidé shromáždění v hodovní síní richmondského paláce.

„Díky bohu, že je mou královnou hezká dívka,“ řekl princ, když začali sluhové do sálu nosit ranní jídlo.

„Když jsem našel fazoli, bál jsem se, že by mě mohla spojit s nějakou babou. Proto jsem s přiznáním svého štěstí váhal.“

„A kdyby to byla nějaká baba,“ pronesla směle Rosamunda, „tak byste svou cenu vrátil mezi drobty, můj pane?“

„Ano,“ přiznal se s rozpustilým úsměvem. „Kdo jste, paní? Vím, že už jsem vás viděl.“ Uchopil svůj drahokamy zdobený pohár a lokl si silného sladkého vína.

„Jsem Rosamunda Boltonová, Vaše Výsosti, paní Friarsgate. Můj dřívější manžel sir Hugh Cabot mě před svou smrtí na jaře svěřil do opatrovnictví vašemu otci. Jsem u dvora teprve krátce.“

„Přátelíte se s mou sestrou Markétou?“ zeptal se princ.

„Je pro mě velkou ctí, že je mi skotská královna příznivě nakloněna,“ odpověděla skromně Rosamunda a uvědomovala si, jak lehce jí slova plynou z úst a že se skutečně učí, jak se u dvora chovat. Musí to při dalším setkání říci siru Oweinovi.

„Kolik vám je?“ vyzvídal princ.

„Jsem o několik měsíců starší než vaše sestra, skotská královna, Vaše Výsosti,“ řekla Rosamunda.

„Jste vdova?“

„Ano, Vaše Výsosti.“

Pohledem ji ohodnotil. „Jste panna?“ zeptal se jí troufale.

Rosamunda zrudla až po kořínky vlasů. „Samozřejmě že ano!“ prudce vydechla, šokována jeho otázkou. „Můj choť byl postarší muž a brali jsme se, když mi bylo pouhých šest let. Byl pro mě jako otec.“

Mladý Jindřich Tudor natáhl ruku a pohladil Rosamundu po vřelých tvářích, čímž její rozpaky ještě zvětšil. Těžko mu však mohla dát za jeho nestoudnost facku, alespoň ne zde na veřejnosti.

„Uvedl jsem vás do rozpaků,“ všiml si Jindřich Tudor, ale nehleděl ani v nejmenším omluvně. „Jednoho dne budu králem, paní. Skutečným králem, ne maškarou Dvanácté noci. Kdybych se neptal, nic bych se nedozvěděl.“ Podmanivě se na ni usmál. „Máte velice jemné tváře, stejně jako velmi horké.“ Hladil prsty její tvář, zatímco druhou rukou jí nabídl vlastní pohár.

„Napijte se trochy vína a vaše srdíčko přestane tak divoce bušit. Tep na vašem hrdle mi prozrazuje, jak jste neklidná, Rosamundo Boltonová, paní Friarsgate.“

Rosamunda polkla trochu vína. Pak odvážně odtáhla princovu ruku ze své tváře. „Jste příliš nestoudný, Vaše Výsosti. Jsem u dvora nová a jemnostem slušného chování mě nikdo neučil, ale jsem si jistá, že vaše způsoby jsou příliš smělé.“

„Ale já jsem váš král,“ odpověděl Jindřich Tudor.

„A jako vaše královna si zasluhuji úctu,“ rychle odpověděla Rosamunda.

Zasmál se. „Jste pohotová,“ řekl jí. „To se mi líbí!“

„Pokud jsem Vaši Výsost potěšila, jsem tomu ráda,“ zamumlala klidně Rosamunda.

Znovu se zasmál. „Prvního dne Vánoc jsem vás políbil,“ prohlásil. „Myslím, že než skončí poslední den, políbím vás znovu, paní z Friarsgate. Vaše rty byly sladké, jak už podle mého zjištění nezkušené rty bývají.“

„Jste o dva roky mladší, Vaše Výsosti, a přiznáváte se k častému líbání a k tomu, že poznáte zkušené a nezkušené rty?“ dobírala si ho s úsměvem.

„Ano!“ pronesl zaníceně mladý Jindřich Tudor.

„Nejsem moc starý, paní, ale podívejte se na mě. Přerostl jsem už většinu mužů a začínám také cítit, že mám mužské chutě.“

„Pak si, sire, snězte vajíčka, abyste vyrostl ještě víc,“ odvětila mu se smíchem, protože si nemohla pomoci. Byl to skutečně nemravný hoch. „Uvařili nám je v lahodné omáčce ze smetany a vína marsala. Nikdy jsem neochutnala nic tak dobrého!“

„Můžete být starší než já,“ řekl s úsměvem, když zalovil v talíři před sebou, který byl naplněn vejci, „a můžete být u otcova dvora nová, ale domnívám se, má paní z Friarsgate, že se učíte snadno a povedete si tu dobře.“ Začal jíst.

„Nechci nic víc než vrátit se domů,“ přiznala se mu Rosamunda. „Dvůr je velice impozantní, ale stýská se mi.“

„Já mám mnoho domovů,“ pravil a utrhl si z bochníku před sebou kus chleba. Namazal ho silnou vrstvou másla a snědl.

„To vím,“ odvětila. „Zatím jsem byla v Richmondu, Westminsteru a Windsoru. Jsou velice krásné a ohromné.“

„V Londýně bydlíme také v Baynardském hradě. Má matka mu dává přednost před Westminsterem, protože v něm nejsme tak stísnění. Máme také komnaty v Toweru, další hrad v Elthamu a jeden v Greenwichi,“ chvástal se princ, zatímco jedl druhou porci vajec, kterou mu naservírovali, a dva velké plátky růžové šunky. Bouchl pohárem do stolu, aby dostal další víno. Sluhové mu okamžitě dolili a on se žíznivě napil.

„Pro mě je jeden domov víc než dost,“ odvětila Rosamunda. „Tohle stěhování je celkem únavné, sire.“

„Víte, proč to děláme?“ otázal se.

„Samozřejmě, sire. Vaše sestra mi to vysvětlila, ale přesto to neznamená, že se mi to musí líbit. Doufám, že mě váš otec pošle domů, až vaše sestra pojede za manželem do Skotska,“ řekla Rosamunda.

„Co máte na Friarsgate a tady ne?“ vyzvídal princ a strkal si do nenasytných úst několik bonbonů, jeden po druhém.

„Ovce,“ odpověděla mu vtipně. „Působí mi mnohem méně potíží než to neustálé vzpomínání na všechna proč a nač dvorské etikety, můj lorde.“

„Cháá! Ha! Ha! Ha! Ha!“ zasmál se dědic Anglie. „Vy jste ale zábavná dívka, má paní z Friarsgate. Mluvíte francouzsky?“

„Špatně, ale oui, monseigneur,“ odpověděla mu.

„Latinsky?“

„Ave Maria, gratia plena,“ papouškovala uličnicky Rosamunda.

Zasmál se. „Vaši řečtinu zkoumat nebudu,“ prohlásil se širokým úsměvem.

„Naštěstí, můj pane Fazolový králi, protože o této řeči nevím vůbec nic. Je to řeč, že?“ Zamrkala na něj svýma jantarovýma očima.

„Ano,“ odvětil.

„Hraji na loutnu a umím zpívat, nebo mi to alespoň říkali,“ svěřila se mu Rosamunda. „Umím vést účty a jednoho dne, s milostivým svolením mého pána, vám povím všechno o vlně, o které toho vím opravdu mnoho.“

„Jste vzdělaná v jiných směrech, než bych čekal,“ poznamenal princ, „a naučila jste se dost tradičních věcí, což z vás v kombinaci s vaší bystrou myslí dělá velice zábavnou a úchvatnou společnicí, má paní z Friarsgate. Tančíte?“

„Zdaleka ne tak dobře jako skotská královna,“ odpověděla Rosamunda.

„Ano, Meg je lehkonohá, ale já jsem ještě lepší,“ chvástal se.

„Ona to také říkala, Vaše Výsosti,“ polichotila mu Rosamunda s úsměvem.

„Dnes večer si zatančíme,“ slíbil jí. „Ach, podívejte! o síně přichází nějaké maškary, aby nás pobavily.“ Vzal ji za ruku, pozvedl ji ke rtům a políbil, pohled jeho jasně modrých očí se setkal s jejím polekaným. „Jsem o sto let

starší než vy, má krásná paní z Friarsgate. Myslím, že se z nás nakonec stanou velice dobří přátelé. Pak se otočil, aby sledoval tančící maškary, a její ruku stále držel ve své.

Srdce jí divoce bušilo. Tenhle chlapec úmyslně mate moje pocity, pomyslela si Rosamunda. I když by to na sobě nikdy nedala znát, její obavy nebyly právě malé. Neměla v takových věcech dost zkušeností, ale cítila, že tenhle troufalý princ má v úmyslu ji svést. Jak může člověk odmítnout budoucího krále Anglie? Musí vyhledat sira Oweina a požádat ho o radu. On jí jistě nějakou dá i v tak choulostivé záležitosti.

Kapitola šestá

Od konce oslav Dvanácté noci, jimž vládli jako král a královna, prince nespatřila. Podle svého slibu ji znovu políbil, ale byl to cudný polibek. Toho večera tančili a podle názoru Meg si vedla dobře. Opustili Richmond a královnina domácnost se v očekávání narození předpokládaného prince usadila v královských komnatách v Toweru. Komnaty v Toweru byly teplým a útulným místem, téměř jako její domov, pomyslela si Rosamunda, když hleděla ven na řeku Temži. Jejich život se ustálil na důvěrně známé jednotvárnosti hodin francouzštiny a etikety. Dodržovali pravidelný rozvrh, jedli dvakrát denně. Královnu těšila hudba, a když zjistila, že Rosamunda umí hezky zpívat, často ji o to v následujících týdnech žádala. Královně připadaly její prosté venkovské nápěvy uklidňující.

Královnin čas přišel brzy ráno druhého února. Poslali pro krále a po komnatách pobíhalo sem a tam množství služebných a lékařů. Dorazila královská porodní bába, stejně jako Ctihodná Markéta, která se začala se synem přít kvůli jménu očekávaného prince.

„Měli jsme Arthura a Edmunda a máme Jindřicha,“ řekla hraběnka z Richmondu.

„Pojmenujeme ho po mém strýci z Pembroke,“ odvětil král.

„Nesmysl!“ rychle odsekla hraběnka. „Nemůžeme mít prince jménem Jasper. Není to dost anglické. Budete připomínat Anglii, že vám v žilách koluje spíše velšská krev? Co třeba John?“

„To jméno nosí smůlu, matko,“ prohlásil král.

„Edwarde! Ty i Běta jste potomky Edwarda III. a John není špatné jméno. Můj otec se jmenoval John. Takový Richard, to je jiná,“ zamračila se hraběnka z Richmondu.

„Ne,“ souhlasil král. „Richard by se nehodil, obzvláště ve světle narážek, které naše rodina vznesla s ohledem na předešlého krále. Udělali jsme z něj ničemu, který má prsty ve zmizení dvou mladých Bětiných bratrů, ačkoliv jsem si ve skutečnosti nikdy nemyslel, že by za to mohl. Udělal to pravděpodobně nějaký zatracený patolízal, který si myslel, že tím posílí Richardovo postavení a získá si jeho přízeň. Jistě Richarda z Yorku dobře neznal, když udělal něco takového. Samozřejmě že když Richard zjistil, co se stalo, těžko to mohl přiznat, že? Chudák. Je mi ho téměř líto, protože od Běty vím, že své synovce miloval.“

„To ho neodradilo, aby ti bránil zaujmout tvé právoplatné místo anglického krále,“ vyštěkla hraběnka z Richmondu.

Na tváři Jindřicha Tudora se objevil jeden z jeho vzácných chladných úsměvů. „Ne,“ souhlasil,

„neodradilo. Narodil jsem se, abych se stal králem Anglie. Neříkala jsi mi to vždy?“

Zasmála se. „To ano,“ řekla.

„Vaše Výsosti!“ Z královniny komnaty vyběhla služebná. „Má paní porodila dítě!“

Král i hraběnka z Richmondu spěchali ke královně. Ležela bledá a křehká na lůžku, na ruce držela malé děťátko v zavinovačce. Vyčerpaně se na ně usmála.

„Edward?“ pronesla s nadějí hraběnka z Richmondu.

„Kateřina,“ odvětila tiše královna.

Král kývl. „Máme silného a zdravého dědice, díky Bohu! Další dcera nás spojí s dalším královským domem, má drahá Běto. Jindřich bude mít Španělsko, Markéta Skotsko a u Marie jsem se ještě nerozhodl. Možná Francii. Možná Svatou říši římskou, a co nebude mít ona, to získá tahle hezká malá princezna, ne?“ Král se sklonil a políbil manželku na čelo.

Hraběnka z Richmondu mlčela. Nelíbilo se jí, jak její snacha vypadá. Běta nebyla žádná mladice a tenhle porod pro ni byl očividně těžký. Tahle královna nám už žádné děti nedá, pomyslela si Markéta Beaufortová.

Přivedli prince Jindřicha a jeho dvě sestry, aby se podívali na svého nového sourozence.

„Jak vypadá?“ ptala se Rosamunda Meg.

„Jako všechny matčiny děti. Je bledá a má rudozlaté vlasy a světlé oči,“ odvětila mladá skotská královna. „Je také velice tichá. Myslím, že dlouho nepřežije. Jaká škoda, že matka si tím vším musela projít kvůli neduživé holčičce.“

„Já budu mít jen syny,“ holedbal se princ Jindřich.

„Budeš mít, co se Bohu zlíbí, Jindro,“ řekla Meg.

Princezna Marie se vrátila do Elthamu do školky se svou novou sestřičkou. Princ zůstal se svým otcem, ale Meg a Rosamunda setrvaly v Toweru s královnou a jejími dámami. Ctihodná Markéta odešla do svého londýnského domu Cold Harbour. Královna se z porodu nevzpamatovávala.Tower byl velice tichý. Pak, ráno jedenáctého února, v den svých sedmatřicátých

narozenin, Alžběta z Yorku náhle zemřela, sotva stačil přijít kněz a vyslechnout její poslední zpověď.

Krále to zdrtilo. Podruhé během jednoho roku veřejně plakal. Poprvé se to stalo, když se dozvěděl o smrti svého dědice, prince Arthura. Dvůr byl v šoku. Nešlo přece o obtížný porod a dítě přišlo na svět poměrně rychle. Královna byla vždy zdravá a silná. Nyní však zemřela na horečku omladnic jako nějaká obyčejná žena. Stěží se tomu dalo uvěřit. Alžběta z Yorku byla milována. Dvůr ji bude postrádat.

Králova matka okamžitě jednala a vzala Meg s Rosamundou do své domácnosti. I když bylo třeba přichystat pohřeb, okamžitě padlo rozhodnutí, že princeznina formální svatba se skotským králem se uskuteční v srpnu podle plánu. Pokud šlo o Rosamundu, král zůstával jejím opatrovníkem, ale Ctihodná Markéta nad ní převzala dohled „kvůli milé Bětě“. Poté co tohle pronesla, začala rozhodovat o přípravách na pohřeb, protože král byl příliš zlomen žalem a téměř neopouštěl své komnaty.

Bylo třeba zhotovit pohřební sochu. Zpodobní usmívající se královnu oblečenou v jejích nejlepších šatech a kožešinách. Dvůr a země budou truchlit u věrného obrazu Alžběty z Yorku. Vždy pro ně zůstane hezkou vzpomínkou. Sochu umístí na královninu rakev. Pohřbí ji ve Westminsterském opatství do hrobky, která jednoho dne bude obsahovat i ostatky jejího manžela. Zavolali věhlasného sochaře Torigiana, aby zhotovil posmrtnou masku královny a mohl tak vytvořit bronzovou sochu, která posléze bude umístěna na její

hrobce. Jindřich Tudor byl po několik let jeho patronem a sochař žil v Londýně.

V den státního pohřbu nastal šedavý a chladný úsvit. Město téměř zakryla hustá vlhká mlha. Pohřební průvod vyrazil z Toweru, kde Alžběta z Yorku vydechla naposledy, a vinul se ulicemi zamlženého města, aby lid mohl svou dobrou královnu naposledy spatřit. Průvod truchlících vedlo přes padesát bubeníků, jejichž nástroje byly potažené, aby dodávaly truchlivé příležitosti patřičně slavnostní ráz. Následovalo je ohromné množství členů královské čestné stráže a za nimi jel černým hedvábím a sametem potažený pohřební vůz, na jehož vrchu byla umístěna socha v šatech jasných barev, což skýtalo téměř zarážející pohled. Pohřební vůz táhlo osm koní černých jako uhel, zdobených černými hedvábnými přehozy a černými chocholy.

Smuteční povoz následovalo třicet sedm mladých pannen, za každý rok královnina života jedna, všechny oblečené v bělostných sametových šatech nesly vysoké bílé svíce z včelího vosku, které v chladném vzduchu tajemně poblikávaly. Rosamunda byla mezi těmito dívkami, dostalo se jí této cti od královy matky. Panny na sobě však neměly pláště a Rosamunda se třásla zimou, stejně jako všechny její společnice. Bílé trepky z kozinky, které měla na nohách, ji před vlhkem a chladem chránily jen málo. Bude zázrak, pomyslela si Rosamunda, když všechny nepomřeme na zimnici a nepřipojíme se tak ke královně.

Vešli do velkého opatství, kde arcibiskup sloužil zádušní mši, po níž následovala oslavná pohřební řeč, kterou napsal a pronesl mladý městský právník, nějaký

Thomas More, jak se Rosamunda později dozvěděla. Jeho hluboký, a přesto jemný hlas zněl slovy, která vyjadřovala projev úcty zesnulé a vyplňovala rozlehlý chrám:

Sbohem! Můj drahý choti, můj ctihodný pane!

Věrnou lásku, která pokračovala

v našem manželství a pokojné shodě, tu do tvých rukou odevzdávám,

abys ji propůjčil našim dětem;

nejdříve byl jsi otcem, teď musíš zastat

i úlohu mateřskou, neboť hleď! Já ležím zde.

Jak hlas Thomase Mora odumíral, ozývaly se Westminsterským opatstvím tiché zvuky pláče. Rosamunda pohlédla na krále a viděla, že si utírá oči. Ramena měl svěšená. Jindřich Tudor náhle velice zestárl, ale vedle něj stála vzpřímeně jeho matka a jeho děti, které se ve svém zármutku navzájem statečně utěšovaly. Nyní přišel čas sejmout královninu rakev z pohřebního vozu stojícího na konci chrámové lodě a uložit ji do hrobky. Přítomní kněží Alžbětě z Yorku naposledy požehnali a tím pohřeb skončil.

Přišla Meg a vzala Rosamundu za ruku. Oči měla zarudlé od pláče, protože si s matkou byly velice blízké, obzvláště za poslední rok. „Babička říká, že máš teď jet se mnou domů. Také říkala, že jsi svou úlohu hrála dobře a že by to mou matku potěšilo.“

Nastoupily do krytého vozu, který Ctihodná Markéta obstarala pro své vnučky a ostatní ženy své domácnosti.

Když vůz projížděl mlhavými ulicemi Londýna k sídlu hraběnky z Richmondu, šedavý zimní den už temněl.

Následujícího rána se princezna Marie, které ještě nebylo ani sedm, vrátila do své školky v Elthamu.

„Někdy mi připadá, že jsem celý život strávila nošením smuteční černi,“ stěžovala si Meg Rosamundě.

„Během několika měsíců ji zase budeš moci svléknout,“ utěšovala mladou skotskou královnu Rosamunda. „Máš štěstí, Meg, že si matku, pro kterou truchlíš, pamatuješ. Já si na tu svou vůbec nevzpomínám.“

„To nemáš její portrét?“ otázala se Meg.

„Lidé na venkově si obvykle nenechávají malovat portréty,“ odvětila s úsměvem Rosamunda. „Maybel ji znala. Říká, že jsem jí podobná, ale já se podobám spíš svému otci. A není to, jako když někoho skutečně znáš, ne? Tvá matka ke mně byla tak laskavá. Nikdy na ni nezapomenu a jednoho dne po ní pojmenuji dceru, Meg. To ti slibuju!“

Zima se chýlila ke konci a na Velikonoce požádal král svou rodinu, aby se opět shromáždila v Richmondu. Stěží ho však zahlédli a šířila se zvěst, že ta ztráta zlomila Jindřichu Tudorovi srdce. Rádci mu doporučovali, aby se znovu oženil, a podniklo se tím směrem i několik drobných kroků, které však nakonec k ničemu nevedly. Král se oženil s Alžbětou z Yorku, aby spojil jejich rodiny, ukončil dlouhou a krvavou válku a také proto, že měla ve skutečnosti větší nárok na trůn než on. Jakmile ji však poznal, zamiloval se do ní a byl jí věrný. A i teď, když odešla, se zdálo, že jeho věrnost k ní nezakolísala.

„Je jako já,“ poznamenala Ctihodná Markéta.

„Ale ty ses vdala třikrát, babičko,“ podotkla Meg.

„Poslouchej mě, dítě,“ řekla Markéta Beaufortová.

„Žena může být bohatá, vážená a proslulá, ale to nehraje žádnou roli, pokud nemá manžela. Takhle je náš svět zařízený. Nemůžeme tomu uniknout. Přesto byl však otec tvého otce, můj první manžel Jasper Tudor, mou životní láskou a nestydím se to přiznat. Pro ženy naší vrstvy je sjednáno první manželství. Možná ještě druhé. Věřím, že pak už má žena právo si svého manžela vybrat. Zdali je bude milovat všechny nebo žádného, to už je na osudu. Ale vdát se musí a tím to končí.“

„Budu milovat Jakuba Stuarta, babičko?“ přemítala nahlas Meg.

„Říká se, že je to milující člověk,“ poznamenala suše hraběnka, „a samozřejmě se ti bude chtít zavděčit, protože když potěší tebe, potěší Anglii. Také se říká, že je pohledný, dítě. Pohledný a laskavý. Ano, věřím, že ho budeš milovat.“

„A bude milovat on mě?“ vyzvídala dívka.

Ctihodná Markéta se rozesmála. „Jakub Stuart tě určitě bude milovat, dítě.“ Protože se stěží najde žena, kterou by milovat nedokázal, pomyslela si.

„Babičko, musíš teď najít manžela pro Rosamundu,“ pronesla Meg uličnicky. „Vím, že se chce vrátit domů na své milované Friarsgate, až pojedu koncem léta na sever.“

„Najdeme tvé společnici druha včas,“ prohlásila hraběnka z Richmondu. „Ještě to tak nespěchá a musíme ho vybrat pečlivě.“

„Vidíš,“ řekla Meg později, když ležely v posteli. „Jsi odměna, kterou někomu udělí, stejně jako já. Ale až přijde čas, Rosamundo, přiměj je, aby ti dovolili si vybrat. Pamatuj, co říkala má babička. Po prvním nebo dokonce druhém manželství má žena právo si svého dalšího manžela zvolit. Až nastane ta doba, připomeň jim to.“

Zůstali v Richmondu měsíc, ale pak hraběnka a její vnučky přesídlily do Greenwiche. Rosamunda byla v tomto paláci poprvé. Stál na řece Temži, stejně jako Richmond, ale zde mohla pozorovat stěžně velkých lodí, které se plavily kolem světa, jak se šinou po proudu řeky do moře. Nakrátko se k nim připojil i princ Jindřich, protože ho babička požádala, aby přijel. Král si držel svého přeživšího dědice nablízku. Téměř to vypadalo, jako by věřil, že když na prince osobně dohlédne, dokáže ho ochránit před čímkoliv. Princ dokonce spal v malé komnatě, do které se dalo vejít pouze přes otcovu ložnici. Jindřichovým přátelům připadala jeho nesnadná situace poměrně zábavná, ale princi ne. Proto malý oddech se svou úctyhodnou babičkou a sestrami velice přivítal.

Princezna Marie, kterou přivezli z Elthamu, obdivovala staršího společníka svého bratra, Charlese Brandona.

„Jednoho dne si ho vezmu,“ oznámila směle sedmiletá dívka. Tuto zmínku přijala její rodina s velkým veselím.

„Princezny si neberou obyčejné šlechtice, Marie,“ pronesla kousavě její babička. „Vdávají se za krále, vévody nebo jiné prince královské krve. Mladý Brandon má šarm, to připouštím, ale je to dobrodruh. Nemá žádné vlastní pozemky ani skutečný majetek. Vždyť bych ho nemohla dát za manžela ani Rosamundě. Není toho hoden.“

„Jednoho dne bude, babičko,“ odvětila drze Marie. „A já si ho vezmu!“

„Hrajete tenis?“ otázal se princ Jindřich Rosamundy, když jednoho dne seděla a kochala se pohledem na řeku.

Rosamunda vzhlédla. Měla na sobě zelenou sukni a živůtek se svými bílými rukávy. Hraběnka prohlásila jejich hluboké truchlení za ukončené a darovala svým dvěma vnučkám a Rosamundě nové šaty. „Ne, Vaše Výsosti, tenis nehraji.“

„Tak pojďte, naučím vás ho!“ řekl Jindřich, natáhl se a zvedl ji na nohy. „Jak můžete jen sedět a zírat na vodu? Připadá mi to nudné.“

„Mně to připadá uklidňující, Vaše Výsosti,“ odvětila Rosamunda.

„Tenis se vám bude líbit,“ naléhal a vlekl ji s sebou.

Ta drsná hra se jí však nelíbila, téměř okamžitě poté, co se hnala za míčkem, který na ni zahrál, škobrtla o novou sukni a podvrtla si kotník. „Ach, jestli jsem si roztrhla sukni, tak vám to neodpustím!“ vykřikla. „Au! Nemohu vstát!“ Když se pokoušela postavit, projela jí bolest.

Princ ihned přeskočil síť. Přišel k ní, předklonil se a zdvihl ji. „Donesu vás zpět do babiččiných komnat,“ řekl.

„A šaty roztržené nemáte, Rosamundo. Kdyby ano, koupil bych vám nové,“ ujišťoval ji galantně.

„Nemáte ani vindru,“ odpověděla mu drze.

„Jak to víte?“ dožadoval se odpovědi. „Ale kdež, to má sestra Meg tlachá.“

„Bolí mě kotník,“ stěžovala si Rosamunda.

„Položte si hlavu na mé rameno a zavřete oči,“ nakázal jí princ Jindřich. „Asi jste si ho podvrtla. Slyšela jste nebo cítila křupnutí?“

„Ne,“ řekla Rosamunda.

„Pak nemáte nic zlomeného,“ odvětil. Potom se zastavil. „Jste lehká jako pírko, má paní z Friarsgate. Líbí se mi pocit, že jste v mých rukou.“

Rosamunda náhle oči otevřela. „Jste příliš troufalý, můj princi,“ vyplísnila ho. „Pamatujte, že jste chlapec a já o dva roky starší. Právě jsem měla narozeniny.“

„Už jsem to jednou řekl, Rosamundo z Friarsgate. Jsem mladý léty, ale mám tělo muže. V poslední době si myslím, že mám mužské potřeby. A teď mě musíte políbit, nebo neudělám ani krok.“

„To je nečestné!“ křičela Rosamunda a zmítala se mu v náručí. Pod kabátcem měl velice široká ramena a velký a pevný hrudník, do kterého nyní bušila pěstičkami. Tváře už také neměl tak docela hladké.

„Jeden malý polibek,“ loudil s šibalským úsměvem a jiskřičkami v modrých očích.

Vzdychla. Rosamunda usoudila, že je opravdu velice vzrušující, když ji takhle přemlouvá pohledný mladý princ. „Ale jen jeden,“ svolila nakonec. „Dáte mi své slovo, že jen jeden, Vaše Výsosti?“

„Když jsme sami, můžeš mi říkat Jindro,“ zašeptal.

„Nedal jsi mi svůj slib, Jindro,“ odpověděla Rosamunda a snažila se, aby to znělo příkře. Je velice hezký, pomyslela si. Ještě hezčí než sir Owein.

Viděl, jak se zasnila. „Jeden sladký polibek, má paní z Friarsgate,“ zašeptal jí do ucha a políbil ji, jejich rty se dychtivě spojily.

Rosamundě se rozbušilo srdce. Cítila, jak se jejich těla náhle rozpálila. Její ústa pod polibkem roztála. Vzdychla a uvolnila se, cítila se v jeho silných pažích bezpečně.

„Ach, jak je to příjemné,“ pronesla tiše, když polibek skončil.

„Ještě?“ vábil ji tichým svůdným hlasem.

„Ano,“ souhlasila s dalším vzdechem rozkoše, když se jejich rty opět dotkly. Tentokrát však po ní chtěl víc. Cítila, jak si sedá na kamennou lavičku, která stála poblíž. Rosamunda v jeho objetí nyní měla větší pocit pohodlí, položila mu ruku kolem ramen a prsty ho hladila po šíji silného krku. Polibek zesílil. Zachytil prstem její živůtek, a když se mu nedostalo pokárání, směle ji začal hladit po ňadrech. „Ach!“ zalapala po dechu překvapená Rosamunda.

„To je v pořádku, drahoušku,“ ujišťoval ji princ.

„Milenci jsou zvyklí se dotýkat.“ Rychle vsunul ruku do jejího živůtku a pod košilku a úmyslně jí stiskl bradavku.

Zapůsobilo to na ni, jako by ji polil vědrem studené vody. Rosamunda otevřela oči. „Nejsme milenci!“ vykřikla.

„A jak víš takové věci, Jindro?“ Vytrhl ruku zpod jejích šatů a ona se snažila zaujmout pozici, ve které by se mohla snáze bránit.

„Myslíš, že jsem stejně nevinný jako ty, má rozkošná paní z Friarsgate?“ otázal se jí princ. „Bože, obskočil jsem svou první ženu v den svých jedenáctých narozenin. Byl to dárek od Brandona a Nevilla.“ Zazubil se na ni.

„Užil jsem si skvělé šukání s ochotnou partnerkou.“

„Jak jsi věděl, co dělat?“ zeptala se ho proti své vůli uchvácená Rosamunda. Kdyby nebylo toho kotníku, vstala by mu z klína a odešla, ujišťovala se.

„Přátelé mi našli čistou a zdravou děvku, což nebyl právě snadný úkol, jak zkušenou, tak milou. Říkala mi, že je pro ni ctí být mou první milenkou, a rozjařeně mě prováděla Erotovou stezkou. A já se učil rychle. Rád jsem zkoušel své nově nabyté dovednosti s každou ženou, která byla ochotna se ke mně na výpravě za rozkoší připojit,“ řekl princ.

„Muži mají štěstí,“ prohlásila Rosamunda.

„Proč?“ otázal se zvědavě.

„Můžete si své milostné dovednosti zkoušet i před svatbou. To žádná slušná dívka nemůže. A jakmile se vdá, musí zůstat ctnostná, zatímco manžel si pro své potěšení smí vydržovat i jiné ženy. Myslím, že je to docela nespravedlivé, ty ne?“

„Ale slušná žena, což se obzvláště týká mužovy manželky a dcer, by měla být vždy ctnostná,“ odvětil princ upjatě. „Jen děvky a kurtizány se mohou obveselovat s milenci.“

„A mě za slušnou dívku nepovažuješ, Jindro?“ vyptávala se ho nevinně.

„Ty samozřejmě jsi slušná dívka,“ rychle odpověděl.

„Proč se mě tedy pokoušíš svést a zničit tak mou pověst, Jindro? Musím se někdy provdat, a kdo bude chtít děvče s poskvrněným jménem? Dívku považovanou za přístupnou všem chlapcům? Protože kdyby bylo po tvém, chlubil by ses tím a tvoji přátelé by se mnou chtěli spát také,“ dokončila Rosamunda.

Provinile zrudl. „Byla jsi s tím svolná,“ řekl nevrle.

„Žádal jsi polibek,“ odvětila tiše. „Jeden polibek.“

„Máš sladké rty, paní z Friarsgate,“ ospravedlňoval se. Než mu Rosamunda mohla odpovědět, vyrušil je další hlas. Velice povědomý hlas. „Ach, Vaše Výsosti, tady jste. Z Londýna přijel váš otec a přeje si vás vidět,“ pravil sir Owein Meredith. Hleděl zvědavě, ačkoliv mluvil tónem dobrého služebníka.

„Paní si podvrtla kotník,“ vysvětloval spěšně princ. Postavil se s Rosamundou stále v náručí. Pak ji podal siru Oweinovi. „Vezměte ji prosím k babičce s mými omluvami.“ Obrátil se k odchodu, ale pak se otočil zpět k nim. „Otec je ve své soukromé komnatě?“

„Ano, Vaše Výsosti,“ odvětil sir Owein. Princ bez dalších slov odspěchal.

„Vy nemůžete chodit?“ otázal se klidně sir Owein.

Rosamunda přikývla a tváře jí planuly ro1 rozpaky. Být objevena s princem Jindřichem v tak kompromitující situaci!

„Jak se to stalo?“ vyzvídal sir Owein, když se svým krásným břemenem mířil k paláci.

„Na tenisovém dvorci,“ podařilo se Rosamundě pronést.

„Upadla jsem, když jsem se snažila zasáhnout míček.“

„Tenis je příliš drsná hra pro dámu,“ mínil sir Owein.

„S tím bych souhlasila,“ odvětila Rosamunda. „Vy jste přijel s králem?“

Sir Owein kývl a řekl: „Přidělil mě do domácnosti hraběnky z Richmondu. Říká, že když od něj královna odešla, už nepotřebuje tak početnou družinu. Je velice trudnomyslný a zdá se, že mu chybí každým dnem více. Já mohu zůstat pouze díky tomu, že jsem domu Tudorů dlouho sloužil a jsem Walesan. Kdyby toho nebylo, tak jsem se musel vrátit ke své rodině, jak se to už stalo několika jiným.“

„Viděli by vás doma rádi?“ zeptala se ho.

Zasmál se a znělo to téměř zatrpkle. „Nemyslím, pokud bych nepřijel obtěžkán bohatstvím. Je tomu už dlouho, co jsem někoho z nich viděl, a pochybuji, že bych je vůbec poznal.“

„To je smutné,“ řekla Rosamunda. „Byla bych skutečně nešťastná, kdybych neměla nikoho, kdo by mě doma přivítal.“

„Mé rodiště mi nebylo domovem už od šesti let,“ odpověděl rytíř. „Vůbec si ho nepamatuji. Za domov považuji spíš hrad Caernavon, na kterém sídlil sir Jasper. A teď vám musím říci, má paní Rosamundo, že byste se neměla líbat a mazlit s princem Jindřichem.“

„Sire!“ Snažila se, aby to znělo pobouřeně.

„Nemůžete to popřít,“ pravil se smíchem. „Má sladká Rosamundo z Friarsgate, říkám to pro vaše dobro. Pokud čekáte, že dostanete manžela, nemůžete dovolit, aby někdo poskvrnil vaše dobré jméno.“

„Chtěl jen jediný polibek,“ zamumlala Rosamunda.

„Jeden polibek není žádný hřích.“

„Teď mě poslouchejte, děvče,“ pronesl přísně sir Owein. „Princ Jindřich laskal služebné sotva dorostl do kalhot. Když mu bylo jedenáct, přátelé mu dali děvku. Bylo to u dvora veřejným tajemstvím. Od té doby se princ nikdy na nic neohlížel. Má rád ženy. Jeden polibek? Strčil vám ruku do živůtku, Rosamundo! Brzy byste ležela na zádech, za to vám ručím. Tohle dobývání prince okouzluje. Na následky nedbá, protože jeho by se netýkaly, pokud by tedy nešlo o kapavku.“

„Sire!“ Tváře jí opět zahořely.

„Jste panna s dobrou pověstí a z dobré rodiny, Rosamundo, ale princ by vás svedl a pranic by se nestaral o vaši budoucnost. Co kdybyste otěhotněla, děvče? Poslali by vás s hanbou domů a nepochybuji o tom, že by vás svěřili do péče strýčka Henryho. Po tom toužíte, Rosamundo?“

„Ne,“ odvětila tiše. „Pletete se ve mně, sire. Nejsem při vší své nezkušenosti tak hloupá, abych nepoznala, že se mnou nějaký mladík laškuje. Už jsem za to prince vyplísnila a on se svým neslušným chováním přestal. Nepotřebovala jsem zachraňovat.“

„Narazil jsem na vás jen čirou náhodou,“ odpověděl jí sir Owein. „Takže vy jste jeho úmysly odhalila?“

„Dívka může být nevinná, a přesto poznat nemravnost. Na svou pověst si dávám dobrý pozor, ale ještě nikdy mě nepolíbil milenec. Chtěla jsem vědět, jaké to je,“ vysvětlovala.

„A líbil se vám polibek od milence?“ vyzvídal.

„Ano, bylo to velice hezké, sire. Srdce mi bušilo rychleji a dokonce mi připadalo, že bych mohla omdlít rozkoší, která mě naplňovala. Na tom nebylo nic špatného, ne? Jiné dívky určitě udělaly to samé a nezkazilo je to.“

Došli ke dveřím soukromých komnat hraběnky z Richmondu. U dveří stál na odpoledním vzduchu sluha. Okamžitě je otevřel a s bezvýraznou tváří sledoval, jak kolem něj sir Owein prošel s Rosamundou v náručí.

„Proboha! Co se Rosamundě stalo?“ vykřikla Ctihodná Markéta, když vešli dovnitř.

„Upadla jsem, madam, a podvrtla si kotník. Sir Owein byl tak laskavý, že mě sem donesl,“ vysvětlovala Rosamunda.

„Postavte ji, sire Oweine, a nechte nás, abychom se na ten kotník podívali,“ nařídila hraběnka. „Dámy, sir

Owein se připojil k mé družině. Vím, že vás to všechny potěší.“

Postavil dívku na zem. Rosamunda si nesměle nazdvihla sukni a odhalila svůj zraněný kotník, zbarvený do fialova a žlutohněda. Když se sir Owein dotkl její pokožky, škubla sebou.

„Ó jé,“ pravila hraběnka a zavrtěla hlavou. „Budeš muset zůstat několik dní v paláci, dítě, než ti ten otok splaskne. Ach, tady je tvá Maybel. Dá ti na to obklad. Sire Oweine, odneste lady Rosamundu na lože a nechte její služebnou, ať se o ni postará.“

Maybel šla první a nařídila siru Oweinovi, aby Rosamundu posadil do křesla v ložnici, kterou sdílela s princeznou.

„Přinesete mi trochu horké vody, sire,“ požádala Maybel rytíře. „Budu ji potřebovat, abych ošetřila zranění své paní.“

Přikývl a odspěchal.

„Byla jsi s tím nestydatým mladým princem, co?“ řekla Maybel. „Jen to nepopírej! Mladá princezna tě viděla, jak s ním odcházíš.“

„Šli jsme hrát tenis,“ odvětila Rosamunda.

„Vždyť ty nehraješ to… tenis,“ řekla rozhněvaně Maybel.

„Hraje se s míčkem,“ vysvětlovala Rosamunda. „Když jsem se snažila odehrát míček zpět princi, upadla jsem a podvrtla si kotník.“

„To nezní jako něco, čeho by se dáma měla účastnit, obzvláště když při tom musí běhat jako divoška,“ usoudila Maybel. Šmejdila po malé místnosti a hledala v kufru bylinky, které potřebovala, aby mohla udělat Rosamundě obklad na kotník.

Objevil se sluha s horkou vodou. „Posílá mě sir Owein. Budete potřebovat ještě něco?“

„Ne, tohle bude stačit,“ odvětila Maybel. Pak se dala do práce na obvazu pro svou paní. Zatímco se bylinky máčely v horké vodě, pomohla Maybel Rosamundě z šatů a uložila ji do postele. Nechala ve vodě nasáknout kousek lněné tkaniny, přiložila obklad na oteklou končetinu a zavázala ji. Ještě Rosamundě pod kotník vsunula tvrdý polštář. „Přinesu ti trochu polévky,“ řekla.

„Ale já mám hlad!“ bědovala Rosamunda. „Chci maso, Maybel!“

„Uvidím, co se dá dělat,“ odpověděla Maybel s lehkým úsměvem a spěšně odešla. Když Rosamunda neztratila chuť k jídlu, pak její zranění jistě není vážné.

Do ložnice vklouzla Meg. „Byla jsi s Jindrou. Políbil tě? Všechno mi pověz, Rosamundo!“

„Není co,“ vymýšlela si a pak zívla.

„Lhářko!“ vykřikla Meg. „Políbil tě! Co ještě?“ vyzvídala.

„Proč si myslíš, že bylo ještě něco jiného než pouhý polibek?“ otázala se Rosamunda své přítelkyně.

„Protože znám bratra Jindřicha,“ zasmála se Meg. „A teď mi řekni úplně o všem, co se stalo! Umřu, jestli to

neuděláš!“ Její modré oči svítily zvědavostí a tváře jí zrůžověly vzrušením.

„Ale upozorňuji tě, že toho moc není,“ začala Rosamunda.

Meg se k ní v očekávání naklonila.

„Jindra, dovolil mi, že mu tak v soukromí mohu říkat, na mě naléhal, abych se naučila hrát tenis. Upadla jsem a podvrtla si kotník. Nesl mě z tenisových dvorců přes zahradu. V půli cesty do komnat tvé babičky zastavil a prohlásil, že ho musím políbit. Sedl si na lavičku a políbil mě. Docela se mi to líbilo, Meg. To ano!“

„Včera večer jsem dovolila Richardu Nevillovi, aby mě políbil,“ přiznala se Meg. „Také se mi to líbilo, ale od té doby jsem ho nelíbala. Zvláště když mám za pár týdnů odjet na sever, abych se vdala za krále Skotska. Musím si hlídat své dobré jméno. A co se ještě stalo?“

Rosamunda už věděla, že vykrucovat se před princeznou není právě nejlepší. „Pohladil mě po ňadrech,“ připustila.

„Ooooch!“ špitla Meg s očima rozšířenýma.

„Samozřejmě jsem ho zarazila,“ dodala rychle Rosamunda. „Také si musím dávat pozor na své dobré jméno.“

„Jaký to byl pocit?“ pokračovala v otázkách Meg.

„To se nedá slovy vylíčit,“ odvětila Rosamunda, „ale připadalo mi, že snad omdlím rozkoší, tak to na mě působilo.“ Vzpomněla si, jak velká ruka držela její ňadro v dlani, a v očích se jí objevil zasněný výraz.

„Slyšela jsem, že muži dělají takové věci,“ zašeptala Meg. „A také jiné,“ dodala ještě tišeji.

„Jaké?“ To zase zaujalo Rosamundu.

„To nevím,“ odvětila Meg, „ale vím, že většina žen vypadá potěšeně, když jim manžel věnuje svou pozornost. Domnívám se, že to obě brzy zjistíme,“ zakončila se smíchem svou řeč.

„Ty to budeš vědět dlouho přede mnou,“ podotkla Rosamunda. „Neprovdají mě dříve než tebe a kromě toho se přede mnou nikdo o manželovi ani nezmínil.“

„A ve tvém světě se nyní znovu objevil sir Owein,“ škádlila ji Meg. „Bylo hezké, když tě nesl v náručí, nebo se ti víc líbilo v náručí mého bratra? Jindřich samozřejmě není pro tebe a nikdy by ani nemohl být, ale nelíbí se ti snad sir Owein? Všem dámám ano.“

„Je hezký,“ řekla pomalu Rosamunda.

„Nesl tě velice něžně. Když si myslel, že ho nikdo nevidí, díval se na tebe tak láskyplně. Myslím, že sir Owein pro tebe má možná slabost, Rosamundo. A také se domnívám, že by pro tebe byl vhodným manželem. Je pohledný a dospělý a přitom dost mladý na to, aby byl čilým milencem, který tě dokáže obdařit dětmi.“

„Meg!“ ohradila se Rosamunda, ale musela připustit, že si pohrávala s podobnými myšlenkami. Owein Meredith se svými tmavě blond vlasy, hnědozelenýma očima, rovným nosem a silnými čelistmi byl velice přitažlivý. Přemýšlela, jak by se jí líbil polibek s ním. Měl úzká, ale velká ústa. A jeho mohutné ruce – jaký by to byl pocit, kdyby laskaly její ňadra? Vyvolaly by u ní stejné

rozechvění, jaké v jejím panenském srdci roznítil princ Jindřich? A choval se k ní vždy laskavě. Téměř jí připomínal mladší verzi Hugha Cabota.

„Nad čím přemýšlíš?“ vyzvídala Meg.

„Opravdu si myslíš, že mě má sir Owein rád?“ zeptala se Rosamunda.

„Ano,“ odpověděla Meg, „myslím. A zasloužil by si hodnou ženu, Rosamundo. Znám sira Oweina celý život. Matka vždy říkala, že ze všech služebníků naší rodiny si pojmenování dobrý rytíř zaslouží právě on. Také povídala, že sir Owein je nejčestnější muž, jakého kdy poznala. A je také laskavý, což jsi už určitě zjistila. Pravda, nemá nic než svůj meč, koně, zbroj a dobrou pověst, ale ty si manžela stejně nemůžeš hledat mezi důležitými rodinami. Neměla bys raději muže, jakým je sir Owein, než takového, který se podobá tvému strýci? Muže s malým majetkem, který by se s tebou oženil kvůli tvým pozemkům a týral tě. Pamatuji si, že jsi mi vyprávěla o první ženě tvého strýce, paní Agnes. Je smutné, že nikdy nepoznala skutečnou lásku.“

„Strýc si ji vzal kvůli tomu kousku země, protože sám neměl nic,“ připomněla Rosamunda Meg. „Jsem si jistá, že sir Owein by si mě ochotně vzal ze stejného důvodu. Ale myslím, že tentokrát chci lásku.“

„Láska je přepych, který si majetné ženy nemohou dovolit,“ řekla své společnici Markéta Tudorovna.

„Nejdříve se vdej, a když budeš mít štěstí, láska přijde později. Každá žena je vyhledávaná pro něco jiného, Rosamundo. Láska obvykle není hlavním zájmem dohazovačů. Anglická princezna si bere skotského krále,

aby mezi jejich zeměmi mohl zavládnout mír, a generace dětí, které z nich vzejdou, budou mít k Anglii jistý vztah a doufejme, že mír zachovají.

Dcery velkých šlechtických rodů se vdávají pro své bohatství a rodinná pouta. Tebe provdají kvůli tvým pozemkům a stádům. Farmářovu dceru proto, že její matka rodila především syny a je tu naděje, že ona bude následovat jejího příkladu a brzy přibudou další ruce, které pomohou s obděláváním půdy. Všechny si nás berou z nějakého důvodu, ale láska s tím má co dělat jen málokdy. Příštích několik měsíců se dvůr a moje rodina soustředí na můj odjezd. Máš čas, abys obhlédla sira Oweina jako případného manžela. Využij ten čas moudře a s mým bratrem už neflirtuj.

Až můj otec vyloudí z krále Aragonie a Kastilie všechno, co může, ožení ho s Katkou. To spojenectví by se mělo uskutečnit. Musí! Kvůli naší bezpečnosti potřebujeme, aby moc Španělska stála proti Francii. Navíc takový sňatek ještě dodá na oprávněnosti nároku mé rodiny na anglický trůn. Otec ho vždy chtěl, stejně jako si přál spojení mezi mnou a Jakubem Stuartem.

Ty máš téměř na výběr. Jestli se rozhodneš, že chceš sira Oweina, přimluvím se za tebe. Dají mi, o co si řeknu. Opouštím svou rodinu a dělám to pro dobrou věc. Než odjedu, dostanu bez odříkání vše, co budu chtít. A otce by taková odměna pro věrného služebníka nestála nic.“

„Popřemýšlím o tom,“ odpověděla Rosamunda a začala uvažovat nad tím, že by to skutečně bylo podobné, jako by si mohla vybrat. Až Meg odjede, bude u dvora ztracená. Katka byla milá dívka, ale chovala se náležitě královsky. Meg měla pravdu. Katka se má jednoho dne

stát anglickou královnou. Rosamunda rychle zjistila, že na tom, když je člověk nedůležitý, přece jen něco je, důležití lidé se před vámi nebojí mluvit. Vyprávějí si, jako byste tam nebyli, protože jste pro ně bezvýznamní. Dozvěděla se toho mnoho jen tím, že naslouchala. Spojenectví se Španělskem mělo pro krále Jindřicha obrovský význam. Dosáhne ho, ať se děje, co se děje.

A princ Jindřich? Je to okouzlující, ale také svévolný chlapec, který má možná tělo muže, ale přesto je bezohledný a sobecký. Ani v nejmenším se nestaral o Rosamundinu pověst. Prostě chtěl svést královu svěřenkyni, aby se mohl vychloubat před svými přáteli. A co se pak stane s jeho obětí, to ho nezajímalo. Jednoho dne se má stát králem Anglie. Pravidla a morální kodexy, kterými se řídili obyčejní lidé, pro něj neplatily. To Rosamunda za několik měsíců u dvora už pochopila. Princové se vždy řídili a budou řídit vlastními zákony.

A mladý Jindřich Tudor to vskutku dělal. Byl si jistý, že kdyby je sir Owein nevyrušil, vzbudil by v neposkvrněné Rosamundě touhu. Rozhodl se, že se znovu pokusí proniknout její naivní obranou. Nebyla tak hloupá, jak čekal. Uvědomovala si, že ji chce svést. Překvapilo ho to, ale její chytrost dělala hru ještě zajímavější.

„Dostanu ji,“ řekl svým přátelům.

„Pusť to z hlavy, Jindro,“ radil mu Charles Brandon, o několik let starší než princ. „Teď, když si zranila kotník, ji bude tvoje babička pozorně sledovat. Můžeš si být jistý, že se k ní zpráva o Rosamundině zranění donesla. A sir Owein tě viděl, nebo si to alespoň myslíš. Je to čestný rytíř, a jestli se domnívá, že je ta dívka v nebezpečí, zajistí jí ochranu. Nemusíš ji mít, Jindro. Ne, když tu jsou

takové, které tvůj bujný a silný mladý ocas ochotně potěší. Dámy s postaršími manželi, které žízní po chlípném setkání s čilým milencem. Uvažuj o tom, Jindro,“zazubil se vědoucně.

„Skutečnost, že je nedostupnější, okoření hru o to větším vzrušením – a nebezpečím,“ pronesl mladý lord Richard Neville. „Panna! Nemyslím, že bych kdy měl pannu, ačkoliv samozřejmě očekávám, že má nevěsta bude neposkvrněná. Svést to děvče v její vlastní posteli babičce před nosem by byl docela bravurní kousek, Jindro. Pokud to někdo dokáže, vsadím se, že ty!“ Černé oči se mu uličnicky zatřpytily.

„Beru, Neville!“ řekl lord Percy. „Vsadím zlatý nobl, že to nedokáže!“

„Neschvaluji to,“ zamumlal Charles Brandon, „ale vezmu vaše sázky k sobě.“

Princ Jindřich se zasmál. „Jsi blázen, Percy, když sázíš proti mně. Jen jsi ještě podnítil moji chuť na panenské masíčko. Do konce týdne bude věneček té dívky můj,“ chvástal se.

Jeden z princových sluhů se stýkal s dívkami, které měly na starost hraběnčino oblékání. Dozvěděl se, že hraběnka a její dámy za několik dní podniknou malou odpolední vyjížďku po řece. Rosamundu nechají v paláci, protože se jí kotník musí ještě hojit. Bude sama až na několik služebných, které si budou myslet, že nezvedený princ prostě využil nepřítomnosti své babičky, aby si vychutnal pár polibků a objetí s krásným děvčetem. Několik mincí zajistí jejich mlčenlivost a nepřítomnost.

Rosamunda dostala slabou horečku a spala neklidně. Náhle se probudila, protože ucítila, jak se postel prohnula pod vahou další osoby. Když se otočila, hleděla do rozesmáté tváře prince Jindřicha Tudora.

„Jindro!“ vydechla polekaně. „Co tady děláš? Musíš okamžitě odejít! Tohle je nanejvýš nepatřičné.“

V odpověď si ji přitáhl do náručí a zamumlal: „Drahá Rosamundo, má sladká paní z Friarsgate, zbožňuji tě. Musíš mi dovolit, abych tě políbil, miláčku. Jen polibek a krátké pomazlení. Pak odejdu, přísahám! Nedělal jsem nic jiného, než že jsem stále myslel na to naše odpoledne v zahradě.“

„Ne!“ řekla Rosamunda rozhodně. „Tentokrát mě nepřemluvíš, Jindro. Už takhle by mě to zničilo, kdyby tě tu našli v mojí posteli. Nemáš v sobě kouska citu, myslíš jen na vlastní potěšení. O mě se vůbec nestaráš!“

„Ale já myslím na tvé potěšení, miláčku.“ Nenechavou rukou jí začal laskat ňadra. „Takové zralé ovoce jistě potřebuje, abych ho řádně ocenil. Vidím přes tvoji navoněnou košilku, jak půvabné máš tělo, Rosamundo.“ Sklonil svou rudozlatou hlavu, aby její dva pahorky políbil.

Když se jeho rty ocitly na jejích ňadrech, Rosamunda šokovaně zalapala po dechu. Hlava se jí točila směsí strachu a rozkoše. „Ne!“ prosila, když jí druhou rukou začal zajíždět pod košilku. „Ne!“ A když nepřestal, vykřikla. To ji samozřejmě zničí, ale nemohla mu dovolit, aby jí ukradl to nejcennější, její panenství. Ať si ji nakonec vezme kdokoliv, pozná ji o svatební noci nevinnou. Znovu vykřikla a on jí zakryl ústa rukou.

„Nekřič, miláčku,“ zamumlal princ. „Chci nás jen potěšit. Uvidíš, Rosamundo.“

Znovu otevřela ústa, ale tentokrát mu zaťala zuby do ruky a vší silou skousla. Jindřich Tudor zaskučel bolestí a vzteky, protože v tu chvíli se dveře do ložnice rozletěly a v nich stanul sir Owein Meredith s tváří potemnělou zlostí. Princ vyskočil z postele, protáhl se kolem staršího muže a beze slova vyběhl z komnaty.

Ke svému údivu Rosamunda propukla v pláč. „Díky bohu, že jste přišel,“ vzlykala. „Opravdu jsem si myslela, že mi chce ublížit.“

„Chtěl vás připravit o nevinnost, Rosamundo,“ odpověděl jí upřímně sir Owein.

„Jak to víte?“ úzkostlivě popotahovala a tiskla si k ňadrům pokrývku.

„Maybel se od jedné z žen dozvěděla, že se tu vyptával jeden z jeho mužů. Pak viděla Jindřicha vcházet do těchto komnat. Když ho nenápadně sledovala, zjistila, že skoro všechny služebné jsou pryč. Okamžitě věděla, o co našemu pěknému mladému princi jde. Nemeškala a doběhla pro mě.“

„Ach, ale co mám dělat?“ vzlykala Rosamunda. „Když se tenhle mocný chlapec rozhodne, že mě dostane, co nadělám?“

„Promluvím se samotnou hraběnkou a vysvětlím jí, co se přihodilo. Domnívám se, Rosamundo, že je načase, aby vám vybrali ženicha. Když budete mít manžela, nechá vás princ Jindřich na pokoji. Kolem prince se nesmí přihodit žádný skandál, má paní z Friarsgate,

protože jeho budoucí španělští příbuzní hledí na dodržování morálních kodexů velice přísně. Španělský velvyslanec je všímavý a velice se stará o spokojenost aragonské princezny.“

„Až dostanu manžela, tak pojedu domů?“ otázala se rozechvělým hlasem.

„To záleží na tom, koho vám vyberou,“ odvětil. „Ale po tom, co se tu téměř odehrálo, má paní, je zjevné, že musíte mít manžela, aby vás ochránil.“

Část II

PANÍ FRIARSGATE

Anglie 1503 – 1510

Kapitola sedmá

Když následujícího rána odcházela hraběnka z Richmondu z kaple, přistoupil k ní Owein Meredith a tiše řekl: „Rád bych si s vámi soukromě pohovořil v nanejvýš naléhavé záležitosti, madam.“

„Přijmu vás po jídle,“ odvětila Ctihodná Markéta, aniž by na cestě do svých komnat zpomalila.

Na okamžik si pohlédli do očí a sir Owein se pak odpojil, aby vyhledal Maybel. Jakmile ji našel, zeptal se:

„Vysvětlila vám vaše paní, co se včera odpoledne přihodilo? Svým pohotovým jednáním jste předešla jejímu zostuzení.“

„Měli by ho zbičovat,“ odvětila Maybel pobouřeně. „A je mi jedno, jestli se má jednoho dne stát králem Anglie, měli by mu našlehat. Jaký muž, ať mladý nebo ne, se úmyslně pokusí připravit nevinnou mladou dívku o panenství, sire? Vím, že sir Hugh, Bůh buď milostiv jeho duši, to myslel dobře, když svěřil mé milé dítě do péče králi, ale přála bych si, abychom zase byli v bezpečí doma ve Friarsgate!“

„Udělám vše, abych ji ochránil,“ ujišťoval Owein Maybel. „Poté co hraběnka posnídá, dostane se mi u ní soukromého slyšení. Až se dozví o hrozném chování svého vnuka, nepotěší ji to. Nepřipustím však, aby z toho vinila Rosamundu. Musí pochopit obtížnost situace. Hodlám jí navrhnout, aby Rosamundě bezodkladně vybrala manžela a provdala ji, než se mladému princi podaří ji svést a tím i zničit její pověst. Rosamunda je chytrá, ale také naivní. Obávám se, že navzdory jejímu

úsudku ji to k princi Jindřichovi přitahuje. Pro mladé venkovské děvče je vzrušující, když o ni usiluje princ.“

Maybel přikývla. „To, co říkáte, je pravda, sire, ale je tu ještě něco jiného, co by jí mohlo přivodit pád. Je nyní plná touhy. Bylo by vhodné, aby měla manžela, a pokud ne manžela, tak alespoň milence. Je příliš nezkušená, nechápe, že si nedokáže pomoci. Potřebuje do postele dobrého muže a bylo by lepší, kdyby to byl manžel.“

Sir Owein kývl. „Ano,“ souhlasil a jeho rty zvlnil náznak lehkého úsměvu. „Nebojte se, Maybel, promluvím s hraběnkou a vy se zdržujte se svou paní tak často, jak jen to půjde. Nenechávejte ji samotnou.“

„Nenechám, sire,“ slíbila Maybel.

Po deváté hodině přišla pro Oweina Mereditha jedna z hraběnčiných služebných. Zavedla ho do místnosti s obloženými stěnami a rohovým krbem, v němž hořel jasný oheň. Před krbem stály dvě čalouněné židle s vysokými opěradly a mezi nimi kulatý stůl. Markéta Beaufortová seděla na jedné z nich, oblečená v obvyklé černé, a většinu sněhobílých vlasů jí zakrývala klenutá obroučka se síťkou. Když za sebou odcházející služebná zavřela dveře, králova matka mu pokynula, aby se posadil na druhou židli.

„Posaďte se,“ řekla, „a povězte mi, kvůli čemu jste žádal soukromé slyšení, Oweine Meredithe.“

Rytíř si povzdechl. „Prosím Vaši Výsost o schovívavost a také o prominutí za to, s čím se vám svěřuji, ale nemohu mlčet ze strachu, že by to ublížilo jedné nevinné dívce a že by se někdo, kdo je vám drahý, provinil hrozným zločinem. Dáte mi svolení mluvit upřímně s

vědomím, že z této záležitosti nevyvozuji žádné závěry? Pouze si přeji předejít neštěstí, madam.“

„Nikdy jste nebyl okázalým mužem, který by se pletl do věcí, jež se ho netýkají, Oweine Meredithe, takže musím samozřejmě přijmout, že to, co mi hodláte sdělit, je vskutku vážné. Můžete mluvit. Nebudu vás za vaše slova hnát k zodpovědnosti, ať jsou jakákoliv,“ odpověděla.

„Tak do toho, sire.“

„Váš vnuk, princ, byl sveden k činu, který by ho zostudil, madam. Na výsledek tohoto činu se uzavíraly sázky. Charles Brandon byl proti tomu, ale přesto sázky přijal. Hlavním strůjcem toho darebáctví byl Richard Neville.“

„Samozřejmě,“ poznamenala suše hraběnka z Richmondu. „Proč mě zjištění, že Charles Brandon jedná diplomaticky a Nevillové dělají potíže, nepřekvapuje? Pokračujte.“

„Princ, který je plný tužeb, jakých už mladí muži plní jsou, se cítil okouzlen lady Rosamundou Boltonovou z Friarsgate. Při jedné příležitosti si vyměnili nesmělé polibky. Princ chtěl po dívce víc, ale ta si hlídá své dobré jméno a ničeho mu nespokytla. Neville a ostatní se sázeli, jestli princ Jindřich dokáže nebo nedokáže lady z Friarsgate svést. Včera, když jste vzala princezny a své dámy na projížďku po řece, podplatil princ vaše ženy, které zde zůstaly, aby opustily komnaty, kde mladá Rosamunda spala. Princ vešel do dívčiny ložnice a pokusil se jí násilím zmocnit. Pouze včasný zásah její služebné, která běžela pro mě, lady Rosamundu a její dobré jméno zachránil.“

„Pane na nebi!“ zaklela hraběnka z Richmondu.

„Nechám ho zbičovat!“

„Madam, prosím vás, vyslechněte mě. Princ Jindřich si nemohl pomoci, neboť byl pln radosti ze života a chtíče. Je mladý a Bůh ví, že je velký jako kterýkoliv muž, v mnoha případech i větší. Začíná mít mužské touhy. Tady je však v sázce spíše jeho hrdost než cokoliv jiného. Situace se dá snadno a rychle řešit, protože princ je v srdci čestný, a když byl včera vyhnán, pravděpodobně se modlil za řešení, které by zanechalo bez poskvrny jeho hrdost stejně jako poctivost lady Rosamundy.“

„Co navrhujete, Oweine Meredithe?“

„Rosamunda Boltonová tu je proto, že s ní její strýc špatně zacházel a snažil se ukrást, co patří jí. Sir Hugh Cabot se snažil svou ženu ochránit. Věděl, že se Rosamunda musí znovu provdat, ale nechtěl, aby ji Henry Bolton donutil ke sňatku s jejím pětiletým bratrancem a ovládl tak Friarsgate. Já se s tím mužem setkal, madam. Není to čestný člověk. Vyberte pro Rosamundu manžela a princ se bude držet zpátky, za to ručím. Rosamunda bude v bezpečí, její pověst nedotčená a princ si zachová svou hrdost. Ani Richard Neville se neodváží navrhnout, aby princ svedl ženu, která je zasnoubena s jiným mužem, madam.“ Sir Owein seděl na židli a čekal, až promluví hraběnka.

„Všechen čas teď věnuji svatbě své vnučky, musím se o ni postarat místo její zesnulé matky. Za několik týdnů se musí skotská královna vydat za svým manželem a její sňatek je třeba oslavit. Také musíme něco udělat s ubohou španělskou Kateřinou. Panovník je velice nespokojený, že král Ferdinand ještě nezaplatil celé

dívčino věno. Obzvláště když má v úmyslu ji případně provdat za Jindřicha. Sire Oweine, zaslechla jsem zvěsti, že si můj vnuk užívá s dámami. Není na to příliš mladý?“

„V princově případě bych řekl, že ne, madam,“ odvětil rytíř a uvažoval, kolik toho stará žena o svém chlípném vnukovi a jeho milostných dobrodružstvích ví.

„Měla jsem v úmyslu najít té dívce manžela až po Markétině odjezdu, ale mám dojem, že by pak do toho přišlo něco jiného, a než bych si na ni vzpomněla, bylo by jí dvacet. Přivezl jste ji loni z Cumbrie, že?“ Ctihodná Markéta se naklonila ke krbu, aby si ohřála ruce.

„Ano, madam.“

„Má vnučka ji má ráda. Co vy? Jaká je, Oweine Meredithe?“

„Vnímavá,“ řekl, „a spolehlivá. Miluje Friarsgate a naučila se ho sama řídit. Dělá to dobře a její lidé ji milují. Je to prosperující místo. Zdá se, že před Skoty je díky neobvyklým rysům okolní krajiny v bezpečí. Kopce jsou příliš strmé, a proto se dobytek a ovce nedají dost rychle odehnat. Takže ve Friarsgate je klid, až na jejího strýce.“

„V kolika letech osiřela?“ otázala se hraběnka.

„Byly jí tři,“ odpověděl. „Strýc spěšně přijel a provdal ji za svého pětiletého syna. Chlapec zemřel. Pak ji provdal za Hugha Cabota. Henry Bolton si myslel, že sir Hugh bude spokojený, že má na stará kolena kde pobývat. Místo toho Hugh Cabot Rosamundu naučil, jak se má starat o své záležitosti. Miloval ji jako svou dceru a ona ho zbožňovala. Když zemřel, velice ji to zasáhlo.“

„A sir Hugh překazil strýci jeho plány tím, že svěřil svou ženu do péče králi,“ pronesla pomalu hraběnka.

„Chytrý muž, řekla bych.“

„Dorazil jsem, když seděli u smuteční hostiny. Strýc už na Rosamundu naléhal, aby si vzala jeho dalšího syna, zplozeného jen pro tuto příležitost. Ona to odmítala a domnívám se, že ji zachránil pouze můj včasný příjezd,“ vysvětloval Owein Meredith.

Ctihodná Markéta se usmála a pobaveně řekla: „Zdá se, že máte ve zvyku tuto dívku zachraňovat, Oweine Meredithe. Děkuji vám, že jste mě na tuto záležitost upozornil. Dohlédnu na to, aby Rosamundu Boltonovou někdo pečlivě sledoval, a nedovolím, aby se ocitla o samotě s tím nemravným darebákem Jindřichem. O manželovi pro tu dívku popřemýšlím. Je zhruba v Markétině věku, ještě o trochu starší. Je načase, aby se znovu provdala, a tentokrát pro dobro všech.“ Natáhla ke svému společníkovi ruku.

Sir Owein se zvedl ze židle, její ruku uchopil, uklonil se a políbil ji. „Děkuji Vaší Výsosti za laskavost,“ pravil a odešel z místnosti.

Když se za ním zavřely dveře, řekla hraběnka klidně:

„Už můžeš vylézt, dítě, a připojit se ke mně. Pověz mi, co si o tom myslíš.“

Mladá Markéta Tudorovna vystoupila zpoza tapiserie na protější stěně, kde se schovávala. Posadila se k babičce. „Když jsme se vrátili od řeky, byla Rosamunda nějaká zakřiknutá, ale nenapadlo mě, abych se jí zeptala proč,“ řekla. „To je Jindrovi podobné, že dovolí své pýše, aby vedla jeho ptáka. Jestli se nepoučí, povede to

jednoho dne k jeho pádu.“ Přejížděla svými dlouhými prsty po hnědooranžových hedvábných sukních, aby si je uhladila.

Hraběnka se zasmála. „Díky bohu, že jsi chytrá a rozumná dívka, Markéto, má jmenovkyně. Jako skotská královna možná jednoho dne budeš muset činit těžká rozhodnutí. A budeš si přát, dítě, aby se tvůj manžel přiklonil k tobě, stejně jako jeho rádci. Kdyby tedy nyní spočívalo rozhodnutí na tobě, koho bys Rosamundě Boltonové vybrala za manžela?“

„Samozřejmě sira Oweina Mereditha, babičko,“ odpověděla bez váhání princezna.

„Ne syna z nějaké dobré severské rodiny? Třeba jednoho z těch potížových Nevillů?“ otázala se hraběnka.

„Za dědičku panství by nám pak něco dlužili.“

„Ne, babičko. Nevillové skutečně dělají potíže. Nikdy si jimi nemůžeme být jistí, protože jsou kam vítr, tam plášť a přiklánějí se vždy na tu stranu, kterou považují za nejlepší pro sebe samotné. I když budu vdaná ve Skotsku, nemůžeme s určitostí vědět, že mezi našimi zeměmi už nikdy nevypukne válka. Nejlepší by bylo provdat Rosamundu za muže, kterému by Tudorové mohli naprosto důvěřovat. Sir Owein je Walesan. Je ve službách naší rodiny už od mého narození. Když se přidal k našemu domu, byl ještě mladší než Marie. O jeho věrnosti Tudorům a Anglii nemůže být pochyb, babičko. Můžeme mu věřit, že nám ohlídá bok,“ řekla princezna.

„Není to ale významný lord,“ namítla hraběnka.

„To není,“ souhlasila Meg, „a proto když tomuto věrnému služebníkovi Tudorů dáme za manželku přitažlivou mladou dědičku, což by jistě nikdy nečekal, bude nám mnohem více zavázán než Neville a můžeme si být jeho věrností jisti. Důležití synové významných rodů by Rosamundu nechtěli nebo nepřijali. Musela bys vybírat z těch méně důležitých svobodných mužů. Ve skutečnosti by ses musela poptat významných lordů, který z jejich mladých mužů by byl vhodný. Lord by vybral příbuzného, který by se cítil zavázán především jemu, a ne nám. Jestli z tohoto manželství máme něco získat, pak ten dotyčný musí být přesvědčen, že něco dluží nám. Naším člověkem je sir Owein a nikdo jiný.“

„Přemýšlím, jestli muž zvyklý být v našich službách bude jako manžel spokojený, ačkoliv ne že by na tom záleželo,“ uvažovala Ctihodná Markéta. „Když řekneme, že si ji musí vzít, pak to udělá.“

„Myslím, že se o ni zajímá,“ řekla Meg. „Sama sis všimla, že ji vždy zachrání před nějakým ohrožením. A domnívám se, že i ona ho má velmi ráda, ačkoliv si dává pozor, aby to nepřiznala. Ve skutečnosti jsem si tím jistá, babičko. Bude to dobré manželství pro oba. Sir Owein ještě není starý. Pravděpodobně tebe i otce přežije. U dvora mého bratra pro něj nebude místo. Co se s tímhle věrným služebníkem rodu Tudorů stane? Owein Meredith si zaslouží, abychom s ním jednali laskavě. Nemyslíš, babičko?“

„Bude z nich dobrý pár,“ souhlasila hraběnka z Richmondu. „Ta dívka už má věk na to, aby rodila děti, a sir Owein je dost mladý, aby je s ní zplodil. Jestli se spolu oba cítí dobře, pak to bude dobré manželství, ano.

Dívka bude v bezpečí před svým chamtivým strýcem a bude nám vděčná. Sir Owein, který nám tak dlouho slouží, bude také spokojený a zůstane nám věrný. Takový muž by na hranicích byl naší výhodou, obzvláště pokud jde o někoho, kdo není právě na očích díky svému ohromnému bohatství nebo významnému jménu.“ Předklonila se a poplácala vnučku po růžových tvářích.

„Rozhodla jsi moudře a ohleduplně, má mladá skotská královno. Stane se, jak jsi navrhla. Dáme Rosamundu Boltonovou našemu dobrému a věrnému služebníkovi, siru Oweinu Meredithovi.“

„Děkuju, babičko,“ řekla princezna. Téměř se nemohla dočkat, až poví Rosamundě o jejím štěstí, ale pak hraběnka z Richmondu zvedla ruku s prsteny.

„Ještě nemůžeš nic říkat, dítě. Musím získat svolení tvého otce, protože on je jejím poručníkem,“ upozornila Markétu.

„Když si to přeješ ty, tatínek to schválí,“ odvětila upřímně princezna. „Kdy ti můj otec něco odmítl, babičko?“

Starší žena se zasmála. „Než tvůj otec získal, co mu patřilo, měli jsme těžký život, protože se ho Yorkové a jejich přívrženci vždy snažili zničit. Za ta léta strávená u dvora v Bretani, zatímco ho tvůj děd z Yorku a poté vévoda Richard hledali, aby ho mohli zabít, čímž by rod Lancasterů vymřel, jsem dala výměnou za bezpečnost tvého otce své mládí a on to vždy věděl, ačkoliv jsem si nikdy nestěžovala. Je to skvělý syn, můj milý Jindřich. Nechť tě syn, kterého dáš Jakubu Stuartovi, miluje také tak, mé dítě.“

„Zachovám naše tajemství, babičko,“ odvětila Meg.

„Ale získej tatínkovo svolení rychle, protože to pro mě nebude lehké.“

„Tvůj otec zítra odjíždí s tvým bratrem do Richmondu. Zeptám se ho dnes večer. Musí to být dojednáno dřív, než se vydáš na sever do Skotska. Rosamunda a sir Owein mohou jet s tvou družinou až do Friarsgate. To naše pouta ještě posílí. Je to velká čest, když někomu dovolíme, aby se stal součástí tvojí svatební družiny.“

„Děkuju, babičko,“ řekla princezna. Pak udělala pukrle a zanechala starou ženu jejím myšlenkám.

Do komnaty vešla hraběnčina oblíbená služebná. „Je téměř čas k obědu, madam,“ pravila.

„Jdi za mým královským synem a pověz mu, že bych s ním ráda co nejdříve mluvila,“ poručila ženě hraběnka z Richmondu.

Služebná se uklonila. „Ihned, madam,“ odvětila, otočila se a spěšně vyšla z místnosti. Když se vrátila, vedla krále k překvapení jeho matky s sebou, protože Markéta Beaufortová měla v úmyslu setkat se se synem, až mu to bude vyhovovat. Přesto mu byla vděčná za tu laskavost, že za ní přišel okamžitě.

„Jindřichu,“ řekla a usmála se, když se sklonil, aby jipolíbil na tvář. „Mohla jsem přijít za tebou, drahý synu.“

„Přečetl jsem a podepsal všechny listiny, které mi moji ministři dnes ráno přinesli,“ odpověděl a posadil se na židli, kterou před okamžikem uvolnila jeho dcera.

„Navštívit tě, matko, je vítaná změna.“ Pak vzdychl a do očí se mu vkradl smutek.

Hraběnčina služebná mu podala pohár svařeného vína, uklonila se a odešla.

Král trochu upil a nakrátko zavřel oči.

„Čekalo se, že si přijedeš do Greenwiche udělat příjemné letní volno a pobudeš s rodinou, než Markéta odjede do Skotska,“ řekla hraběnka synovi. „Před skutečností, že je Běta mrtvá, neunikneš tím, že se upracuješ k smrti, Jindřichu,“ vyplísnila ho jemně.

„Nemohu ti nahradit tvou ženu, ale jsem tu pro tebe, jako vždy. Děti tě potřebují. Brzy ti odejde nejstarší dcera a chudák Marie pak zůstane sama. Je smutné, že maličká Kateřina umřela pouhé dva měsíce po narození. Ze všech Bětiných dětí byla nejkrásnější. Vypadala jako malý anděl a třeba jím byla. A určitě tě potřebuje mladý Jindřich. Vím, zlobíš se, že to není Arthur, ale co se stalo, změnit nemůžeš, synu. Mladý Jindřich bude po tobě králem, ale ty mu neukazuješ, jak vládnout. Držíš si ho u sebe, ale nevšímáš si ho. Arthur, Bůh buď milostiv jeho duši, byl báječný chlapec, ale podle mého názoru se právě on víc hodil pro církevní dráhu a Jindřich na krále, můj synu.“

„Neříkej to!“ prohlásil sklesle král.

„Je to pravda a ty to víš,“ trvala na svém. „Ale o tom jsem s tebou mluvit nechtěla. S tvým svolením jsem vybrala manžela pro vdovu po Hughu Cabotovi, která je tvou svěřenkyní. Od chvíle, kdy dorazila ke dvoru, je Markétinou společnicí, ale ta teď musí odjet a pro lady Rosamundu Boltonovou nebude v družině skotské

královny místo. Je načase, aby se vrátila domů na své milované Friarsgate, ale musí mít manžela, a to takového, kterému naprosto důvěřujeme, protože Friarsgate je na hranicích, můj synu. I když doufáme, že Markétin sňatek přinese trvalý mír mezi našimi zeměmi, my dva jsme realističtější. Víme, že navzdory tomuto spojení mezi našimi královskými rody může válka vypuknout znovu. A na hranicích nebyl klid nikdy, ani v těch nejlepších dobách. Musíme na tom místě mít muže, kterému důvěřujeme a o jehož oddanosti není pochyb, Jindřichu. Sir Owein Meredith sloužil rodu Tudorů téměř pětadvacet let. Protože není význačným lordem, dozví se o tom, co se v oblasti děje, mnohem více, než by zjistila důležitá osoba. Lidé se před ním nebudou ostýchat promluvit. Je to náš muž a jeho věrnost je nade vše pochyby.“

„Nevybrala jsi člena některé ze severních rodin?“ otázal se král matky. Překvapilo ho to a chtěl znát její důvody, než vydá svolení. Když měl někdo ve své moci dědičku, bylo to cenné zboží.

„Navrhla to Markéta. Prohlásila, a moudře, že jsou kam vítr, tam plášť. Jsou až příliš pyšní. I kdybys jim prokázal takovou službu a dal jim mladou dědičku, necítili by se ti zavázáni, ačkoliv by samozřejmě měli být. Sir Owein Meredith je náš člověk. Ať se děje cokoliv, bude neochvějně stát na naší straně.“

„A na to má dcera přišla sama?“ zeptal se král.

„Učila se dobře. Jen doufám, že si Jakub Stuart uvědomuje, jaký mu posíláme poklad.“

„A ty její návrh schvaluješ, matko?“ Král dopil své víno.

„Ano,“ odpověděla Ctihodná Markéta. „Vnučka našla správné řešení. Lady Rosamunda Boltonová nebude nešťastná, když dostane za manžela sira Oweina Mereditha, i když na tom nezáleží. Tohle manželství poslouží našim zájmům stejně jako těm, kterých se to přímo týká, synu.“

„Pak tedy máš mé svolení zasnoubit tu dívku se sirem Oweinem, matko. Nechám sepsat listiny.“

„Udělej to tak, aby sir Owein se svou snoubenkou mohli na sever do Friarsgate cestovat společně s družinou skotské královny,“ navrhla mu hraběnka. „Ať jsou jejich poslední vzpomínky na nás naplněné vděčností za čest, které se jim dostalo.“

„Věk tvůj rozum nijak neotupil, matko,“ pronesl král s lehkým úsměvem. „A teď, co mám dělat se španělskou Katkou? Král Ferdinand je kluzký jako úhoř a mazaný jak liška. Vyhýbá se našim požadavkům na vyrovnání dívčina věna. Za těchto okolností si ji tu nemohu vydržovat.“

„Umísti ji do Durham Housu. Neměla by být u dvora, obzvláště když její otec ještě nesplatil část věna. A pošleme mu zpět co nejvíc španělských služebníků. Ať pochopí, že za takových okolností nebudeme jeho dceru marnotratně zaopatřovat. Jestli máš v úmyslu provdat ji za Jindřicha, stejně jí musí sloužit Angličané a také se musí naučit náš jazyk, což jí jde pomalu. Odrazuje ji od toho ta stará dračice, doňa Elvíra. Té se bohužel zbavit nemůžeme, ale domnívám se, že má na mladou Kateřinu

špatný vliv. Doufejme, že pokud ji obklopíme našimi vlastními dívkami, nakonec to vliv doni Elvíry oslabí. A sežeň jí anglického kněze! Tihle Španělé jsou ve své víře příliš přísní.“

„Zbavím se tolika španělských služebníků, kolika se jen odvážím, ale nechci platit za další, i kdyby to byli Angličané, matko. Necháme prozatím aragonskou princeznu, ať žije skromně a náležitě truchlí pro svého manžela.“

Král vstal, uchopil matčinu ruku a láskyplně ji políbil.

„Za pár minut s tebou jsem toho udělal víc než se všemi rádci za celé ráno,“ prohlásil a odešel.

Znovu se objevila hraběnčina služebná.

„Vyhledej sira Oweina Mereditha. Před jídlem si s ním promluvím,“ nařídila jí hraběnka. „Ještě je čas.“

„Ano, madam,“ řekla služebná, otočila se a odspěchala. Ctihodná Markéta si povzdechla. Vnučka měla pravdu.

Bude to dobrý pár. Jestli nebude vděčná Rosamunda Boltonová, pak sir Owein jistě ano. Nemluvě o tom, jak ho to překvapí. Stará žena se usmála. Takovou laskavost by stěží očekával, a právě proto si ji zřejmě zaslouží.

Owein Meredith se podíval, co ho tahá za kabátec. Stálo tam páže v oděvu se znakem hraběnky z Richmondu.

„Copak je, chlapče?“ zeptal se a jeho rty zvlnil laskavý úsměv. Připadalo mu to tak dávno, co byl na chlapcově místě. Přemýšlel, kdo to je a jaký bude jeho osud.

„Má paní s vámi chce neodkladně mluvit, sire,“ řeklo páže a lehce se uklonilo.

„Hned jdu,“ odvětil rytíř a následoval dítě chodbami paláce zpět do malé komnaty, kde dnes už byl. Připadalo mu zvláštní, že si ho králova matka nechala znovu zavolat, když spolu mluvili ráno. Aniž by zpomalil, prošel dveřmi, které mu páže otevřelo.

„Děkuji, Williame,“ řekla hraběnka pážeti, které následně z místnosti vycouvalo. „Posaďte se, sire Oweine. Bezpochyby si lámete hlavu, proč se znovu ocitáte v mé přítomnosti. Jelikož princezna brzy odjíždí do Skotska, je čas ve věci Rosamundy Boltonové velice důležitý. Král souhlasil, že se musí provdat, ačkoliv jsem mu o nečekaném chování mladého Jindřicha nepověděla. Uvědomujete si, jak hluboce truchlí pro prince Arthura, který byl vždy jeho oblíbencem. I ta nejmenší chybička v chování mého vnuka by krále sklíčila ještě více. Chlapec je mladý a plný života. Nemůže si pomoci, takže musíme něco dělat my. Nesmíme dovolit, aby ve snaze o svedení té dívky pokračoval. Lady Rosamundu zasnoubíme s královým svolením s mužem podle mého výběru. Spolu se svým snoubencem pak doprovodí mou vnučku, skotskou královnu, až k Friarsgate. Potom budou formálně oddáni tamějším knězem před jejími vlastními lidmi, aby obyvatelé Friarsgate jejího manžela přijali, protože se stane jejich novým pánem. Těší vás to, sire Oweine?“ Oči hraběnky z Richmondu zářily veselím a její úzké rty zvlnil tichý smích.

„Není namístě, abych byl potěšen, madam, ale jsem a děkuji, že se ptáte,“ odpověděl jí. Takže ji provdají. Povede se jí lépe a bude doma v bezpečí. Nestane se

kořistí prince a jeho skupiny mladých lordíčků, kteří milovali svádění, ale nestarali se o následky, jež z toho pro jejich oběti plynuly.

„Nejste ani trochu zvědavý, koho jsem zvolila, Oweine Meredithe? Mé instinkty mi říkají, že ano,“ pronesla králova matka.

„Jsem si jistý, že jste pro lady Rosamundu vybrala vhodného kavalíra,“ odvětil a modlil se, aby s ní ten dotyčný jednal laskavě a respektoval její znalosti panství a pozemků. Rychle a tiše se pomodlil i za to, že by dokonce mohla najít lásku.

Králova matka vždy byla dovednou hráčkou hry života. Povídalo se, že se v tom velice podobá svému pradědovi, Johnovi z Gauntu, synovi krále Edwarda III. Viděla na obličeji Oweina Mereditha pohnutí, i když se ho pokoušel skrýt. Záleželo mu na té dívce. Dělal si starosti, kdo se stane jejím manželem a zdali se k ní bude dobře chovat. Markéta Beaufortová byla v pokušení dobírat si ubohého muže dále, ale blížila se hodina oběda. „Vybrala jsem Rosamundě Boltonové z Friarsgate za manžela vás, sire Oweine,“ řekla nevzrušeně. „Doufám, že vás to potěšilo.“

„Mě? Vybrala jste mě?“ Slyšel správně nebo se zbláznil?

Markéta Beaufortová viděla na rytířově tváři nefalšovaný úžas. Natáhla se a v uklidňujícím gestu mu položila ruku na paži. „Vybrala jsem vás, sire Oweine Meredithe,“ odvětila, „a krále mé rozhodnutí potěšilo.“

„Já si mám vzít Rosamundu Boltonovou?“ otázal se a z překvapení ho až jímala závrať.

„Svatební smlouva bude sepsána co nejdříve. Vaše Rosamunda musí být ochráněna,“ pronesla Ctihodná Markéta.

„Ale proč já?“ vyhrkl.

Nyní se hraběnka z Richmondu zasmála nahlas, protože ji jeho přístup potěšil a skutečně pobavil. „Nebuďte tak skromný, Oweine Meredithe. Sloužil jste rodu Tudorů téměř pětadvacet let, a sloužil jste dobře. Pamatuji se, když vás váš příbuzný poprvé vzal k Jasperu Tudorovi. Tolik jste nás chtěl potěšit a zpíval jste nám svým sladkým velšským hlasem. Jsem stará žena, Oweine Meredithe. Můj syn na tom není dobře. Staré způsoby vymírají a s vládou mého vnuka možná vskutku zmizí. Děti, které nyní slouží u dvora, budou vyrůstat v odlišném způsobu chování než vy nebo já. Budou mít jiné možnosti. Už nejste žádný mladík, Oweine Meredithe. Potřebujete manželku. Je načase, abyste se usadil. Ptáte se proč vy a ne někdo jiný? Za časů mého vnuka to možná bude jiné než teď, ale mého syna někteří stále považují za vetřelce, obzvláště severní rody, jejichž věrnost dnes tajně patří Yorkům. Kdybychom jim dali dědičku Friarsgate, nepřiklonilo by je to k naší straně ani o kousek. Slouží v první řadě sami sobě, vždy to dělali. Mírně řečeno, nejsou to právě spojenci do nepohody.

Friarsgate je na hranicích. Doufáme, že sňatek mojí vnučky na čas přinese mír. Mezi Skoty a Angličany však příliš dlouho panovalo nepřátelství, než aby příměří vydrželo delší dobu. Před Markétou vládly Skotsku už jiné královny z Anglie. Má vlastní prabába, lady Johanka Beaufortová, byla královnou Jakuba I. Severním rodinám nemůžeme věřit. Potřebujeme muže, ke kterému máme

naprostou důvěru, aby nám hranici hlídal. Tím mužem jste vy, Oweine Meredithe. Mimo dvůr nejste příliš známý, ani na sebe nepřitahujete zbytečnou pozornost. Přesto vás ti, kdo vás znají, mají rádi. Váš sňatek by se neměl nikoho dotknout, protože Rosamunda není důležitá. Náš zájem vyvolává poloha jejích pozemků.“

„Skotové její lidi neobtěžují, protože kopce kolem jejích pozemků jsou příliš strmé, než aby se přes ně dal přehnat dobytek,“ odvětil upřímně. „Friarsgate je poměrně odloučené, madam. Je nepravděpodobné, že bych o něčem věděl dříve, než k tomu dojde, nebo než se o tom dozví vaši královští správci na severním pomezí.“

„Je možné poučit ovčáky, kteří na těch kopcích hlídají svá stáda, aby byli ostražití, Oweine Meredithe,“ pravila klidně králova matka.

„Jinými slovy, madam, chcete, abychom je špehovali,“ řekl.

„V jistém smyslu ano. Sledování z vlastních pozemků by nemělo Friarsgate ani jeho obyvatele nijak ohrozit, ale být o něco bdělejší než v minulosti by neuškodilo. A nás to potěší, Oweine Meredithe,“ uvažovala Ctihodná Markéta.

Kývl. „To se dá zařídit, jakmile se stanu pánem Friarsgate,“ odvětil rytíř. Pak se otázal: „Už jste řekla Rosamundě, že se bude vdávat a že jejím manželem mám být já, madam?“

„Ještě ne,“ dostalo se mu odpovědi. „Chtěla jsem mluvit nejprve s vámi. S tou dívkou promluvím po jídle. Pak ji pošlu do zahrady u řeky. Vyhlížejte ji. Potom si s ní můžete promluvit. Můj vnuk a jeho přátelé tu informaci

dostanou také. Myslím, že jim ji sdělíte vy,“ pronesla s úsměvem, „udělejte to po jídle a před setkáním s Rosamundou. Můžete princi Jindřichovi povědět, že to já jsem vám nařídila, abyste mu tu novinku předal.“

„Mohu si tím z něj udělat nepřítele, madam, a tomu bych se raději vyhnul,“ řekl upřímně Owein.

„Nezapomínejte, že to já jsem ho s Rosamundou přistihl. Myslím, že by bylo nejlepší tyto dvě události nespojovat.“

„Máte pravdu,“ rychle souhlasila králova matka. „S věkem se stávám lehkomyslnější. Nechám krále, aby vaše zasnoubení oznámil dnes večer v hodovní síni.“ Znovu se usmála. „Po takovém královském prohlášení už nebude třeba mému vnukovi říkat, jak se má chovat. Mohl byste však navrhnout Charlesi Brandonovi, aby mladým pánům vrátil všechny sázky. Ten zachová příměří, protože je to velice prozíravý člověk.“

Owein Meredith se uklonil. „Děkuji Vaší Výsosti, že je ke mně tak laskavá. Vždy budu věrným služebníkem rodu Tudorů.“

„Já vím,“ pronesla hraběnka důrazně. „A nyní mám hlad a hodina oběda už minula. Můžete mě doprovodit do hodovní síně, Oweine Meredithe. Budou na mě čekat a syn bývá rozmrzelý, když je hladový.“

Owein Meredith se zvedl a jemně pomohl králově matce vstát ze židle. „Je mi ctí vás doprovodit, madam,“ řekl jí.

V sále se princ Jindřich pokoušel přitáhnout Rosamundin pohled, ale přestože ho viděla, ostentativně

ho ignorovala. Jeho společníci se princově neklidu pochechtávali.

„Nikdy ji nedostaneš,“ posmíval se mu samolibě Richard Neville.

„Nemáš trpělivost, Dicku. Jednoho dne si pořádně zajezdím mezi jejími mléčně bílými stehny,“ dostalo se mu chladné odpovědi. „Ach, tady je babička. Konečně můžeme jíst!“

Sir Owein Meredith si našel místo na zadním konci stolu mezi svými rytířskými společníky. Náhle zjistil, že nemá na jídlo chuť. Měl se ženit. Nešlo o žádný sen. Když mluvil s královou matkou, několikrát se štípl. Skutečně se bude ženit. S Rosamundou Boltonovou. Nikdy si nepomyslel, že by měl manželku. Nikdy nevěřil, že má ženě co nabídnout, ale nyní mu jeho služba a oddanost Tudorům přinesly nevěstu. Nevěstu s nemalým majetkem. Jeho prvorozený syn zdědí Friarsgate. Byl to mnohem větší pozemek, než měl jeho otec ve Walesu. Bude mít větší majetek, než jeho bratr. A konečně bude mít svůj domov. Domov a manželku.

Ale co si o tom všem pomyslí Rosamunda? Ne že by na tom v obecném měřítku záleželo. Oba byli vázáni ke králi a poslechnou jeho příkaz. Ale přesto, její osud jí znovu někdo sebral z vlastních rukou a rozhodl za ni. Bude s ním jako s manželem spokojená, nebo její pozornost přitáhl nějaký mladík ode dvora? Nechtěl, aby byla Rosamunda zklamaná. Chtěl, aby byla šťastná, že je jeho nevěstou, protože… protože ji měl rád. Od okamžiku, kdy se s ní setkal, ji měl rád a až do této chvíle se neodvážil si své city přiznat. Jak by to mohl udělat a pak se dívat, jak ji dávají jinému? Ale ona si nemá brát

nikoho jiného. Dali ji jemu. Teď už si troufal dát průchod myšlenkám, které celé měsíce potlačoval. Na tváři se mu objevil úsměv.

„Hrome!“ řekl muž, který seděl vedle něj. „Podívejte, chlapci! Owein se usmívá. Nemyslím, že bych ho někdy za poslední dva roky viděl s úsměvem na tváři. Dneska jsi byl dvakrát u Ctihodné Markéty. Co je nového, Oweine? Musí to být nějaká dobrá zpráva, když se tváříš takhle.“

„Možná mu umřel bratr a on teď pojede domů do svých velšských kopců a bude dědit,“ škádlil ho jiný muž.

„Nemohu o tom mluvit, chlapci,“ pronesl Owein Meredith, „ale dnes večer se s vámi o svou novinku podělím. Přísahám!“

Ostatní se rozesmáli a spokojeně se vrátili ke svému pivu, protože Owein Meredith z nich byl nejčestnější. Oběd skončil a hodovní síň se začala vyprazdňovat. Owein se rozhlížel po Rosamundě, která seděla s několika hraběnčinými dámami. Už odešla. Zvedl se ze svého místa a šel najít Maybel. Ta bude vědět, jak se její paní cítí a zdali ještě dychtí po návratu domů.

Rosamunda odešla s hraběnčinými dámami do své komnaty. K jejímu překvapení po Markétě nebylo ani vidu, ani slechu. Pak přišla jedna z hraběnčiných služebných a řekla: „Naše paní s vámi chce mluvit, lady z Friarsgate.“ Rosamunda vstala a odložila rám na vyšívání. Poslušně následovala služebnou do malé komnaty, kde se králova matka každý den zabývala svými záležitostmi.

„Pojď dál, dítě,“ vybídla ji hraběnka z Richmondu.

Rosamunda se zastavila před Markétou Beaufortovou a udělala hezké pukrle.

„Až moje vnučka odjede na sever, aby se provdala za krále Skotska, nebude pro tebe mezi mými dámami místo,“ začala upřímně Ctihodná Markéta. „Je načase, aby ses vrátila na své milované Friarsgate, Rosamundo Boltonová, ale nemůžeš odejít bez toho, pro co jsi přišla. Bez manžela, který by na tebe dával pozor a ochránil tě před tvým strýcem. Právě dnes jsme pro tebe toho manžela vybrali. Myslím, že tě to potěší.“

Rosamundě začalo bušit srdce strachem a očekáváním. Pojede domů! S manželem. A tentokrát bude muž, kterého jí vybrali, jejím manželem ve všech ohledech. Už nebyla dítě. Byla starší než králova matka, když porodila Jindřicha Tudora.

„Nu, dítě, nemáš, co bys k tomu řekla?“ otázala se hraběnka z Richmondu dívky, která stála před ní. „Nejsi ani trošku zvědavá, kdo to je?“

„Záleží na tom, madam? Už jste tu věc dohodli a rozhodli o mé budoucnosti a já královu vůli přijmu,“ odvětila Rosamunda, když našla hlas. I když předem věděla, čím její pobyt u dvora skončí, přesto zjistila, že ji poněkud zlobí, že se s ní neporadili.

Králova matka se tiše zasmála. „Máš kuráž, dítě, a to je dobře.“

„Madam, prosím za odpuštění, jestli jsem se vás dotkla,“ pronesla Rosamunda, poklekla před Markétou

Beaufortovou a vložila své ruce do jejích. „Já jen…jen…“ Hlas jí zeslábl.

„Ty jsi jen doufala, že budeš mít na tom rozhodnutí nějaký podíl, Rosamundo Boltonová,“ řekla hraběnka z Richmondu. „Chápu. Možná, když ti povím, že toho manžela vybrala má vnučka, trochu to tvému srdci uleví.“

„Vybírala ho Meg?“ užasla Rosamunda.

„Skotská královna si uvědomila, že jakmile odjede, byla bys velice osamělá. U dvora pro tebe ve skutečnosti není místo a v hloubi duše stejně toužíš být ve Friarsgate, že?“

„Ano, madam,“ odvětila tiše Rosamunda.

„V tom případě je načase, aby ses tam vrátila, ale nemůžeme tě poslat zpět bez toho, co si pro tebe přál sir Hugh Cabot. Bez dobrého manžela, který by byl otcem vašich dětí a udržoval Friarsgate v bezpečí a vzkvétající. U dvora je mnoho mladých mužů, kteří by si ochotně vzali takovou hezkou mladou dědičku za manželku. Muži z mocných severních rodin, jejichž oddanost si chceme zajistit. Má vnučka však nevěří, že se něco takového dá koupit. Měla pocit, že na Friarsgate musíme umístit muže, jehož věrnost rodu Tudorů je naprostá a nezpochybnitelná. Znáš ho. Je to sir Owein Meredith.“

Cítila se, jako by se jí srdce v hrudi vznášelo. Usmála se a její úleva byla jasně patrná. „Říkala jste, že bych měla být potěšená, madam, a vskutku jsem. Sir Owein je dobrý člověk a jsme přátelé.“

„Z přátel se stávají nejlepší manželé, mé dítě,“ podotkla králova matka. „Byla jsem třikrát provdaná, takže bych

to měla vědět. A nyní vstaň, Rosamundo Boltonová, a jdi do zahrady, kde najdeš sira Oweina, který tě tam očekává. Oddací listiny se vyhotovují a budou podepsány před odjezdem mé vnučky do Skotska. Můžeš se vdát ve Friarsgate mezi vlastními lidmi, ale až k domovu pocestuješ se skotskou královnou.“

Rosamunda pozvedla hraběnčiny ruce a políbila je.

„Děkuji vám, madam,“ řekla. Postavila se a natřásla si sukně. „Mohu o tom mluvit s Maybel? A mohu poděkovat Meg?“

„Můžeš to povědět, komu se ti zlíbí, mé dítě. Král vaše zasnoubení oficiálně oznámí dnes večer v hodovní síni. Jsi koneckonců jeho svěřenkyně. Myslím, že dvůr by se o této šťastné události mezi jedním z našich dlouholetých služebníků a lady z Friarsgate měl dozvědět.“

„Děkuji vám, madam,“ pravila znovu Rosamunda. Potom udělala pukrle a spěšně z hraběnčiny soukromé komnaty odešla. Ve společenské místnosti našla Maybel, jak spravuje jednu z jejích košilek. „Budu se vdávat!“ řekla tiše a naklonila se k Maybel, takže to mohla slyšet jen ona. „Za sira Oweina! Nejdražší Maybel, brzy pojedeme domů!“

„Chvála bohu za obojí!“ pronesla Maybel s úsměvem na tváři. „Skutečně ráda zase uvidím svého Edmunda.“

„Mám se s ním teď setkat v zahradě,“ řekla Rosamunda.

„Mám čistou tvář? A upravené vlasy?“ přemýšlela s obavami.

„Ten muž by tě chtěl i bosou a v košili, děvče,“ odvětila Maybel, „ale ano, jsi upravená. A teď jdi a pověz siru Oweinovi, jak jsem šťastná, že mu budeš říkat manželi.“

Když Rosamunda vyšla z komnaty a vydala se chodbou, srdce jí bušilo jako o závod. Došla téměř až ke dveřím do zahrady, když se ze stínů vynořil princ Jindřich.

„Kampak kráčíš, krásná Rosamundo?“ vyptával se a zastoupil jí cestu. „Pojď, lásko, a polib mě na důkaz toho, že se na mě nezlobíš kvůli mé mladické nerozvážnosti, které jsem se onehdy dopustil.“

„Mám se vdávat, Vaše Výsosti,“ řekla upjatě Rosamunda. „Nechte mě prosím projít. Vaše babička mě poslala, abych se v zahradě setkala se svým snoubencem, a on mě očekává.“

„Jeden polibek, má krásná panenko,“ trval na svém princ. Má se vdávat? Jak by ji teď k čertu mohl svést? Sotva by bylo čestné svést ženu, která je zasnoubena s jiným mužem.

„Jestli Vaše Výsost neustoupí,“ pravila Rosamunda rozzlobeně, „zavolám stráže.“

„To neuděláš!“ odvětil, nyní nervózně.

Rosamunda otevřela ústa a z plných plic zaječela. Chodba se okamžitě zaplnila ozbrojenci.

„Co se děje, paní?“ otázal se ten, který se k ní dostal první.

„Ach,“ odpověděla nevinně Rosamunda, „myslím, že jsem viděla krysu. Obávám se, že to byla opravdu velká krysa. Je mi líto, že jsem způsobila potíže.“ Sladce se na nejbližsího ozbrojence usmála, protáhla se kolem něj, otevřela dveře a vstoupila do zahrady.

„Holky,“ pronesl opovržlivě ozbrojenec. Pak se otočil k princi. „Viděl jste krysu, Vaše Výsosti?“

Jindřich Tudor kývl. „Ano, a přísahal bych, že byla velká jako kočka. Býval bych ji zabil, ale ta dáma vykřikla.“ Sledoval, jak se dveře za Rosamundou pomalu zavírají.

Venku v zahradě Rosamunda ucítila svěží vzduch provoněný zelení a slabý pronikavý pach, který se šířil od řeky, protože začínal příliv. Vzduch byl horký a vál jen slabounký větřík. Rosamunda pomalu kráčela po jedné z úhledně uhrabaných štěrkových cestiček. Králova matka říkala, že tu bude. A pak ho spatřila. Stál zády k ní a díval se na řeku, ale zřejmě uslyšel její kroky a otočil se.

„Rosamundo!“

Udělala pukrle. „Můj pane,“ řekla tiše.

Postoupil vpřed, uchopil její ruce do svých a pohlédl jí do tváře. „Mluvila jste s královou matkou a jste spokojená?“ Jeho hnědozelené oči pátraly v jejím obličeji po nějaké známce zklamání.

Obdařila ho plachým úsměvem. „Myslím, že je to dobré řešení obou našich problémů. Já potřebuji manžela a vy tím, že si mě vezmete, budete moci pokračovat v oddané službě domu Tudorů,“ odpověděla vážně. „A vy, sire, jste spokojen s úlohou mého manžela?“

„Jsem,“ odpověděl jí. „A chápete, Rosamundo, že tohle manželství se mnou nebude jen formální jako ta s vašimi dvěma předešlými druhy? Budete mou manželkou ve všech ohledech.“

Zrudla, ale odvětila: „Už jsem dost stará, sire. Jsem starší než skotská královna.“

Jednou rukou ji stále držel, druhou pozvedl a něžně jí přejel klouby po tváři. Vroucně na ni hleděl. „Jsi tak krásná,“ řekl jí. Pak se letmo dotkl svými rty jejích.

„Budu ti dobrým manželem, Rosamundo.“

„Já vím,“ odvětila a skutečně to věděla. V tom jediném okamžiku, kdy se jejich ústa nakrátko spojila, Rosamunda Boltonová věděla, že na tuhle chvíli čekala celý život. „Vím, že budeš, Oweine,“ řekla a myslela to vážně.

Kapitola osmá

Dnes večer,“ řekl král vestoje u vyvýšeného stolu, „vám musím oznámit šťastnou novinu. Všichni znáte sira Oweina Mereditha. Od dětství sloužil domu Tudorů a sloužil mu věrně. Skotská královna mě požádala o laskavost. Poprosila mě, abych na počest jejího sňatku tohoto dobrého rytíře odměnil. Rád to udělám. Proto dávám svou svěřenkyni, lady Rosamundu Boltonovou z Friarsgate, za manželku siru Oweinovi a dávám jim svolení, aby se po cestě domů připojili ke svatební družině mé dcery. Ať je jejich společný život šťastný a plodný.“ Pozvedl svůj pohár směrem k páru, který dnes večer seděl na lavici právě pod vyvýšeným stolem.

Všichni v hodovní síni ihned povstali, pozvedli své poháry a jednohlasně vykřikli: „Dlouhý život a hodně dětí!“

Rosamunda stiskla Oweinovu ruku a zrudla vzrušením.

„Obávám se, Jindro, že jsi prohrál sázku,“ zamumlal Richard Neville, který seděl u vzdáleného konce stolu.

„Vy jste ji však také nevyhrál,“ řekl tiše Owein Meredith, který Nevillovu poznámku zaslechl. „Pane Brandone, donesete sázky, které máte v držení, hraběnce z Richmondu. Řeknete jí, že je to milodar chudým od přátel prince Jindřicha. A příště buďte v hazardování opatrnější, pánové.“

„Udělám, co jste přikázal, sire Oweine,“ odvětil Charles Brandon a vsedě se uklonil.

Richarda Nevilla to však popudilo. „To vy buďte opatrný, Meredithe,“ zavrčel. „Tam, kam jedete, má moje rodina velký vliv.“

„Jednal jste nečestně, pane. Buďte rád, že to nepovím vašemu otci, který by vás bezpochyby okamžitě poslal domů,“ odvětil sir Owein příkře mladšímu muži. „Jen proto, že nechci, aby Rosamundina pověst utrpěla, neuštědřím vám výprask, který byste si právem zasloužil. Neodvažujte se mi vyhrožovat. A jak se vůbec opovažujete navádět budoucího krále Anglie k tak nečestnému jednání?“

Richard Neville otevřel ústa, aby odpověděl, ale Charles Brandon na něj ostře sykl: „Buď zticha, Richarde! Pro to, o co jsme se pokoušeli, není žádné omluvy a věděl jsem to, už když jsem souhlasil, že přijmu sázky. V téhle záležitosti jsme sklidili jen to, co jsme si zasloužili.“ Obrátil se na králova rytíře. „Máte mou omluvu, sire Oweine.“

„Přijímám, pane Brandone,“ odvětil sir Owein.

„O čem se to bavíte?“ zeptala se Rosamunda svého budoucího chotě.

„To není důležité, miláčku,“ odpověděl jí.

„Sire, obávám se, že jestli se ke mně i nadále budete chovat jako k hloupé a křehké květince, nebudeme spolu vycházet. Takže o čem se to dohadujete?“ dožadovala se odpovědi Rosamunda.

„Sázeli jsme se, zdali vás princ Jindřich dokáže svést,“ pronesl zlomyslně Richard Neville. „Jste taková malá nevinná vesnická holka, lady.“

K jejich překvapení se Rosamunda nahlas rozesmála.

„A vy, pane, jste blázen, když jste si myslel, že šarm prince Jindřicha je to jediné, co je třeba, aby mě připravil o poctivost. My venkovanky jsme svým způsobem chytré. Možná nedosahujeme vašich znalostí, ale pokus o svedení je v případě prince i pasáka krav velice podobný. Ačkoliv bych souhlasila s tím, že princova řeč je květnatější.“ Znovu se zasmála a pak, jako by ji to napadlo dodatečně, řekla: „Ach, a až se váš otec bude divit, proč už nepřipustím svého hřebce k jeho klisnám, povězte mu o tomto rozhovoru. Jak vím, doufal, že díky mému King Vailantovi vyšlechtí několik dobrých válečných koní. Jaká škoda.“ Pak se Rosamunda usmála na svého snoubence a zamumlala: „Odvedete mě ze sálu, sire? Připadá mi, že zdejší vzduch nějak začal zapáchat.“

Sir Owein se bez dalších slov zvedl a doprovodil ji ven, usmíval se a kýval na ty, kteří jim po cestě blahopřáli. Když vyšli z hodovní síně, obrátil se k Rosamundě a s úsměvem jí řekl: „Zapomněl jsem, jak jsi chytrá a jak umíš být nelítostná, miláčku.“

„Vím, že jsem se během těch měsíců, co pobývám u dvora, chovala poněkud hloupě,“ připustila. „V tomhle prostředí jsem vždy byla nejistá, ale teď pojedu domů. Znovu mohu být sama sebou. Doufám, že se vám líbí, jaká jsem, sire, protože to vypadá, že už nebudete mít na vybranou.“

Zastavil se, pohlédl na ni a vzal její obličej do svých dlaní. „Měl jsem tě rád od okamžiku, kdy jsme se setkali, Rosamundo Boltonová. Jen jsem nikdy nečekal, že bych pro tebe někdy byl něčím víc než přítelem.“ Pohlédl svýma hnědozelenýma očima přímo do těch jejích.

„Nyní se však staneš mým manželem,“ odpověděla mu tiše.

„Zítra podepíšeme listiny,“ řekl jí.

„Nejsem kvůli tomu nešťastná,“ odvětila mu. Srdce jí divoce bušilo, protože na ni ostře hleděl.

„Flirtujete se mnou, madam?“ otázal se a dotkl se jejích zralých plných rtů svými, protože si nedokázal pomoci.

Jeho pohled a dotyk rtů způsobily, že se jí zatajil dech, přesto však dokázala troufale pronést: „Není to snad jasné, sire? Pak se obávám, že mi to příliš nejde.“

„Ach, Rosamundo,“ odvětil tiše, „děláš to velmi dobře.“ Pak ji políbil, jeho rty se zmocnily jejích, a ačkoliv byla nevinná, instinkt jí napovídal, co se po ní žádá.

Ovinula ruce kolem jeho krku a polibek mu vrátila, její ústa každým okamžikem získávala na zkušenosti, probouzela se v ní touha, která poté vzplála a oba je pohltila. Cítila, jak se jeho pevné trénované tělo tiskne k jejímu, a vzdychla.

Právě tento rozkošný tichý zvuk ho vrátil do reality. Z měkkosti jejích mladých ňader, která cítil na své hrudi, se mu podlamovala kolena, ale stáli na veřejném místě a nemohli tu zůstat dlouho, aniž by je někdo objevil. Nemyslel si, že by byl připraven na škádlení svých přátel, a oni by si ho nepochybně dobírali. Spolehlivý Owein Meredith se do toho děvčete očividně zbláznil. Alespoň se však něco dozvěděl. Tahle dívka, která se měla stát jeho manželkou, byla vášnivá a neobávala se rozkoše.

„Miláčku,“ zašeptal jí do kaštanových vlasů, „musíme jít. Musím tě vrátit do princezniných komnat. Ráno tě

doprovodím na mši. Poté by pro nás už měly být připraveny k podpisu ty listiny.“

„Ale mně se tohle líbání a laskání s tebou líbí,“ odvětila mu upřímně. „Nemohli bychom jít někam do soukromí a pokračovat v tom?“

Vzal ji za ruku, políbil ji a vedl ji dál. „Miláčku. Opravdu mě překvapilo, že mi tě dali za manželku. Modlím se, aby to nebyl jen sen, z něhož bych se probudil. Když jsem tě držel v náručí, zjistil jsem, že se ve mně začínají probouzet touhy takovým způsobem, jaký jsem dosud nepoznal. Přiznávám, že jsem v posteli už ženy měl a zakusil dost chtíče, abych věděl, že tohle je něco úplně jiného. Chci sdílet to, co k tobě cítím, jen s tebou, Rosamundo. Rozumíš mi?“

„Ano a ne,“ přiznala se, „ale nechám se v tomhle vést tebou, Oweine Meredithe, protože jsi moudřejší než já. Znamená to, že se až do sňatku nepolíbíme?“

Slabě se zasmál. „Nemyslím si, že dokážu čekat tak dlouho, miláčku. Najdeme si malé skrýše, kde spolu budeme sami, to ti slibuju. Prozatím se však musíš chovat slušně.“

Došli k princezniným komnatám, kde Rosamunda spávala. Políbil jí ruku a chvatně odkráčel. Rosamunda se zasněným pobrukováním vešla do společenské místnosti, kde se střetla s usmívající se Maybel, která ji okamžitě objala a pak dojatě popotáhla.

„Ach, dítě, tak se mi ulevilo, že ti našli dobrého muže. Jsi šťastná? Sir Owein se tak podobá siru Hughovi, ale je mladší a ty jsi už dospělejší. Ach, má paní bude brzy matkou!“

„Ano, už je načase. Jsem dost velká, abych byla manželkou ve všech směrech, Maybel. Jsem se sirem Oweinem spokojená. Je laskavý a myslím si, že mě má asi opravdu rád, Maybel,“ podotkla Rosamunda.

„Díky naší svaté Matce Marii, že jsi to pochopila,“ odvětila Maybel. „Ano, děvče, skutečně tě má rád. Odvážila bych se tvrdit, že tě miluje, ačkoliv to možná ještě nezjistil. Musíš mu jeho lásku oplácet, dítě. Nejen svým tělem, ale celým srdcem, jestli to dokážeš. Pokud jde o manžely, máš určitě veliké štěstí.“

„A přes všechno mé stěžování jsem si jednoho přece jen sama vybrala,“ zasmála se Rosamunda. „Ano, jsem šťastná. To pro mě udělala Meg, Maybel. Dlužím jí velkou službu, protože kdyby za mého druha nenavrhla sira Oweina, kdo ví, koho by mi vybrali, kdyby si přáli někoho poctít.“

„Nu,“ řekla Maybel, „ať za tenhle obrat událostí může kdokoliv, jsem mu za něj náležitě vděčná. Jedeme domů. Budu zase se svým Edmundem. Nemyslím, že bych ještě někdy souhlasila s nějakým cestováním, dítě. Poslední měsíce byly pro nás obě určitě dobrodružné až až!“

Ráno po mši zavolali sira Oweina Mereditha a Rosamundu Boltonovou do síně, kde na ně čekal král, jeho matka, princezna Markéta, princ Jindřich a králův kaplan. Na stole ležely dokumenty, které se měly podepisovat.

„Jste s tím srozuměna, lady?“ otázal se králův kaplan.

„Jsem, důstojný otče,“ odpověděla s úsměvem Rosamunda.

„A vy, sire Oweine, jste s tím také srozuměn a vezmete si tuto dámu za manželku?“ dotazoval se kaplan.

„Jsem,“ odvětil Owein Meredith a snažil se udržet vážnou tvář. Koneckonců tohle byla vážná událost, ale veselost, která se kdysi dávno ozývala v jeho hlase a naznačovala jeho velšský původ, se znovu začala silně projevovat.

Král zachytil matčin pohled a oba se lehce usmáli. Jejich činy jen zřídka někoho učinily tak šťastným. Pak se všichni podepsali jako svědci zasnoubení Rosamundy Boltonové a Oweina Mereditha.

Poté se listiny poprášily pískem, stočily a králův rytíř dostal opis. Druhý opis bude králův kaplan uchovávat v královském archivu. Následně kněz nařídil páru, aby před ním poklekl. Požehnal jim, čímž se jejich zasnoubení stalo oficiálním a neodvolatelným. Nyní byli, až na svatební obřad, mužem a ženou. „Jednoho dne,“ chvástal se princ Jindřich, „budete tuhle listinu ukazovat svým dětem a vyprávět jim, že vaše zasnoubení dosvědčil král a královna.“

„Ještě nejsi anglickým králem,“ řekl úsečně jeho otec. Pak král oslovil Oweina Mereditha. „Budeš mi chybět, můj věrný rytíři, ale zasloužíš si tuhle krásnou dívku a vlastní domov. A vy, má lady Rosamundo, myslíte si, že by sir Hugh Cabot souhlasil s manželem, kterého jsem vám dal?“

„Ano, Vaše Výsosti. Určitě by souhlasil a já vám děkuji, že jste ke mně tak dobrý. Ve vašem domě se ke mně všichni chovali laskavě. Nejdříve vaše vlídná královna, Bůh buď milostiv její duši. Pak vaše dcera a

matka. A nakonec i vy sám, můj pane.“ Rosamunda před králem poklekla, uchopila jeho ruku a uctivě ji políbila.

„Děkuji vám,“ řekla. „Vždy udělám, co přikážete.“

Král pomohl mladé dívce vstát, pohlédl přímo na ni a pravil: „Ano. Vidím ve tvé krásné tváři, že jsi čestná, Rosamundo Boltonová z Friarsgate. Bůh žehnej tobě, dítě, i tvému dobrému muži, siru Oweinovi.“

„Pojďte,“ ozvala se Ctihodná Markéta, „připijeme na šťastný pár.“ Kývla na čekajícího sluhu, který jim přinesl poháry s vínem. Připili si na zdraví snoubenců. Víno rychle zmizelo a pak byli oba propuštěni.

„Dozvěděl jsem se, že odjíždíme za necelý týden,“ pověděl Owein Rosamundě po cestě z královy soukromé komnaty.

„Kolikátého je dnes?“ zeptala se ho. „Zvláštní, že to nevím, ale vzpomenu si, když mi to povíš.“

„Je dvaadvacátého června,“ řekl.

„Odjezd se chystá na dvacátého sedmého,“ odvětila.

„Pojedeme do Collywestonu, slyšela jsem, že patří králově matce. Je to tam hodně velké, Oweine?“

Zasmál se, protože chápal Rosamundinu úzkost z rozlehlých královských sídel, se kterými se stále setkávala. „Víš, miláčku,“ začal, „kdysi to bylo prosté sídlo podobné Friarsgate, ale od svého založení se několikrát přestavovalo. Obávám se, že právě letos na jaře tam postavili dosti velký dům pro hosty. K sídlu patří i rozsáhlá obora, kde král loví pokaždé, když tam svou matku přijede navštívit. Neměli bychom se tam zdržet příliš dlouho.“

Z Richmondu vyjeli přesně podle plánu a do Collywestonu, ležícího několik mil západně od Stamfordu, dorazili pátého července. Po tři dny, které tam strávili, je bavil hraběnčin pěvecký sbor spolu se sbory z Cambridge a Westminsteru. Pořádaly se tu lukostřelecké soutěže, tančilo se a lovilo. Rosamundu však mnohem více zajímala architektura domu a obzvláště čtyři velká arkýřová okna, zhotovená speciálně pro tuto návštěvu. Zdobilo je barevné sklo, které Rosamunda poprvé spatřila v chrámovém okně.

Zatímco zbytek dvora pronásledoval v Collywestonské oboře vysokou, Rosamunda se vyptávala hraběnčina majordoma na věci ohledně vedení domácnosti, protože velice obdivovala organizační smysl královy matky. Panu Parkerovi lichotilo, že se člen dvora, byť tak nedůležitý jako tahle dívka, zajímá o to, jak domácnost funguje. Choval se k Rosamundě velice vstřícně.

Volné chvíle Rosamunda trávila také s aragonskou princeznou v růžové zahradě Ctihodné Markéty. Ubohá Katka nyní neměla ani svého koně, takže ačkoliv ji hon bavil, musela zůstat v domě. Většinu jejích sluhů poslali pryč a ona se snažila vydržovat ty, kteří jí zůstali, ze svého skromného příjmu. Pro velmi hrdou princeznu to bylo nanejvýš nepříjemné. Před dvěma lety byla nevěstou budoucího krále Anglie. Nyní nevěděla, co s ní bude. Její otec se handrkoval s králem Jindřichem o peníze, zatímco na ni úplně zapomínal. Byla Rosamundě za její společnost vděčná. I když se zdálo, že dívka dává přednost mladé skotské královně, vždy se chovala přívětivě, uctivě a ušlechtile.

„Jaké máš štěstí, že jedeš domů,“ řekla Katka své společnici. „Někdy si přeji, abych také mohla jet zpátky domů.“

„Neztrácejte naději, Vaše Výsosti,“ pronesla konejšivě Rosamunda. „Máte se jednoho dne stát anglickou královnou a budete jí.“

„Tvá víra mě zahanbuje,“ odvětila Katka. „Já vím, musím být silná, ale někdy se tolik bojím.“

„Jestli ano, drahá Katko, nikdo by to nepoznal,“ opáčila Rosamunda, „a já to na vás určitě nepovím,“ dokončila s úsměvem.

Aragonská princezna se rozesmála. „Jsi jiná než všichni, které jsem dosud poznala, Rosamundo. Jsi upřímná, čestná a máš dobré srdce. Je mi líto, že odjíždíš. Mám tu jen málo přátel.“

„Nezáleží na tom, jestli jsem tady nebo na Friarsgate, milá Katko,“ odpověděla Rosamunda princezně. „Jsem vaší skutečnou přítelkyní a vždy budu vaší věrnou poddanou.“ Poklekla a políbila princezně ruku.

Mladá Kateřina Aragonská cítila, jak se jí zpod víček derou slzy. Nelítostně je mrkáním potlačila a pravila:

„Budu na tebe vzpomínat, Rosamundo Boltonová z Friarsgate. Tvá laskavá slova a tvůj slib mi pomohou udržet silného ducha. Nabízím ti za tvé přátelství své díky, protože nyní nemám, co bych ti nabídla jiného. Vaya noc Dios, mi amiga.“

Osmého července se Markéta Tudorovna rozloučila se svým otcem a babičkou, stejně jako s mnohými dvořany. Bude pod ochranou hraběte ze Surrey, vojáka, který se

proslavil úspěšnými zásahy proti pohraničním nájezdníkům. Hraběnka ze Surrey bude působit jako Markétina gardedáma a rádkyně. Nevěstu na její pouti doprovázel i současný skotský vyslanec, biskup z Moray, a somersetský herold Johna Yonge, který měl celou cestu zaznamenat do kronik pro příští generace.

Na začátku průvodu jel hrabě ze Surrey se skupinou svých ozbrojenců. Následovali ho podle pořádku šlechtici, rytíři, panoši a členové královské čestné stráže. Muž, kterého si Markéta Tudorovna vybrala za svého korouhevníka, sir Davey Owen, jel vždy před svou paní. Mladá skotská královna ho následovala na sněhobílé klisně, každý den skvostně oděná a ověšená šperky. Za ní šel její podkoní a vedl náhradní zvíře. Pro případ, že by Markétu jízda unavila, byla mezi dva nádherné koně upevněna nosítka.

Za Markétou následovali její dámy a jejich panoši. Všichni jeli na skvělých koních. Starší ženy se vezly v kočárech, každý táhlo šest ušlechtilých hnědáků. Za koňmi následoval zbytek urozených dam, mezi nimi i Rosamunda. Owein jel s rytíři v čele průvodu. Rosamunda se cítila osamělá, protože většinu žen, které Markétu Tudorovnu doprovázely, vůbec neznala. Některé samozřejmě pobývaly u dvora, ale jiné přišly jen proto, aby se účastnily této historické události, a další se k nim přidávaly po cestě. Svatební průvod však k prázdnému klábosení stejně skýtal jen málo příležitostí. V jistém smyslu byli podívanou pro lid.

Při vjezdu do každého města a vesnice šli před procesím bubeníci, trubači a pěvci a ohlašovali zpěvem a hudbou příjezd mladé skotské královny. Každý si oblékl

ty nejlepší šaty a stavěl na odiv znak a erb svůj nebo svých pánů. Někdy jela Markéta na svém jezdeckém koni oblečená v karmínových sametových šatech lemovaných ebenově černou kožešinou, která se podobala perziánu. Byl to jeden z posledních darů, které jí před svou smrtí věnovala matka. Sněhobílý kůň měl nádhernou čabraku ze zlaté látky posetou rudými růžemi rodu Lancasterů. V jiných městech Markéta seděla v nosítkách ověšených zlatou látkou, lemovanou černým sametem a zdobenou drahokamy.

Po celou cestu, která trvala třicet tři dní, lidé přicházeli, aby spatřili tudorskou princeznu a provolávali mladé skotské královně slávu. Jak procházeli rozličnými kraji, připojovali se k nim místní šlechtici a šlechtičny. Někteří s nimi chtěli pokračovat až do Skotska, jiní jeli s velkým procesím pouhý den nebo dva.

V Granthamu nevěstu přivítal šerif z Lincolnu. Z města vyšla skupina mnichů, kteří pěli chorály na její počest. Mladá královna sesedla, poklekla a políbila kříž, který jí darovali. Šerif každého hrabství ji doprovodil do toho následujícího, s výjimkou šerifa z Northamptonu, který s ní putoval do Yorkshiru. Nevěstina svatební družina projížděla Doncasterem do Pontefractu a odtud dále do Tadcasteru. Kolem cest stáli lidé, kteří Markétu Tudorovnu bouřlivě zdravili a volali na ni svá blahopřání.

K průvodu se připojil i hrabě z Northumberlandu, proslulý Harry Percy. Jeho nádherný oděv působil velkolepě. Když se sešel s Markétou, měl na sobě karmínový samet s drahokamy zdobenými rukávy a černé sametové boty s pozlacenými ostruhami. Svatební průvod začínal dosahovat ohromného počtu lidí, protože této

historické události se chtěli zúčastnit mnozí. Když zamířili k Yorku, poslali napřed jezdce, aby varoval městského primátora, neboť průvod skotské královny se rozrostl natolik, že by neprošel městskými branami. Primátor reagoval tím, že nechal odstranit část starobylých městských hradeb. Když Markéta Tudorovna vstoupila do města širokým průlomem, vytvořeným pouze pro ni, zvony radostně vyzváněly a trubači troubili fanfáry. Ze všech oken se vykláněli zvědaví lidé a vítali ji. Mladé královně trvalo dvě hodiny, než se dostala k yorské katedrále, kde na ni čekal arcibiskup, tak byly ulice zaplněné veselícím se davem.

Druhý den ráno, v neděli, šla Markéta na mši oděna v šatech ze zlaté látky a límeček se jí třpytil skvostnými drahokamy. Byla to jedna z těch mála chvil, kdy se Rosamunda mohla připojit ke svému snoubenci a Maybel. Stáli oblečení v nejlepších šatech bok po boku v přecpané katedrále. Protože se do otevřeného arcibiskupova sídla snažilo vtěsnat tolik lidí, oni tři vyklouzli a posadili se u řeky s jídlem, které sestávalo z chleba a sýra.

„Ani v nejdivočejších snech bych si nedokázala představit to, co prožíváme. I když je tahle cesta zajímavá, je také naprosto vyčerpávající. Divím se, jak to Meg může vydržet, ale hraběnka ze Surrey si myslí, že nejsem hodna toho, abych doprovázela skotskou královnu. Doufám, že budu mít příležitost se s ní rozloučit,“ pravila Rosamunda.

„My opouštíme průvod v Newcastlu,“ řekl Owein.

„Buď ráda, že neprovázíme nevěstu celou cestu až do Skotska, miláčku. Jestli se ti to procesí nelíbí teď, jen

počkej, až překročí hranice a začnou se k němu připojovat Skotové.“ Usmál se. „Skoro by stálo za to pokračovat dál a sledovat, jak všichni soupeří o místo u nové královny.“

„Pokud jde o mě,“ odvětila Maybel, „tak na náš odjezd domů není nikdy dost brzy. My služebné všechny spíme ve stozích sena a chlévech, prostě kdekoliv se dá,“ zabručela.

„Stejně tak i rytíři a gardisté,“ přiznal Owein.

„Mě zachránila jen Markétina přímluva u té namyšlené hraběnky ze Surrey,“ přiznala Rosamunda, „přesto jsem většinou spala na zemi v sálech, kde jsme pobývali. Dokonce i klášterní slamník by pro mě byl zlepšením.“

„Takže jsme se shodli,“ škádlil Owein obě ženy, „že budeme všichni šťastní, až se zase vrátíme domů na Friarsgate?“

„Ano!“ odpověděly sborově a pak se rozesmály.

Maybel vstala ze svého místa na břehu řeky. „Potřebuju si trochu protáhnout své staré kosti. Zavolejte mě, až budete připraveni vrátit se do toho hrozného zmatku.“ Pak pomalu odkráčela.

„Chtěla nás nechat o samotě,“ řekl Owein.

„Já vím.“ Rosamunda se na něj usmála. „Opravdu myslíš na Friarsgate jako na svůj domov, Oweine?“

„Ano, i když se to může zdát divné,“ připustil a natáhl se, aby ji vzal za ruku. Zvedl ji k ústům a začal Rosamundělíbat prsty jeden po druhém. „Od začátku

jsem to tam měl rád, stejně jako jsem si oblíbil i jeho paní,“ řekl jí.

„Teď se mnou flirtujete vy, sire Oweine,“ odvětila s úsměvem. „Docela se mi to líbí.“

„Jsem v namlouvání jen o málo zkušenější než ty, Rosamundo,“ přiznal. „Víš, nikdy jsem si nepomyslel, že bych měl ženu, o kterou bych se staral, ani jsem nedoufal ve vlastní děti. Jak jsem ti řekl, s dámami jsem flirtoval, ale tohle je něco jiného. Předtím mi nikdy nepřišlo důležité, jestli mě ta dáma má ráda, ale teď mi na tom záleží.“ Nervózně se zasmál. „Rosamundo, obávám se, že když se to týká tebe, mám co na srdci, to na jazyku. Zjišťuji, že ve tvé přítomnosti mě odvaha opouští a jsem spíš trochu bázlivý.“

„Ale proč by ses bál?“ vykřikla a natáhla ruku, jako by ho chtěla utěšit.

„Dostal jsem v tobě velký dar, Rosamundo. Chci, abys byla šťastná, ale copak vím, jak udělat ženu, manželku, šťastnou?“

„Oweine,“ ujišťovala ho, dojata tím, jak je tenhle silný muž zranitelný, „já jsem šťastná. Přísahám! Manželství s tebou je mé první, které bude skutečné. S Johnem Boltonem jsme oba byli děti. Můj drahý Hugh pro mě představoval spíš dědečka než manžela a v každém případě jsem byla příliš mladá. Teď už jsem dospělá a ani ty nejsi tak starý. Jsme přátelé a je nám spolu dobře. Přátelství mezi manželi je důležité, tak mi to alespoň Ctihodná Markéta říkala. Věřím jí. Myslím, že jsme začali lépe než mnoho jiných.“

„Ale miláčku, manželství není jen přátelství,“ pronesl něžně.

„Slyšela jsem, že je v něm i touha,“ odpověděla mu Rosamunda. „Je krásné, že budu tuhle stránku své povahy zkoumat se svým nejlepším přítelem, Oweine. Ty mě povedeš, já půjdu ve tvých stopách. Třeba se naučíme jeden druhého milovat, ale pokud ne, určitě se budeme navzájem chovat v úctě.“

Zavrtěl hlavou v údivu nad jejími slovy. „Uvažuješ jako londýnský právník,“ škádlil ji vlídně. „Jsi mladá a nezkušená, ale, Bože, jak jsi moudrá, miláčku!“ Naklonil se a dlaní si ji přitáhl k sobě, aby ji políbil.

„Mmm,“ souhlasně zamumlala Rosamunda. „Tvé polibky se mi líbí, Oweine Meredithe. Jsou nádherné. Vůbec ne jako ty od prince Jindřicha, u něhož se zdá, že svými polibky po dívce žádá všechno a obzvláště to, co by mu dávat neměla.“ Pak se k němu naklonila a nadšeně mu polibek oplatila.

Po několika vzrušujících okamžicích se z jejího objetí vymanil a řekl: „Chci, aby svatba v kostele proběhla co nejdříve po našem návratu na Friarsgate, Rosamundo. Mám dojem, že bych s milováním nedokázal čekat, má snoubenko.“

„Proč musíme počkat?“ zeptala se ho. „Jsme oficiálně zasnoubení. Když se rozhodneme si jeden druhého užít, je to v pořádku, ne?“

„Nebudu se s tebou poprvé milovat ve spěchu, zlatíčko,“ řekl jí, „a v tomhle se musíš mému názoru podřídit. Kromě toho, až se konečně spojíme, dojde k tomu v naší vlastní ložnici, a ne někde na břehu řeky, kde

by nás mohl přistihnout kdejaký křupan.“ Uchopil její bradu mezi palec a ukazováček. „Poprvé to pro tebe musí být dokonalé, Rosamundo, protože pro mě to jistě dokonalé bude, má překrásná nevěsto.“

Bože! Jak se mi z tohoto muže rozbuší srdce, když říká takovéhle věci, pomyslela si. Dech se jí krátil a hlava se jí točila těžko popsatelnou rozkoší, kterou tak docela nechápala, ale dokonale si ji vychutnávala. „Oweine Meredithe,“ dobírala si ho, „myslím, že sis mě už začal namlouvat, a připadá mi to velice příjemné.“

Z toho odpoledne se stala idyla, která však musela skončit. Maybel se vrátila z procházky a všichni se znovu připojili ke svatební družině. Markéta Tudorovna sedmnáctého července opustila York a zamířila do Durhamu. Tam byl jmenován nový biskup. Svatební průvod se tam zdržel tři dny, biskup všechny účastníky hostil a uspořádal ohromnou slavnost pro všechny, kdo přišli, takže jeho hodovní sál byl k prasknutí nacpaný hosty, kteří sem přijeli a dychtili po podívané nebo po tom, aby byli viděni.

Poté cestovali do Newcastlu, kam mladá skotská královna znovu vstoupila tak, jak se na královnu sluší. U městských bran ji přivítal dětský sbor, který pro ni zpíval radostné chvalozpěvy. Na nábřeží řeky Tyne obyvatelé vyšplhali do lanoví kotvících lodí, aby na to úžasné představení lépe viděli. Tu noc odpočívala mladá královna ve městě v klášteře augustiniánů. Právě tam se Rosamunda přišla se svojí přítelkyní rozloučit.

Když se všetečná hraběnka ze Surrey pokoušela Rosamundě ve vstupu do královniných pokojů bránit, Tillie, která Markétě Tudorovně věrně sloužila už od

jejího narození, odvážně pravila: „Tohle je lady Rosamunda Boltonová, dědička Friarsgate, která byla v posledních měsících nejmilejší společnicí mé paní. Skotská královna si ji oblíbila, stejně jako hraběnka z Richmondu i naše drahá královna, Bůh buď milostiv její duši. Zítra tato dáma průvod opouští, protože jede domů se svým snoubencem, sirem Oweinem Meredithem. Má paní ji bude chtít před odjezdem vidět, lady.“ Poslední slova poměrně silně zdůraznila.

„Ach, tak dobrá,“ podlehla jejímu přesvědčování hraběnka ze Surrey. „Ale nezůstávejte s Její Výsostí příliš dlouho, lady Rosamundo.“

Rosamunda udělala pukrle. „Děkuji vám za vaši laskavost, madam,“ pronesla s nevinnou jízlivostí.

„Nu, alespoň se umí chovat,“ odfrkla si hraběnka, když se Rosamunda vytratila do komnat Markéty Tudorovny, zatímco Tillie v sobě potlačovala smích.

„Meg!“

„Ach, Rosamundo!“ zvolala Meg. „Bála jsem se, že tě za mnou ta stará dračice před tvým odjezdem nepustí.“ Dívky se objaly.

„Poděkuj své Tillii. Je to mnohem lítější dračice než hraběnka ze Surrey.“ Rosamunda se zasmála. „Vypadáš unaveně, Meg.“ Vzala přítelkyni za ruku a posadily se spolu.

„To také jsem,“ přiznala mladá královna, „ale nemohu to dát najevo. Kolem toho manželství se nadělá takového povyku. Všichni se tak snaží potěšit mého otce svou pohostinností. John Yonge zapisuje celou cestu do

kroniky velice pečlivě. Viděla jsem některé záznamy. Do posledního detailu popsal skvostné šaty hraběte z Northumberlandu. Nevím však, jestli měl Harry Percy v úmyslu mi tím vzdát čest, jak všichni říkají, nebo se vystrojit tak, aby vypadal královsky.“ Rozesmála se.

„Získávám první nezbytnou vlastnost královny. Podezřívavost.“ Zasmála se znovu, tentokrát téměř smutně. „Kdy nás opustíš?“ zeptala se.

„Zítra,“ odvětila Rosamunda. „Abychom se dostali do Friarsgate, musíme jet po vedlejších cestách. Zabere nám to nejméně dva dny.“

„Pak tedy promeškáte Percyho velikou oslavu, kterou pořádá zítra, na den svatého Jakuba. Uspořádají se hry, další turnaj, bude se tančit a podávat spousta jídla. Pak budeme pokračovat na Alnwick Castle, takže si před překročením hranic v Berwicku budu moci několik dní odpočinout. Lord Dacre, který je tam otcovým zástupcem, se s námi setká s ještě dalšími lordy a dámami. Říkají, že při vstupu do Skotska bude můj průvod čítat nejméně dva tisíce lidí. Téměř ti závidím klidnou jízdu letní krajinou do tvého malého domova.“

„Kéž bys mohla Friarsgate vidět, Meg,“ řekla jí Rosamunda zaníceně. „Kopce budou nyní svěže zelené a jezero v našem údolí sytě modré. Všechno kolem je velice klidné a lidé tak hodní,“ líčila jí.

„Kdy si vezmeš Oweina Mereditha?“ otázala se jí Meg a v očích jí zasvítilo. „Babička povídala, že byl velice překvapený, když mu oznámila, že se má stát tvým ženichem. Myslím, že tě miluje. Modlím se, aby mě Jakub Stuart také miloval, Rosamundo. Vím, že v

manželství, jako je to mé, se takový cit nepředpokládá, ale já chci, aby mezi námi byl!“

„Budu se za tebe modlit, Meg,“ slíbila jí Rosamunda.

„A k tvé otázce, Owein chce, abychom se vzali téměř okamžitě, ale musím o svém zasnoubení nejdříve dát zprávu strýci Henrymu. Nedokáže ten sňatek překazit, ale kdybych mu o něm neřekla, vykřikoval by urážky po celém kraji. Nenechám svého manžela špinavě pomlouvat.“

„Jednoho dne se do něj zamiluješ,“ předpověděla jí Meg.

„Doufám,“ odvětila Rosamunda, „ale jestli ne, mám ho alespoň ráda. Je na mě moc hodný. Teď se však musíme rozloučit, Meg, než sem vběhne hraběnka ze Surrey a vyhodí mě. Nemám nic, čím bych ti za všechnu laskavost poděkovala. Nevím, co bych si bez tebe počala. Bez tebe a bez aragonské princezny.“

„Viděla jsi před naším odjezdem Katku?“

„Ano. Dala jsem jí to, co mi zbylo na účtě u zlatníka v Londýně. Utratila jsem z toho jen málo. Mám dojem, že ty peníze bude během následujících měsíců potřebovat. Ale nikomu to neříkej,“ dodala Rosamunda.

„Ano, to bude, jestli její otec nezaplatí zbytek věna,“ odvětila Meg. „To od tebe bylo hezké. Nikomu to nepovím.“

„Naše bezstarostné dny tímhle skončily, Vaše Výsosti,“ řekla Rosamunda, vstala a udělala před mladou skotskou královnou pukrle. „Nechť je vaše manželství šťastné a plodné.“

Markéta Tudorovna přijala prostý hold své přítelkyně ve vzpřímeném postoji. „A tobě, lady Rosamundo z Friarsgate, přeji to samé a bezpečnou cestu domů.“

„Děkuji vám, Vaše Výsosti.“ Rosamunda udělala další pukrle. Pak pomalu vycouvala z místnosti, jen ve dveřích se ještě krátce zastavila a zvedla ruku k poslednímu pozdravu. Když zahlédla Markétu Tudorovnu naposledy, viděla, že se usmívá. Pak se dveře zavřely a Tillie ji vyprovodila z královniných komnat. „Děkuju ti, Tillie,“ řekla Rosamunda služebné a vložila jí do ruky stříbrňák.

Tillie kývla a zastrčila minci do kapsy, aniž by se na ni podívala. „Bůh vám žehnej, lady. Dostala jste dobrého muže. Starejte se o něj. Vaše Maybel vám poradí jak.“

Rosamunda přikývla. Pak odspěchala, aby vyhledala svou věrnou služebnou a snoubence. Zítra vyrazí na poslední úsek dlouhé cesty zpět do Friarsgate.

Z Newcastlu vyjeli hned po svítání. Owein se od mnichů v klášteře dozvěděl, že jejich řád má malé sídlo poblíž Walltownu, kam by mohli dorazit pozdě odpoledne, čímž by si zajistili, že nebudou mrhat časem. Jeli po cestě, která vedla souběžně s Hadriánovou zdí. Owein jim vysvětlil, že zeď postavili římští vojáci, aby zabránili nájezdům divokých seveřanů na jih do civilizovanějších oblastí. Po několika hodinách zastavili, aby dopřáli krátký odpočinek sobě i koním. Součástí zdi na tom místě byla i kamenná věž. Rosamunda s Oweinem vystoupali po schodech a byli za to odměněni nádherným rozhledem. Všude kolem nich se rozkládala členitá krajina. Kopce byly poseté dobytkem a ovcemi.

Pozdě odpoledne konečně dorazili do kláštera stojícího na východ od Walltownu. Owein zabušil na velkou dřevěnou bránu. Velice rychle se otevřelo zamřížované okénko a objevil se čísi obličej.

„Ano?“

„Jsem sir Owein Meredith, cestuji ve společnosti své snoubenky, lady Rosamundy Boltonové z Friarsgate a její služebné. Přijeli jsme dnes z Newcastlu, kde jsme pobývali se svatebním průvodem skotské královny. V klášteře v Newcastlu nám řekli, že bychom zde mohli najít na noc přístřeší.“

Okénko se s bouchnutím zavřelo a po delší chvíli otevřel mladý mnich dvířka v bráně. „Jste vítáni, sire Oweine,“ pravil a poté co sesedli, zavedl je na dvůr. „Tak blízko Skotska musíme být opatrní. Ani naše povolání by nás nemuselo ochránit. Zavedu vás k opatovi, buďte tak laskavi a pojďte za mnou,“ řekl mladík.

Následovali mnicha do opatovy přijímací komnaty, kde je uvítal postarší duchovní. Sir Owein znovu vysvětlil, kdo jsou a odkud přicestovali.

Opat jim pokynul, aby se posadili. „Hosté k nám nezavítají často, a tak se ani nedozvíme mnoho novinek ze světa,“ pravil chvějícím se hlasem. „Vy jste cestovali se skotskou královnou, naší princeznou Markétou? Kde jste se přidali k jejímu průvodu?“

„V Richmondu,“ odvětil sir Owein. „Donedávna jsem byl ve službách rodu Tudorů, otče. Lady Rosamunda dělala téměř rok mladé královně společnici. Nyní se vracíme na Friarsgate, aby našemu svazku požehnala církev a abychom začali náš společný život.“

„Jste příbuzná Henryho Boltona, zemana z Friarsgate?“ zeptal se opat.

„Henry Bolton je můj strýc,“ řekla Rosamunda odměřeně, „ale dědičkou Friarsgate jsem já, svatý otče. Když jsem osiřela, strýc se stal mým poručníkem, ale po mé druhé svatbě se sirem Hughem Cabotem se vrátil domů na Otterly Court. Když sir Hugh zemřel, svěřil mě ve své poslední vůli do opatrování králi. Král uzavřel můj svazek se sirem Oweinem. Můj strýc na Friarsgate nemá žádný vliv ani právo. A určitě není jeho pánem.“

„Asi jsem se spletl,“ pronesl pomalu opat. „Jsem starý a má mysl často bývá zmatená.“

„Nemyslím, že by se vaše mysl v téhle věci spletla, otče,“ odvětila zpola se smíchem Rosamunda. „Strýc vždy toužil po tom, co je mé, a doufal, že to jednoho dne získá, o tom nepochybuji.“

Stařec přikývl. „To je častý případ vzkvétajících pozemků, má paní. A nyní mi dovolte, abych vás u nás přivítal. Jsme prostý klášter, ale měli bychom být schopni zajistit, abyste se u nás dnešního večera cítili příjemně. Ještě den cesty a budete doma.“

Dostali pozvání, aby se na večeři připojili k opatovi v jeho soukromé jídelně. Očekávali kaši z kořenové zeleniny, proto je nadchlo, když před ně položili pečeného kapouna nadívaného jablky a chlebem, talíř s čerstvými plátky pstruha s řeřichou, misku s cibulemi v mléce a másle, čerstvě upečený ještě teplý chléb, máslo a dobře uleželý sýr.

„To je hostina při příležitosti svátku svatého Jakuba, patrona poutníků,“ vysvětlil opat a oči mu zazářily, když

spatřil jejich překvapení. „Ten je dobré oslavit. A zítra je den svaté Anny. Ta je patronkou hospodyněk a neprovdaných dívek. Zdá se, má paní, že vy jste teď něco mezi tím,“ zasmál se starý opat.

Mladý mnich naplnil jejich cínové poháry chutným vínem.

„Je pro vás důležité, abyste si na tomto opuštěném místě, kde váš klášter stojí, uchovávali sílu,“ mínil sir Owein s úsměvem. „Kde berete tak znamenité víno?“

„Posílá nám ho mateřský klášter z Newcastlu. Je to část platby za vlnu, kterou každoročně získáme z našich ovcí. Takhle náš klášter živíme, sire. Oni posílají vlnu do Nizozemí, kde z ní udělají látku, kterou pak prodáváme.“

„Lepší by bylo svou vlnu spřádat a tkát z ní vlastní látku,“ řekla Rosamunda. „Na dobré látce proděláváte, když ji musíte přepravovat a pak používat prostředníka, abyste si obstarali něco, co byste mohli vyrábět tady, ve vašem klášteře. Proč to tak neděláte?“

„Umíme se jen starat o ovce a stříhat je, nic jiného,“ přiznal opat.

„Jestli chcete, někoho vám sem pošlu, aby to vaše mnichy naučil,“ nabídla mu Rosamunda. „Mohu vám zaručit, že to bude mnohem výnosnější než posílat vlnu do Nizozemí, jak zjistíte.“

„Musím si vyžádat povolení od opata našeho mateřského kláštera,“ odvětil stařec, „a nevidím důvod, proč by ho odmítl. Děkuji vám, lady Rosamundo.“

„Králova matka, které říkají Ctihodná Markéta, podporuje mnoho dobrých věcí, ale církev obzvlášť.

Naučila jsem se to od ní, svatý otče. Nejsem významná dáma, takže nemohu doufat, že bych vykonala tolik, co ona, ale něco udělat mohu. Rozhodla jsem se udělat tohle a vím, že můj snoubenec bude souhlasit.“

Owein se usmál. Hodlal si s Rosamundou promluvit o tom, že by se ho nejdříve měla zeptat, a ne prostě předpokládat, že to bude v pořádku, ačkoliv v tomto případě s ní vskutku souhlasil. „Má paní zná můj názor na tyto věci,“ přisvědčil a zažehnal tak znepokojení starého mnicha.

Spali odděleně a ráno se znovu vydali na cestu. Mniši jim dali k snídani chutnou ovesnou kaši, která byla oslazená kousky jablek a medových pláství a zalitá hustou zlatavou smetanou. V malých miskách z čerstvého chleba jim předložili horké obiloviny a jídlo doplňovaly džbánky jablečného moštu. Mše byla krásná, čisté hlasy mnichů stoupaly k nebesům v klidném ranním ovzduší. Opouštěli klášter augustiniánů dobře nakrmení a s pocitem, že jsou naplněni pokojem. Den však byl šedivý a mžilo. Mniši jim na cestu dali chléb, sýr a jablka. Najedli se během dopoledního lijáku, skryti uvnitř další z římských věží.

Když se z Northumberlandu dostali do Cumbrie, Rosamunda to instinktivně poznala. Něco se stalo s kopci. Čistý a svěží vzduch byl prosycen důvěrně známou vůní. Cítila, jak její očekávání s každou ujetou mílí narůstají. Nezáleží na tom, že je mokro a zamračeno. Jede domů! Do Friarsgate. Když před necelým rokem odjížděla, nevěřila, že tento den někdy přijde, ale stalo se. Dnes v noci bude spát ve své posteli. A pak dorazili na hřeben strmého kopce. K jejímu překvapení se pod nimi

rozprostíralo její jezero – její domov! V tom okamžiku se mraky roztrhaly. Ukázalo se slunce a rozprostřelo své paprsky po celém údolí.

„Maybel!“ vykřikla Rosamunda a hlas se jí zlomil štěstím.

„Bůh nám žehnej, dítě. Některé noci jsem si myslela, že tohle už nikdy neuvidím,“ přiznala Maybel. Pak pobídla svého valacha do klusu. „Už nebudu čekat ani chvilku, chci vidět svého Edmunda,“ prohlásila.

„To je nádhera,“ řekl Owein Rosamundě. „Téměř jsem zapomněl, jak je tu krásně, miláčku.“

„Je to domov,“ odpověděla Rosamunda prostě. „Náš domov, Oweine.“

Natáhl se, uchopil její ruku v rukavičce a políbil ji.

„Pojeďme dolů, má milá, protože než se tam dostaneme, Maybel určitě vzbouří celé panství.“ Zasmál se, pustil její ruku a pobídl svého koně do klusu. Rosamunda ho následovala.

Maybel skutečně vzbouřila panství, a když dojeli na úpatí kopců, které obklopovaly Friarsgate, přicházeli z polí lidé, aby svou paní uvítali. Před domem své koně zastavili a Rosamunda pravila: „Dobří lidé z Friarsgate, vrátila jsem se se svým snoubencem, kterého již znáte. Vaším novým pánem bude sir Owein Meredith. Chtěla bych, abyste ho měli v úctě a poslouchali ho, jak to činím i já. Otec Mata požehná našemu svazku za týden poté, co o tom bude zpraven můj strýc v Otterly.“

Lidé z Friarsgate její slova přivítali, a když ti dva sesedli z koní, mačkali se kolem nich a přáli jim dlouhý

život a štěstí. Owein s Rosamundou unikli do domu, smějící se a se zrůžovělými tvářemi. Potkali tam Edmunda Boltona, který jim s vřelým úsměvem blahopřál.

„Henry nebude mít radost,“ pravil se škodolibým úsměvem.

„Hned za svítání za ním pošli posla,“ řekla Rosamunda.

„Je čas nadobro učinit jeho plánům přítrž. Tentokrát se nejen vdám, ale budu se s manželem i milovat, strýčku!“ A Rosamunda Boltonová se šťastně rozesmála.

Kapitola devátá

Rosamunda se poradila s mladým otcem Matou a rozhodla, že církevní formality, které se týkají jejího zasnoubení a sňatku, se uskuteční při Lammasu, prvního srpna. Lidé z panství budou mít den volna tak jako tak, a když byla Rosamunda znovu doma, převládla v ní její praktická povaha. Dva dny volna nejsou třeba, když postačí jeden.

„Jsou žně,“ řekla knězi. „Dva dny si nemůžeme dovolit. Měl jste po dobu mé nepřítomnosti nějaké potíže?“

„Ne, paní. Denně jsem sloužil mši a staral se o duchovní potřeby lidí z panství. Jsem poctěn, že vašemu spojení požehnám právě já.“

„Je tu něco, co mi strýc neřekl?“ zeptala se Rosamunda prohnaně.

„Paní, já vykonávám pouze své duchovní povinnosti,“ odvětil chytře otec Mata s úsměvem na tváři.

„Pak tedy je,“ dumala Rosamunda. „Myslela jsem si to! Ani na tak odlehlém a klidném místě, jakým je Friarsgate, neuběhne rok, aniž by se něco přihodilo. Děkuji vám, otče.“ Spěšně odešla vyhledat Edmunda Boltona.

Seděl v hodovním sále s Oweinem. Tiše spolu rozmlouvali a tvářili se zasmušile. „Co se stalo?“ dožadovala se odpovědi.

Edmund Bolton pohlédl na svou neteř. Během těch deseti měsíců, co byla pryč, vyrostla. Nejen do výšky, i z mladého obličeje jí vyzařovala zralost. „Co tím myslíš?“ opáčil a pohled jeho modrých očí se střetl s jejím.

„Strýčku, mluvila jsem s knězem. A teď mi pověz, co se během mé nepřítomnosti stalo neobvyklého,“ opakovala Rosamunda. Posadila se Oweinovi na klín, její modré sukně nyní zakrývaly jeho dlouhé nohy.

Edmund vzdychl. „Myslím si, že možná o nic nejde,“ začal, „ale viděli jsme poblíž Skoty. Před nedávnem se na kopcích nad naším údolím objevili jezdci. Jen tam stáli a pozorovali. Nic jiného.“

„Jel si s nimi někdo promluvit?“ zeptala se Rosamunda.

„Ne, neteřinko. Nic nedělali. Jen se dívali,“ odvětil Edmund Bolton. Prohrábl si šlachovitou rukou šedostříbrné vlasy a zavrtěl se na židli.

„Až přijdou příště, chci to vědět,“ prohlásila Rosamunda. „Pojedu se těch vetřelců vyptat sama.“

„Rosamundo, to je příliš nebezpečné!“ vykřikl Edmund.

„Měl by jet tvůj manžel, a ne ty.“

„Ne, strýčku. Já jsem paní Friarsgate. Je mou povinností to vyšetřit. A musím jet sama. Ať už je to kdokoliv, ženu nenapadne, obzvláště když dole zůstanou mí lidé, aby na mě dávali pozor. A nezapomínej, že jsem přítelkyně skotské královny.“

„Jako by to pro tlupu pohraničních nájezdníků mělo nějaký význam,“ zabručel podrážděně Edmund.

„Oweine, musíš se svou ženou promluvit!“

„A co bych jí říkal?“ zeptal se Owein Meredith. „Má úplnou pravdu. Ona je tu paní. Já jsem jen její manžel. Tyhle pozemky nejsou mé a s největší pravděpodobností nikdy nebudou. Nemyslím na to, že bych je zdědil,

protože to by má Rosamunda musela zemřít. Nejsem Henry Bolton.“

„Ale když jí dovolíš, aby tam jela sama, nevystavuješ ji nebezpečí?“ otázal se mladšího muže Edmund.

„Ukradli tihle Skotové něco, co patří Friarsgate, nebo se pokusili něco ukrást?“ vyptával se ho Owein.

„Ne, to ne. Pouze sedí na koních na okolních kopcích,“ odpověděl pomalu Edmund.

„A zůstávají vždy na vrcholcích? Nikdy nesjedou dolů ani o kousek?“ pokračoval v dotazování Owein.

Edmund Bolton zavrtěl hlavou.

„A vy, kromě toho, že jste je také pozorovali, jste se k nim nijak nepokusili přiblížit?“

Edmund Bolton znovu zavrtěl hlavou.

„Je dobře známo, že Friarsgate je bohaté,“ poukázal Owein. „Ale stejně tak je známo i to, že se zvířaty by se odsud prchalo jen s obtížemi. Tihle Skotové se nejspíše přijeli podívat, jestli by se ta překážka, kterou pro ně naše přirozená ochrana představuje, nedala nějak obejít. Domnívám se, že když se jim Rosamunda odváží postavit tváří v tvář, usoudí, že to nemá cenu. Obzvláště až se dozví, že je přítelkyní jejich nové královny,“ zakončil svou řeč Owein.

„Jsem zvědavá. Máš představu, kdo by to mohl být, strýčku?“ zapojila se do jejich hovoru Rosamunda.

„Nemám,“ připustil. „Nedostal jsem se k nim natolik blízko, abych viděl jejich plédy nebo znak, neteřinko.“ Postavil se. „Dnes začínáme česat v hruškovém sadu.

Musím jít.“ Usmál se. „Myslím, že se tu zabavíte i beze mě, co?“ Pak s tichým smíchem ze sálu odešel.

„Jsem ráda, že mě uznáváš,“ řekla Rosamunda Oweinovi.

„Skutečně uznávám tvou pozici paní tohoto panství,“ odvětil a začal hladit její plná mladá ňadra. „Jaký den jsi zvolila pro naši církevní svatbu, miláčku? Obávám se, že ve mně s každou hodinou vzrůstá touha se tě zmocnit. Už jsme doma celý den.“

„Prvního srpna,“ zamumlala, užívajíc si dotyk jeho rukou, a předklonila se, aby ho políbila na ucho. „Máš tak krásné uši, Oweine. Dlouhé a úzké, a nejhezčí mi připadají tvé lalůčky,“ prohlásila a začala je žužlat.

„Začínám litovat svého šlechetného úmyslu, že nevstoupím do tvého lože, dokud církev našemu svazku formálně nepožehná,“ pronesl. Rukou, kterou laskal ňadra, nyní zajel pod sukně. Přejížděl klouby po měkké, hedvábné pokožce na vnitřní straně stehen. Položil dlaň na její pahorek, a když kolem ní ucítil vlhkost, maličko přitlačil. Vědomí, že ji vzrušuje, ho také rozdráždilo a cítil, že i on v rozkroku tvrdne. Jejich rty se spojily, jak se polibek prohluboval a nabýval na vášnivosti, začali laškovně škádlit jazykem jeden druhého. Přitiskl jí na štěrbinku prst a ten jí vklouzl mezi pysky. S menšími obtížemi nahmatal její nezkušené poupě lásky a začal ho týrat, drsným bříškem prstu na něj dotíral a dráždil to citlivé místo, až cítil, jak se zvětšuje, a slyšel Rosamundiny steny nepokrytě oznamující její rozkoš. Chvěla se a vzdychala a on od slastného mučení upustil a znovu a znovu pomalu přejížděl po jejím pohlaví, až

konečně opatrně a jemně zasunul dlouhý prst do její pochvy.

„Ach!“ Vzdychla a zavrtěla se, aby do ní pronikl hlouběji.

Prst uvnitř rychle jezdil tam a zpět, až zalapala po dechu, a Owein zašeptal: „Tohle je teprve začátek, miláčku. Teď máš alespoň lákavé tušení toho, co přijde.“ Láskyplně ji políbil.

„Chci víc,“ prohlásila Rosamunda žádostivě. „Víc!“

„V noci o Lammasu ti dám víc, než vůbec dokážeš vytušit,“ řekl jí a vytáhl ruku zpod jejích šatů.

„Myslím, že mě tím vždycky chceš rozdráždit,“ stěžovala si.

Uličnicky se na ni zazubil. „Jsem ohavný,“ souhlasil vesele. „Ale přijde čas, kdy mi to budeš moci oplatit, má sladká Rosamundo. Nedokážu to vysvětlit, ale uvidíš.“

O Lammasu se bude jako vždy hodovat, ale také se bude na celém panství slavit svatba lady Rosamundy a sira Oweina Mereditha. Hovězí se z obou stran nasolí a pomalu opeče. Na řadu přijdou i sladkosti, růžové lístky obalené v cukru a hruškové dortíčky. A samozřejmě obvyklá jídla z prvního sklizeného a semletého obilí.

Osmadvacátého července se poprvé od chvíle, kdy se Rosamunda vrátila domů, objevili na kopci záhadní jezdci. Sotva se to dozvěděla, vyvedla svého koně ze stáje a vyjela jim v ústrety. Na kopci nestál jeden, ale

hned tři jezdci. Zdola pozorovali její počínání Owein s Edmundem.

Na vrcholku kopce zastavila koně a pronesla: „Jsem Rosamunda Boltonová, paní Friarsgate. Pánové, vstoupili jste na mé pozemky.“

„Vy stojíte na vašich pozemcích, paní, ale my už ne,“ odvětil jeden z jezdců. Byl to největší muž, jakého kdy Rosamunda viděla, měřil hodně přes šest stop a jeho výška se vyjímala i na koni, silné nohy, svírající koňské boky, připomínaly kmeny stromu. K jejímu překvapení byl hladce oholen, to většina Skotů žijících u hranic nebývala. „Jsem Hepburn z Claven’s Carnu,“ oznámil hlubokým hlasem, který vyšel jako zahřmění z mohutného hrudníku.

„Co vás sem přivádí, pane?“ zeptala se Rosamunda.

„Lidé z vašeho klanu už několik týdnů z kopců pozorují můj domov. Máte-li čestné úmysly, budete tu vždy vítán.“

„Těžko jsem mohl přijet na námluvy, dokud jste se nevrátila, paní,“ odvětil Hepburn z Claven’s Carnu. Měl nakrátko ostříhané husté černé vlasy a ty nejmodřejší oči, jaké kdy viděla. Předčily i modř očí prince Jindřicha.

„Komu se budete dvořit?“ zeptala se. Dva další jezdci se hlasitě zasmáli.

„Přece vám, paní,“ řekl Hepburn.

„Mně?“ Rosamundu to velice překvapilo.

„Můj otec, Bůh mu odpusť, se pokusil o náš sňatek, když jste ještě byla dítě, ale strýc vás místo toho provdal

za své kotě, aby mohl držet váš majetek ve svých rukou. Před několika měsíci jsem zjistil, že váš manžel zemřel, ale vy jste odjela na jih. Poslal jsem do kopců kolem Friarsgate své muže, aby čekali na váš návrat,“ vysvětloval Hepburn. „Nyní k vám přicházím na námluvy, paní, a mám v úmyslu se s vámi oženit, ať už váš strýc bude chtít nebo ne.“ Když hovořil, díval se přímo na ni.

Rosamundě zaplály tváře, ale ovládla se a pohled mu oplácela. „Jsem zasnoubená,“ řekla klidně, „a na králův příkaz, ne strýcův. Kotě mělo drápky a nebylo bezzubým lvem, jak strýc věřil.“

Hepburn se zasmál. „Máte jiskru, děvče,“ řekl. „To se mi líbí. A vaším snoubencem je ten anglický strašpytel, který sedí na koni na úpatí kopce s vaším správcem?“

„Owein sedí na koni na úpatí kopce, protože on není pánem Friarsgate, paní jsem tu já,“ odpověděla. „Za sebe a své lidi mluvím já. Nikdo jiný.“ Ten Skot byl arogantní, ale ji nezastraší ani svou výškou, ani chováním.

Hepburn se znovu zasmál. „Je to jeden z Walesanů Jindřicha Tudora, že? Kdy bude svatba, děvče?“

„O Lammasu,“ odpověděla.

Přikývl. „Ano, to jste udělala dobře, den volna budou mít tak jako tak.“ Modré oči se zúžily. „Mohl bych vás unést hned, Rosamundo Boltonová. Únos nevěsty se na hranicích považuje za počestnou zábavu.“ Navedl svého koně k ní tak blízko, že ho cítila a chřípí se jí zachvělo.

Ona však neustoupila, místo toho pravila: „A vzal byste mě ke dvoru krále Jakuba, abyste se se mnou pochlubil?“ Zatvářila se, jako by s ním flirtovala.

„Ano, vzal,“ odvětil a natáhl se, aby se prstem dotkl pramínku jejích kaštanových vlasů.

„Pak by mou přítelkyni, skotskou královnu, jistě zajímalo, proč nejsem s mužem, kterého mi sama vybrala za manžela,“ řekla mu Rosamunda se škodolibým úsměvem.

Hepburnovi překvapením poklesla čelist. „Vy znáte novou královnu Jakuba Stuarta?“ otázal se užasle.

„Dělala jsem jí v posledních deseti měsících společnici,“ odpověděla mu sladce Rosamunda.

„Cestovala jsem se svým snoubencem až do Newcastlu společně s jejím svatebním průvodem, pane. Ano, znám Markétu Tudorovnu velmi dobře.“

„Ať se propadnu,“ ulevil si Hepburn.

„To se vám jistě stane, sire,“ odpověděla Rosamunda s náznakem úsměvu. „Ale prozraďte mi, proč vám otec vybral právě mě? Jste Skot a jeho dědic. Já jsem Angličanka a mé pozemky také patří Anglii.“

„Žijeme na hranici, má paní,“ odvětil, „a nezáleží, na které straně. Viděl jsem vás, když jste byla ještě malá holčička. Konal se dobytčí trh a vy jste se tam ukázala s Edmundem Boltonem.“

„To mi muselo být šest,“ vzpomínala Rosamunda. „Trh se konal na skotské straně hranic v Drumfrie, že? Ano, to léto mi bylo šest. Kolik bylo vám, pane?“

„Šestnáct, a jmenuji se Logan,“ odpověděl jí.

„V šestnácti jste ještě neměl ženu?“ vyzvídala.

„Můj otec byl stále naživu. Rozhodl jsem se, že se neožením, dokud nebudu Hepburnem z Claven’s Carnu,“ řekl jí.

„A díky tomu, že jste se neoženil, Logane Hepburne, jste bezpochyby mohl štědře projevovat svou náklonnost dívkám po obou stranách hranice,“ podotkla jízlivě.

„Žárlíte?“ dobíral si ji. „To nemusíte, srdce jsem si schovával jen pro vás.“

Opět zčervenala. „Jsem vlastně už vdaná žena, pane,“ vyštěkla Rosamunda.

„Ten Walesan vypadá staře, ale na to, aby vás obskočil, má ještě sílu,“ nestoudně se vyjádřil Logan Hepburn.

„Bude to lepší manželství než ta dvě, která jste prožila, Rosamundo Boltonová. Závidím tomu muži. A schvaluje to váš hrabivý strýc?“

„Jeho svolení není nutné,“ opáčila.

„A pozvala jste ho na svatbu?“ popichoval ji.

„Ano,“ řekla.

„A mě také pozvete?“ V modrých očích uličnicky zablýsklo.

„Ne, nepozvu!“ Dupla nohou v třmeni a klisna nervózně přešlápla.

„Stejně přijdu,“ pronesl vážně.

„Toho se neodvážíte!“ vykřikla.

„Ale ano,“ odvětil líně.

„My jsme spolu skončili, Logane Hepburne. Přeji hezký den,“ pravila Rosamunda. Otočila klisnu a bez ohlížení se vydala dolů.

„Mohl jsi ji unést,“ podotkl tlumeně jeho bratr Colin.

„Aby mi pak přijel vynadat bratránek Patrick, hrabě z Bothwellu? Jestli je tahle dívka opravdu přítelkyní královny, pak nemám na vybranou,“ řekl Logan svým společníkům.

„Jak se stala taková nevýznamná malá dědička ze severu přítelkyní dcery krále Jindřicha?“ podivoval se Colin Hepburn.

„To nevím,“ odvětil Logan, „ale věřím jí. Je velice upřímná. Nemyslím si, že by v takové věci lhala, ale až zase uvidím Patricka Hepburna, zeptám se na to, to si buďte jistí.“

„Tak koho si teď vezmeš, Logane?“ otázal se nejmladší bratr, Ian. „Mohl bys jich mít spoustu,“ zasmál se.

„To ano, ale ty já nechci,“ opáčil Logan. „Chtěl bych za ženu tuhle dívku a jednoho dne ji dostanu.“

„Claven’s Carn potřebuje dědice,“ připomněl mu opatrně Colin.

„Můžeš ho mít ty a Ian,“ odvětil Logan.

„Nevím, jestli jsi blázen nebo – hůř – romantik,“ řekl Colin. „Nejspíš obojí, bratře.“

Logan Hepburn se tiše zasmál.

„Opravdu půjdeš na její svatbu s tím Walesanem?“ vyzvídal Ian.

„Půjdu, a vezmu si dudy. Všichni tam půjdeme.“ Pak se smíchem otočil svého hřebce od Friarsgate a tryskem se hnal zpět, následován bratry.

Rosamunda jeho smích po cestě z kopce zaslechla. Ten zvuk ji silně podráždil. Dosud nepotkala nikoho tak drzého a rozčilujícího, jako byl Logan Hepburn. Zároveň ji však tím, co řekl, zaujal. Zeptá se strýčka Edmunda, jestli je to vskutku pravda. Lichotilo jí pomyšlení, že se někdo ucházel o její ruku. Přemítala, jestli si Hugh přítomnost Hepburnů uvědomoval. Drahý Hugh. Věděla, že by z ní měl radost, a Oweina Mereditha by jistě schvaloval. Dojela pod kopec. Před Oweinem a Edmundem přitáhla klisně uzdu.

„Jsi rozrušená, lásko,“ podotkl zvědavě Owein.

„Jen jsem potkala protivného a otravného člověka,“ řekla Rosamunda. „Edmunde, znáš Hepburny z Claven’s Carnu?“

„Vlastní půdu na opačné straně kopců,“ pomalu pronesl Edmund. „Kdo z nich tu byl a proč okolo v poslední době slídí? Řekli ti to?“

„Byl to sám zeman osobně,“ začala Rosamunda.

„Starý Dugald? Myslel jsem, že je tak nemocný, že už nevsedne na koně,“ poznamenal Edmund.

„Starý zeman je zřejmě po smrti. Přijel sem jeho nejstarší syn, Logan Hepburn, a ti dva společníci vypadali na jeho bratry,“ pokračovala Rosamunda.

„Pojeďme zpátky do domu, Edmunde, a já vám všechno

povím, ale nejdřív si musím dát trochu vína. Nevím, kdy jsem naposledy byla tak rozčilená.“ Dovedla klisnu do stáje, doprovázená dvěma zmatenými společníky.

„Ten muž ji chtěl,“ poznamenal tiše Owein k Edmundovi.

„To by se neodvážil!“ řekl Edmund rychle. „Nemá na to právo!“

„Přesto to udělal,“ pronesl Owein s vědoucím úsměvem. „Většinu svého života jsem prožil u dvora Tudorů a vím, jak se chová žena, když jí někdo skládá komplimenty a ona je z toho rozpačitá a rozhněvaná. Nezapomínej, že Rosamunda je v hrách, které hrají muži se ženami, ještě poměrně nezkušená.“

„A jak se vy, příteli, díváte na možnost, že by se vaší snoubence dvořil jiný muž?“ ptal se zvědavě Edmund.

„Miluju ji,“ řekl klidně Owein, „ale kdyby ji někdo jiný udělal šťastnější, pak bych měl ustoupit, ačkoli by mi to zlomilo srdce, Edmunde Boltone. Tak či tak, svatbu plánujeme o Lammasu a nehodlám se jí vzdát.“

„Bojoval byste o ni?“ zajímal se Edmund.

„Kdyby to bylo nutné, tak ano,“ připustil Owein. „Stala se mým světem, Edmunde. S tím nic nenadělám.“

„Tak proto jste se jí podřídil ve věcech, které se týkají Friarsgate?“ zeptal se Edmund.

„Nesnažili jste se ji s Hughem Cabotem naučit nezávislosti?“ opáčil Owein. „Je ze stejného těsta jako Ctihodná Markéta. Vím, že se příliš nehodí, aby muž takovou ženu obdivoval, ale přesto to dělám. Budeme mít

silné děti, Edmunde. Syny i dcery povedu k tomu, aby byli stejně silní jako jejich matka.“

„Moje neteř neměla štěstí na rodinu,“ řekl Edmund, „ale zato měla štěstí na manžely.“

„Měla štěstí na tebe, a myslím, že i na tvého bratra duchovního,“ odvětil Owein. „Těším se na seznámení se všemi tvými sourozenci.“

Seskočili z koní, které stájníci hned odvedli, a vstoupili do sálu, kde je již očekávala Rosamunda s cínovým pohárem vína v ruce.

Její druhou ruku pozvedl Owein k ústům a vtiskl jí do dlaně polibek. Pak ji dovedl ke křeslu u ohně a vyzval ji:

„Pověz nám, lásko, co tě tak rozrušilo?“ Sám si sedl naproti ní, vedle Edmunda Boltona, a od služebné přijal nabízené víno.

Rosamunda se dívala na strýčka. „Požádali Hepburnové o mou ruku, když mi bylo šest? Vzpomínáš si, Edmunde? Vzal jsi mě na dobytčí trh v Drumfrie. Drželi jsme smutek za Johna, ale strýček Henry mě tam nechal jít, protože se za mě přimluvila teta.“

„Ano, požádali,“ souhlasil Edmund. „Vzpomínám si, že jsem se s tebou vrátil domů a hovořil o tom s Henrym. Strašně zuřil, když se to dozvěděl. Viděl jen to, že by mohl přijít o Friarsgate, kdyby sis vzala někoho, kdo s ním není příbuzný. Krátce poté se domluvil s Hughem Cabotem. Po zbytek léta však žil ve strachu, že Hepburnové překročí kopce a unesou tě. Docela jsem na to zapomněl, Rosamundo.“

„Takže mladý Hepburn se přišel dvořit, co?“ otázal se zlehka Owein, když si všiml, že se Rosamunda při řeči červená.

„Odkázala jsem ho do patřičných mezí,“ rychle vysvětlila. „Řekla jsem mu, že se o Lammasu vdávám a jsem s tím srozuměná. Ten ďábel prohlásil, že si přijde na mou svatbu zatancovat!“ vykřikla Rosamunda, pobouřená tou vzpomínkou.

Owein se zasmál. „Tak to bychom ho měli přivítat, lásko. Změnilo to setkání nějak tvůj dosavadní názor?“

„Ne!“ vykřikla vášnivě. „Budu tvou ženou a nikoho jiného, Oweine!“ Sklouzla z křesla, klekla si vedle něj a pohlédla mu do obličeje. „Ty už mě nechceš? Možná jsi změnil názor ty. Vrátili jsme se sem a tobě se možná pomyšlení na sňatek s nevzdělanou venkovankou a klidný život tady na severu už nezamlouvá.“ Úzkostlivě na něj hleděla.

Naklonil se a něžně se dotkl její tváře. Pak ji vzal za ruku, zvedl Rosamundu na nohy a posadil si ji na klín.

„Nevezmu si žádnou jinou než tebe, Rosamundo Boltonová,“ ujistil ji. „A život na Friarsgate mi po životě v domech jiných lidí připadá jako ráj. Kromě toho“ – Owein se na ni něžně usmál – „se zdá, že mám velkou slabost pro jednu dívku s kaštanovými vlasy a jantarovýma očima, díky kterým taje mé srdce pokaždé, když se do nich podívám.“ Pak ji políbil a Rosamunda vzdychla štěstím, opět se v jeho silných pažích cítila bezpečně a přála si, aby tu nebyl strýček a Owein se jí mohl dotýkat tak jako předtím. Už jen tři dny, pomyslela si.

Ráno jejich svatebního dne bylo nezvykle horké dokonce i na léto. Nad krajinou visel opar. Díky němu měla modrá obloha mléčně bílý nádech. S prvními paprsky sešla Rosamunda do hodovní síně, stále ještě oblečená v noční košilce. Edmund jí přinesl rok starou čtvrtku chleba a ona ji podle zvyklostí Lammasu opatrně rozlámala na kousky, které pak ještě rozdrobila a naplnila jimi malou kameninovou misku. Bosa vyšla ze síně do ranního světla a rozházela drobty ptáčkům. Pak se podle letité tradice vrátila do domu, aby se připravila na svatbu, která se bude konat hned po mši. Jejímu knězi pomůže strýček Richard, který dorazil předešlý den.

Maybel nechala Rosamundě do ložnice přinést dubovou káď. Byla v ní už horká voda. „Rychle, dítě,“ povzbuzovala Rosamundu a spínala jí včera umyté vlasy, aby jí nenavlhly. „Ach, tohle bude naposledy, co používáš tuhle komnatu. Pamatuju si tě v ní ještě jako malou holčičku.“ Popotáhla a utřela si oči rukávem.

„Myslím, že si tě tak budu pamatovat navždy.“

„Proč už bych tuhle komnatu nepoužívala?“ přemítala nahlas Rosamunda, když si svlékala noční košilku, vlezla do vody a posadila se. Pak se jí rozbřesklo. „Ach,“ pronesla s nervózním uchichtnutím. „Dnes v noci budu spát v manželské komnatě s Oweinem. Je ta místnost připravena?“ Vzala si žínku a mýdlo a začala s očistou.

„Samozřejmě,“ odvětila Maybel maličko dotčeným tónem.

„Myslím, že si dnes vezmu ty šaty v barvě tudorovské zeleně,“ řekla Rosamunda a předstírala, že si toho nevšimla.

„To jistě ne!“ pronesla Maybel rozhořčeně. „Jsi nevěsta, děvče. Skutečná nevěsta. Šaty, které měla na sobě tvá matka, byly léta uložené v podkroví. Během posledních několika dní jsem je upravovala na tvou postavu. Tillie mi ukázala, jak se staré oblečení předělává na šaty podle poslední módy. Říkala, že král, Bůh mu odpusť, skrblí každou penci. Neutratil by peníze za nové šaty, dokud by ty staré nebyly obnošené. A nemohu říct, že bych s ním nesouhlasila. Tillie se musela naučit, jak je přešívat, protože její paní trvala na tom, že chce být vždy oblečená podle poslední módy.“

„To ano,“ vzpomínala Rosamunda. „A jak hrozně nerada Meg nosila smuteční šaty. Ach, Maybel, děkuju! To, že budu mít na svatbu s Oweinem náležité šaty, je víc, než v co jsem kdy mohla doufat. Co bych si bez tebe počala?“ Její jantarové oči se naplnily slzami, které jí pak začaly stékat po tváři.

„Umyj si obličej, děvče!“ odvětila Maybel chraplavě, neboť také neměla k slzám daleko. Opatrovala Rosamundu už od narození, protože její matka nikdy nebyla příliš silná. Dítě Maybel a Edmunda se nedožilo ani prvních narozenin. Proto Rosamundu kojila z vlastních, mlékem nalitých prsů a sotva měla čas pro svou malou Janičku truchlit. Rosamunda se stala její dcerou ve všech ohledech, až na to, že ji neporodila. „A nezapomeň se umýt i vzadu na krku!“ zpola ji vyplísnila s lehkým úsměvem na rtech.

Rosamunda se šťastně zahihňala, energicky se vydrhla vzadu na krku namydlenou žínkou a opláchla se. Pak se postavila, vylezla z kádě a utřela se ručníkem, který Maybel nechala u krbu nahřát. Nemohla se dočkat, až uvidí své svatební šaty.

Maybel nejdříve podala dívce pěknou lněnou košilku s výstřihem obroubeným krajkou, jenž byl na rozdíl od její všední košilky hluboký, aby se hodil k čtvercovému výstřihu bílého hedvábného živůtku, na který Maybel vyšila stříbrnou nití řebčík a malé růžičky. Krajky na košilce budou vykukovat zpod vršku živůtku. K hedvábným punčoškám se těsně nad koleny připínaly podvazky s bílými růžičkami. Střevíce s kulatou špičkou byly zhotoveny z bílé kozinky. Některé věci však Maybel ponechala. Rukávy byly dlouhé a přiléhavé jako u původních šatů a dlouhá sukně stále elegantně zřasená.

„Ach,“ stěžovala si Rosamunda, „kéž bychom měli velké zrcadlo, jako má Meg, abych se mohla podívat, jak vypadám.“ Otáčela se a uhlazovala na sobě šaty, sukně jí jen poletovaly. „Ty patřily mé matce? Měla je na sobě při své svatbě?“

„Ano,“ řekla Maybel. „Sukně byla delší, protože se zvedala, aby odhalila zdobenou brokátovou spodničku. Neměly tak hluboký výstřih a živůtek nebyl vyšívaný. Přesto šlo o nejhezčí šaty, jaké kdo v těchto končinách viděl. Říkalo se, že když otec tvé matky zasnoubil svou jedinou dceru s Guyem Boltonem, dědicem Friarsgate, poslal pro ně až do Londýna. Dobře se na tvou matku pamatuju, protože jsme byly stejně staré. Vypadala úžasně. Kdyby věděla, že se vdáváš ve stejných šatech, moc by ji to potěšilo.“

„Na svatbě s Hughem jsem se oblékla do zelené a myslím, že mi přinesla štěstí,“ pronesla Rosamunda zamyšleně. „Dobře se na ten říjnový den pamatuji.“

Maybel kývla. „Henry Bolton si myslel, že tě tím manželstvím navždy sváže se svou větví rodiny. S Hughem Cabotem jsi měla štěstí, děvče, ale to ti nemusím říkat.“

„A budu mít štěstí i s Oweinem,“ řekla Rosamunda.

„Meg mi povídala, že mě Owein miluje. Myslíš, že je to pravda, nebo mi to říkala jen proto, abych se už nebála nebo nezlobila?“

„Proboha, děvče, cožpak to nevidíš?“ zvolala Maybel.

„Je to jasné, jako nos mezi očima. Ano, miluje tě. A ode dneška by ses raději také měla učit ho milovat. Když je mezi manželi láska, je to lepší.“

„Miluješ Edmunda?“ otázala se jí troufale Rosamunda.

„Řekl ti někdy on, že tě miluje?“

„Když jsem byla malá, můj otec tady ve Friarsgate dělal mlynáře. Stejně jako ty jsem byla ještě dítě a on si pro mě přál dobrého manžela. Dělal si zálusk na Edmunda Boltona, jehož otec tu z něj udělal správce, protože nemohl Friarsgate zdědit, jak víš. Přesto tvůj děd miloval všechny své chlapce a snažil se je zaopatřit. Tenkrát jsem byla hezká, stejně jako jsou hezká všechna mladá děvčata. Všichni věděli, že jsem pracovitá. Otec mi dal bohaté věno v podobě pěti stříbrných, truhly plátna, čtveřice šatů, čtveřice košilek, čepce, vlněného kabátu a páru pevných kožených bot. Šel za pánem Friarsgate a požádal ho o povolení zasnoubit mě s Edmundem, protože jsem byla slušné děvče s dobrým věnem. Pán

věděl, že kdyby můj otec zemřel, všechno bych po něm zdědila já. Matka už zesnula. Tvůj dědeček nám věnoval naši chaloupku. Jestli jsem Edmunda milovala? Tehdy ne. Ale tvůj strýc je muž, který člověku přiroste k srdci. Jednoho dne mi znenadání, a nevím proč, protože jsem se ho na to nikdy neodvážila zeptat, řekl: ‚Miluju tě, Maybel. Miluješ ty mě?‘ ‚Ano,‘ odpověděla jsem mu a tím to skončilo. Od té doby jsme o tom nikdy nemluvili, ani to nebylo třeba, protože ani jeden z nás nikdy nepatřil k těm, kteří se přetvařují. On to řekl, já jsem to řekla, a tím to skončilo. A teď seď klidně, vykartáčuju ti vlasy. Margery ti z květin udělala nádherný věneček.“ Třímala v ruce kartáč ze štětin divočáka a jezdila s ním po celé délce Rosamundiných vlasů, až se její kaštanové kadeře leskly. Rosamunda bude mít rozpuštěné vlasy, protože je panna.

„Už přijel strýc Henry?“ otázala se nervózní dívka.

„Ještě ne a myslím, že je to jedině dobře,“ odpověděla jedovatě Maybel. „Myslela jsem si, že by asi nevydržel pohled na to, jak se všechny jeho plány rozplývají, ale později se třeba ukáže, děvče.“ Odložila kartáč, zvedla květinový věnec a posadila ho Rosamundě na hlavu.

„Tak! Teď jsi připravená, hezčí nevěstu jsem nikdy neviděla.“

Rosamunda se otočila a pevně Maybel objala. „Miluju tě,“ pravila, „a nikdy ti nebudu schopná dost poděkovat za to, že jsi o mě pečovala jako matka, nejdražší Maybel.“ Pak od starší ženy odstoupila. „Vypadáš tak krásně,“ řekla Rosamunda zářící Maybel. „To jsou ty šaty, které ti pomohla ušít Tillie?“

„Ano,“ odvětila Maybel, „možná jsou na Friarsgate trochu honosné, ale chci dnes kvůli tobě vypadat neobyčejně.“ Maybel měla tmavomodré šaty a pod jejich čtvercovým výstřihem bylo vidět bílou lněnou košilku. Dlouhé přiléhavé rukávy ukončovaly obrácené manžety z kontrastní světle modré barvy. Na hlavě měla malou modrou sametovou kápi se sněhobílým závojem přehozeným přes pěkný bílý čepec.

Zaslechly, že venku začal zvonit malý kostelní zvon, který je zval na mši. Obě ženy společně sešly po schodech dolů, kde je očekával Edmund a sir Owein Meredith. Oba muži na sobě měli přiléhavé kalhoty a kabátce. Edmundův byl tmavě modrý, aby ladil k šatům jeho manželky. Ženich si oblékl hedvábné kalhoty, na kterých se střídala černá barva s bílou a zlatou. Jeho kabátec měl vínovou barvu a byl lemovaný tmavou kožešinou. Na nohy si obul černé kožené boty s kulatou špičkou a na tmavě blonďaté vlasy si posadil měkký látkový klobouk, jehož barva odpovídala šatům.

Když Owein uviděl Rosamundu v té svatební nádheře, obličej se mu rozzářil. Stejně tak ona hleděla překvapeně na něj. Nikdy ho neviděla v tak elegantním oděvu, ani u dvora. Obvykle si oblékal něco praktičtějšího, stejně jako ona.

„Tobě to tak sluší,“ pravila téměř bez dechu.

Natáhl se, vzal ji za ruku a pomohl jí sejít několik posledních schodů. „A ty jsi jistě ta nejkrásnější nevěsta, jakou kdy kdo viděl, miláčku. I kdybych v tuhle chvíli oslepl, pohled na tebe by mi už stejně navždy utkvěl v paměti.“ Galantně jí políbil ruku. Pak se do něj

Rosamunda zavěsila a on ji vyvedl hlavním vchodem z domu.

Náhle se k jejímu překvapení objevili tři Skotové v kiltech, kteří hráli na dudy a chystali se jít v čele skupinky svatebčanů ke kostelu. „Co je to?“ zašeptala Oweinovi.

„Hepburn z Claven’s Carnu a jeho bratři nám laskavě přišli zahrát,“ odvětil nevzrušeně Owein. „Doufám, že jim pak na hostině poděkuješ, miláčku.“

„To je nepřípustné!“ sykla v odpověď.

Owein se usmál. „Dělá to částečně proto, aby se s námi usmířil, a částečně proto, aby tě pozlobil, Rosamundo,“ vysvětlil jí ženich.

„Řekla jsem mu, že sem nemá chodit!“ Zrudla.

„Ale jistě jsi věděla, že za těchto okolností přijde,“ odvětil Owein. „Buď k nim vlídná, miláčku. Logan Hepburn neodolá žádné výzvě a ty jsi před něj svým neochvějným rozhodnutím jednu postavila. Pochybuji, že se někdy setkal se ženou, která by mu v mdlobách nepadla do náruče. Je to koneckonců až urážlivě pohledný chlapík. Se svými kučeravými černými vlasy, modrýma očima, mohutnou čelistí a značnou výškou by měl u dvora obrovský úspěch,“ zasmál se Owein.

„Je zřejmé, že ho nikdo nevedl ke kázni ani nenaučil zdrženlivosti,“ zabručela Rosamunda.

„Zakrátko se staneš mou manželkou, miláčku, a nic kromě smrti nás nikdy nerozdělí,“ řekl jí klidně Owein.

„Můj život, můj meč a mé srdce jsou tvé, Rosamundo. Co by mohl Logan Hepburn udělat, aby tě odlákal od

místa po mém boku? Neboj se, miláčku. Ochráním tě, ale než vejdeme do kostela, musíš si být jistá, že to skutečně chceš. Přeješ si to?“

„Ano,“ odpověděla mu bez zaváhání Rosamunda. „Chci za manžela pouze tebe. Nevím, proč mě Logan Hepburn tolik zneklidňuje.“

„Kvůli své mladistvé domýšlivosti. Dost se v tom podobá princi Jindřichovi,“ poznamenal Owein.

„Znepokojuje tě právě ten pocit, že si na tebe dělá nárok, stejně jako tomu bylo u prince,“ vysvětloval jí.

„Jejich hudba je taková rozjařená a slavnostní,“ připustila zdráhavě Rosamunda po cestě do kostela.

„To jim řekni po hostině,“ poradil jí Owein. „Hepburn tě přišel pozlobit, ale když mu na to neskočíš a ještě mu pěkně poděkuješ, jako by byl náš drahý přítel a soused, který ti udělal laskavost, pěkně to tomu zemanovi z Claven’s Carnu vrátíš.“

Zasmála se. „Vidím, že se toho od tebe mám ještě hodně co učit, můj pane. Tvá léta strávená u dvora Tudorů nebyla tak úplně zbytečná.“

Zazubil se na ni. „My Walesané umíme být stejně mazaní jako to skotské trio,“ odvětil.

Cestu lemovali lidé z Friarsgate, kteří si nejdříve dobře prohlédli nevěstu s ženichem a pak skupinku svatebčanů následovali do kostela. Malá budova byla krásně vyzdobená pšeničnými snopy a pozdně letními květinami. Na kamenném oltáři stály naleštěné mosazné svícny s pravými svícemi ze včelího vosku. Na rozdíl od velkých městských kostelů, kde kněze od shromáždění

často oddělovala vyřezávaná přepážka, kostel ve Friarsgate žádnou takovou překážku mezi lidmi a božím zástupcem neměl. Uvnitř tohoto venkovského kostelíka dokonce stálo i několik dubových lavic. Skupina svatebčanů se nyní usadila do těch vpředu a ostatní se buď namačkali do lavic za nimi, nebo stáli.

Ze sakristie vyšli dva kněží. Otec Mata měl na sobě bílou lněnou komži s výšivkou, která znázorňovala zlaté pšeničné snopy. Jednalo se o zvláštní oděv, který si oblékal zpravidla jen na Velikonoce. Obvykle sloužil mši v prostém hnědém rouše svého řádu, jaké si dnes vzal Richard Bolton. Svíce na oltáři poblikávaly v ranním světle, jež do kostela pronikalo jednoduchými klenutými gotickými okny, vyplněnými množstvím tabulek pospojovaných olovem.

Jednoho dne budu mít v tomhle kostele okna z barevného skla, jaká jsem viděla v královské kapli a chrámech na jihu, pomyslela si Rosamunda. Pak se zklidnila a soustředěně naslouchala slovům mše. Po ní otec Mata Rosamundě a Oweinovi pokynul, aby předstoupili. Klidným hlasem odříkal slova svatebního obřadu. Když se otázal na jejich úmysl, nevěsta i ženich odpověděli jasným hlasem, který bylo slyšet po celém kostele. Ani jeden z nich nebyl v tento den nesmělý nebo nejistý. Nakonec je mladý kněz prohlásil za muže a ženu. Richard Bolton s vřelým úsměvem pokročil vpřed, aby páru požehnal. Owein Meredith svou zrůžovělou nevěstu políbil a lidé z Friarsgate propukli v jásot.

Hepburnovi dudáci je vedli po cestě z kostela zpět k domu. Před budovou stály stoly s lavicemi po obou stranách. Výjimku tvořila pouze tabule pro svatebčany,

což byl stůl, který sem sluhové přinesli z vyvýšeného místa v hodovní síni spolu s vyřezávanými dubovými židlemi s vysokým opěradlem. Narazily se soudky s pivem a moštem. Sluhové začali přicházet z domu s talíři a miskami plnými jídla. V nedaleké prohlubni se pomalu rožnily dva nasolené hovězí boky. Stejně jako minulý rok se podávala všechna tradiční pšeničná jídla spojená s Lammasem, ale protože šlo zároveň i o svatební hostinu, objevilo se i hovězí maso, tuční kapouni nadívaní chlebem, jablky a šalvějí, hustá králičí směs s kousky mrkve a pórku zalitá vinným sosem, zvěřina a pečené skopové. Když se objevil talíř, na kterém na řeřiše ležel losos nakrájený na tenké plátky, otázala se Rosamunda: „Odkud máme tuhle skvělou rybu, Edmunde?“

„Přinesli ji Hepburnové, paní,“ odpověděl Edmund. Rosamunda se otočila k Loganu Hepburnovi, který díky svému postavení seděl u svatební tabule, a sladce pronesla: „Máme skutečně štěstí, že jste naším sousedem, pane. Oživil jste naši slavnost svou hudbou, což od vás bylo vskutku šlechetné, a ještě jste nám přinesl lososa! Opravdu vám děkuji.“ A zářivě se na něj usmála.

Vsedě se jí uklonil s překvapeným úsměvem na tváři.

„Jsem rád, že jsem vám mohl přinést nějaké potěšení, paní,“ odvětil a v modrých očích mu zahrálo.

„Přinesl jste mi lososa, pane, pouze lososa. A nebudu se ptát, kde jste ho upytlačil,“ škádlila ho uličnicky Rosamunda. „Důkaz sníme tak rychle, že byste měl být v bezpečí.“

Všichni u stolu se rozesmáli, včetně Logana Hepburna, který byl natolik moudrý, aby poznal, že ho převezla. Na

nedalekém poli muži rozmístili terče, vzali si dlouhé luky a střídali se ve střelbě. Velmi rychle se z toho však vyvinul přímý souboj mezi Oweinem Meredithem a Loganem Hepburnem. Oba muži stříleli šíp za šípem a každé kolo se zlepšovali. Když střela Logana Hepburna rozštípla Oweinův předchozí šíp, diváci překvapeně vydechli.

Skot se zazubil a prohlásil: „Lépe to nezvládnete, Oweine Meredithe.“

„Třeba zvládnu,“ odvětil Angličan zlehka, nasadil šíp a vypustil ho směrem k cíli.

Ozvaly se užaslé výkřiky následované mohutným jásotem, protože Oweinova střela rozštípla Skotovu. Loganu Hepburnovi v údivu poklesla čelist, zatímco Angličan se na něj zubil s rukama v bok.

„Ať se propadnu!“ zvolal.

„Stále říkám, že to se vám jistě stane, pane,“ pravila Rosamunda a přistoupila k Oweinovi. Stoupla si na špičky a políbila ho na tvář. „Výborně, manželi,“ poblahopřála mu. „Ale teď se pojď posadit vedle mě. Kuchařka udělala na oslavu dnešního dne výborný hruškový dortík. A vy pojďte také, Logane Hepburne. Vypadáte, že byste něco sladkého potřeboval. A možná trochu vína?“

„To bych si dal,“ přiznal. „Sire, musíte mě naučit takhle střílet. Myslel jsem si, že jsem dozajista nejlepší lukostřelec, jaký kdy žil, ale připouštím, že jste mě snadno předčil.“

„Nejsou v tom žádná kouzla, pane,“ řekl Owein, „a rád se s vámi o své umění podělím. Ale ne dnes. Brzy budu potřebovat sílu a zručnost pro jiné hrátky.“ Pak jednou rukou objal Rosamundu a vrátil se s ní ke stolu.

„Dělá si z tebe legraci,“ pronesl tlumeně Ian Hepburn.

„Ano, já vím,“ odvětil Logan, „ale zasloužím si to. Není to hlupák a ví, že dychtím po jeho ženě. Možná nebudu první, kdo ji okusí, Iane, ale jednou se dočkám. Bude moje, to přísahám.“

„Jsi blázen,“ posmíval se staršímu bratrovi Colin Hepburn. Najdi si jinou dívku a ožeň se s ní. Je to tvá povinnost jako našeho zemana.“

„Ty si najdi děvče, Coline. Jestli zemřu bezdětný, budou dědit tví synové. Mně je to jedno. Ta dívka, která se dnes vdávala, je jediná, kterou chci za nevěstu.“

„Měl jsi ji unést, když jsi k tomu měl příležitost,“ poznamenal Ian.

„Možná jsem měl, ale na to je už pozdě,“ odvětil Logan Hepburn. „Tímhle to ale nekončí, bratři. Dostanu další příležitost, a až přijde, bez ptaní se jí chopím.“

Lidé z Friarsgate jedli, až je píchalo v bocích. Muži hráli své drsné hry, kopali na pokoseném poli za domem do ovčího měchýře. Trojice Hepburnů, kteří si napravili pověst tím, že při této zábavě předčili Angličany, se nyní chopila dud a začala hrát. Připojilo se k nim několik místních lidí s dvojitou rákosovou flétnou, houslemi, zvonky, tamburínou a bubnem. Lidé začali tancovat, chytli se za ruce a utvořili kruh. Jiné tance provozovali v dlouhé řadě, která se proplétala mezi stoly v čele se

ženichem a nevěstou. Den se chýlil ke konci. Na Rosamundin pokyn dali sluhové každému hostu bochník chleba. Ve všech bochnících byly zapíchnuté hořící svíčky. Skupina svatebčanů a jejich hostů, vedená Edmundem Boltonem, správcem Friarsgate, třikrát obešla dům. Pak lidé svou svíčku sfoukli a všechny bochníky se snědly, až na čtvrtku, která zůstane na příští rok na ranní zahájení Lammasu.

Slunce se začínalo ztrácet za obzorem a hosté se odebrali zpět do svých chalup. Hepburn z Claven’s Carnu a jeho bratři své hostitelce a jejímu ženichovi poděkovali a rozloučili se s nimi. Logan Hepburn se uklonil a uchopil Rosamundu za ruku.

„Jednoho dne se znovu setkáme, paní z Friarsgate,“ řekl jí.

„Budu se na to těšit, pane,“ odvětila, aniž by uhnula pohledem. Pak svou ruku vytáhla z jeho dlaně a popřála mu bezpečnou cestu domů.

„Nezůstanete přes noc?“ zeptal se jich pohostinně Owein.

„Ne, pane, ale děkujeme vám za nabídku,“ odpověděl Logan. „Vyjde měsíc, ten nás dovede domů.“

Owein s Rosamundou sledovali, jak trojice Skotů odjíždí. Nevěsta musela přiznat, byť jen sama sobě, že když viděla Hepburnovi z Claven’s Carnu záda, ulevilo se jí. Nestydatě ji okouzloval, ale o tuhle tajnou myšlenku by se s nikým nepodělila. Ani s Oweinem. Vzala si dobrého muže a hodlala ho milovat.

Chvilku mlčky stáli a pozorovali, jak slunce zapadá za kopci. Pak ruku v ruce vešli zpět do hodovní síně usedlosti. Svítily tam svíce, jako obvykle, a jasně hořel oheň, který zaháněl večerní zimu, protože po neobvykle horkém dni se venku ochladilo. Owein s Rosamundou se posadili ke krbu na čalouněnou sedačku. U Oweinových nohou ležela loutna, zvedl ji a začal své nevěstě zpívat čistým velšským tenorem. Překvapilo ji to a okouzlilo, protože ho nikdy hrát ani zpívat neslyšela, ani si nikdy neuvědomila, že to umí.

Na růži se podívej, ach, Rose,

na mě se pak usmívej, zvonivě směj se dál, jako by slavík zazpíval.

Růži z lásky dávám, ach, Rose,

zajatcem se stávám, až tu růži uchopíš,

svým zajatcem mě učiníš.

Hudba dozněla a ona zůstala zcela bez dechu. Owein odložil loutnu stranou, uchopil její malou ruku do své a něžně ji políbil. Jejich pohledy se střetly a Rosamunda pocítila v srdci zvláštní neklid.

„Ještě nikdy mi nikdo nehrál serenádu,“ pronesla tiše.

„Tu píseň jsi složil ty?“

„Ne,“ přiznal, i když si uvědomoval, že by jí mohl zalhat a ona by se to nikdy nedozvěděla. „Říká se, že tu báseň napsal Abelard, francouzský filozof a příležitostný básník. Melodii jsem však složil já. Mám na hudbu talent

jako většina Walesanů. Jsem rád, že jsem tě svým malým pokusem potěšil, miláčku.“

„Strýc Henry nepřijel. Myslela jsem, že se určitě ukáže,“ pravila Rosamunda po krátkém tichu.

„Ví, že nic nenadělá,“ odvětil Owein. „Měl rok na to, aby si zvykl na myšlenku, že Friarsgate bude patřit tvým dětem, a ne jeho vnukům.“

„Myslela jsem však, že nepochybně přijede, i kdyby jen proto, aby si postěžoval, že jsme mu tohle panství ukradli,“ uvažovala s lehkým úsměvem.

Owein se rozesmál. „Nakonec se tu objeví a jsem si jistý, že se tak stane dříve, než přijde zima,“ ubezpečoval ji její ženich. „Jsi unavená, Rosamundo? Byl to pro tebe dlouhý den a ani jeden z nás se ještě nevzpamatoval z naší cesty se skotskou královnou.“

„Zavolám Maybel, aby mi pomohla,“ odpověděla mu Rosamunda a postavila se. Ulevilo se jí, že hosté odešli a vzdali se tradičního ukládání nevěsty a ženicha na lože. Jsem statečná, ale kdyby dělali povyk, upadla bych do velkých rozpaků. Nejsem si jistá, jestli nejsem vylekaná. Obrátila se k manželovi. „Až budu připravená, pošlu pro tebe Maybel,“ řekla mu.

Vstal, políbil jí ruku a odvětil: „Počkám tady.“ Sledoval, jak spěšně odchází ze sálu, a posadil se zpátky k ohni. Byla nervózní. Samozřejmě, byla přece počestná panna a on zkušený muž. S pannou jsem se však nikdy nemiloval, pomyslel si. Snažil se vzpomenout si na všechno, co o pannách věděl. Musí se s nimi zacházet jemně a nesmí se spěchat. On k tomu však musí přistupovat odhodlaně, protože manželství musí být

dovršeno, aby bylo zcela zákonné. Uslyšel taktní zakašlání a vzhlédl.

„Hepburnové nám přivezli malý soudek whisky, pane,“ řekl Edmund Bolton. „Mám dojem, že by vám teď jeden nebo dva panáky přišly k duhu, co?“

Owein Meredith kývl a vděčně pohárek přijal. Zavdal si pořádný doušek a vychutnával si tu kouřovou chuť a teplo, které mu putovalo z krku až do žaludku. „Miluju ji,“ pronesl téměř zoufale.

„Já vím,“ odpověděl Edmund.

„Ona ale lásku nechápe,“ pokračoval Owein.

„Lásku mezi mužem a ženou ne,“ souhlasil Edmund.

„Ale věřím tomu, že to přijde, a spíš dříve než později, pane.“

„Když jsme spolu, říkej mi Oweine,“ řekl nový pán Friarsgate Edmundu Boltonovi. „Dej si také doušek.“

Edmund kývl. „Díky,“ odvětil. „Říká se, že whisky z Claven’s Carnu je znamenitá.“

„A posaď se,“ vybídl ho Owein.

Edmund Bolton si nalil trochu whisky a sedl si vedle Oweina Mereditha. Uznale malými doušky nápoj popíjel.

„Je vynikající,“ prohlásil s tváří rozzářenou úsměvem.

„Budu na ni hodný,“ slíbil Owein.

„Já vím,“ odvětil Edmund.

„Nevím, co dělá manžel, Edmunde,“ řekl Owein. „Můj otec se znovu neoženil a všichni muži, které jsem znal v domácnosti Tudorů, byli vojáci. Muž nemiluje manželku

stejně jako děvku. Král svou královnu miloval, ale nikdy jsem se nedozvěděl, jak se chovali, když byli o samotě, což se stávalo zřídka, to ti povídám. Ty jsi manžel. Co mám dělat?“ Hleděl poněkud zoufale a tón jeho hlasu nyní hraničil s panikou.

Edmund se zasmál. „Manželé obvykle dělají, co se jim řekne, chlapče,“ odpověděl. „To je alespoň moje zkušenost. Rosamundu jsme s Hughem vedli k nezávislosti. Protivilo se nám, jak Henry baží po tomhle panství. Chtěli jsme, aby naše děvče bylo volné. Co dělá manžel? No, musí být silný v situacích, kdy jeho manželka není, nebo když to od něj požaduje. Musí být milencem, přítelem a společníkem. Žena bude chtít rozmazlovat děti. Poznáš, kdy to už nesmí dělat, a v téhle věci prosadíš svou vůli. Musíš být silou a morálním vůdcem své rodiny, Oweine Meredithe. Budeš věrný jí i Friarsgate. To je to nejlepší, co ti mohu poradit. Dnes v noci buď však něžný a trpělivý a odhal jí potěšení, která manželské lože skýtá. Řekni jí, co cítíš v srdci, aby se uvolnila a svěřila se s tím, co cítí ona. Ženy jako Rosamunda se nerady přiznávají k lásce, dokud jejich láska není opětována. Nikdy jsem to nechápal, ale je to tak.“

„Díky, Edmunde,“ odvětil Owein tiše a postavil pohárek stranou. „Pokusím se řídit tvou radou.“

„To se budeš učit za pochodu, chlapče, ale jak jsem řekl, prozatím to děvče prostě miluj. Ostatní přijde samo.“

„Budeš toho muže celou noc zdržovat povídáním v hodovním sále, když ho očekává nevěsta?“ otázala se Maybel, která vrazila dovnitř. „Jděte, Oweine Meredithe.

Vaše nevěsta je už v posteli a očekává vás. Tak se neloudejte!“

Pán Friarsgate vyskočil na nohy a s úsměvem na rtech spěšně vyšel ze sálu.

„Jsi strašná stařena,“ škádlil Edmund manželku. „Já ho uklidnil a ty přijdeš a začneš vykřikovat rozkazy.“ Stáhl ji k sobě na klín a s mlasknutím ji políbil.

„Ty jsi pil,“ vyplísnila ho Maybel.

„Dala by sis taky panáka, stařenko?“ zeptal se jí.

„Ano, ale ještě mě polib, než mi ho podáš,“ odvětila Maybel. „Možná nejsme ženich a nevěsta, ale ty jsi s milováním nikdy neotálel, Edmunde Boltone.“

Zazubil se na ni. „A po všech těch měsících, kdy jsme se neviděli, Maybel, jsem dnes v noci připraven ti znovu dokázat, že mé srdce patří tobě, jako jsem to dělal každou noc od chvíle, kdy ses vrátila domů.“ Pak ji políbil.

Kapitola desátá

Pomalu otevřel dveře jejich ložnice, vstoupil dovnitř a téměř nadskočil, když za ním hlasitě zapadly. Okna se skleněnými tabulkami zalitými v olovu zakrývaly zatažené závěsy. Na druhém konci komnaty ve velkém krbu jasně plápolal oheň, který celou místnost oteploval. Pokoj byl krásně zařízený masivním dubovým nábytkem, ale jeho bezprostřední pozornost přitahovala velká postel se závěsy. Ty byly téměř zatažené.

„Oweine?“ Její hlas zněl mladě a slabě.

„Ano, jsem to já, Rosamundo,“ odpověděl jí a obešel postel až k místu, kde se závěsy maličko rozevíraly, aby zahlédl svou nevěstu, jak vzpřímeně sedí opřena o polštáře a tiskne si k hrudi pokrývku. Rozpuštěné vlasy jí spadaly na nahá ramena.

„Pojď do postele,“ vyzvala ho, nyní už o trochu silnějším hlasem.

„To jsi tak netrpělivá?“ dobíral si ji a začal se svlékat.

„A ty ne?“ opáčila rošťácky.

Rozesmál se. „Na pannu jsi dost smělá.“ Svlékal oblečení tak rychle, jak mohl, ale zároveň se snažil, aby nevypadal až příliš horlivě, ačkoliv ve skutečnosti se nemohl dočkat, až si vleze k ní. Při svlékání stál otočený zády.

„Ach, vy máte ale krásně oblý zadek,“ pronesla uličnicky, když si stáhl spodky, „ale tak chlupaté nohy, sire. Jestlipak jste tak huňatý i na zbytku těla? Jste jako jedna z mých krásných ovcí.“

Obrátil se. „Té tvé sladké malé ovečce bych spíš dělal berana,“ odvětil. Nyní byl úplně nahý.

„Ach!“ vydechla Rosamunda, když poprvé spatřila neoděného muže. Pohledem svých jantarových očí ho pečlivě zkoumala, všímala si jeho širokých ramen, mohutného hrudníku porostlého houštinou zlatavých chlupů, jeho dlouhých nohou a jeho – „Ach!“ opakovala, když pohlédla na první mužství, které kdy spatřila. „To je tvůj…“ Hlas se jí vytratil, ale dál se okouzleně a zvědavě dívala.

„Ano, to je předmět tvého pádu, miláčku,“ řekl jí. „A teď se posuň, děvče. I když tu hoří oheň, je mi zima. Neslyšíš, jak na okna dopadají dešťové kapky? Je srpen, ale podzim už přichází.“

Odhrnula pokrývku, trochu se posunula, čímž ho zlákala, aby se přidal k ní. „Jak to používáš?“ zeptala se ho naivně.

Posadil se k ní do postele a jednou rukou ji objal. „Jak má touha po tobě roste, zvětšuje se i on,“ vysvětloval jí. Začal si hrát s jejími malými kulatými ňadry.

Otočila hlavu a vzhlédla k němu. „A pak?“ Jeho ruce na jejím holém těle ji vzrušovaly.

Sklonil se a zlehka ji políbil. „Nepředbíhejme, miláčku,“ řekl jí. „Slibuji, že ti to vysvětlím, až se k tomu dostaneme.“ Začal jí palcem třít bradavku a stáhl ji do své náruče tak, že nyní zpola ležela. „Ženská ňadra jsou velice svůdná,“ pronesl a sklonil hlavu, aby ji na ně políbil.

Rosamunda cítila jeho horké rty na své kůži. Srdce v hrudi jí začalo bít rychleji. Když olízl nejprve jednu bradavku a pak druhou, tlumeně zamručela. Jeho sametový jazyk způsobil, že se jí celé tělo rozechvělo. Pak kolem bradavky sevřel ústa a začal ji sát. „Ááách!“ vydechla překvapeně.

Zvedl plavou hlavu a jeho oči se leskly něčím, čemu nerozuměla. „Ááách že se ti to líbí? Nebo je ti to nepříjemné?“ otázal se tiše.

„Ne! Ne! Je to hezké!“ ujišťovala ho.

Znovu hlavu sklonil, tentokrát však k druhému ňadru. Ústy citlivou bobulku silně stiskl a krátce nato o ni jemně zavadil zuby.

„Ach, ano!“ vyhrkla Rosamunda, když se v ní začaly rozlévat nové vlny rozkoše. Zuby byly ostré, ale nezraňovaly ji. Oweinovo konání ji velice vzrušovalo. Přemístil se, sál druhé ňadro a Rosamunda vzdychla. Z jeho smyslného počínání jí běhal mráz po zádech. Připadalo jí to příjemné a přinášelo jí to rozkoš.

Když se k ní tiskl, ucítil její parfém. Voněla po vřesu. To se k ní dokonale hodí, pomyslel si. Začal ji líbat na sladkou horkou kůži a postupoval rty od ňader dolů po trupu až k bříšku. Překvapilo ho zjištění, že pod ústy cítí její úzkostlivý tep. Zastavil se u jejího pupíku, protože si nebyl jistý, kam až může pokračovat. Znovu si uvědomil, že je mladá a nedotčená.

Položil si hlavu na její břicho a prsty ji hladil po stehně. Jak se muž miluje s manželkou? ptal se znovu sám sebe. Kdyby byla starší, zkušenější, děvka, připadal by si jistější. Ale nebyla. A právě v tom spočívalo jeho dilema.

Proč přestal? podivovala se Rosamunda. Bylo něco špatně? Udělala něco, co neměla? „Co se děje, Oweine?“ otázala se ho tiše. „Znelíbila jsem se ti svou nevědomostí?“

Její hlas. Ta nevinná otázka ho vrátila zpět do reality.

„Nejsem si jistý, jak mám pokračovat,“ upřímně jí odpověděl. „Nikdy jsem se nemiloval s pannou ani s manželkou, Rosamundo.“

„S kým ses tedy miloval?“ vyzvídala s ryzí zvědavostí a možná i s trochou žárlivosti.

„Byly to dvorní dámy, které hledaly rozptýlení… kurtizány a děvky,“ přiznal. „Ty jsi tak odlišná, miláčku. Jsi čistá a líbezná. Jsi má žena.“

„Cožpak nemají všechny ženy stejné touhy a smyslná přání, Oweine?“ podivila se nahlas.

„To nevím,“ připustil. „Celý život jsem strávil věrnou službou králi, Rosamundo. Miloval jsem se většinou ve spěchu a jedině kvůli rozkoši. Ty jsi však moje manželka. Z našich spojení mají vzejít děti naší krve, neděláme to pro zábavu nebo potěšení.“

„Proč ne?“ ptala se. „Proč bychom si při tom vzájemném potěšení z dělání dětí nemohli trochu zadovádět, manželi můj? Neměly by naše děti vzejít z lásky? Proč by naše vášeň měla být střídmá?“

„To by neměla,“ souhlasil, jak mu její moudrá slova pronikala do mysli. Pak zvedl hlavu a pohlédl do jejích laskavých jantarových očí. „Miluju tě, Rosamundo. Miluješ i ty mě, dokážeš to?“

„Zatím tě nemiluju,“ řekla mu upřímně, „ale věřím, že tě dokážu milovat. Ty mě opravdu miluješ?“

„Ano. Nejspíš jsem se do tebe zamiloval v okamžiku, kdy jsme se poprvé setkali. Obdivoval jsem, jak dobře sis vedla tváří v tvář chování a hrabivosti tvého strýce Henryho, přestože jsi právě pohřbila Hugha Cabota.“

„Zachránil mě tvůj včasný příjezd,“ pronesla tiše Rosamunda.

„Já vím,“ odvětil.

„Oweine, já už si nechci povídat,“ prohlásila Rosamunda. „Chci se dnes v noci stát ženou a poznat rozkoše manželského lože. Pohoršuje tě to?“

Chvilku přemýšlel a pak řekl: „Ne, nepohoršuje. Myslím, že se mi ulevilo, protože šílím láskou k tobě, má nevěsto, a začíná se mě zmocňovat chtíč.“ Sklonil se a líbal ji, až byla celá zrůžovělá a sotva popadala dech.

„Chci v sobě cítit tvé mužství,“ zašeptala dychtivě a jím projel záchvěv čiré touhy. „Obskočíš mě jako beran svou ovečku, Oweine?“

„To bych mohl,“ odvětil, „ale neudělám to. Běžnější způsob milování muže a ženy je tváří v tvář. Už se na nic neptej, Rosamundo. Jen mě nech, abych ti ukázal, jak tě miluju a jak po tobě toužím.“ Znovu ji začal líbat, jejich rty se spojily a jazyky si spolu hrály na schovávanou. Světlé chlupy na jeho hrudníku ji šimraly na mladých ňadrech. Cítil, jak ty měkké pahorky pod jeho vahou povolují.

Rosamunda si pomyslela, že se jí začíná nanejvýš příjemným způsobem točit hlava. Bradavky jí jen hořely,

jak je měkký porost na jeho hrudi dráždil. Hladila ho prsty po šíji a přejížděla jimi po jeho širokých ramenou. Zavřela oči a vychutnávala si příval nádherných pocitů, který se jí rozléval po těle i duši. Vnímala tvrdost jeho štíhlého těla a to, jak v ní sílí nějaký neznámý pocit. Byl to chtíč? Musel! Poprvé pociťovala chtíč! „Ááách, můj manželi!“ zašeptala mu do ucha a pak ho zuby štípla do masitého lalůčku, protože se nedokázala ovládnout.

Její vzrůstající a nově objevená žádostivost ho nadchla. Předtím v něm myšlenky na to, jak by mohla na jeho sílící touhu reagovat, vzbuzovaly obavy. Znovu uchopil její hlavu do dlaní a políbil ji. Cítil pod prsty měkké kaštanové kadeře. Všiml si, že její tmavé řasy jsou na konečcích nazlátlé. Když se teď stala jeho manželkou, chystal se toho o ní tolik objevit.

Rosamunda ucítila na stehně něco tvrdého. Něco dlouhého a velice pevného. Jeho mužství se zvětšilo a bylo připraveno do ní proniknout. Srdce se jí rozbušilo ještě rychleji. Owein nyní přitiskl jednu ruku na její pahorek. „Ach,“ vykřikla pod vlivem pocitu, který to v ní vyvolalo. Přejel prstem podél její štěrbinky a vklouzl do ní, aby našel její poupě lásky, které se již chvělo v očekávání. Pohrál si s ním však jen krátce a pak vsunul dlouhý prst do vlhkého milostného otvoru. Poté přidal druhý prst oběma pomalu pohyboval tam a zpět.

„Áááno!“ vzdechla. Byla připravená.

Owein mlčky přikročil k činu, protlačil své kopí lásky mezi její pysky a jemně a něžně vnikl do Rosamundina dychtivého těla. Na chvilku se zastavil, aby jí dal příležitost si na ten první vpád do její svatyně zvyknout.

„Jsi připravená se stát ženou, miláčku?“ zašeptal proti jejím rozkoší naběhlým rtům.

Kývla, ale pak se její jantarové oči rozšířily, protože do ní vnikl hlouběji. Když roztrhl její panenství vedví, vykřikla. Po tvářích jí stékaly slzy, které on rychle slíbal, ale k jeho úlevě se k němu přimkla, zatímco on se v ní pohyboval tak dlouho, až už nedokázal snést více lahodných pocitů, jež mu Rosamundino tělo skýtalo. Ke svému potěšení uslyšel, že znovu vykřikla, tentokrát však ne bolestí, ale rozkoší. Jeho milostné šťávy vlétly do její komůrky lásky, Rosamunda zostra zaťala nehty do Oweinových ramen a škrábala ho po rozložitých zádech.

Ozvala se bolest, která se však poté téměř magicky vytratila. Divoké přírazy, opakující se pohyb jeho beder, na ni měly zvláštní účinek. Připadalo jí, že nad sebou ztrácí vládu a žije jen pro pocity rozkoše, které se šířily jejím napjatým tělem. S každým zaražením jeho prutu lásky se její závrať zvětšovala, až v ní vášeň konečně vybuchla a ona přinejmenším na krátkou chvíli skutečně ztratila vědomí. „Oweine! Oweine!“ slyšela svůj hlas z velké dálky.

Objal ji a políbil vrcholek její kaštanové hlavy. Přes oba se přelévaly vlny horka. „Tak, miláčku,“ zašeptal. „Teď jsi žena a možná jsme dnes v noci zplodili dítě.“

Vzdychla a přitulila se k němu. „To bych byla ráda,“ pronesla tiše. Pak k němu vzhlédla a řekla: „Bylo to nádherné, pane rytíři. I ta bolest byla hezká, přísahám. Ulevilo se mi, že už nejsem panna, ale konečně skutečná manželka, Oweine. Díky.“

Cítil, jak se mu pod víčky do očí hrnou slzy, ale potlačil je. Muži nepláčou. „Ne, zlatíčko,“ odvětil. „To já musím poděkovat tobě, že jsi mi věnovala tak skvostný dar, svou nevinnost. Vždy ti budu věrný, Rosamundo. To ti přísahám na naši svatební noc.“

Časně ráno dorazil na Friarsgate Henry Bolton, právě když Maybel nesla zakrvácené prostěradlo ze svatebního lože. Troufale mu zamávala.

„Tentokrát se provdala dobře a doopravdy,“ pronesla a zazubila se.

„Může zemřít,“ odvětil zarputile Henry Bolton.

„A ona už může být těhotná,“ obořila se na něj Maybel.

„Už Friarsgate nedostaneš, Henry Boltone. Hugh Cabot, Bůh buď milostiv jeho duši, tě přelstil!“ Nahlas se rozesmála.

„Může zemřít a děti v téhle zemi odcházejí na věčnost mladé, jak já i ty dobře víme,“ trval na svém Henry. „Pak by neměla jinou volbu než vzít si mého syna.“

„Přijel se jí dvořit Hepburn z Claven’s Carnu a odjel jen proto, že je to čestný muž,“ odvětila Maybel. „Bůh chraň, aby se siru Oweinovi něco stalo, ale kdyby k tomu došlo, Hepburn by přejel kopce a byl by tu dřív, než bys stačil mrknout.“

„Ten skotský bastard měl tu drzost, aby se přijel dvořit mé neteři?“ zajímal se rozhněvaně Henry Bolton.

„Ano, měl, a je to také dobrý muž,“ odpověděla Maybel. „Přijel mé paní na svatbu a hrál novomanželům na dudy.“

„Přijel, aby zjistil rozmístění pozemků,“ zabručel Henry Bolton.

„Přivezl nám lososa a whisky, strýčku,“ ozvala se Rosamunda, která vešla do sálu a zaslechla jejich rozhovor. „Losos byl velice chutný a whisky si dáme v zimě. Je nám líto, že jste s Mavis svatbu zmeškali. Ona s tebou nepřijela, strýčku?“ Usmála se na něj a uhladila si pomyslný záhyb na svých červenohnědých sukních.

„Mojí ženě není dobře, proto jsme ji zmeškali,“ odvětil Henry Bolton.

„Dobré ráno, bratře Henry,“ řekl Richard Bolton, když vešel do hodovní síně. „Postrádali jsme tě na mši, neteřinko, ale vzhledem k okolnostem je ti odpuštěno.“ Usmál se. „Nasnídám se a pojedu.“

Rosamunda se způsobně začervenala, ale pak se mírně zasmála. „Je nám líto, že se vracíš zpět do kláštera, strýčku.“

Richard Bolton se zazubil a obrátil se na svého mladšího sourozence. „Henry, ty nevypadáš dobře. Jíš příliš tučná jídla a piješ příliš vína, na to bych přísahal. Myslím, že při tvé tělesné konstituci by střídmost byla namístě.“

„Starej se o sebe,“ vyštěkl Henry Bolton. „Nenechám si kázat od nějakého bastarda, i když je to kněz. Neteři, vyjel jsem z Otterly Courtu už před svítáním a ty mi ani nenabídneš jídlo? Na srpen bylo chladno. Nemám víno.

Tví sluhové jsou nedbalí a potřebují pevnou ruku. Doufejme, že je dokáže zvládnout tvůj manžel, když ne ty.“

V tu chvíli vešel do sálu Owein Meredith. „Dobré ráno, strýčku. Jistě ti tak mohu říkat jako Rosamundin manžel.“ Kývl na Richarda s lehkým úsměvem spiklence.

Kněz mu kývnutí s jiskrou v oku oplatil.

„Deset měsíců u dvora a nemohla sis vybrat někoho lepšího než tady toho podřadného bezzemka?“ pronesl Henry nepřátelsky, aniž by odpověděl na Oweinův posměšek.

„To jsi stejně dobře mohla zůstat tady a vzít si mého chlapce.“

„Po takové svatbě bych ráno stěží byla tak šťastná a spokojená, jako jsem dnes,“ odvětila směle Rosamunda.

Owein a Richard se té poznámce hlasitě zasmáli, ale Henry Bolton se mrzutě zamračil.

„A chci, abys věděl, strýčku, že manžela pro mě vybrala skotská královna, Markéta Tudorovna, spolu s její babičkou, dobrotivou královou matkou. Naše zasnoubení oznámil samotný král ve své hodovní síni před celým dvorem a ten mu provolal slávu. Můj manžel byl vychován v domácnosti Tudorů. Král mu může věřit, že dokáže spravovat tenhle kousek země na hranicích a nezradí ho. Mého manžela si váží nejmocnější muž v Anglii, král Jindřich. Významní lidé ho mají rádi a považují si ho. Jsem hrdá na to, že jsem jeho žena. Než bych se provdala za dalšího z tvých potomků, to bych

raději odešla do kláštera a převedla Friarsgate na svůj řád!“

„Ale to nemusíš, miláčku,“ uklidňoval svou manželku Owein. „Pojďte, strýcové, dáme si snídani.“ Odvedl Rosamundu k vyvýšenému stolu, posadil ji a pak přidělil Henrymu Boltonovi místo po své pravici a Richardu Boltonovi po pravici Rosamundy.

Sluhové přinesli jídlo. Ovesnou kaši, vařená vejce, šunku, chleba, máslo a sýr. Pilo se víno a mošt. Jakmile položili před Henryho Boltona jídlo, už neřekl ani slovo. Jedl oběma rukama a vypil tři poháry vína. Když sluhové odnesli nemnohé zbytky, promluvil Richard Bolton: „Až budeš připraven, bratře Henry, pojedu s tebou.“

„Pojedeš se mnou? Kam?“ vyštěkl Henry.

„Domů, bratře Henry. Svou přízeň svatebnímu páru už jsi vyjádřil a jistě je nebudeš rušit při líbánkách? Obzvláště když je tvá dobrá žena nemocná. Budeš chtít být s ní.“

„Jelikož odjíždíš, strýčku,“ řekl Owein, „rozloučím se s tebou. Musím dnes zajet obhlédnout dobytek. Musíme stáda probrat a přebytečné kusy vzít na trh. Nemůžeme si dovolit krmit přes zimu nepotřebná zvířata, že?“ Vstal, uchopil tučnou ruku Henryho Boltona a srdečně jí potřásl. Pak se obrátil k Richardovi. „Díky za všechnu pomoc, Richarde. Bezpečnou cestu a přijeď nás zase někdy navštívit.“ Potřásl staršímu muži štíhlou rukou. Nakonec se sehnul a políbil Rosamundu, jeho rty se jí dotýkaly dost dlouho na to, aby se jí rozbušilo srdce.

„Budeš dnes dělat mýdlo, nebo zavařeninu, miláčku?“ otázal se starostlivě.

„Ještě jsem se nerozhodla,“ odvětila s úsměvem.

„Ženské práce je vždycky dost. Možná budu dělat hojivé masti, můj pane.“

„No,“ ozval se Henry Bolton, „rád vidím, že se alespoň konečně chováš jako řádná a poslušná manželka, neteři.“

„Děkuji, strýčku,“ zdrženlivě odvětila a zvedla se.

„Půjdu se s vámi oběma náležitě rozloučit.“ Udělala před Oweinem pukrle. „Uvidíme se dnes večer, můj pane,“ řekla mu a on z hodovní síně odešel. Rosamunda se obrátila na služebnou a přikázala jí: „Běž do kuchyně a dohlédni na to, aby moji strýcové dostali nějaké jídlo na cestu.“

„Ano, paní,“ odvětila dívka, udělala pukrle a spěšně odešla splnit úkol.

Poté Rosamunda poslala sluhu do stájí, aby se ujistila, že zvířata jejích strýců jsou nakrmená, napojená a připravená na cestu. Vrátil se ve stejný okamžik jako dívka, která z kuchyně přinesla dva pečlivě zavázané ranečky. Rosamunda je od ní s úsměvem převzala.

„Co je uvnitř?“ zeptala se.

„Čerstvý chléb, sýr, kousek masa a jablko, paní,“ odpověděla rychle dívka.

„Naplňte si čutory, jak je vám libo, strýčkové,“ pobídla je paní Friarsgate. „Slunce začne časem pálit a nějaký nápoj pak jistě přivítáte.“

Když byli oba bratři konečně připravení, doprovodila je neteř před dům, kde dva čeledíni drželi jejich zvířata. Richard Bolton se lehce vyhoupl do sedla, prosté tmavé roucho se maličko povytáhlo a odhalilo jeho bílá svalnatá

lýtka a štíhlá chodidla v kožených sandálech. Henry však potřeboval k nasednutí špalek a i tak ho do sedla museli ještě tlačit a tahat. Když se povytáhly jeho šaty, ukázala se tučná stehna nacpaná v tmavých přiléhavých krátkých kalhotách. Ne, pomyslela si Rosamunda, nevypadal dobře, ale měla podezření, že to není jen kvůli jeho váze.

„Bůh vás oba provázej,“ pronesla na rozloučenou.

„Nechť ti Bůh dá syna, neteřinko,“ řekl Richard Bolton.

„Budeme se za tebe u svatého Cuthberta modlit.“

„Děkuji, strýčku,“ odvětila.

Henry Bolton si odfrkl. „Už můžeme jet?“ zabručel. Pak, jakoby dodatečně, pravil: „Sbohem, neteři.“

Rosamunda se dívala, jak oba muži odjíždějí, pak se otočila a vešla zpět do domu, kde na ni v sále čekala Maybel.

„Myslím, že strýc Henry nevypadal dobře,“ poznamenala.

Maybel se zasmála. „Právě jsem slyšela klep od kuchařky, která má sestru na Otterly Courtu. Madam Mavis zase roste břicho, ale ne zásluhou tvého strýce. Povídá se, že dováděla s mladým svalnatým čeledínem. On je při tom přistihl a toho mladíka vyrazil. Pak madam Mavis při velikonoční večeři všem oznámila, že je opět těhotná. Tvůj strýc se neodvažuje popřít otcovství, protože by raději zemřel, než ze sebe veřejně udělal paroháče, ačkoliv mnoho lidí ví, jak se věci mají. Také se povídá, že si teď není jist otcovstvím ani u žádného z ostatních dětí, kromě nejstaršího, který je mu tak podobný, že se dá jen stěží pochybovat, kdo ho zplodil.“

„Chudák strýc Henry,“ odvětila Rosamunda. „Je mi ho skoro líto, protože je tak pyšný, že je Bolton, zplozený v manželském loži, na rozdíl od strýců Edmunda a Richarda. Přesto je však tak hrabivý a protivný, že si člověk nedokáže pomoci a soucítí i s Mavis. Žít se strýcem Henrym není snadné, Maybel, to obě dobře víme. Ale cizoložství? Obávám se, že to je z její strany krutá odplata a kvůli její nerozvážnosti a jeho samolibé pýše budou nejvíce trpět ty ubohé děti.“

„Máš laskavé srdce, děvče,“ řekla Maybel.

„Dohlédneš dnes na domácnost, Maybel?“ požádala ji Rosamunda. „Jsem ještě unavená z toho našeho cestování a šla bych si do komnaty na chvíli odpočinout.“

„Utíkej, děvče,“ odvětila starší žena.

„Myslím, že by se mi líbila koupel,“ zamumlala Rosamunda.

„Pošlu nahoru chlapce s horkou vodou,“ odpověděla Maybel. „Vytáhnou ti káď, lady.“

„To zní tak vznešeně,“ řekla Rosamunda.

„Nu, jsi teď žena rytíře a měli bychom ti tedy tak říkat,“ mínila Maybel. „A teď už běž, lady.“

Rosamunda vešla do ložnice a okamžitě se usmála na muže, který tam ležel na posteli a očekával ji. „Můj pane,“ udělala pukrle. „Poručila jsem si koupel a ty se musíš ukrýt, až sluhové přijdou, protože nechci, aby se vědělo, že na pastvinách netřídíš dobytek, ale obšťastňuješ mě v naší posteli.“ V jantarových očích se jí zablýsklo. „Dohlédla jsem, aby strýcové odjeli a dostali s sebou nějaké jídlo k obědu.“

Pojď sem, ženo, a polib mě,“ vyzval ji a jeho hnědozelené oči se zkoumavě zúžily.

Rosamunda si od něj škádlivě zachovávala odstup.

„Maybel povídala, že prý kuchařka, která má sestru na Otterly Courtu, slyšela, že Mavis zase roste břicho, ale ne zásluhou mého strýce. Proto byl tak nevrlý. Neodvažuje se to dítě zavrhnout, protože by tím ze sebe udělal terč posměchu, a víš, jaký strýc Henry je.“

„Pojď sem,“ opakoval, tentokrát důrazněji.

„Myslím, že slyším sluhy,“ odvětila uličnicky Rosamunda. „Musíš se schovat do mého šatníku, manželi.“

Owein zdráhavě vstal z postele a přešel k malému krytému výklenku. Otočil se, natáhl ruku a přitáhl si ji k sobě. „Madam,“ zavrčel, „vystavujete se nebezpečí, že vám někdo naplácá, protože jste, jak se obávám, malá zlomyslná koketka.“ Dlouze ji políbil.

Udýchaná ho od sebe odstrčila, ale až poté, co sáhla dolů, aby pohladila jeho kopí lásky, které se očividně dožadovalo její pozornosti. „Rozmyslíme se, až bude káď připravená. Svlékněte si šaty, sire, protože mám v úmyslu vás osobně umýt.“

„Ach,“ zamumlal, „takže jste přesně tak neposlušná, jak jsem si myslel, madam. Poslechnu tě, miláčku, a budu se těšit na tvou láskyplnou péči.“ S tichým smíchem se ukryl v šatníku.

„Vstupte,“ zavolala Rosamunda, když se ozvalo zaklepání.

Dveře se otevřely a vpustily dovnitř několik sluhů, kteří nesli dubová vědra s vodou, z níž stoupala pára. Jeden z nich odložil své břemeno, šel k malému výklenku poblíž krbu, vytáhl z něj káď a postavil ji před krb. Sluhové začali plnit káď horkou vodou. Rosamunda do ní stříkla trošku vzácného oleje do koupele, který dostala darem od skotské královny, a po místnosti se okamžitě rozšířila vůně bílého vřesu. Sluhové si vzali prázdná vědra a odešli.

„Ehm.“ Ten zvuk vyšel ze šatníku.

„Ještě ne, můj pane, za chviličku,“ zavolala Rosamunda na svého manžela, spěšně si rozšněrovávala šaty a svlékala si je. Konečně tam stála nahá, jak ji Bůh stvořil, a vábila ho podmanivým hlasem: „Tak pojď, Oweine. Už jsem na tebe připravená.“

Owein vystoupil z úkrytu, stejně nahý jako ona. Když ji spatřil svlečenou, usmál se. „Tebe ze stáda nevyčlením, miláčku,“ škádlil ji mile. „Bože, Rosamundo, ty jsi určitě nejkrásnější stvoření, jaké jsem kdy viděl. Nemyslím, že bych někdy viděl úplně svlečenou ženu.“ Díval se na ni s neskrývaným obdivem.

I ona přejížděla pohledem po jeho vysokém štíhlém těle. Ve slunečních paprscích, které ozařovaly jejich ložnici, vypadal nádherně. Měl velice široká ramena, úzký pás a pěkně tvarované dlouhé štíhlé nohy. Ty mu, stejně jako hrudník, pokrývalo světle zlaté chmýří, tenký proužek chloupků vedl po jeho břichu dolů, kde přecházel do houštiny zlatých kudrlinek, v níž odpočívalo jeho mužství. „A vy jste to nejkrásnější stvoření, jaké jsem kdy viděla já, můj pane,“ odpověděla mu tiše. Pak ze smělosti jejich činů zrudla a odvrátila se

od něj, protože se náhle před tímhle velkým mužem, který byl jejím manželem, zastyděla. Chovají se takhle ke svým pánům všechny ženy? přemýšlela.

Zezadu k ní přistoupil, objal ji rukou kolem pasu a přitáhl si ji k sobě. Druhou ruku jí položil na ňadro a pohrával si s bradavkou. Horkými rty se dotýkal její šíje a ramen. Pak jí začal šeptat do ucha, jeho teplý dech ji vzrušoval stejně jako pronášená slova.

„V noci ses mě ptala, jestli se budeme milovat jako beran s ovečkou. Řekl jsem ti, že bychom mohli, ale ne poprvé. Už jsem v tobě byl třikrát, Rosamundo. Teď ti ukážu, jak dovádí beran s ovečkou.“ Stiskl jí prsty ňadro.

Ta slova na ni měla takový účinek, že stěží popadala dech. Chvěla se vzrušením, zatímco on ji jemně postrkoval ke stolu u ohně.

Ucítila tlak stolu na svých stehnech a Owein jí znovu zašeptal do ucha: „Teď se předkloň, miláčku, a opři se rukama o stůl. Tak budeš ve stejné poloze jako malá sladká ovečka na své louce. Žádostivý beran tě přikryje svým tělem a obskočí tě a vrazí svůj úd do tvé horké a vlhké milostné dírky… takhle!“ Jediným pohybem do ní vnikl.

Rosamunda cítila, jak ji celou vyplňuje, a zalapala po dechu. Byl tak velký a mohla by přísahat, že v ní jeho milostné kopí tepe. „Áách, Oweine!“ vykřikla tiše.

„Áách, ano!“ povzbuzovala ho, když ji začal svou zbraní projíždět a prudce přirážet. Svou vahou přitiskl její ňadra na stůl. Rukama ji pevně držel v bocích. Když vnikal tak hluboko, jak jen mohl, rozkoší lapala po dechu. Pak z jejího těla své mužství téměř celé vytáhl a pomalým,

smyslným a majestátným pohybem přirazil. „Prosím!“ Cítila, jak se její vzrušení stupňuje. „Áách, prosím nepřestávej! Nepřestávej,Oweine!“ Prohnula se v zádech, aby mu umožnila co nejhlubší průnik. „Ach! Ach! Ááááách!“ vykřikla, pak dosáhla vrcholu, její napětí povolilo a dostavilo se zklamání z toho, že to je vše.

Vystříkl své milostné šťávy do jejího dychtivého těla. Tak brzy to nechtěl, ale nedokázal jí odolat. A nyní věděl, že s manželkou se člověk miluje stejně jako s jakoukoliv jinou ženou. Vášnivě, zručně, a v Rosamundině případě, s láskou. Vtiskl jí na ucho polibek a zašeptal: „Béééé!“

Rosamunda se zachichotala. Nedokázala si pomoci. Právě se s ní miloval velice vzrušujícím způsobem a ona se cítila úžasně. „Dovol mi se zvednout, můj pane. Obávám se, že teď se musíme vykoupat oba.“ Cítila, jak se z ní jeho tělo zvedá, a napřímila se. „Pojď. Koupel nám chladne. Ty první, umyju tě.“ Vzala ho za ruku a vedla ho ke kulaté dubové kádi.

Vlezl do ní a opatrně se posadil. „Předpokládám, že by tu nebylo místo pro dva,“ nanesl.

„V téhle kádi ne, ale slyšela jsem, že jsou i větší. Požádáme bednáře, aby nám takovou vyrobil, můj pane?“ Klekla si u něj a začala ho mýt žínkou a kusem mýdla.

„Ano, madam, bednář nám musí udělat káď, ve které bychom se mohli koupat společně. Ten nápad se mi skutečně velice zamlouvá!“

Omyla mu tvář, hleděla mu do očí a cítila, jak jí měkne srdce. Bylo možné, že by se do tohoto muže zamilovávala? Měla ho velmi ráda, to jistě, a jejich

milování bylo úchvatné. Neměla samozřejmě možnost srovnání, ale poskytoval jí tak neuvěřitelnou rozkoš, že to jistě něco znamenalo. Nebo ne? Rosamunda mu přejížděla žínkou po hrudi. Umyla mu dlouhé paže, rozložitá záda, krk i uši. „Nohy a chodidla si musíš umýt sám,“ řekla, „protože se obávám, že kdybych to udělala já“ – zrudla – „mohli bychom kvůli našemu vzájemnému nadšení z toho druhého rozlít vodu po podlaze.“ Podala mu žínku.

„Souhlasím,“ odpověděl a vzal si ji.

Trpělivě čekala, až skončí, a když se postavil, zahalila ho do vyhřáté osušky. „Otřít se musíš sám, můj pane, jinak by mi lázeň příliš vychladla,“ pravila. Pak si vlezla do kádě a začala se rychle mýt, protože voda skutečně stydla. Když skončila a postavila se, Owein ji zabalil do druhé vyhřáté osušky, kterou vzal ze stojanu u krbu. Otřel ji a Rosamunda zívla.

„Teď se chvilku vyspíme,“ řekl. „Jsme doma stěží týden a ty nejsi na takové cestování zvyklá, miláčku.“ Vzal ji do náruče, uložil ji do postele a vlezl si k ní.

„Ano, můj pane, jsem unavená,“ připustila, uvelebilase v ohybu jeho paže a brzy usnula.

Pozdě odpoledne je probudilo diskrétní zaťukání na dveře.

Pootevřenými dveřmi vsunula dovnitř hlavu Maybel.

„Ach, jste vzhůru, to je dobře,“ pronesla a očividně ji ani v nejmenším nepřekvapilo, že našla pána domu u manželky. „Půjdete se najíst dolů do sálu, nebo mám jídlo přinést nahoru?“

„Já přijdu dolů,“ odvětil Owein, „ale má paní musí zůstat v posteli a odpočívat. Přines jí tác něčeho výživného.“

„Pošlu nahoru služebnou,“ řekla Maybel, „a chlapce, aby vyprázdnili káď a uklidili ji.“ Pak odešla a zavřela za sebou dveře.

„Už jsem odpočatá,“ namítala Rosamunda.

„Ne, miláčku, nejsi.“ Otevřel truhlu v nohách postele a vytáhl z ní jemnou lněnou košilku, kterou jí podal.

„Obleč si to, Rosamundo. Neměla bys být pod přikrývkou nahá, až přijdou chlapci uklidit káď.“ Při řeči se oblékal.

Pokorně ho poslechla, uvědomovala si, že se o ni stará Tak, jak by manžel měl. Bylo to příjemné. „Podej mi kartáč,“ požádala ho, a když jí vyhověl, začala si česat své dlouhé vlasy. Pak si je spletla do copu a ten svázala modrou stuhou, kterou našla v kapse košilky. „Jsem teď připravená přijmout ty chlapce?“ dobírala si ho.

„Až na ten velice spokojený pohled a otlačená ústa ano,“ odvětil. „Myslím, že tu zůstanu, dokud neodejdou.“

„Žárlíš, můj pane?“ flirtovala s ním.

„Žárlím na každou minutu tvého života, kterou jsme nesdíleli společně, Rosamundo,“ řekl jí.

„Ach!“ Úplně ji uchvátil. Byl tak romantický, to by do něj při jejich prvním setkání nikdy neřekla.

„Nejsi takový muž, za jakého jsem tě považovala,“ sdělila mu.

„Jsi tedy zklamaná?“ otázal se.

„Ne! Jsi úžasný, Oweine Meredithe!“ řekla Rosamunda.

„Nikdy jsem si nemyslel, že bych kvůli nějaké ženě bláznil, ale obávám se, že pokud jde o tebe, stalo se, miláčku,“ přiznal Owein. „Zcela nepokrytě tě miluju a chci, abys mi jednoho dne lásku oplatila.“

„Udělám to,“ slíbila mu. „Myslím, že se do tebe už zamilovávám, manželi. Jak bych mohla nemilovat muže, který ke mně byl tak vlídný a laskavý? Muže, který respektuje mé nevýznamné postavení paní Friarsgate. Jsi mezi muži jedinečný a jsi takový, jaký asi mohl být Hugh Cabot, když byl mladší.“

„To je vskutku velká pochvala,“ odvětil Owein s úsměvem. „Vím, jak moc jsi měla sira Hugha ráda. Vím, jak velice jsi ho uznávala. Dotklo by se tě, kdybych řekl, že v tomto domě cítím jeho ducha a domnívám se, že mě schvaluje?“

„Ne, také ho cítím a také si myslím, že tě schvaluje,“ odpověděla.

Rosamunda se nyní ocitla v úplně jiném světě. Byla jako ostatní vdané ženy. Z dnů se stávaly týdny a z týdnů měsíce. Všechno už bylo sklizené. Obilí bylo vymlácené a uložené v kamenných sýpkách. Jablka a hrušky lidé z panství už také očesali. Překvapilo je, když sir Owein vylezl v sadu až na vrcholek každého stromu a otrhal ovoce, které tam rostlo. Dříve tam zůstávalo a shnilo nebo spadlo na zem a sežrala ho divoká zvěř.

„Není správné takhle plýtvat,“ vysvětloval jim klidně.

Stáda byla roztříděna. Některá zvířata porazili, aby měli maso na zimu, ale většinu jich vzali na trh a prodali je. Výtěžek pak použili k nákupu věcí, které se nedaly vyrobit přímo na panství, jako sůl, víno, koření a nitě. Zbytek peněz uložili do koženého váčku, který ukryli pod kámen v krbu jejich společné ložnice.

Na svatého Martina si byla Rosamunda jistá, že je těhotná, a potvrdila jí to i Maybel a porodní bába. Obě se shodly, že dítě se narodí někdy uprostřed jara, nejspíš v květnu.

„Ráda bych tomu chlapci říkala Hugh,“ odvážila se Rosamunda navrhnout poté, co tu zprávu sdělila potěšenému manželovi.

Kývl. „Ano! To je dobré jméno, ale co když budeme mít děvčátko, miláčku?“

„Myslíš?“ Rosamundu překvapilo, že takovou možnost vůbec nanesl. Většina mužů chtěla syny a nestyděli se to povědět. Dceru možná později, ale nejdříve syny.

„Všechno je možné, miláčku,“ odpověděl jí. „Budu spokojený se zdravým dítětem, ať chlapečkem nebo děvčátkem – a s manželkou, která přežije porodní bolesti.“

Rosamunda se zasmála. „Porod je pro ženu přirozená věc, Oweine. A jsem starší než Ctihodná Markéta, když přivedla na svět našeho dobrého krále Jindřicha. V mé rodině ženy při porodu neumírají.“

„A jestli nám dobrý Pán dá dceru, jak jí budeme říkat?“ otázal se znovu.

Rosamunda chvíli přemýšlela a pak odvětila: „Nevím. Každá dívka, která se v Anglii narodí během následujících měsíců, dostane jméno Markéta po skotské královně. Také bych samozřejmě použila Markétu jako jedno z jmen naší dcery, ale musí mít nejdříve nějaké vlastní.“

„Máš dost času, abys to uvážila,“ podotkla moudře Maybel. „Dítě se narodí až na jaře a teď je začátek zimy. Kromě toho to může stejně dobře být syn.“

Dvanáct vánočních dní oslavili tradičně, v nedalekém lese si opatřili veliké vánoční poleno a dopravili ho do domu. Pekla se husa, u panského soudu Rosamunda odpouštěla bídákům jejich přestupky a rozdávala dárky všem svým pachtýřům. Navíc jim dovolila, že si během zimy mohou dvakrát měsíčně v sobotu ulovit zajíce, s výjimkou postního období, kdy si mohli ve stejné dny z friarsgateských říček vytáhnout rybu. Všichni se shodli, že Rosamunda je dobrá paní.

Leden uběhl relativně v klidu. Ovce samozřejmě začaly rodit jehňata, jako obvykle během únorových bouří, čímž přiváděly k šílenství ovčáky, kteří se snažili najít novorozeňata dřív, než i s matkami umrznou.

„Ovce nejsou právě nejchytřejší zvířata,“ poznamenala Rosamunda. Pak řekla svému choti: „Budeš muset na jaře jet do Carlisle vyjednávat s obchodníky s látkami z Nizozemí, můj pane, protože já toho ve svém stavu nebudu schopná.“ Při řeči se instinktivně hladila po kulatém bříšku, aby uklidnila dítě uvnitř, které bylo velice čilé.

„Jestli se dítě už narodí, mohli bychom jet společně,“ odvětil Owein. „Nepřijedou dříve než koncem května nebo začátkem června, protože moře do té doby není právě vlídné.“

„Musíš jet ty,“ trvala na svém. „Nejsem urozená dáma ode dvora, která nechá své mléko vyschnout a předá nemluvně ke kojení nějaké farmářce. Já jsem venkovanka a my naše děti kojíme samy, choti. Kdyby má matka nebyla tak slabá, sála bych mléko z jejích prsů. Díky Bohu za mou Maybel! Ale i Maybel se mnou souhlasí, že nemluvně patří spíše k prsu matky.“

„S dětmi ani jejich matkami nemám žádné zkušenosti,“ řekl jí. „V tomhle se musím spolehnout na tvůj úsudek.“ Objal ji, což bylo poslední dobou stále obtížnější, a něžně ji políbil. „Budu tomu dítěti závidět, miláčku,“ připustil výmluvným tónem.

„Můj pane!“ Rosamunda se stále uměla rdít.

Zasmál se. „Nemůžeš mi to vyčítat, lásko. Nikdy jsem si nepomyslel, že s nějakou ženou poznám radosti manželského štěstí, a přesto mi osud dal tebe. Nikdy jsem nevěřil, že zplodím vlastní děti, a přesto tu před mýma očima v sobě nosíš našeho potomka. Připadá mi to všechno úžasné a nové, má choti.“

Družně se usadili v hodovní síni, na okna dopadal sníh, v krbu vesele praskal oheň. Dva hrubosrstí skotští teriéři, chrt a jeden hladkosrstý hnědočerný teriér leželi roztažení u jejich židlí. U ohně si čistila tlapky tlustá mourovatá kočka, připravovala se ke spánku.

„Přemýšlím o tom, jestli je Meg šťastná,“ pronesla Rosamunda.

„Je královna,“ odvětil. „Obávám se, že královny mají na štěstí jen málo času, protože jim v tom brání ostatní povinnosti. Ale jak znám Markétu Tudorovnu, mám dojem, že nešťastná není. Nosí krásné šaty, staví na odiv své šperky, a pokud se dá věřit drbům, tak má i smyslného manžela, který ji uspokojuje v posteli. Aby si tahle potěšení zasloužila i nadále, stačí, když porodí Skotsku dědice. Vzhledem k tomu, že její matka v této snaze uspěla, myslím, že si povede dobře.“

Rosamunda se rozesmála. „Ty jsi ale cynik, můj pane. To jsem od tebe nečekala.“

„Raději věřím, že jsem realista,“ odvětil se smíchem.

„Vyrostl jsem v domácnosti Tudorů, miláčku. Znám je dobře. Myslím, že kdyby mocní zjistili, jak dobře je jejich věrní služebníci znají, zneklidnilo by je to.“

Přišel březen a sníh z kopců pomalu mizel, protože větry začaly vanout více z jihu a západu. Země se znovu zazelenala a vyšly na ni ovce se svými jehňaty, která v trávě bezstarostně skotačila. Obloha se vždy na chvilku vyjasnila a zmodrala, ale vzápětí ji znovu zakryly dešťové mraky. Ale bylo jaro. Velikonoce přišly a skončily. Blížil se čas, kdy měla Rosamunda porodit své první dítě. Byla střídavě veselá a podrážděná.

„Mám břicho větší než ovce s dvojčaty,“ reptala. „Na chodidla si nevidím, a když už je někdy zahlédnu, jsou nateklá jako jelita.“

„Když mohla svého syna statečně nosit naše svatá Matka,“ podotkl nevinně otec Mata, „tak to zvládnete i vy, má paní.“

Rosamunda se na mladého kněze upřeně zahleděla.

„Něco tak pošetilého může pronést jen muž, otče. Když jste v sobě nenosil nový život a neměl jste břicho a ňadra napjatá až k prasknutí, nemůžete vědět, čím si naše svatá Matka nebo všechny ostatní ženy prošly.“

Owein při pohledu na zmatený výraz v obličeji otce Maty vybuchl smíchy. „Nemůžete to vědět, protože jste kněz, a ne manžel,“ řekl. „Já jsem však zjistil, že ženy jsou v tomto období svého života neobyčejně podrážděné.“

„Rosamundo, nech toho,“ vyplísnila ji jemně Maybel.

„Nemůže to vědět.“

„Tak by neměl vypouštět z úst ty náboženské fráze,“ zavrčela. Vstala od stolu a náhle jí po tváři přelétl výraz zděšení.

Maybel si toho všimla a rychle se zeptala: „Dítě?“

„Necítím bolest,“ odvětila pomalu Rosamunda, „ale vytekla ze mě voda, pokud jsem se nepočurala.“ Vypadala krajně zmatená.

„U některých to začíná bolestmi, u jiných vodou,“ řekla klidně Maybel. „Dítě se rozhodlo přijít na svět a už je načase, děvče. Musíš chodit po sále, zatímco my přistavíme k ohni porodní křeslo.“ Starší žena se obrátila k Oweinovi.

„Vy a Edmund víte, co máte dělat, pane. Pokud jde o vás, dobrý knězi, pár modliteb nám pomůže.“

Rosamunda začala chodit okolo sálu. Narodí se mi děťátko, pomyslela si náhle vzrušeně. Do rána budu svého syna držet v náručí. Nové pokolení pro Friarsgate.

Pojď, můj maličký Hughu, a naroď se. Ano! Hugh po Hughu Cabotovi. Edward po mém ztraceném bratrovi a Guy po otci, kterého si sotva pamatuju. Hugh Edward Guy Meredith, příští pán Friarsgate. Náhle ji zasáhla první bolest a ona ztuhla na místě. „Áááách!“ Přelila se přes ni jako vlna a pak stejně rychle zmizela.

„Nepřestávej chodit,“ nakázala jí Maybel.

Porodní křeslo umístili ke krbu a podložili slámou. Nad ohněm ve velikém kotli bublala voda. Na malém stolku ležela hromádka lněných hadříků. Na dalším stole stál mosazný džbán a lahvička s olejem. Sluhové přinesli i kolébku s látkami na zavinutí dítěte.

„A teď všichni odejděte,“ rozkázala Maybel.

„Owein tady musí zůstat!“ vykřikla Rosamunda, když její strýc Edmund, kněz a sluhové odcházeli.

„Porod je ženská práce, děvče,“ řekla Maybel.

„Zůstanu,“ odvětil tiše Owein a Maybel kývla.

Rosamunda chodila okolo sálu, dokud jí nohy nezeslábly natolik, že už se na nich neudržela. Owein ji zachytil, aby neupadla, a odnesl ji k porodnímu křeslu. Usadil ji do něho a ona, jak se dostavovaly bolesti, sevřela masivní dřevěné opěrky. Nakonec to vypadalo, jako by její utrpení ani na chviličku nepolevovalo.

„Tlač, děvče,“ nařídila jí Maybel. „Musíš vytlačit dítě z těla.“

„Nemůžu,“ kvílela Rosamunda. Na čele se jí perlil pot a stěží popadala dech.

„Musíš!“ řekla nelítostně Maybel.

Dlouhý jarní soumrak se změnil v černou noc. Ta se vlekla a Rosamunda byla stále unavenější a slabší, jak se namáhala, aby přivedla na svět své dítě, dědice Friarsgate. Owein jí stál po boku, povzbuzoval ji, vlhčil jí rty hadříkem smočeným ve víně a odhrnoval jí nyní zplihlé kaštanové vlasy ze zpoceného čela.

Když obloha začala světlat v příslibu nového dne, Maybel konečně zvolala: „Už to skoro je, děvče! Dítě už je skoro tady. Při příštím stahu musíš zatlačit ze všech sil!“

Rosamunda sevřela opěrky křesla, zaťala zuby a se supěním tlačila, jak jen mohla. Svítání prořízl pláč a Maybel, která klečela před porodním křeslem, vytáhla z matčina těla poslední kousek kvílejícího nemluvněte.

„Hotovo, děvče!“ vykřikla Maybel. „A je každým coulem tak hezká, jako jsi byla při narození ty!“

„Ale já jsem chtěla syna!“ bědovala Rosamunda.

„Příště,“ řekl Owein, a když se poprvé podíval na svou dceru, oči mu zazářily.

„Příště? Ty ses musel zbláznit,“ odvětila Rosamunda, ale Owein s Maybel se rozesmáli.

„Jak ji pojmenujeme?“ zeptal se své vyčerpané manželky.

„Kolikátého je dnes?“ otázala se Rosamunda, která byla tak unavená, že stěží dokázala udržet oči otevřené.

„Dvacátého devátého dubna,“ odpověděl.

„Zítra mám narozeniny. Bude mi patnáct. Dnes je však den svaté Kateřiny. Pojmenujeme ji po mé matce, světici a skotské královně,“ rozhodla Rosamunda.

Maybel skončila s očistou dítěte, jehož hlasitý pláč nyní odezníval. Zabalila ho do čisté látky a podala matce. „Má kaštanové vlasy po tobě, děvče.“

Rosamunda se podívala na svou prvorozenou. „Vítej na světě, Filipo Kateřino Markéto. Narodily jsme se téměř ve stejný den,“ pronesla a pak se zasmála, protože její dcerka zívla a zavřela oči, jako by říkala: A teď, když už jsme se dohodly, si můžeme trochu odpočinout.

Owein se štíhlým prstem dotkl hebkých tvářiček novorozence. „Naše dcera,“ zamumlal tiše.

„Lituji, můj pane,“ řekla mu Rosamunda. „Snažila jsem se ti dát syna.“

„Je dokonalá,“ odvětil. „Nemohl bych být šťastnější, miláčku.“

„Skutečně?“ zapátrala pohledem v jeho pohledné tváři.

„Skutečně,“ odpověděl. „Teď mám dvě nádherné ženy, které mohu milovat a hýčkat.“

Kapitola jedenáctá

Jestli se Rosamunda během svého krátkého pobytu u dvora něco naučila, pak to, jakou cenu mají kontakty s důležitými lidmi. Až do narození dcery tu lekci nebrala vážně. Prozatím byla Filipa dědičkou Friarsgate, ale i kdyby ji z této pozice vytlačil bratr, stále by byla sestrou dědice. Rosamunda věděla, že v jejich řídce osídlené oblasti se dobrá manželství uzavírají těžko. U její dcery se bude brát v úvahu věno, vzhled i kontakty. Filipa nebyla urozená, ale ani dcera rolníka. Proto bylo na rodičích, aby udržovali své křehké vztahy s tudorovským dvorem, i kdyby jen v zájmu svého dítěte.

Rosamunda napsala Ctihodné Markétě a své bývalé společnici Markétě, skotské královně, dopis, ve kterém narození dcery oznamovala. Dodatečně napsala i Kateřině Aragonské, která se jednoho dne pravděpodobně stane anglickou královnou. Známost s královnou by mohla být neobyčejně užitečná. K Rosamundině radosti jí všechny tři ženy odpověděly. Králova matka jí poslala blahopřání spolu s malou broží se smaragdy a perlami pro Filipu. Skotská královna poslala dvanáct stříbrných lžiček a dopis plný drbů, psaný vlastní rukou. Ovdovělá Kateřina svůj list diktovala písaři, protože její angličtina byla stále bídná. Španělská princezna v něm srdečně přála Filipě hodně zdraví a omlouvala se, že její dar, malá modlitební knížka vázaná v kůži, nemůže být cennější. Vysvětlovala, že její prostředky jsou skromné a král by jí nepomohl.

Rosamunda se zděsila, ale Oweina to ani v nejmenším nepřekvapilo. Vysvětlil své manželce, že Jindřich Tudor necítí za Kateřinu žádnou zodpovědnost, dokud se

neprovdá za jeho mladšího syna. Zastává názor, že by ji měl živit její otec, král Ferdinand. I když se předpokládalo, že se tento sňatek případně uskuteční, princ Jindřich byl na ženění stále příliš mladý. Pro dědice anglického trůnu se mohly objevit výhodnější nabídky, a dokud se král nerozhodne tak nebo tak, zadržování španělské princezny se nevzdá.

Vlídná a poslušná princezna byla teď odkázána na milost svého otce a tchána, z nichž ani jeden nebral ohled na to, že Kateřina potřebuje prostředky, aby svým sluhům zaplatila, oblékla je, nakrmila a ubytovala. Známky obnošenosti se začaly objevovat i na její vlastní garderobě, skvostných šatech, které si s sebou přivezla, když před několika lety přijela do Anglie. Vlastnila pouze dva damaškové oděvy, které ještě byly v dobrém stavu. Navíc se nešťastná princezna netěšila dobrému zdraví. Byla bledá, unavená a apatická, psala Rosamundě. Lékaři prohlásili, že to způsobuje její neschopnost zvyknout si na anglické jídlo a podnebí.

„Lámu si hlavu, jestli je to skutečně tak,“ řekla Rosamunda manželovi, „nebo jestli ji trápí obavy z budoucnosti. Před smrtí prince Arthura nemocná nebyla a ani po ní, když se přidala k nám. Pobývala v Greenwichi, ale píše, že teď ji přemístili na venkov do Fulham Palace, i tam se jí však daří spíš hůře než lépe.“

Rosamunda princezně odepsala, že se bude za její zdraví modlit. Také jí napsala o Filipě a jak každý den přinese ohledně její dcerky něco nového. Až vyroste natolik, aby pochopila, jakou čest jí princezna prokázala, bude si nádherné modlitební knížky vázané v kůži jistě velice vážit. Osamělá Kateřina Aragonská jí odpověděla,

a tak se zrodila jejich korespondence. Katka psala, že papež udělil dispens pro její sňatek s princem Jindřichem. Uskuteční se, až jemu bude čtrnáct a jí devatenáct.

Když bylo Filipě sedm měsíců, zemřela španělská královna Isabella. Její nejmladší dceru v Anglii ztráta matky zdrtila. Rychle pochopila, že se smrtí matky se její společenské postavení dramaticky změnilo. Isabella byla po právu královnou Kastilie. Král Aragonie byl pouze jejím chotěm. Společně však vládli téměř celému Španělsku. Matčin trůn zdědila její nejstarší dcera Juana, manželka Filipa Sličného, arcivévody rakouského. Když se Juana stala královnou Kastilie, společenské postavení její mladší sestry to silně oslabilo, protože nyní byla Kateřina pouhou dcerou krále Aragonie, ne potomkem Ferdinanda a Isabelly Španělské. Jindřich Tudor si začal sňatek svého syna s princeznou znovu rozmýšlet. Kateřina nebyla hloupá a svou nejistou pozici si rázem dobře uvědomila.

Zdá se, napsala Rosamundě, že už nemám žádného zastánce. Jak bych si přála mít silnou paži, jakou má tvůj dobrý sir Owein! I když mě u dvora neochotně ubytovávají a živí, nemám peníze ani na ty nejnutnější věci. Můj otec se handrkuje s králem Jindřichem, zatímco mí ubozí sluhové jsou s každým dnem otrhanější. Král si mě stěží všimne, požádala jsem vyslance mého otce, doktora de Puebla, aby se za mě přimluvil, ale ten je k ničemu, stará se jen o sebe a své peníze. Napsala jsem o tom otci, ale ten se k tomu ve své odpovědi nevyjádřil. Jsem velice nespokojená se svou dueňou, doňou Elvírou. Jsem ve finanční tísni a ona dělá povyk a sekýruje mě kvůli slušnému chování. Když jsem okusila svobodu, jakou mají anglické ženy, už nikdy nemohu být pravá

Španělka. Přesto si ta všetečná ženská sedla a napsala otci, že mé chování je pro španělskou princeznu nevhodné. Můj otec obratem napsal králi Jindřichovi a nyní mi bylo řečeno, že přání svého otce musím plnit. Mám zakázaná i taková malá potěšení, jakými jsou tanec a zpěv s ostatními u dvora. Kdybych jen mohla, poslala bych tu starou čarodějnici zpátky do Španělska!

„Chudák Katka,“ řekla Rosamunda Oweinovi, když si ten dopis přečetla. „Dotklo by se jí, kdybychom jí poslali nějaké peníze? Nesnesu pomyšlení, že s ní tak špatně zacházejí.“

„Souhlasím,“ odpověděl Owein, „ale nech mě, abych si promyslel správnou částku, miláčku. Nechceme princeznu urazit, je to hrdá dáma.“

Owein manželce nesdělil, co se doslechl od starých přátel u dvora. Panovník začal tajně vyjednávat s novým králem a královnou Kastilie o sňatku mezi princem Jindřichem a jejich dcerou, šestiletou princeznou Eleanorou, jejíž společenské postavení bylo nyní vyšší než její devatenáctileté tety. Všichni si o tom špitali, ačkoliv jistě nešlo o veřejnou informaci.

Ačkoliv princ v červnu dovršil čtrnáctý rok, sňatek mezi ním a Kateřinou se neslavil, dokonce o něm nepadla ani zmínka. Kateřina Aragonská si stále více uvědomovala svou situaci. Chápala, že kamenem úrazu by dost dobře mohla být otcova neschopnost zaplatit druhou část jejího věna. V tom smyslu mu i napsala a naléhavě ho požádala, aby místo zlaťáky zaplatil jejím drahým nádobím a šperky, které měly být poslední splátkou Jindřichu Tudorovi. Ferdinand své dceři slíbil, že zbylou část jejího věna pošle.

Do jara však splátka nedorazila a anglický král si začal stěžovat veřejně a zatrpkle. Kateřinino postavení u dvora se stalo ještě svízelnějším. Ferdinand měl v zásadě právo platbu odmítnout, dokud nebude sňatek formálně oslaven a naplněn. Dokud však nebude formálně oslaven, nebude naplněn, a to se nestane, dokud Tudor nebude mít celé princeznino věno ve svých rukou.

V březnu roku patnáct set šest porodila Rosamunda druhou dceru. Pokřtila ji Banon Marie Kateřina. Banon se jmenovala matka jejího manžela. Ve velštině to znamená královna. Marie po svaté Panně a Kateřina po aragonské princezně, kterou požádali, zda by se nestala její kmotrou, a ona souhlasila. Pro Friarsgate to byl skvělý tah a pocta.

Jednoho jarního večera spolu seděli v sále a Rosamunda řekla manželovi: „Musíš zajet navštívit princeznu. A vezmeš jí malou částku, o které jsme mluvili, aby jí pomohla uhradit výdaje. Je teď dosti chudá, a to není správné. Nechápu, proč se její sňatek ještě nekonal. Princ Jindřich je už starý dost.“

„Ke dvoru je to daleko,“ připomněl Owein manželce. Rozhodl se, že Rosamundě o pokrytectví Jindřicha Tudora nepoví.

„Ale když pojedeš sám, dostaneš se na jih mnohem rychleji, než když jsi musel doprovázet mě,“ namítla Rosamunda. „Tuhle záležitost nemůžeme svěřit cizinci, Oweine. Nesnesu pomyšlení, že s laskavou a milou Katkou takhle špatně zacházejí. Prosím, jeď. Když ne kvůli ní, tak kvůli mně. Jakmile jsem rozrušená, neteče mi mléko, a jistě bys nechtěl, abych dala Banon nějaké kojné.“

„Je jaro. Musí se zasít, roztřídit jehňata a také brzy musíme uspořádat panský soud, když skončila zima,“ řekl jí s lehkým úsměvem.

„Edmund dohlédne na setí, jehňata i všechno ostatní, co je třeba udělat. A já dohlédnu na panský soud, můj pane, jak dobře víš. Jeď na jih, kvůli mně, prosím.“

Souhlasil, i když neochotně, protože život na Friarsgate s Rosamundou a dětmi mu byl příjemný. Owein Meredith si musel připustit, že je nyní šťastnější než kdykoliv předtím. Přesto jel na jih, našel princeznu v Greenwichi a vyžádal si u ní slyšení. Okamžitě ho přijala, protože kromě věřitelů ji mnoho lidí nevyhledávalo.

„Sire Oweine, ráda vás opět vidím, vypadáte dobře,“ pronesla pomalu Kateřina Aragonská svou pečlivou angličtinou s přízvukem.

Uklonil se a políbil jí nataženou ruku. Všiml si, že je vyhublá, téměř kostnatá, a slonovinově bílá. „Přinesl jsem vám malý dárek,“ řekl a předložil jí malý kožený váček. „S radostí vám sděluji, že vaší kmotřence se vede dobře a má kaštanově hnědé vlasy, stejně jako její sestra a matka.“ Usmál se na princeznu, zatímco doňa Elvíra od něj měšec zdrženlivě převzala.

„Posaďte se, sire Oweine, a všechno mi vypovězte,“ vybídla ho Kateřina Aragonská a nevšímala si pohoršeného pohledu, kterým po ní doňa Elvíra střelila.

„Jak se má Rosamunda? A vzkvétá její milované Friarsgate?“

„Daří se jí dobře, Vaše Výsosti. S každým dítětem jen rozkvétá. A s potěšením říkám, že Friarsgate prosperuje. Naše vlna a látka, především ta zvláštně modrá, kterou

vyrábíme, je velice vyhledávaná anglickými kupci i těmi z Nizozemí, kteří přijíždějí do Carlisle.“

„Bůh vám požehnal, sire Oweine. Doufám, že si to uvědomujete a vzdáváte díky našemu drahému Pánu a jeho svaté Matce,“ pronesla zbožně Kateřina.

„To ano, Vaše Výsosti,“ ujišťoval ji. „Náš kněz, otec Mata, slouží mši denně a o svátcích dvakrát. Zajistili jsme, že každé dítě, které se ve Friarsgate narodí, okamžitě pokřtí, a pravidelně posíláme biskupovi do Carlisle milodary.“

Princezna se usmála. „Ráda slyším, že ve vaší domácnosti žijí dobří křesťané, sire Oweine.“ Pak se obrátila na doňu Elvíru a řekla: „Přines nám nějaké občerstvení. Nebo si má sir Owein pomyslet, jaká jsem špatná hostitelka, když mě přijel z takové dálky navštívit?“

„A nechat vás samotnou s mužem?“ odsekla vztekle dueňa v jejich rodné španělštině. „Zbláznila jste se?“

„Je s námi Maria, dueňo,“ odpověděla jí princezna stejnou řečí. „Teď běž a udělej, co jsem ti poručila.“

Doňa Elvíra se zašustěním černých sukní rozčileně odešla.

„Dělá, že neumí anglicky,“ vysvětlila princezna, „ale rozumí výtečně, i když nemluví o nic lépe než já. Nejdříve vám poděkuji za ty peníze. Nebudu vám nic předstírat. Zoufale je potřebuji.“

„Přáli bychom si, aby to mohlo být víc, Vaše Výsosti,“ pravil Owein, když si všiml, jak jsou manžety na princezniných rukávech odřené. „Kdyby vás to neurazilo,

mohla byste k nám na podzim poslat jednoho ze svých lidí? Pokud to uděláte, vynasnažíme se, aby se vrátil s dalším měšcem pro Vaši Výsost.“

„Mario, postarej se o to a neříkej to té staré dračici,“ požádala Kateřina Aragonská.

„Zařídím to, Vaše Výsosti,“ odvětila Maria de Salinas, princeznina blízká společnice.

„Ubohá Maria,“ řekla princezna siru Oweinovi. „Její rodina jí sjednala sňatek se zámožným Flemingem, ale mou povinností bylo vyplatit jí věno, a já to nemohla udělat. Doufám, že jednoho dne budu schopná jí to vynahradit.“

Zhluboka vzdychla. „Povězte mi, co jste slyšel, sire Oweine.“

„Madame, žiju v Cumbrii. O dvoru se toho doslechnu jen málo,“ odvětil.

„Vím, že máte přátele a ti vám píší. Co se povídá o mém sňatku s princem Jindřichem? Už jsem ho neviděla mnoho měsíců, ačkoliv oba žijeme u dvora.“ Nervózně si prsty pohrávala se svými vínovými hedvábnými sukněmi.

Zaváhal, ale pak se rozhodl, že pravda bude v této obtížné situaci to nejlepší. „K mým uším se na sever donesla určitá zvěst, ale podotýkám, že pokud vím, je to jen neověřená zpráva. Povídá se, že král uvažuje o jiném svazku pro svého syna.“

„S kým?“ vyzvídala.

„S vaší neteří, princeznou Eleanorou,“ odpověděl.

Kateřina Aragonská zoufale zavrtěla hlavou. „Je to dítě, Bůh jí pomoz. Ale jak se můj švagr vůbec zapletl do takových jednání? Vím, že nenávidí mého otce, ale nemyslela jsem si, že natolik, aby ublížil mně. A Juana! Má ubohá bláznivá sestra! Tak na Filipa žárlí, že ho svým podezíráním vyštvala. Žena musí poklesky svého manžela přehlížet, bez ohledu na svou hrdost. Sestra nechápe, že díky manželství s arcivévodou je důležitá, a to jí žádná milenka nemůže vzít. Víte, jestli něco podepsali?“

„Pokud vím, tak ne, Vaše Výsosti, ale nemohou podepsat nic, dokud nebude zrušeno vaše zasnoubení s princem Jindřichem,“ připomněl jí Owein nadějně.

Kateřina smutně zavrtěla hlavou. „Jsem v tak obtížné situaci. Král Jindřich mě bere jako zadanou, ale svého syna jako svobodného. Nevím, co budu dělat, jestli mě zapudí.“

„To se nestane!“ odvětil ostře Owein Meredith.

„Kastilii zdědila vaše sestra, ne arcivévoda Filip, Vaše Výsosti. Váš otec najde způsob, jak to uspokojivě vyřešit. Určitě se v této věci dokáže s královnou Juanou domluvit. Všechno bude v pořádku, Vaše Výsosti. Jsem si tím jistý! Ve Friarsgate se za vás modlíme a budeme v tom pokračovat i nadále.“

„Jak zvláštní,“ pronesla tiše princezna, „že by mými zastánci měli být bezvýznamná dívka z Cumbrie a její rytířský manžel. Přátel tu mám jen málo, sire Oweine. Když vím, že jste na mé straně, jsem spokojená, i když jste daleko.“

„Jednoho dne se stanete anglickou královnou, Vaše Výsosti,“ řekl klidně. „Tudorovskou královnou. Od šesti let jsem Tudorům sloužil a budu sloužit i vám, stejně jako Rosamunda.“ Poklekl a znovu jí políbil ruku. „Král Jindřich umí být nesmlouvavý a od svých přátel vím, že mu zdraví právě neslouží. Není to ale hlupák. Sňatek, který dohodl s vašimi rodiči, se nakonec uskuteční, Vaše Výsosti. Tím jsem si jistý.“ Vstal. „S vaším dovolením nyní odejdu. Mám za sebou dlouhou cestu a rád bych ještě viděl některé z mých přátel, než se budu muset vrátit domů na Friarsgate.“ Uklonil se jí.

„Než odjedete, zastavte se ještě jednou u mě,“ požádala a Owein kývl.

Opustil princezniny komnaty a vyhledal několik svých dřívějších společníků. Rádi ho viděli a dobírali si ho, že zatím zplodil jen dcery. Nad poháry s vínem však probírali drby a Owein se dozvěděl, že ubohá princezna je na tom ještě hůře, než se domníval. Kateřina Aragonská byla fakticky na mizině. Král zcela pozastavil její rentu. Žila u dvora, protože už si nemohla dovolit bydlet v Durham Housu, který patřil londýnskému biskupovi.

Než byla nucena se svého domu vzdát, musela šetřit v takovém rozsahu, že její sluhové na trhu kupovali den staré ryby, chléb i zeleninu. Mnoho mladých žen, které s ní přišly ze Španělska v naději, že se v Anglii dobře vdají, musela princezna poslat domů, protože si je nemohla dovolit ani platit, natož jim dát nějaké věno. Maria de Salinas však odmítla svou přítelkyni opustit. Kateřina dlužila několika londýnským obchodníkům, kteří se ji ani v nejmenším neostýchali upomínat. Říkalo

se také, že Kateřina nemá ráda doktora de Puebla, španělského vyslance. Upřednostňovala jiného španělského zmocněnce, Hernana Duque de Estradu, který s princeznou soucítil a napsal jejím jménem králi, ale to vůbec nepomohlo.

Přátelé Oweinovi sdělili, že princezna je nyní neustále nějak nemocná. Sužovaly ji horečky, průjmy a bolesti hlavy, které ji tak oslabovaly, že často nedokázala vstát z postele nebo celé dny neopouštěla svou komnatu. Cítila se osamělá a prakticky bez přátel, což ji mnohdy přivádělo na pokraj zhroucení. Oweinovi přátelé nahlas přemýšleli, jestli by to vskutku byla ta správná žena pro prince Jindřicha.

„Bude tak choulostivá dívka schopná dát Anglii prince?“ pronesl jeden otevřeně. „A v devatenácti už to není žádný zajíček. Třeba král dělá dobře, když se poohlíží po mladší.“

„Princezna Kateřina bude jednoho dne pro Anglii dobrou královnou,“ odvětil loajálně Owein. „Mladá je ještě dost a mám tušení, že k princi by se více hodila manželka o něco starší než on.“

„Měl bys ho vidět,“ řekl jiný rytíř. „Vyrostl z velkého chlapce v obrovského muže. Probůh, Oweine, měří nejméně šest stop a čtyři palce a údy má jak kmeny stromů. Má mužské tělo, ale ještě chlapeckou mysl. Král mu stěží dá nějakou příležitost k vládě. Chudáka Arthura, Bůh buď milostiv jeho duši, alespoň poslali do Walesu, aby se naučil kralovat. S princem Jindřichem se však král nerozloučí. Drží toho chlapce zkrátka.“

„Ne natolik, aby princ tu a tam nezvedl pár sukní,“ pronesl třetí muž se smíchem. „Má faunovu touhu po ženském těle, to tedy ano. Jestli se za něj princezna provdá, bude se muset dívat jinam, až se Jeho Výsost začne ohlížet po jiných, což se nepochybně stane.“

„Doufejme, že princ Jindřich něco nepředvede na veřejnosti,“ poznamenal Owein. „Princezna je hrdá dívka.“

Pil s přáteli a poslouchal dvorské klepy, dokud si všichni na noc neustlali v královské hodovní síni. Ráno ho trochu bolela hlava, ale znovu vyhledal princeznu Kateřinu a rozloučil se s ní.

„Prosím, vyřiďte Rosamundě, aby mi psala dál, sire Oweine,“ pravila mladá žena. „Mám její dopisy ráda, jsou plné podrobností o vaší domácnosti a vašich dcerách a novinek z Friarsgate. A vy mi předejte každou informaci, kterou se dozvíte od vašich přátel zde.“

„Jsem oddaným služebníkem Vaší Výsosti,“ odvětil Owein Meredith, uklonil se, naposledy políbil princezninu ruku a odjel.

Během následujících několika dní hnal svého koně na sever. Při jízdě a myšlenkách na Rosamundu ho povzbuzovaly jarní sluneční paprsky. Nemohl se dočkat, až jí vypoví všechny novinky. Ze žalostné situace Kateřiny Aragonské bude rozrušená, ale i nadále budou princezně pomáhat, jak jen to půjde. Owein pevně věřil, že Kateřina se jednoho dne stane anglickou královnou, a nebyla to žena, která by na své přátele zapomínala.

Konečně s koněm stanul na kopcích nad Friarsgate a shlížel dolů. V paprscích pozdního května bylo jezero

pod ním jasně modré. Na zelených kopcích se pásly ovce a louky byly plné dobytka a koní. Viděl lidi, jak pracují na polích a pečují o nové rostlinky obilí a zeleniny. Jel na svém zvířeti pomalu po cestě, která vedla dolů. Věděl, že ho manželka a děti dnes očekávají, a byl rád, že je zase doma.

Když sesedl, přistoupil k němu čeledín a převzal od něj otěže.

„Pořádně ho vykartáčuj, Tome, a dej mu zvláštní příděl ovsa. Za poslední dva týdny má za sebou dlouhou cestu tam a zpátky,“ dal mu instrukce Owein. „A pak ho nech volně běhat a pást se na jeho louce.“

„Ano, pane,“ odvětil čeledín, „a vítejte doma!“ Owein kývl a spěchal do domu.

Rosamunda, kterou upozornil sluha, mu běžela v ústrety, aby ho přivítala, vrhla se mu kolem krku a nadšeně ho políbila.

Owein ji se smíchem zvedl a odnesl do sálu, kde ji jemně usadil, a řekl: „Probůh, paní, to je od tebe skutečně krásné přivítání. To jsem ti tak chyběl?“ Měl však radost, protože to bylo od jejich svatby poprvé, co se od sebe museli odloučit.

Pohlédla mu do tváře a oči jí zářily láskou. „Ano, pane, velmi jsem tě postrádala!“ ujišťovala ho.

„Tati! Tati!“ Ucítil, jak ho něco neodbytně tahá za kabátec.

Podíval se dolů a spatřil Filipu. Sehnul se a s úsměvem ji zdvihl. „Jakpak se má tatínkova drahá princezna?“

zeptal se a políbil ji na zrůžovělé tváře. „Byla jsi hodná holčička, Filipo, a pomáhala jsi mamince s malou sestřičkou?“

Filipa pohlédla na svého otce a řekla: „Jo.“ Pak svraštila obočí. „Bannie šmldí,“ zašišlala.

„To děti někdy dělávají,“ souhlasil, „ale tvoje sestra nepáchne stále, že ne? A teď pověz pravdu.“

„Ne,“ odpověděla neochotně Filipa.

Owein dceru postavil na zem. „To spolu už soupeří?“ otázal se manželky, sotva se Filipa s rozzářenýma očkama odbatolila, spokojená, že si jí otec všiml a promluvil s ní.

„Potřebujeme další,“ odvětila Rosamunda. „To s tím pak skoncuje.“ Svůdně se na něj usmála. „A chyběla jsem já vám, sire?“

„Sotva se dítě dostane z vašeho břicha, už byste chtěla další, madam?“ škádlil ji. „Myslím, že bychom měli chvíli počkat.“

„Potřebujeme syna,“ připomněla mu Rosamunda.

„Až se Bohu zlíbí,“ odpověděl jí. „A teď, ženo, kde mám večeři? Od té doby, co jsem odjel, jsem nejedl skoro nic jiného než pomyje. Jsem unavený a hladový.“

„Hned to bude, sire,“ odvětila a zavolala na sluhy, aby přinesli jídlo. „Až se najíš, povíš mi o všem, co jsi viděl a slyšel,“ dodala.

Kývl a usadil se ke stolu.

Přinesli mu kapouna, dozlatova opečeného, nadívaného chlebem, jablky, cibulí a celerem. Dobrého pstruha,

rozkrájeného na plátky a podloženého jasně zelenou řeřichou. Následovala miska dušeného skopového, v husté šťávě plavaly kusy masa s perličkami krupice a plátky mrkve a sladkého pórku. Nechyběl ani čerstvý teplý chléb, hrnec sladkého másla a špalek žlutého sýra. Oba se vydatně najedli, šťávu z dušeného skopového vytírali kousky chleba. Vypili několik pohárů piva. A když se nasytili, objevili se sluhové a postavili na stůl misku jahod a misku husté smetany.

„A teď,“ pravil Owein, namočil jahodu do smetany a vložil si ji do úst, „ti všechno vypovím, lásko.“

Rosamunda poslouchala a bez přerušování ho vyslechla až do konce. Pak řekla: „Chudák Katka má nad svým životem ještě menší vládu než my. Je to princezna a nikdy bych si nepomyslela, že je něco takového možné. Nemohu uvěřit, že je král tak krutý. Jaký to dává princi příklad?“

„Není krutý úmyslně,“ vysvětloval jí Owein. „Hraje s králem Ferdinandem hru síly. To je něco jako šachy. Naneštěstí je jejich jediným pěšákem princezna a trpí kvůli tomu.“

„Musíme jí dál pomáhat, Oweine. My dva toho tady ve Friarsgate máme tolik. Ona má kromě svých nadějí jen málo,“ řekla mu Rosamunda. „Vím, že nemáme moc peněz, protože my venkované žijeme z výměnného obchodu, ale když to půjde, musíme najít nějakou hotovost, kterou bychom jí poslali. Prosím, můj pane, neodpírej mi to.“ S obavami na něj hleděla.

„Ty jsi paní Friarsgate, miláčku, a já jen tvůj manžel,“ odvětil. „I tak jsme však v téhle věci zajedno,

Rosamundo. Někdy na podzim se tu objeví host od princezny Kateřiny. Pošleme ho zpět, s čím jen budeme moci.“

„Ano! Můžeme prodat nějaká jehňata nebo dvě mladé jalovice. Také máme na pastvině ještě nevykleštěného jednoročka, který by nám přinesl zisk, protože ho zplodil Shadow Dancer, nejlepší chovný válečný kůň v celé severní Anglii. Říkám mu Tatamount. Když rozhlásíme, že je na prodej, můžeme peníze získané tímto obchodem poslat princezně Kateřině,“ pronesla s nadšením Rosamunda.

„Měl by nám vynést pěknou sumu.“

„Nechme ho přes léto vykrmit na našich pastvinách,“ navrhl Owein. „Prodáme ho po Lammasu.“

Kývla. „To je dobrý plán, můj pane.“ Pak řekla:

„Musíte se vykoupat, sire, protože po cestě opravdu zapácháte. Půjdu a připravím koupel. Maybel pro vás přijde.“

„Třeba byste se ke mně mohla připojit, madam?“ odvětil něžně. „Ta krásná nová káď, kterou nám bednář zhotovil, nám během posledních měsíců byla malá. Teď, když se Banon už ve zdraví narodila, ji zase musíme dobře využít.“ Zaslechl její tichý smích, když vybíhala ze sálu. Zabloudil pohledem ke svým dcerám. Filipa si hrála na podlaze pod bdělým dohledem své chůvy. Byla už stará přes dva roky a velice čilá. Měla kaštanové vlasy po Rosamundě, ale její dětské modré oči ztmavly do stejné hnědozelené barvy, jakou se mohl chlubit on.

U ohně se rytmicky pohybovala noha ženy, která jemně pohupovala Banoninou kolébkou. O své druhé dceři zatím věděl jen to, že má živý pohled.

Zdálo se, že Rosamunda je dobrá rodička. Její těhotenství se zdála být klidná, zvracela jen málo. Rodila snadno a bez velkých obtíží. Děti vypadaly zdravé. Ale chtěla mu dát syna a pravdou bylo, že si ho přál. Nikdy by to však nepřipustil, protože už znal svou choť dobře. Rosamunda ho milovala stejnou měrou jako on ji. Kdyby prohlásil, že chce syna, snažila by se mu ho porodit, dokud by buď nějakého neměla, nebo už nedokázala otěhotnět. Owein Meredith nebyl hlupák. Věděl, že příliš mnoho dětí může ženu zabít. Jeho matka tak zemřela. Kdykoliv by měl raději svou sladkou Rosamundu než syna.

Maybel jeho myšlenky přerušila. „Vaše koupel je připravena, pane,“ oznámila mu. „Ještě jsem neměla příležitost vás přivítat doma, tak to dělám teď.“

„Maybel,“ řekl upřímně, „jak se dá zabránit ženě v početí?“

„Můj pane! Taková věc je zakázaná,“ odvětila mu.

„Ano, ale vím, že nějaké způsoby existují, a mám podezření, že je znáš. Poslouchej mě. Rosamunda mi chce dát syna, ale já si myslím, že kdyby měla další dítě tak brzy po Banon, mohlo by jí to ublížit. Můžeš mi pomoci, Maybel?“

„Vím, že od rozkoší neupustíte,“ řekla Maybel klidně, ale v očích jí zahrálo.

„To děvče mě nenechá na pokoji,“ zasmál se, „a pokud jde o ni, jsem slabý. Přiznávám to.“

Maybel se rozesmála, ale pak zvážněla. „Můj pane, snažně vás prosím, nezlobte se, ale už jsem vzala věci do svých rukou. Udělala jsem to poté, co se narodila Filipa. Rosamunda to neví, ale musí mezi těhotenstvími odpočívat, a kdyby měla na vybranou, nedělala by to. Každý den jí nosím posilňující nápoj, který pije, protože mi důvěřuje. Ve skutečnosti je to odvar ze semen divoké mrkve a trocha medu, aby to nebylo tak hořké. To by mělo vašemu semenu umožnit, aby padalo na neúrodnou půdu, můj pane. Jedno dítě během dvou let stačí. Jednoho dne musíme mít pro Friarsgate syna.“

„Souhlasím, ale ne příliš brzy.“ Usmál se na starší ženu.

„S vědomím, že se spolu klidně můžeme milovat, se mi teď půjde do koupele lehce, protože to mé děvče si laškování neodepře, je to prostopášnice.“

„Ale stejný elán ji také udržel v bezpečí před strýcem Henrym a jeho intrikami,“ odvětila Maybel a úsměv Oweinovi oplatila.

Spěchal nahoru po schodech do jejich komnaty, vešel dovnitř a zjistil, že manželka ho již očekává. Zavřel dveře do komnaty a zasunul zástrčku.

„A připojíte se ke mně, madam? Předtím jste mi neodpověděla, když jsem se vás v sále ptal.“ Posadil se a nastavil jí obutou nohu.

Rosamunda mu stáhla boty i sešívané punčochy a krčila při tom nos. „Ježíšmarjá!“ vykřikla. „Nikdy jsem necítila takový puch, a abych odpověděla na tvou otázku, můj pane, ano, připojím se k tobě. Jak jinak bych mohla

vydrhnout z tvého těla tu špínu a vybrat z hlavy ty hnidy, které jsi u dvora nepochybně chytil? Dokážu si tě představit v králově hodovním sále s tvými starými kamarády, jak celou noc pijete a drbete. Jak si tak vzpomínám, tví společníci nejsou příliš úzkostliví, pokud jde o osobní hygienu.“

„Prostý rytíř nemá mnoho příležitostí ke koupeli,“ přiznal, zatímco ho svlékala.

„Viděl jsi prince Jindřicha?“ ptala se.

„Ano, v sále při večeři, ale nemluvil jsem s ním, miláčku. Vyrostl v muže – vysokého, urostlého a velice podobného svému dědečkovi, králi Edwardu IV., alespoň se to říká. Je velice pohledný, pleť má téměř tak hezkou jako panna, rudozlaté vlasy a jasně modré oči. V některých ohledech připomíná svého zesnulého bratra Arthura, ačkoliv ten nedosahoval jeho rozměrů, výšky, ani neměl jeho pevné zdraví. Je velice prudký a zábavně chytrý. Zdá se, že lidé ho mají rádi tak, jak nemají rádi jeho otce.“

„Vlez si do kádě,“ nařídila mu a on poslechl, zatímco ona si svlékla košilku a vklouzla k němu do teplé vody.

„Než na mě vezmete rejžák, madam, musíte mě políbit,“ pronesl a zazubil se. „Bože! Ta voda krásně voní, miláčku. Nikdo nedokáže připravit koupel jako ty.“ Začichal.

„Bílý šeřík.“

„Neulpí na vás, sire, ale s ohledem na vaši cestu jsem si myslela, že by bylo nejlepší přidat trochu vůně.“ Krátce ho políbila na rty, ale to ho neuspokojilo.

Přitáhl si ji do svého objetí, pevně přitiskl své rty k jejím a Rosamunda vzdychla, protože ji jeho polibek uchvátil jako vždy. Jejich jazyky si spolu hrály na schovávanou. Svýma rukama začal bloudit po jejím pevném těle, laskal její zadeček a hladil ňadra. Dokonce i jeho překvapilo, jak rychle se vzrušil. Nemluvili. Místo toho ji přitiskl zády k dubové stěně kádě, zdvihl ji a nabodl ji na svůj úd.

„Ááááách!“ vzdychli oba rozkoší.

Rukama ho objala kolem krku a přitiskla se k němu.

Uchopil její tvář do dlaní. „Už po mě nechtěj, abych odjel, Rosamundo. Moc jsi mi chyběla.“

„A ty mně, můj pane. Ach, och, to je krásné, Oweine.“ Když do ní vnikal, stahovaly se mu půlky. „Ano, je to nádherné, miláčku.“

Jejich rty se střetly ve žhavém polibku, který v nich touhu jen stupňoval. Cítil, že se blíží k vrcholu, stejně jako ona. V okamžiku, kdy mu Rosamunda zabořila ostré zoubky do svalnatého ramene, jeho touha vybuchla. Ona pak uvolnila nohy ovinuté kolem jeho pasu a zesláble se k němu přimkla, oba ze sebe vyráželi krátké výdechy, které se pozvolna měnily v pomalé a hluboké vzdechy uspokojení.

Rosamunda konečně znovu otevřela oči. Nohy měla stále poněkud vratké, ale uchopila žínku a začala svého manžela mýt. Oweinovi pohrával na rtech lehký úsměv. Když si toho všimla, tiše se zasmála.

Zaslechl to, otevřel své hnědozelené oči a otázal se:

„Připadá vám snad něco legrační, madam?“

„Opravdu jsi mě postrádal, Oweine?“ škádlila ho.

„Žádná z dvorních dam na tebe nezkoušela použít svůj šarm jako za starých časů, můj pane? Tolik jsi dychtil po milování se mnou.“

„Neřekla jsi ne, miláčku,“ oplácel jí škádlení. „Mám dojem, že v kádi jsme to ještě nikdy nedělali. Zjistil jsem, že je to docela vzrušující. Přemýšlím, jestli si všichni manželé a manželky užívají jeden druhého stejně jako my. Určitě jsme udělali nejlepší obchod, jaký jsme mohli.“

„Ano, nebylo to špatné,“ připustila Rosamunda. „Ty jsi mě miloval ještě před svatbou a já se do tebe zamilovala celým srdcem. Mohu jen doufat, že ubohá Katka bude jednoho dne mít také takové štěstí. A teď se nehýbej, Oweine. Tolik špíny, kolik máte za krkem a v uších, jsem ještě neviděla, sire. Přemýšlím, jestli se mi vůbec podaří vás umýt.“

„Ať už se ti to povede nebo ne, prosím tě, miláčku, pospěš si. Toužím po naší posteli a chci tě znovu držet v náručí.“

„Jestli nepřestaneš projevovat takové nadšení, zplodíme syna spíš dříve než později,“ zajásala.

„Zplodíme syna, až se Bohu zlíbí, miláčku,“ odpověděl jí a cítil se trochu provinile kvůli klamu, kterého se s Maybel dopouštěli, ale nechtěl ji ztratit – teď ani nikdy jindy.

Léto uběhlo klidně. Z jihu se jim doneslo jen málo novinek. Král se vydá na svou pravidelnou objížďku, ale

sem, daleko na sever, nikdy nezajížděl. Počasí se letos nevydařilo, jak by chtěli, a proto ani sklizeň nebyla tak hojná jako minulý rok. Zimu však přečkají. Edmund Bolton rozhlásil, že Friarsgate bude po Lammasu prodávat pěkného mladého hřebečka. Prodej se měl konat prvního září.

Tatamount byl grošák s havraní hřívou a ocasem. Když ho zavedli do ohrady, aby se na něj podívali případní kupci, vzpínal se, frkal a pohazoval hlavou.

„Cvičili jste ho k boji?“ otázal se zástupce hraběte z Northumberlandu.

„Je příliš mladý,“ odpověděl sir Owein, „ale pokud si kupec žádá cvičeného, vycvičíme ho. Nenechali jsme ho však vykleštit, protože jeho cena spočívá v plodnosti. Jeho otcem je totiž Shadow Dancer.“

„Hrabě si přeje bojové zvíře,“ odvětil zástupce.

„Pak tohle není kůň pro něj,“ prohlásil sir Owein.

„Máme však dobře vycvičeného valacha, který by vás mohl zajímat. Pokud budete následovat Edmunda Boltona do stájí, ukáže vám ho.“

Muž kývl a vydal se za Edmundem. Zůstali pouze dva další zájemci. Zástupce lorda Nevilla a Logan Hepburn. Oweina to překvapilo, protože si nemyslel, že by Logan Hepburn měl na takovou koupi prostředky. Přesto se Hepburn z Claven’s Carnu vášnivě snažil přebít nabídku pověřence lorda Nevilla. Nakonec se cena vyšplhala do takové výše, že musel Owein prohlásit: „Pánové, než budeme moci pokračovat dál, musím vidět vaše peníze.“

Oba ukázali těžký vak. Pověřenec lorda Nevilla přebil nabídku Logana Hepburna. Hepburn vyhnal cenu ještě výš a dodal: „Zajímám se o něj v zastoupení svého bratrance, hraběte z Bothwellu, který si toho krásného koně vyhlédl jako dárek pro svou královnu.“

Muž lorda Nevilla se smutně zasmál. „Pak musím od dalšího licitování upustit, protože nebudu přihazovat proti muži, který chce dárek pro Markétu Tudorovnu, dceru mého krále. Kůň je váš, pane.“

Logan Hepburn se uklonil. „Děkuji,“ řekl.

„Dohodneme obchod uvnitř,“ navrhl Owein. Obrátil se k zástupci lorda Nevilla. „Připojíte se k nám a dáte si trochu vína, pane?“

„Ne, ale máte mé díky, sire Oweine. Musím se vrátit, abych svému pánovi sdělil tu špatnou zprávu.“ Uklonil se oběma mužům, nasedl na svého koně, kterého měl uvázaného poblíž, pokynul jim rukou na pozdrav a odjel.

Owein zavedl Hepburna do sálu, kde čekala Rosamunda. Když hosta spatřila, zvedla překvapeně obočí.

„Logan Hepburn koupil Tatamounta pro svého bratrance, hraběte z Bothwellu, který to zvíře chce pro královnu.“

„To nebude dobrý dárek, Logane Hepburne,“ prohlásila Rosamunda. „Skotská královna má v oblibě pouze dobře vychované jezdecké koně. Co by dělala s hřebečkem, jako je Tatamount?“

Logan Hepburn podal svůj vak se zlaťáky Oweinovi.

„Lhal jsem,“ přiznal se a v modrých očích mu zahrálo.

„Pověřenec lorda Nevilla mě začínal dráždit a já mohl utratit pouze tohle. Nechte si to všechno, jestli chcete. Toho hřebce kupuji pro sebe.“ Vzdorný pohled, kterým je obdařil, je měl varovat, aby se s ním nepokoušeli přít, ale Owein se odvážil.

„Jednal jste nečestně, pane,“ řekl. „Měl bych poslat za mužem lorda Nevilla a přenechat koně jemu.“

„Ale neuděláte to,“ odvětil Logan Hepburn. „Nevillové se ke koním nechovají dobře, to jste se určitě doslechl i vy. Pouze jsem vás zachránil před nešťastným koncem této dražby. Muž od hraběte chce válečného koně. Já chci hřebečka. Nakonec bych nabídku lordova zástupce přebil tak jako tak. Cožpak mé peníze nejsou stejně dobré jako Angličanovy, pane?“

„Já nezpochybňuji vaše peníze, ale vaše způsoby,“ odvětil Owein. „Otevřte vak a ukažte mi ty peníze.“

Logan Hepburn mince nedbale vysypal na vyvýšený stůl. Owein odpočítal dohodnutou částku. Zbylé mince mu chtěl vrátit, ale Rosamunda k jeho překvapení pokročila vpřed a smetla je do vlastních rukou.

„Protože jste, pane, chtěl nabídnout celou částku, jistě se jí kvůli svému nepoctivému jednání skutečně zřeknete. Vidíte, jsem rozumná žena a skotský peníz mi připadá stejně dobrý jako anglický.“

Logan Hepburn vybuchl smíchy.

„Rosamundo, to nemůžeme,“ namítl Owein.

„Ale ano, můžeme!“ odvětila. „Vzpomeň si, pro koho jsou, můj pane. Ten prohnaný Skot by nás přelstil, kdyby mohl. Zaslouží si přijít o všechny peníze.“

„Nechte si je,“ pravil Logan Hepburn a utíral si slzy, které mu smíchy vhrkly do očí. „Paní Friarsgate, pokaždé když si myslím, že jste mírná a jemná jako ta jehňata, která se vám pasou na úbočích kopců, překvapíte mě svými drápky, které jsou stále velmi ostré. Jste nanejvýš důstojný soupeř.“ Oběma se uklonil. „Cestu ven znám. Když mi vystavíte účet, vezmu si zvíře s sebou.“

„Edmund Bolton se postará, abyste ho dostal,“ odvětil úsečně Owein.

Hepburn z Claven’s Carnu se znovu uklonil. „Pak vám přeji krásný den. Budu se těšit na naše další setkání, paní.“ Pokynul jim rukou na pozdrav a odešel ze sálu.

„Začínám chápat, proč toho muže nemáš ráda,“ procedil Owein skrz zaťaté zuby. „Dívá se na tebe, jako bys byla další chod. Jako by se nemohl dočkat, až tě zhltne.“

Nyní se zasmála Rosamunda. „Žárlíš, můj pane?“ dobírala si ho a pohladila ho po sevřené čelisti. „Neošidil nás, Oweine. Zaplatil za toho koně plnou cenu a ještě něco navíc. Až se u nás na podzim objeví Katčin člověk, pošleme ty peníze na jih. Jsem spokojená a chtěla bych, abys byl také.“

Sklonil se a políbil ji. „Ano, zjišťuji, že žárlím, miláčku. Pokaždé když Logana Hepburna potkám, vzpomenu si, že tě chtěl před naší svatbou za manželku. Doslechl jsem se, že je stále svobodný.“

„Ale se mnou ses oženil ty, můj pane. Pusťme toho neomaleného Skota z hlavy a užívejme si jeden druhého,“ řekla něžně, svůdně se na něj usmála a pohladila ho.

Kývl. „Ano, miláčku. Musím si to zapamatovat. Já tě mám. On ne.“

Kapitola dvanáctá

Od léta roku patnáct set šest a po Oweinově návštěvě u dvora obdržela Rosamunda od Kateřiny Aragonské pouze jeden dopis. V něm Katka radostně sdělovala, že jí král dovolil trávit víc času s princem Jindřichem. Zdálo se, že jak princ dorůstá v muže, jejich věkový rozdíl se stírá. Princ byl pozorný. Princezna psala, že se k ní chová laskavě a na veřejnosti o ní stále mluví jako o „mé nejdražší a milované choti princezně“. Kateřina Aragonská a mladý Jindřich Tudor v sobě začínali nacházet zalíbení. Král však viděl, co se děje, a pár rozdělil, protože se ještě nerozhodl, jestli se sňatek uskuteční.

Mám dojem, pokračovala princezna, že teď zastává názor, že se mnou svého syna neožení. Znovu mě poslali do Fullham Palace, i když král řekl, že pokud dávám přednost nějakému jinému z jeho sídel, mohu ho mít. Nemohu si dovolit udržovat Fullham a také jsem to králi napsala. Proč nemá pro mou vážnou situaci pochopení? Nyní mi řekli, že se vrátím ke dvoru, až přijde podzim. Ach, Rosamundo, co se mnou bude? Začínám z toho mít strach, ale musím více věřit v Boha a jeho svatou Matku, že mě ochrání před vší újmou. V poslední době jsem cítila, že má víra kolísá, a musím to napravit, abych za to nebyla ztrestána.

„Hrají si s ní jako kočka s myší, to je neúnosné,“ pronesla rozhořčeně Rosamunda.

V listopadu dorazil od aragonské princezny posel s ohromujícími novinkami. Kateřinin švagr, arcivévoda Filip, náhle zemřel ve věku osmadvaceti let. Její sestru Juanu, královnu Kastilie, to zdrtilo. Nikdy nebyla

vyrovnanou ženou a nyní se zhroutila, rozhodně odmítala uvěřit, že je její manžel po smrti. Nejdříve nedovolila, aby jeho tělo pohřbili, otvírala rakev a tlející ostatky vášnivě líbala, pak upadla do záchvatů hysterie a plakala. Nakonec ji její služebníci přesvědčili, aby svému manželovi dopřála řádný křesťanský pohřeb.

Král Ferdinand se okamžitě zmocnil Kastilie, protože každému bylo jasné, že královna Juana, která vždy byla poněkud nevyrovnaná, se ze svého šílenství už nikdy úplně nevzpamatuje. Nemohla vládnout, proto byl její osmiletý syn Karel prohlášen Carlosem I. Kastilským a jeho děd z Aragonie vykonával úlohu chlapcova regenta. Ferdinand měl nyní celé Španělsko zpět ve svých rukou. Kateřinině postavení to však nepomohlo, protože jednoho dne by se měl vládcem Kastilie stát její synovec.

Rosamunda s Oweinem předali princezninu poslovi výtěžek z prodeje Tatamounta a přiložili srdečný dopis, v kterém jí vyjadřovali podporu a navrhovali, aby se posel na jaře vrátil s novinkami a oni by se jí pokusili opět pomoci.

„Prodáme jehňata,“ prohlásila odhodlaně Rosamunda.

„Ach, Oweine, kdybych tak byla bohatá dědička s vaky zlata v pokladnici! Jsem však pouhá lady z Friarsgate. Mé bohatství spočívá v mých pozemcích a stádech. Myslíš, že se chudák Katka vůbec někdy stane anglickou královnou?“

Vzdychla. „Je to ubohá dívka, i přes svůj titul.“

Na sklonku jara roku patnáct set sedm oslavily obě Rosamundiny dcery narozeniny. K ulehčení svých rodičů to byla silná a zdravá děvčátka. Kam šla Filipa, tam jste

našli i Banon, jak se batolí na svých dětských nožičkách hned za ní. Koncem léta Rosamunda věděla, že je opět těhotná, a zoufala si.

„Další dcera, jsem si tím jistá!“ kvílela. „Proč ti nemohu zplodit syna, Oweine?“

„Dokud se dítě nenarodí, tak to nemůžeš vědět,“ řekl, „a i kdyby to byla další dcera, budu spokojený, jen když budete obě v pořádku. Kromě toho se těším, až přijde čas, abych pro svá děvčata vybral ženichy, a tvůj strýc Henry bude sedět a skřípat zuby, že jeho syny přehlížím.“

Proti své vůli se zasmála. „Ano, pohled na to, jak mé dcerky dědí Friarsgate, ho bude dohánět k zuřivosti,“ souhlasila Rosamunda. „Slyšela jsem, že Mavis porodila dalšího levobočka, ačkoliv můj strýc musí tvrdit, že je jeho.“

„Jak pojmenujeme další dceru, jestli to skutečně bude děvče?“ zeptal se jí.

„První jsme pojmenovali po mé matce a druhou po tvé,“ uvažovala Rosamunda. „Myslím, že bych téhle říkala podle královy zesnulé manželky, královny Alžběty, která ke mně byla laskavá, když jsem přijela ke dvoru. Je to děvče, Oweine. Cítím to.“ Vzdychla a pak s úsměvem pravila: „Při plození našich dcer jsme si užili spoustu zábavy. Přesto musíme něco dělat špatně. Až porodím Bětu, musíme to dobře zvážit, protože chci mít syna, zatraceně!“

Rosamunda porodila třetí dceru, Alžbětu, třiadvacátého května roku patnáct set osm. Dítě dostalo ještě jméno Julie, po světici, na jejíž den se narodilo, a Anna, po matce svaté Panny, o které se říkalo, že je patronkou

nastávajícíchmatek. Běta byla silné a zdravé dítě, stejně jako její sestry, ale na rozdíl od nich měla světlé vlasy po otci, což Oweina viditelně potěšilo.

Od princezny dorazil posel s mnoha zvěstmi. Rosamunda trvala na tom, aby ji zanesli do sálu a ona ho tak mohla pozdravit a vyslechnout si všechny novinky. Nebyly dobré. Těch několik zbylých sluhů aragonské princezny bylo u králova dvora za šašky. Ti hrdí Španělé nyní chodili oblečení v livrejích, z nichž se už prakticky staly hadry. Nejen to, král vyjednával s císařem Svaté říše římské, Maxmiliánem, o zásnubách jeho vnuka, syna šílené kastilské královny, arcivévody Karla, se svou nejmladší dcerou, princeznou Marií. Chlapec byl dědicem Nizozemí, které mělo v oblasti obchodu s vlnou a látkou kontakty s velkou částí světa, což by byla pro Anglii velká výhoda. Zároveň by to posloužilo jako protiváha překvapivému politickému spojenectví, které král Ferdinand nedávno uzavřel s Francií.

Anglický panovník se rozhodl, že Ferdinanda už pro své plány nepotřebuje. Aragonská princezna si velice dobře uvědomovala, jak ji Jindřich Tudor má rád, jak se taktně vyjádřila. Napsala svému otci a prosila ho o podporu. Znovu poukázala na to, že za těch několik zbylých sluhů nese zodpovědnost. Nežádala přepych, pouze to, aby je mohla živit. Jako všechny ženy v její rodině Kateřinu už od kolébky učili, že se má v životě podřizovat mužům. Proto nekritizovala, pouze úpěnlivě prosila. Její velká hrdost přesto trpěla, obzvláště když ji neustále upomínali věřitelé. Znali zvěsti, které se týkaly králova chování vůči španělské princezně, a obávali se, že by odjela do Španělska dříve, než by jim byla schopna

splatit dluhy. Nechápali, že i princezna může být na mizině.

Rosamunda nad neutěšenou situací své přítelkyně plakala, ale Owein moudře poukázal na to, že pro Kateřinu nemůže udělat více než to, co už dělá. Tady šlo o záležitosti mocných, ne malé majitelky půdy v Cumbrii. Částka, kterou princezně poslali, pro ně byla velká, ačkoliv jí pravděpodobně nevydrží více než několik dní, a to ještě stěží. Přesto Rosamunda dávala stranou, co jen šlo, aby to Kateřině Aragonské mohla poslat, až se ve Friarsgate objeví její člověk.

Princeznin posel se ve Friarsgate neukázal více než rok, ale pak přišel s příběhem hodným barda. Král Jindřich Tudor si vzal do hlavy, že se ožení s šílenou královnou Juanou Kastilskou. Její duševní stav pro něj mnoho neznamenal. Počítalo se to, že je rodičkou zdravých dětí. Král se náhle rozhodl, že musí mít více dědiců. Kateřina ten plán podporovala, protože byla dost moudrá, aby si uvědomila, že na něm záleží i její budoucnost. Podařilo se jí přesvědčit otce, aby odvolal svého vyslance, v té době nemocného doktora de Puebla. Král Ferdinand, jehož konečně začalo trápit svědomí, poslal dceři dva tisíce dukátů a jmenoval ji svým vyslancem, dokud nepošle někoho jiného. Nejednalo se o velkou částku, ale díky ní mohla Kateřina vyrovnat mnoho vážnějších dluhů, zaplatit sluhům a postarat se o jejich blaho. Nová pozice španělského vyslance znovu zlepšila její postavení u Jindřichova dvora. Opět se nakrátko ocitla v přízni.

Princezna, která byla dobrosrdečná, loajální a prosta zlých úmyslů, se konečně poněkud tvrdě naučila, že morálka mužů, ať už dobrá nebo špatná, se od té ženské

velice liší. Při jednáních s králem vystupovala sebejistěji, někdy využívala svého šarmu a učila se, jak na něj hledět upřímně, a přesto pohotově lhát. Panovník dokonce začal princezně znovu vyplácet malou rentu, ale jeho dobrá vůle netrvala dlouho.

Jindřich Tudor si rychle uvědomil, že Ferdinand nemá v úmyslu se vzdát Kastilie ani Juany, která byla nyní šílená a zbavena svobody. Začal uvažovat o jiné manželce. Kateřinina hvězda znovu pohasla. Král se opět pokusil oženit prince Jindřicha s Eleanorou Rakouskou, ale jednání rychle zkrachovala.

Nyní se rozhodl hledat nevěstu pro svého syna ve Francii, ale začal se psát rok patnáct set devět a králův stav se zhoršoval. Skupina šlechticů za ním přišla s prosbou, aby dostál svému slibu a oženil prince s Kateřinou. Zbytek jejího věna byl konečně připraven k proplacení. Král onemocněl. Šlechtici se obávali o následnictví, pokud by se princ rychle neoženil a nezplodil Anglii dědice. Ctihodná Markéta svého královského syna přesvědčila, že každým dnem slábne, proto se uvolil o věci přemýšlet. Nyní se však vážně mluvilo o Kateřinině návratu do Španělska, kde bude čekat na další sňatek. Bylo jí třiadvacet, což se podle tehdejších měřítek považovalo za dosti vysoký věk na plození dědiců.

Kateřina se opět dostala do finančních potíží. V její domácnosti panovalo silné napětí. Nakonec propustila doňu Elvíru, ale pak neměla nikoho, kdo by domácnost řídil. Její komoří se k ní choval drze a neomaleně. Nemohla ho však propustit, protože by mu nemohla zaplatit. Její zpovědník, fráter Diego, mimořádně

pohledný františkán, který měl mezi dvorními dámami špatnou pověst kvůli své chlípnosti, ji ovlivňoval až příliš. Kateřina nechtěla slyšet ani slovo proti němu, protože ho zbožňovala a byla jím skutečně posedlá. Nový španělský vyslanec, don Guitier Gomez de Fuensalida, si princezniny až děsivé závislosti na mladém knězi všiml. Napsal o svých upřímných obavách jejímu otci, poslal svého osobního sluhu s podrobnostmi a požádal krále, aby frátera Diega vyměnil za „starého – a počestnějšího – zpovědníka“.

Od okamžiku, kdy se princezna o vyslancově korespondenci s jejím otcem dozvěděla, ho začala nesnášet. Na její naléhání byl vyslanec odvolán a Kateřina odmítala bez souhlasu svého zpovědníka cokoliv dělat. Potom, dvaadvacátého dubna, Jindřich VII. v Richmondu konečně zemřel. Po jeho pohřbu se dvůr přemístil do Greenwiche a záměry nového krále byly brzy zřejmé. Měl v úmyslu dodržet své zasnoubení s Kateřinou Aragonskou, ačkoliv krátce několik dní váhal, protože mu bránilo svědomí. Nahlas přemýšlel, zdali spáchá hřích, když se ožení s vdovou svého bratra. Nebo byla papežova dispens v pořádku? Někteří duchovní s papežovým povolením nebyli spokojeni, ale jak poukázal král Ferdinand, dvě Kateřininy sestry se provdaly za stejného portugalského krále a obě mu porodily zdravé děti.

Královská rada na panovníka naléhala, aby se s princeznou oženil. Navzdory svým pochybnostem se před radou přiznal, že Kateřinu miloval a toužil po ní víc než po všech ostatních ženách. Začal ji mít rád už jako desetiletý chlapec a nyní mu bylo osmnáct. Vážil si jí a její statečnost během posledních pěti let považoval za

obdivuhodnou. Ctihodná Markéta, která měla na mladého krále nemalý vliv, souhlasila. Jindřich bez dalšího váhání požádal Kateřinu o ruku. Byli oddáni jedenáctého června v soukromí princezniných komnat.

Drahá Rosamundo, jsem nyní šťastnější, než jsem kdy ve svém životě byla. Šťastnější, než jsem si kdy dokázala představit. Můj pan manžel je ten nejlepší a nejmilejší muž ze všech. Vždy ho budu milovat. Pokud jde o tebe, má drahá přítelkyně, nemohu ti dost poděkovat za tvou laskavou podporu během posledních let a obzvláště za tvé modlitby. Nevím, jetli ti to někdy budu schopna splatit…

Rosamunda četla dopis a po tvářích jí stékaly slzy.

„Vyřiď královně,“ řekla královskému poslu, „že to málo, co jsem udělala, není třeba splácet. Bylo mi ctí sloužit Její Výsosti. Když k tomu dostanu příležitost, posloužím jí znovu. Vyřídíš jí má slova přesně? Nebudu jí psát, protože dopis by si přečetl jen nějaký sekretář a nejspíš by ho nepředal.“

„Vyřídím jí to, lady,“ odvětil posel, „a pokud mohu něco říci, návštěvy Friarsgate mi budou chybět. S potěšením jsem sledoval, jak vaše dcery rostou. Nechť na ně Bůh dohlíží.“ Uklonil se.

„Děkuji,“ řekla Rosamunda s lehkým úsměvem.

„Takže to skončilo,“ podotkl té noci tiše Owein, když leželi v posteli. „Jindřich, kterému jsem sloužil, je mrtvý a pohřbený. Mladý král se zachoval čestně a oženil se princeznou Kateřinou. Teď musíme jen čekat na jejich dědice.“

„A když mluvíme o dědicích,“ zašeptala mu Rosamunda do ucha, „je načase, abychom se znovu pokusili zplodit syna, můj pane.“ Rošťácky mu okusovala ušní lalůček.

„Bětě je teprve rok,“ odvětil zdrženlivě. „Je příliš brzy.“

„Je mi už dvacet, Oweine,“ připomněla mu. „Zplodíme si jednoho dva syny a já se svým tlacháním o mateřství přestanu. Kromě toho, dítě by se narodilo až příští rok, a to už by Bětě byly dva roky. Je dost času.“ Pohlédla mu do obličeje. „Už po mně netoužíš, můj pane?“

„Stává se z vás velice nemravná žena, madam,“ řekl jí.

„Tou očividně musím být, jestli mám probudit tvou touhu po mně, Oweine,“ pronesla Rosamunda. Pak ho ohromila tím, že si na něj sedla. „Když může být nahoře muž, proč by nemohla i žena?“ dožadovala se odpovědi a hleděla do jeho překvapené tváře.

Chvilku přemýšlel, pak natáhl ruce a začal laskat její kulatá ňadra. „Nemám, co bych namítl,“ pravil zamyšleně. Třel palci její bradavky.

Bylo to překvapivé. Ten nádherný pocit, který se dostavil vždy, když si hrál s jejími ňadry. Posunula se nad něj. „Vzpomínám si, jak jsem říkala, že pokud máme mít syna, musíme dělat něco jinak, můj pane. Třeba bude tím naším kouzlem tohle.“ Sklonila se a dotkla se jeho rtů svými. „Budeš můj hřebec a já si na tobě zajezdím.“

Její nový nestydatý přístup byl neuvěřitelně vzrušující. Nikdy by neřekl, že by jeho sladká Rosamunda mohla být tak smělá a rozhodná. Vždy vítala jeho postupy, spokojeně ležela pod ním, brala si z jejich společné

rozkoše svůj díl, ale dělala jen máloco jiného. Cítil, jak úžasně rychle tvrdne. Na chvíli zavřel oči a jednoduše si ten pocit vychutnával, pak je však zase otevřel, natáhl se, aby špičkou prstu poškádlil její malý klenot lásky, a když zjistil, že už je díky svému chtíči vlhká, nahlas se zasmál. Sevřel prsty kolem jejího pasu, zvedl ji a pak spouštěl dolů tak, že se na něj napichovala. Když jeho úd obklopilo horko, zasténal a snažil se svou touhu silněji ovládat.

Hladce vklouzl do její pochvy, Rosamunda si olízla jazykem rty, aby je navlhčila. Opřela se rukama a naklonila se, bezostyšně si vychutnávala celou jeho délku. Pak sevřela stehna a začala na něm jezdit, nejdříve pomalu, ale jak jejich vzrušení stoupalo, nadskakovala na něm rychleji a rychleji, až již nedokázala krotit krátké výkřiky rozkoše, které se jí draly z hrdla. Najednou Owein silně vykřikl a ona cítila, jak do jejího dychtivého těla vystříkly jeho šťávy. Náhle vyčerpaná se sesula na jeho široký hrudník a neměla daleko k slzám. Konečně zplodili syna! Věděla to!

Objal ji. „Ty jsi ale nestydatá holka, Rosamundo, má milá manželko. Miluju tě.“

„Já vím,“ odvětila. „Není snad štěstím, že stejně miluju i já tebe, můj Oweine?“

Cítil na hrudníku její slzy a sám pro sebe se usmál. Nezajímalo ho, jestli mu někdy dá syna. Byl spokojený jen s tím, že má ji. Svou líbeznou růžičku. Svou pravou lásku. Usnula na něm, jemně ji skulil na matraci a přetáhl přes oba přikrývku, shlížel na ni a stále se usmíval. Byla tak krásná. Chápal prince, že ji chtěl před těmi roky svést. Po pravdě řečeno, on to chtěl udělat také, ale jeho

kodex rytířského jednání by mu nedovolil zneuctít nevinnou dívku. Žádnou dívku. Owein zavřel oči a usnul. Díky laskavosti skotské královny a její babičky dostal krásnou Rosamundu a za to bude vždy vděčný.

O Lammasu už Rosamunda věděla, že je opět těhotná, ale tentokrát to bylo zcela odlišné. Po několik měsíců měla žaludek na všechno neobyčejně citlivý, obzvláště však na vůni opékajícího se masa. I to nejslabší aroma způsobilo, že vyzvrátila všechno, co v sobě měla. Pak stejně náhle, jak se jí udělalo špatně, byla zase v pořádku. S každým dnem se však nafukovala. Když nosila své dívky, nikdy tak velké břicho neměla, takže tohle je její první chlapec, jak každého ujišťovala. A pojmenuje ho Hugh po svém druhém manželovi, opakovala jim.

„Henryho nepotěší, že mu ho bude připomínat,“ zasmál se Edmund Bolton, když všichni seděli v sále a do oken bušila únorová bouře. Oheň v krbu hlasitě praskal.

„Těžko mohu svému synovi říkat Henry,“ pronesla Rosamunda a natáhla se po sladkosti.

„Musíš mít také dívčí jméno,“ řekla Maybel.

„Není to děvče,“ odvětila Rosamunda neústupně.

„Narodí se to, co bude chtít Bůh,“ pokračovala Maybel.

„Pro každý případ vyber i jméno pro děvče.“

To Rosamunda nesvedla a ani nechtěla. „Je to Hugh,“ prohlásila neoblomně.

O několik dní později Rosamunda začala rodit.

„Je moc brzy!“ křičela. „Ach, Bože! Je moc brzy!“ Padla na kolena a prohnula se strašnou mučivou bolestí.

Owein svou ženu zvedl a choval ji v náručí, zatímco sluhové běželi pro porodní křeslo. Vytekla jí voda a oba je promočila, ale Owein ji neopustil, klečel vedle ní a uklidňujícím tónem na ni mluvil, zatímco ona se snažila porodit dítě. Vlhčil jí rty kapesníkem namočeným ve víně. Líbal ji na čelo a otíral jí krůpěje potu, které se na něm perlily. Rosamunda zoufale plakala, protože stejně jako věděla, že rodí chlapečka, instinktivě věděla i to, že o něj přijde dříve, než ho pozná. Lámalo jí to srdce, ale když z jejího namáhaného těla vyklouzlo v přívalu krvavé tekutiny dokonale tvarované tělíčko chlapce s pupeční šňůrou pevně omotanou kolem krku a s promodralou tvářičkou a údy, nebyla na to připravená. Dítě nevydalo žádný zvuk a Maybel, které po tváři tekly slzy, znaveně zavrtěla hlavou.

„Ubohé malé děťátko, je mrtvé,“ oznámila. Pak se pokusila tragédii zmírnit a řekla: „Ale ty žiješ, mé nejdražší děvče, a porodíš Friarsgate dalšího dědice.“

„Nechte mě se na něj podívat,“ hlesla Rosamunda.

„Nechte mě, abych se na svého Hugha podívala.“

Maybel z děťátka otřela krev, zabalila ho do bílé látky a podala Rosamundě.

Zarmoucená matka se zadívala na uzlíček ve své náruči. Podobal se otci, droboučká napodobenina jeho rysů – jemné blonďaté chloupečky na kulaté hlavičce, téměř neviditelné světlé řasy nad tvářičkami. Na maličké tělíčko, přitisknuté k rozbolavělým prsům, dopadly tiché slzy.

Maybel odstřihla pupeční šňůru omotanou kolem krčku, ale dítě zůstalo promodralé. Starší žena se natáhla, aby ho matce vzala, ale Rosamunda po Maybel střelila zuřivým pohledem. „Ještě ne,“ řekla. „Ještě ne.“

Konečně se ozval tichý Oweinův hlas: „Podej mi syna, Rosamundo.“ Políbila drobečka na studené čelíčko a předala ho otci. Owein se zkoumavě díval na malého človíčka ve svých rukou. „Je dokonalý, a na to, že přišel na svět o měsíc dřív, je stejně velký jako jeho sestry, když se narodily. Stvořili jsme krásného syna, lásko. Zplodíme jiného, slibuju.“ Pak předal děťátko do rukou mladého kněze.

„Pokřtím ho, má paní, než ho pohřbíme,“ řekl jemně otec Mata. „Vím, že se jmenuje Hugh. Co kdybychom přidali jméno Simon, když je dnes den svatého Simona?“

Přikývla a smutně se zeptala: „Jak ho pohřbíte, když všude leží sníh, otče?“

„U kostela je zem měkčí, paní,“ odpověděl.

Znovu pokývala hlavou. „Jděte,“ bylo vše, co řekla. Kněz odešel a mrtvé děťátko odnesl s sebou.

„Proč ti nemohu dát syna?“ otázala se Rosamunda zoufale.

„Dala jsi mi syna,“ odpověděl Owein.

„Ale ten je mrtvý!“ vykřikla. „Náš syn je mrtvý!“

Vzal ji do náručí a nechal ji vyplakat, dokud nevyplakala všechny slzy. Oči měla opuchlé tak, že skoro neviděla, pálily ji od slaných slz. Byla vyčerpaná a zhroutila se smutkem a únavou. Poté co Maybel umyla

známky nešťastného porodu, Owein ji zvedl a zanesl do jejich pokoje. Když ji uložil na postel, přinesl jí pohár svařeného vína, podepřel ji a pomohl jí ho vypít až do dna. Věděl, že Maybel to víno smíchala s makovou šťávou. Rosamunda zanedlouho usnula.

„Dohlédnu na to, aby spala několik dní,“ řekla Oweinovi Maybel, když se vrátil do haly. „Spánek je skvělý lékař, i když nad tou ztrátou bude truchlit ještě dlouho. Je to škoda, Oweine, ten chlapeček byl dokonalý.“

„Tak proč se narodil předčasně a byl mrtvý?“ zeptal se Owein hořce. Byl rozčilený, ale to se Rosamunda neměla nikdy dovědět, aby se neobviňovala. „Byl tak krásný. Jako jeho sestry.“

„Narodil se mrtvý, protože se mu pupeční šňůra omotala kolem krčku a zadusila ho. Byl mrtvý už v jejím lůně, a kdo ví, jak dlouho. Proč? Kněz by řekl, že je to boží vůle, ačkoliv nechápu, proč by Bůh chtěl, aby ten slaďoučký človíček přišel na svět mrtvý,“ odpověděla Maybel. „Je to záhada, ale dokázala, že může porodit i syna. Zplodíte dalšího, a příště už bude všechno v pořádku. Tohle byla nehoda. Nic víc, bez ohledu na to, co bude říkat kněz.“

„Ano,“ souhlasil, „ale ona se bude hrozně trápit, Maybel.“ Posadil se do křesla u ohně, jednou rukou poplácal chrta a do druhé uchopil pohár vína, který mu podala.

„Samozřejmě že bude truchlit. Je to milující žena a matka,“ odvětila ostře Maybel.

„Co řeknu našim děvčatům?“ uvažoval.

„Řeknete jim, že se jejich bratříček rozhodl zůstat s anděly,“ navrhla Maybel. „Jen Filipa to skutečně pochopí. Banon a Běta jsou moc malé.“

„Ano,“ řekl, zamyšleně usrkl víno a ani si nevšiml, že ho nechala jeho myšlenkám, samotného v prázdném sále, u ohně, který ho hřál do nohou. Takový smutek necítil už hodně dlouho, od té doby, co mu zemřela matka a on poprvé v životě zůstal sám. Ta samota trvala až do okamžiku, kdy se oženil s Rosamundou. Budou nad ztrátou Hugha truchlit společně, navzájem si ve smutku poskytnou lásku a útěchu. Bude to pro ně snazší, když mají jeden druhého.

Rosamunda spala několik dní, budila se jen nakrátko, aby něco lehkého pojedla, zatímco ji manžel utěšoval. Pak se napila z poháru a znovu usnula. Po týdnu už spát nedokázala. Tři dcery si vlezly k ní do postele, přitiskly se k ní a brebentily, jak se jejich bratříček rozhodl, že zůstane s anděly. Když to Rosamunda uslyšela, potlačila slzy a pevně svá děvčata objala. Po druhém týdnu vstala z postele, protože zjistila, že sníh taje a kopce se znovu začínají zelenat. První vycházka ven vedla k malému hrobu, v kterém ležel její syn. Oweinovi se zdálo, že tam stojí příliš dlouho. Pak se obrátila a oznámila: „Mám hlad.“

Prostoupil ho úlevný pocit. „Tak pojďme do hodovní síně něco sníst,“ řekl.

Vsunula svou ruku do jeho dlaně. „Já vím, byla to nehoda. Už se to nestane a budeme mít dalšího syna, Oweine.“

„Ano, to budeme,“ souhlasil, ale když nebyla na doslech, nařídil Maybel, aby dohlédla na to, že Rosamunda bude pít lektvar, který jí prozatím zabrání v početí. „Jestli budeme mít syna nebo ne, to je boží vůle,“ řekl, „ale nebudu riskovat, že bych svou lásku ztratil.“

„Ano, potřebuje znovu načerpat sílu,“ souhlasila Maybel.

Jejich život běžel dál, jako vždy. Pole se zorala a osila obilím. Zahrádky u kuchyně také znovu začaly plnit svou funkci. Byliny se pod mulčovanou slámou zazelenaly. Jaro přišlo v plné síle. Sady kvetly a Rosamunda je ještě nikdy neviděla tak nádherné. Růžové a bílé kvítky, jimiž byly stromy obalené, vydávaly slabou nasládlou vůni.

Z Otterly k nim na návštěvu přijel Henry Bolton, ujišťoval je o svém zármutku ohledně jejich ztráty a navrhl sňatek mezi svým nejstarším synem a Filipou.

„Nemám ještě v úmyslu provdat ani jednu ze svých dcer,“ řekl Owein Rosamundinu strýci, „ale kdybych měl, hledal bych někde jinde. Čerstvá krev rod vždy vylepší a posílí, Henry. Poohlédni se po jiné dívce pro svého syna. Z mých nedostaneš žádnou.“

Henry Bolton odjel se svěšenými rameny.

„Domnívám se, že je konečně poražen,“ pronesla Rosamunda, když se dívala, jak odjíždí. „Nikdy jsem si nepomyslela, že by se pokusů o ovládnutí Friarsgate vzdal, ale teď skutečně věřím, že to udělal.“

„Vidím, že je to zlomený muž,“ řekl Owein. „Zničilo o nestoudné chování jeho manželky. Kdyby byl opravdu

odvážný, vykázal by ji z domu, ale on tak statečný není. Je to hrubián a zbabělec, jakým byl odjakživa.“

Rosamundě bylo Henryho Boltona na okamžik téměř líto. Tolik se považoval za lepšího než jeho dva nevlastní bratři, kterými kvůli jejich nemanželskému původu pohrdal. A nyní se musel smířit s nevěrou své ženy a jejími dvěma levobočky. Neodvažoval se otcovství popřít, protože by ze sebe veřejně udělal hlupáka, a to by Henry Bolton nesnesl. Proto zaťal zuby a přijal to, co nemohl změnit.

Nyní, když Anglii vládl Jindřich VIII., docházely zprávy častěji, obzvláště za teplého počasí. Podomní prodejci se vyrojili v hojném počtu a přicházeli do Friarsgate, protože věděli o jeho prosperitě.

Doslechli se, že korunovace krále a královny proběhla čtyřiadvacátého června ve Westminsterském opatsví. Královský pár přijel dvaadvacátého na člunu z Greenwiche a ubytoval se v londýnském Toweru, jak bylo obvyklé. Londýn se proměnil v jednu obrovskou oslavu. Mladý král působil ve svém bohatém oděvu velkolepě.

Znovu nastal čas sklizně a ta byla více než hojná. Sýpky na Friarsgate přetékaly. Hrušek a jablek se v sadech načesaly hromady. Owein se toho přímo účastnil. Rosamunda nikdy nechápala, proč ho tak těšilo lézt až na samý vrcholek stromu pro ovoce, na které nikdo jiný nemohl dosáhnout. Trhal je rukama a házel ženám, které dole čekaly. Nic ho nepotěšilo víc, než když v zimě sešel do sklepů a vrátil se s chrupavým jablkem nebo hruškou.

Ty, pro které lezl, byly v košících navrchu, říkal Rosamundě. Pak své ovoce jedl s potěšeným úsměvem na své krásné tváři.

Jednoho zářijového odpoledne, když Edmund vešel do sálu, kde Rosamunda přišívala obrubu na Filipinu novou sukni, byl právě v sadech. Rosamunda vzhlédla a s úsměvem Edmunda pozdravila. Náhle vypadá tak staře, pomyslela si.

„Rosamundo,“ řekl.

„Ano?“ Pak spatřila těsně za Edmundem Maybel.

„Rosamundo,“ opakoval a pak k jejímu úžasu začal nelíčeným zármutkem plakat a silně vzlykat.

„Ježíšmarjá!“ zaklela tiše Maybel a manžela odstrčila. Muži dokážou dát najevo slabost v nejhorší možnou chvíli. „Stala se nehoda,“ začala.

Rosamunda vyskočila na nohy, malá sukně spadla na podlahu. Pronesla pouze jedno slovo: „Owein?“

Maybel se zhluboka nadechla. „Je mrtvý,“ odvětila.

„Mrtvý?“ Rosamunda pohlédla na starší ženu, jako by přišla o rozum. „Mrtvý?“ opakovala.

„Spadl ze stromu, děvče. Zlomil si vaz,“ řekla Maybel bez obalu. „Zemřel v okamžiku, kdy se dotkl země.“ Ze všech sil se snažila zadržet slzy.

Rosamunda začala křičet, byl to tak žalostný zvuk, že psi v síni začali výt a dvě kočky utekly pod stůl.

Edmund vzlykal jako žena. Její děvče se ocitlo na pokraji šílenství. Maybel pokročila vpřed, po ošlehané tváři jí nyní už také stékaly slzy, a dala Rosamundě tak

silnou facku, jakou jen dokázala. „Ovládej se, děvče,“ řekla jí přísně. „Pamatuj, že jsi paní Friarsgate. Nedá se dělat nic jiného než se smířit s tím, co se přihodilo! Je to hrozné neštěstí, ale nedá se na tom nic změnit. Vzpomeň si, jak královna nesla svou ztrátu, a řiď se jejím příkladem.“

Pohled Rosamundiných jantarových očí se konečně zaostřil. Když muži přinesli na prkně jejího manžela, ruka jí vylétla k ústům. Zhluboka se nadechla, aby si vyčistila hlavu. „Edmunde, musíš teď ten žal překonat a promluvit s tesařem. Do soumraku chci mít v sále rakev. Můj pán musí být na pohřeb řádně připraven. Dojděte někdo pro otce Matu, jestli už se tak nestalo. Anno,“ oslovila služebnou, „hned přiveď do hodovní síně mé dcery. Musí vědět, co se stalo jejich otci.“ Přešla k Oweinovi, aby se na něj podívala. „Položte ho na vyvýšený stůl,“ nařídila dělníkům. Owein vypadal tak divně, krk měl ohnutý v nepřirozeném úhlu a na rtech překvapený výraz. Odvrátila se, připadala si na omdlení. Došla ke své židli a ztěžka se na ni posadila. „Ach, Bože,“ zašeptala a konečně se rozplakala.

Anna přivedla děti do sálu. Filipa s Banon se držely za ruce, ale malou Bětu Anna nesla. Filipa pohlédla k vyvýšenému stolu, ale mladší děvčata si všímala jen toho, že jejich matka pláče. Rosamunda k nim vztáhla ruce.

„Co je s tatínkem?“ otázala se Filipa.

„Stala se nehoda. Tatínek spadl ze stromu,“ vysvětlovala Rosamunda. „Odešel k andělům.“ Znělo to tak nevhodně, ale nedokázala vymyslet nic lepšího.

Sluhové přinesli horkou vodu a svlékli mu šaty, které měl ten den na sobě. Rosamunda sama omyla jeho bezduché tělo a oblékla ho do hezkých sametových šatů, které měl na sobě v den jejich svatby. Rubáš nebyl třeba. Uložili Oweina Mereditha do rakve a ovinuli mu kolem hlavy a pod bradou pruh lněné látky, aby se mu neotvírala ústa. Na víčka mu umístili dva kulaté měděné penízky, aby zůstala zavřená. Rosamunda se sklonila a políbila ho na neživé rty.

Ke každému rohu rakve umístili svícny a zapálili svíčky z včelího vosku. Na rakev položili víko tak, že byla vidět jen horní část Oweinova těla. Přišel otec Mata s náručí plnou pozdně letních květin, kterými dubové víko posypal. Z kostela někdo přinesl dvě klekátka. Kněz a paní Friarsgate klečeli pohrouženi v modlitbách, zatímco kolem nich sluhové nosili do hodovní síně večeři. Rosamunda se s Filipou posadila k vyvýšenému stolu. Neměla chuť k jídlu, ale s úlevou se dívala, jak její nejstarší dcera jí dosytosti. Banon a Běta dostávaly najíst ve svém pokoji. Poté matka s dcerou poklekly u már a modlily se pod bdělým dohledem kněze, Edmunda a Maybel. Filipu nakonec odvedli spát, ale Rosamunda odejít odmítla.

„Zůstanu tady se svým pánem,“ pronesla ledovým hlasem.

Ostatní tři se dohodli, že se tu noc budou střídavě modlit s ní. Otec Mata poslal Edmunda s Maybel spát, pak si klekl vedle Rosamundy a modlil se. Noc byla dlouhá a poprvé po několika měsících se ochladilo. Kněz zůstal se svou paní téměř celou noc, ustoupil, až když se do sálu vrátil Edmund, aby mu vyčinil, že ho nezavolal.

„Už téměř svítá,“ pravil Edmund. „Musíte se připravit na mši, obzvláště v tento smutný den.“

„Kdy by se měla konat pohřební mše, Edmunde?“ otázal se tiše kněz. „Dnes?“

„Ne,“ zaslechl Rosamundin hlas. „Zítra odpoledne. Chci, aby se každý ještě mohl přijít naposledy podívat na mého Oweina.“ Pak se na svého strýce mdle usmála.

„Nejsem ubohá šílená Juana, Edmunde, která nebyla schopná vzdát se těla svého pána. Owein je mrtvý. Tohle jsou jen jeho tělesné ostatky. To, čím byl, je nyní s Bohem.“

„Chceš poslat zprávu Henrymu?“ otázal se Edmund.

„Nebo Richardovi?“

„Pošli za mým strýcem ke svatému Cuthbertovi, Edmunde, ale do Otterly ne. Henry se to doslechne, spíš dříve než později, a já právě teď nejsem dost silná, abych se s ním přela, jaké přednosti by měl jeho nejstarší syn jako můj další druh. Myslím, že se už nevdám. Friarsgate má tři dědičky, a to je na příští generaci jistě dost.“

Edmund kývl. „Pojedu ke svatému Cuthbertovi osobně, děvče.“

„Díky,“ řekla a znovu se obrátila k rakvi.

Richard Bolton dorazil ze svého opatství pozdě odpoledne. Okamžitě si vzal svou neteř na starost a trval na tom, aby si několik hodin odpočinula, než probdí další noc. „Jestli onemocníš, nebudeš svým dcerám k ničemu,“ radil jí, „a nechceš přece, aby se dostaly do Henryho láskyplné péče.“

Poslechla ho, ale znovu se vzbudila, aby u mrtvého probděla další noc. V den pohřbu se ráno vyspala a pak se svými dcerami, všechny byly oblečené v černých šatech, šla na pohřební mši za svého manžela. Malý kostel byl přeplněný lidmi z Friarsgate, mnoho jich plakalo. Vzlykání ještě zesílilo, když Rosamunda s dětmi následovala Oweinovu rakev na hřbitov u kostela. Paní Friarsgate, která nyní nepokrytě plakala, sledovala, jak rakev klesá do země. Když na hrob dopadla poslední lopata hlíny, Rosamunda k úleku všech přítomných upadla do mdlob.

Odnesli ji do sálu, kde ji probrali tím, že jí pod nosem přidrželi hořící pero. Otevřela oči a pohlédla do tváří plných úzkosti, které ji obklopovaly. „Už jsem v pořádku,“ ujišťovala je.

„Jsi vyčerpaná!“ vyštěkla Maybel. „A to je čistá pravda.“

„Měla bys jít do postele, neteři,“ mínil Richard Bolton.

„Dokud neskončí pohřební hostina,“ odvětila umíněně,

„je mou povinností vystupovat před lidmi z Friarsgate jako hostitelka.“

Nepřeli se s ní, ale poté, co skončila pohřební hostina a Rosamundu uložili spolu s jejími dcerkami do postele, se v sále posadili Richard a Edmund Boltonovi spolu s Maybel a otcem Matou.

„Nezanechal závěť,“ pronesl Richard.

„Pak se musíme postarat, aby byla chráněna před Henrym a jeho syny,“ odvětil Edmund. „Obávám se, že kdyby se jí Henry znovu pokusil vnutit svou vůli, uchýlila by se k násilí.“

„Pak tedy závěť zhotovíme,“ řekl klidně Richard Bolton.

„Henry nemůže znát Oweinův rukopis. Napíšeme to, o čem si myslíme, že by pro Rosamundu a děvčata chtěl Owein, a ty“ – pohlédl na otce Matu – „to Oweinovým jménem podepíšeš.“

„Já?“ otázal se mladý kněz.

„Napíšeme, že Rosamunda je pověřena tím, aby se starala o dcery a o Friarsgate. Že tebe a mě vybral, abychom na ni dohlédli, a v případě naší smrti má být znovu i s dcerami svěřena do královy péče.“

„Já se mám podepsat jménem sira Oweina?“ opakoval kněz.

„Ano,“ odvětil Richard. „Oweinovým jménem podepíšeš listinu, kterou vyhotovím, a pak se mi ze svého hříchu vyzpovídáš. Já ti samozřejmě dám rozhřešení, Mato.“ V modrých očích mu zahrálo.

„V tom případě se dejme do toho,“ řekl otec Mata.

„Touhle dobou se Henry Bolton už doslechl o ztrátě své neteře a za den, nebo nanejvýš za dva, tu bude s námi. Bude třeba, abychom vetřeli do prasklin na pergamenu trochu špíny, tak bude vypadat starší.“

„Starší?“ Edmund vypadal zmateně.

„Přece nechcete, aby ta listina svítila novotou, Edmunde,“ odvětil vážně otec Mata. „Když bude v záhybech trochu špinavá, dodá jí to zdání stáří. Máme kus starého pergamenu? To by nám také pomohlo.“ Nyní se zablýsklo v očích jemu.

Richard Bolton s lehkým úsměvem na tenkých rtech kývl. „Tuším, že tě v církvi čeká světlá budoucnost, Mato,“ pronesl suše. „Pojďme se dát do toho.“

Část III

KRÁSNÁ ROSAMUNDA

Anglie 1510 – 1511

Kapitola třináctá

Král s královnou právě ve své soukromé komnatě společně trávili jeden z těch vzácných okamžiků klidu. Když stály stráže přede dveřmi a královniny dámy spolu tlachaly ve společenské místnosti, byli Jindřich s Kateřinou na chvíli skutečně sami. Mladý panovník svou manželku miloval a velice si jí vážil, ale rád pokukoval po ženách s hezkou tvářičkou a bystrou myslí. Navzdory svému manželství si potěšení neodpíral. Královna si jeho chlípnost zatím neuvědomovala. A Jindřich věděl, že její jemnocit nesmí rozjitřit. Už přišla o jedno dítě. Tak zajistil, že s Kateřinou stráví každý den půlhodinu o samotě. Spokojila se i s tím, že prostě byli spolu.

„Vzpomínáš si na Rosamundu Boltonovou z Friarsgate?“ zeptala se královna manžela. V klíně jí spočíval pergamen, který právě přečetla.

Král zamyšleně svraštil široké obočí. Samozřejmě že si ji pamatoval. Velice ji chtěl svést, ale zabránil mu v tom nějaký zatracený rytíř jeho otce, který pak pokračoval tím, že mu udělal přednášku o rytířskosti. „Myslím, že ne,“ odpověděl Jindřich své ženě. „Kdo to je?“

„Krátce pobývala tady u dvora,“ odvětila Katka.

„Dědička z Cumbrie. Byla svěřenkyní tvého otce.“

„Měl jich mnoho,“ pronesl král. Ale žádnou s tak kulatými ňadry a něžnýma jantarovýma očima.

„Měla ji v oblibě tvá sestra Markéta, během těch měsíců, než se provdala do Skotska,“ pokračovala královna. „Tvá babička a sestra přesvědčily tvého otce, aby ji dal za manželku siru Oweinu Meredithovi. Byli zasnoubeni tady u dvora a jeli na sever s Markétiným

svatebním průvodem, ačkoliv se od něj odpojili, ještě než se dostal do Skotska,“ objasňovala královna.

Sir Owein Meredith! Ano! To byl ten rytíř, který mu tak vyčinil. Král se na svou ženu usmál. „Měla zrzavé vlasy, miláčku Katko? Myslím, že si vzpomínám na nějaké děvče se zrzavými vlasy. Nebo byly tmavé?“ Král znovu svraštil obočí, aby to vypadalo, že o té věci přemýšlí.

„Měla kaštanové vlasy a oči stejné barvy, jakou má správný baltský jantar, Jindřichu,“ řekla královna. „Má tu nádhernou anglickou pleť, kterou jsem vždy obdivovala. Díky jejímu jménu jsem si vždy myslela, že vypadá jako planá růže. Rosamunda.“

„Ano,“ odvětil nyní král. „Myslím, že si na tu dámu vzpomínám. Hezká dívka, která již dvakrát ovdověla, přestože jí bylo teprve čtrnáct.“

„Ano! Správně! Ach, jsem tak ráda, že si ji pamatuješ, Jindřichu! Chci ji pozvat ke dvoru,“ sdělila mu královna.

„Cožpak nemáš k službám dost dam, že musíš žádat o společnost nějaké cumbrijské paní, drahoušku? A obávám se, že její manžel by mohl něco namítat. Já bych nechtěl dovolit, abys odešla beze mě,“ pronesl král se širokým úsměvem.

Královna půvabně zčervenala. Pak však odvětila:

„Znovu ovdověla, Jindřichu. Ta ubohá dívka má zlomené srdce, protože sira Oweina milovala. Mají spolu tři děvčátka, víš? Jsem kmotra té druhé dívky, ačkoliv jsem ji nikdy neviděla.“

To krále zaujalo. „Jak to, Katko, že toho o téhle venkovské paní tolik víš a jsi dokonce kmotrou jejího

dítěte?“ zeptal se své ženy. Pomyslel si, že ho někdy překvapuje, a obvykle když to nejméně očekával. Stále se o své Katce měl mnoho co učit.

„Můj drahý pane, psaly jsme si téměř od chvíle, kdy odešla ode dvora. Nemáš potuchy, jak ke mně byla laskavá, Jindřichu, ani jak je oddaná našemu rodu. Rosamunda Boltonová je ta nejlepší žena. Jestli jí mohu její zármutek nějak zmírnit, udělám to velice ráda. Prosím, řekni, že může přijet. Udělá mi to radost.“

„Samozřejmě že může přijet,“ odvětil král, nyní ještě zvědavější, „ale pověz mi, jak k tobě byla laskavá, milá Katko.“

„Dozvěděla se o mé nesnadné finanční situaci v době, kdy si tvůj otec, Bůh buď milostiv jeho duši,“ pravila královna a nanejvýš zbožně se pokřižovala, „nebyl jistý, zdali se bude konat naše svatba. A zatímco se tvůj otec dohadoval s mým, kdo mě má zaopatřovat, Rosamunda Boltonová mi poslala peníze. A ne jednou. Dvakrát ročně mi dávala, co mohla. Nebylo to mnoho, nestačilo to na víc než několik týdnů, ale byla loajální. Jednou, jak mi řekl posel, prodala ročního hřebečka, kterého zplodil skvělý válečný kůň, a poslala mi vše, co z prodeje získala. Lady Nevillová, jejíž choť to zvíře chtěl, ale musel ustoupit vyšší nabídce, to vyprávění potvrdila.“

„K čertu!“ pronesl užaslý král.

„A její milé dopisy mě tak utěšovaly! Psala mi o svém životě na Friarsgate, o svých těhotenstvích, dětech, ale většinou o siru Oweinovi. Přišla o syna, narodil se letos předčasně, stejně jako jsem já přišla o naše dítě. A nyní

ztratila sira Oweina.“ Královna se zarazila a pohlédla na manžela. „Vidíš, že jsem jí zavázána, Jindřichu.“

Pomalu kývl. Zajímavé, že Katka vzbudila tak milující oddanost v bezvýznamné malé dívce, kterou znala jen krátce. Pak se zeptal: „Jak sir Owein zemřel? Nebyl žádný mladík, ale ani stařec.“

„Spadl ze stromu,“ řekla královna, „ačkoliv nevím, co tam dělal. Ubohá Rosamunda mi psala, že mu bylo třicet osm.“

„Můžeš poslat do Friarsgate někoho, aby ti ji sem přivedl, Katko. A pošli jí peníze, ať si koupí nějaké látky, aby měla hezké šaty, když tu bude s námi,“ dal král své manželce velkorysé pokyny.

„Ach, Jindřichu, jsi tak laskavý!“ zvolala královna, vrhla se mu do klína a pokryla jeho tvář polibky. „Miluju tě, můj nejdražší pane!“

Jindřich Tudor se zasmál a polibky jí vracel, zatímco laskal její ňadra, až jí tváře zrůžověly rozkoší a rozpaky.

Na Friarsgate dorazil královský posel, který pro jeho paní přinesl štědrou sumu peněz a dopis od královny. Rosamunda si měla za ty peníze nakoupit látky, z kterých by pak zhotovila několik šatů vhodných pro nošení u dvora. Za šest týdnů ji někdo doprovodí z domova do Londýna. Může si s sebou vzít jednu služebnou.

„Nemohu jet,“ řekla Rosamunda Maybel.

„Samozřejmě že můžeš!“ odvětila Maybel.

„Jak bych mohla opustit své děti?“ bědovala Rosamunda. „Běta je sotva odkojená. Mám závazky.“

„Rosamundo,“ pronesl klidně její strýc Edmund, protože viděl, že jeho prchlivá choť začíná dostávat zlost.

„Drahá neteři, tohle není pouhé pozvání. Královna této země tě požádala, aby ses k ní u dvora připojila. Nebude očekávat, že s ní zůstaneš dlouho, ale je to královský rozkaz, Rosamundo. Máme sklizeno a všechno je přichystané na zimu. Zítra tebe a svou dobrou ženu doprovodím do Carlisle, kde si nakoupíš látky na šaty. Nemáme na přípravu mnoho času, má drahá, ale musíš jet.“

„Jak dlouho myslíš, že tam zůstanu?“ otázala se Rosamunda. „Víš, jak hrozně nerada pobývám mimo domov, strýčku.“

„Nanejvýš pár měsíců, dítě. Pamatuj, posledně jsi byla u dvora jako králova svěřenkyně, ale teď jsi dospělá žena. Dokonce by sis možná mezi královými muži mohla najít nového manžela,“ řekl se smíchem.

„Ježíšmarjá!“ zvolala zoufale Maybel a zlostně na Edmunda pohlédla. Chudák Owein je sotva v hrobě a její manžel už mluví o dalším muži!

„Ach, strýčku, já už se nikdy nevdám!“ řekla mu Rosamunda.

„Dobře, tak jako tak, neteři, určitě si při téhle návštěvě užiješ o něco víc svobody. Říká se, že mladý král je celkem veselý a jeho dvůr nevázaný. Owein by nechtěl, abys pro něj truchlila po zbytek života.“

„Strýčku, zemřel teprve před dvěma měsíci,“ odvětila Rosamunda a do očí jí vhrkly slzy.

„Zavři pusu, staříku!“ zasyčela Maybel na Edmunda.

Zajeli do Carlisle a sehnali drahé látky na šaty ke dvoru. Rosamunda si s ohledem na své vdovství nezvolila pestré odstíny. Bude nosit decentní barvy. Během příštích několika týdnů spolu s Maybel a mnoha ženami z Friarsgate šila, aby si zhotovily vhodné oděvy. Vezme si čtvery šaty. Dvoje byly černé, jedny tmavě zelené a poslední temně modré. Sukně měly tvar zvonu. Když jim obchodník v Carlisle prodával krinolínu, ujišťoval je, že to je poslední dvorská móda.

„To je ten královnin španělský vliv,“ řekl jim a zamrkal na ně.

Živůtky se šily obtížně, protože rukávy nyní byly složitější, jak jim vysvětlila obchodníkova žena. Měla v Londýně sestru, která jí poslala střihy podle poslední módy. Jeden Rosamundě obkreslila a při tom jí povídala, jak jsou Španělé elegantní.

„Vždyť má sestra říkala, že královna vždy vypadala lépe než všichni ostatní. Také povídala, že si ze Španělska přivezla spoustu nádherných šatů.“

Kdyby jen znala pravdu, pomyslela si Rosamunda, ale přikývla a poděkovala obchodníkově manželce za všechnu pomoc.

Nové šaty došily pouhé dva dny předtím, než dorazil její doprovod. Měly čtvercové výstřihy, přiléhavé živůtky a sukně dosahovaly přesně k podlaze. Černé brokátové

šaty zdobila zlatá výšivka, kterou použily i na širokých manžetách, aby trochu odlehčila jejich strohost. Zelené sametové roucho lemovala jemná hnědá kožešina, z níž byly zhotoveny i široké manžety na rukávech. Modré brokátové šaty měly kolem výstřihu světlemodré sedlo a manžety stříbrně a zlatě vyšívané, a ty z černého sametu zdobilo bílé, stříbrně vyšívané sedlo a přiléhavé rukávy s kožešinovými manžetami.

„Nikdy jsem nic takového nenosila,“ pronesla Rosamunda. „Určitě neudělám své patronce královně ostudu, i když většina dvořanů bude mít ještě skvostnější.“ Úhledně srovnané prádlo čekalo, až si ho prohlédne. Leželo tam šest košilek, více než viděla za celý život, dvě halenky na spaní, vyšívaná noční čepička s růžovými stužkami a nejméně šest párů punčoch upletených z jemné vlny, která pocházela z prvního stříhání jarních jehňat. Měla krásnou novou pláštěnku s kápí, zhotovenou z friarsgateské vlny a obarvenou jejich proslulou a jedinečnou modrou barvou. Lemovala ji světlá králičí kožešina, stejně jako světle hnědé kožené rukavice, které k ní patřily.

Švec z jejího panství jí ušil nové střevíce a boty. Střevíce měly vysoký podpatek, kdyby bylo venku mokro nebo bláto. Ušil jí také elegantní jehelníček, který patřil do krásného váčku spolu s malými nůžkami.

Rosamunda neměla mnoho šperků, ale sbalila si je, protože dámy u dvora je jistě nosí. Vlastnila šňůru perel, na které visel zlatý, perlami zdobený kříž. Patřil její matce a babičce. Měla brož, kterou jí Owein věnoval na oslavu pátého výročí jejich sňatku. Byla ze stříbra a zeleného malachitu. Druhou brož z rudého jaspisu také

zdědila po matce. Kromě snubního prstýnku z červeného zlata vlastnila ještě tři další. Jeden s perlou, jeden s onyxem ve stříbře a třetí měl ve zlatě zasazen krásný rudý granát. Pak si vzpomněla na krásnou smaragdovou brož s perlami, kterou Ctihodná Markéta poslala Filipě, když se narodila. Její dcera byla na šperky ještě příliš malá a králova babička zemřela několik měsíců po svém synovi. Nikdo se to nedozví a brož se bude skvěle hodit k jejím zeleným sametovým šatům. Rosamunda přibalila i tenhle šperk.

Padlo rozhodnutí, že Rosamundu doprovodí ke dvoru Anna, mladá služebná, kterou měla Maybel docela ráda.

„Má nejdražší, jsem už moc stará, abych jela s tebou. Kromě toho tu musí zůstat někdo, komu můžeš věřit, že dohlédne na děti, a to jsem já. Sama jsem Annu školila, postará se o tebe dobře. Nebudu tady pro tebe navždy, Rosamundo. Musíš mít někoho jiného, kdo o tebe bude pečovat.“

„Ani nemysli na to, že bys mě opustila,“ vyplísnila Rosamunda Maybel, „ale souhlasím, že bude lepší, když se mnou půjde mladší žena. Znáš rozvrh, který u dvora dodržují. Když jsem v královnině družině, tak nebudu moci jít spát, dokud se Její Výsost nedostane do své komnaty.“

Rosamunda připravila dcery na svůj odjezd, ale zdálo se, že to zaujalo zejména Filipu. Banon byla zvědavá, jestli jí matka něco přiveze, až se vrátí, a Běta byla ještě malá na to, aby skutečně chápala, co se děje.

„Má královna také děvčátko?“ vyptávala se Filipa.

„Ne, ještě nemá děti,“ odvětila Rosamunda.

„Nebudeš pryč dlouho, mami, že ne?“ Filipa na ni pohlédla Oweinovýma očima a zapátrala v Rosamundině obličeji.

„Vůbec nechci odjíždět,“ řekla upřímně Rosamunda, „a neudělala bych to, ale nikdo oddaný nemůže neposlechnout královnin rozkaz, mé dítě.“ Rosamunda něžně pohladila dceru po vlasech. „Mnohem raději bych zůstala se svými třemi holčičkami, než jela ke dvoru. Obávám se, že nejsem právě společenská, má nejdražší.“

„Právě jsme přišly o otce,“ vysvětlovala Filipa, „a nechceme ztratit i tebe.“

„Neztratíte mě, dítě,“ řekla jí matka, „a budete tady mít Maybel, ta se o vás postará. Moje maminka umřela, když mi byly tři. Sotva si ji pamatuju. Nahradila mi ji Maybel a můžeš jí věřit, že má tebe i tvé sestry ráda. Já budu ale zpátky tak rychle, jak to jen půjde. A napíšu vám. Slibuju.“

Filipa matku objala a pak i se svými sestrami odešla. Rosamunda zhluboka vzdychla.

„Žádné dítě není rádo, když mu rodič odjíždí, děvče. Nesmíš si dělat starosti. Budu tu pro ně stejně, jako jsem tu byla pro tebe. A Edmund dohlédne na Friarsgate,“ utěšovala ji Maybel.

„Co když přijede na návštěvu strýc Henry?“ přemýšlela Rosamunda. „Co když unese Filipu a ožení s ní svého protivného syna? Ach, opouštím svá děvčátka skutečně nerada.“

„Podle kuchařčiných drbů není tvému strýci dobře a má ty starosti se svou manželkou,“ připomněla jí Maybel.

„Kromě toho, Edmund by nikomu nedovolil, aby holčičky odvezl. Už si přestaň dělat starosti a dokonči přípravy na cestu ke dvoru. Za dva dny se tu objeví tvůj doprovod.“

Rosamunda znovu vzdychla. „Myslím, že máš pravdu, jako vždy, drahá Maybel. Tím, že si budu dělat starosti, ničeho nedosáhnu. Ale mnohem raději pojedu domů.“

Následujícího dne přijel Hepburn z Claven’s Carnu a troufale vkráčel do sálu, kde seděla Rosamunda a leštila své šperky. Polekaně vzhlédla, ale nevstala, dokud je neuložila zpět do sametového váčku. „Lorde Hepburne,“ řekla. „Copak vás přivádí na Friarsgate?“

„Je to pravda?“ dožadoval se odpovědi.

Okamžitě věděla, co má na mysli, ale zeptala se: „Co jestli je pravda, pane?“

„Jste zase vdova?“ odvětil, protože věděl, že Rosamunda ví, na co myslí. Byla snad ostýchavá? Ne, Rosamunda ne. Což mohlo znamenat pouze to, že se ho obává. Promluvil mírnějším tónem: „Slyšel jsem, že sir Owein nešťastnou náhodou zemřel, lady. Kdybych se to dozvěděl dříve, přijel bych vám dřív vyjádřit soustrast.“ Upřel své modré oči přímo na ni.

„Ano,“ přiznala. „Opět jsem ovdověla. Není to zvláštní, pane, že můj manžel, který ve službách Tudorů přežil tolik let, od svých šesti, v časech války i míru, zahynul při tak obyčejné nehodě? Spadl ze stromu.“ Slabě se zasmála. „Od okamžiku, kdy sem přišel, se stal nedílnou součástí Friarsgate. Na podzim pokaždé vylezl na všechny stromy v sadech, trhal ovoce na vrcholcích a házel je do zástěr ženám, které stály dole. Pro rytíře to

byla nezvyklá činnost, ale přinášela mu potěšení. Nenadále se pod ním zlomila větev a on spadl.“ Unaveně zavrtěla hlavou.

Logan Hepburn chtěl vzít mladou dívku před ním do náručí a utěšit ji, ale věděl, že nemůže. Ještě ne. Ne teď.

„To je mi líto, má paní. Sir Owein byl dobrý muž.“

„Ano,“ odvětila, „to byl.“

Oba dlouhou chvíli mlčeli a pak Logan pronesl: „Jestli něco potřebujete, má paní, kdyby vám mí muži mohli jakkoliv pomoci…“ Potom se jeho hlas vytratil.

Rosamunda se náhle usmála. „Jste laskavý, Logane Hepburne,“ řekla mu. „To, že jste přešel hranici, abyste mi učinil takovou nabídku, mi o vašem charakteru mnoho prozrazuje. Možná jsem se ve vás v minulosti spletla. Dlužím vám omluvu.“

„Ne, madam, jsem každým coulem takový darebáka lotr, za jakého jste mě označila,“ pravil s rošťáckým úsměvem. „Nepřišel jsem vám jen vyjádřit soustrast a podezírám vás, že to víte. Teď však není čas k námluvám.“

Rosamunda roztomile zrudla. Pak odpověděla: „Ne, to není. Za pár dní odjíždím ke dvoru, Logane Hepburne. Zůstanu tam několik měsíců.“

To zjištění ho překvapilo. Říkala, že je přítelkyní Markéty Tudorovny, ale ta byla skotskou královnou. Myslela skotský dvůr? Srdce mu začalo bušit rychleji. Na dvůr Jakuba Stuarta měl přístup díky svému bratranci Patricku Hepburnovi, hraběti z Bothwellu. „Jedete navštívit svou přítelkyni, mou královnu?“ otázal se.

„Ne,“ odvětila, „jedu do Londýna.“

„Nemyslel bych si, že jste děvče, které se hodí ke dvoru,“ řekl jí.

Rosamunda se znovu usmála, protože si nedokázala pomoci. Byl starší než ona a určitě smělejší. Přesto na něm bylo něco, co způsobovalo, že měla chuť ho zabít a zároveň políbit. Znovu se začervenala. Kde se ta myšlenka vzala? divila se. „Nejsem děvče vhodné ke dvoru, pane,“ odpověděla mu, „ale královna si žádá mou přítomnost, a tak musím jít. Edmund mi řekl, že královnin příkaz se neodmítá, ačkoliv bych to udělala, kdybych mohla.“

Jak tahle malá venkovská dívka poznala anglickou královnu? Vyptávat se jí na to však nemohl. Neměl na to právo a ona mu to sama od sebe nepoví. „Až se vrátíte ode dvora, Rosamundo Boltonová, dáte mi vědět, abych se o vás mohl přijít ucházet?“

„Pane…,“ začala, ale slova jí odumřela na rtech.

„Čekal jsem na vás od svých šestnácti let, Rosamundo, a nemám právě pověst trpělivého člověka. Vezmu v úvahu vaše city, ale jestli se od anglického dvora vrátíte s novým manželem, přísahám, že ho zabiju, protože vás chci mít pro sebe!“

Dostala vztek. „Proč bych si vás měla brát?“ dožadovala se odpovědi. „Jsem Angličanka a můj domov je tady, na Friarsgate. Vy jste Skot a žijete bůhví kde! Opakuji, můj lorde, proč bych si vás měla brát? Stejně už nemám v úmyslu se vdávat.“

„Vezmete si mě, Rosamundo, protože vás miluju, stejně jako vás miloval sir Hugh a sir Owein. Berete mužskou lásku jako samozřejmost, a to byste neměla. Kromě toho, vy už dědičku pro své panství máte, kdežto já pro Claven’s Carn nemám nikoho.“

„Proto jste si mě vyhlédl, pane, jako dobrý chovný kus, že?“ obořila se na něj. Ach, byl naprosto nesnesitelný!

„Kdybych chtěl pouze rozmnožit Hepburny, děvče, oženil bych se už dávno. Bůh ví, že se mi dívky vrhaly kolem krku a lezly mi do postele už od mých čtrnácti, kdy jsem dorostl do téhle výšky. Já chci však za ženu pouze vás.“ Tyčil se nad ní.

Upřeně na něj pohlédla, s rukama v bok, jantarové oči jí žhnuly zlostí. „Čekáte, že na mě zapůsobí vědomí, že ostatním ženám se zdáte přitažlivý, můj pane?“

„Vám se zdám přitažlivý,“ řekl jí a začal se rošťácky usmívat.

„Mně?“ Téměř to slovo zakřičela. „Mně se zdáte přitažlivý? Můj pane, jestli věříte tomuhle, pak jste přišel o rozum.“

Už když to dělal, věděl, že by to dělat neměl, ale nedokázal si pomoci. Musel téhle nemožné dívce ukázat pravdu. Rychle po ní sáhl a přitáhl si ji do náruče, když jeho nosní dírky naplnila hřejivá vůně bílého vřesu, zatočila se mu hlava. Cítil na svém pevném hrudníku úžasnou měkkost jejích ňader. Sklonil ústa k jejím sladkým rtům a políbil ji tak jako ještě žádnou ženu – s velkou touhou a velice něžně. Pak pohlédl do jejího malého srdcovitého obličeje a polekaných jantarových

očí a řekl: „Ano, Rosamundo Boltonová, zdám se vám nanejvýš přitažlivý.“

Vytrhla se z jeho objetí a vší silou mu dala facku.

„Vypadni z mojí hodovní síně, ty… ty…“ Snažila se najít správné slovo. „Ty skotský mizero!“ Celá zrudlá namířila svůj líbezný ukazováček patřičným směrem.

Promnul si tvář, překvapený, že ho dokázala tak tvrdě udeřit, ta rána ho skutečně bolela. Okázale se jí uklonil.

„Až se vrátíte z Londýna, Rosamundo, objevím se znovu. Raději byste se měla připravit na to, že budete mou ženou, protože tak to prostě bude!“ Pak se otočil a byl pryč.

Kdybych měla něco, co bych po něm mohla hodit, udělala bych to, pomyslela si rozzlobeně Rosamunda. Jak se odvažuje předpokládat, že bych si ho vzala? Mám v úmyslu se již nikdy neprovdat. „Už jsem unavená z pohřbívání manželů,“ zamumlala.

Do sálu vešla Maybel. „Viděla jsem, že sem přijel nějaký muž,“ řekla. „Kdo to byl?“

„Logan Hepburn,“ odpověděla Rosamunda.

„Hepburn z Claven’s Carnu? Co chtěl?“

„Vyjádřit mi soustrast,“ pronesla odměřeně Rosamunda.

„A také hájit své zájmy,“ odvětila Maybel s úsměvem.

„Nemluv o tom!“ vyštěkla Rosamunda. „Teď jsem ráda, že odjíždím ke dvoru.“

Maybel zdvihla obočí a nezmínila se své paní o tom, že viděla jejich hosta, jak míří ke kostelu, kde si

nepochybně promluví s otcem Matou. Může jí to sdělit jindy. Neměla důvod ji rozčilovat ještě víc.

V kostele se kněz s Hepburnem objali.

„Díky, že jsi mi poslal zprávu, bratře,“ řekl Logan Hepburn. „Neřekl jsi mi však, že odjíždí do Londýna ke dvoru.“

„Pak sis to zjistil sám,“ odvětil kněz a v očích mu zablýsklo.

„Co když jí dají nového manžela? A jak to, že zná i anglickou královnu?“ Chtěl znát odpovědi a nehodlal se ptát Rosamundy. Mata k němu byl vázán pokrevním poutem. Skutečností, že Logan byl náčelníkem jeho klanové větve. Ten mu to poví.

Bratři se společně posadili do úzké kostelní lavice kněz začal: „Seznámila se s Kateřinou Aragonskou, když pobývala u dvora před svým sňatkem se sirem Oweinem. Ona, Kateřina a Markéta byly ještě dívky, ale dobré přítelkyně. Když se Rosamundě narodila nejstarší dcera, poslala o tom zprávu Kateřině, králově matce a skotské královně. Všechny jí odpověděly, ale na její srdce zapůsobila neutěšená situace španělské princezny. Omlouvala se, že její dárek pro dítě je chudý, a vysvětlovala, že se ocitla v krajní finanční nouzi. Zdá se, že se starý Jindřich s králem Ferdinandem handrkovali, kdo by jí měl platit rentu a náklady na údržbu domácnosti, a tak neplatil ani jeden. Nešťastná princezna žila z ruky do úst, v bídě a chudobě, a její sluhové kvůli tomu chodili v hadrech. Paní Friarsgate princezniny obtíže dojaly. Poslala jí malý obnos a pak jí dvakrát

ročně posílala, co mohla. Psaly si. Když se lady Kateřina, anglická královna, dozvěděla, že její přítelkyně opět ovdověla, poslala jí štědrý obnos s pokynem, aby si za něj lady Rosamunda nakoupila látky na šaty ke dvoru, a vzkázala, že pro ni pošle doprovod. Ten dorazí zítra, Logane.“

„Zabiju každého manžela, kterého jí dají,“ řekl Hepburn tiše knězi.

„A ona tě vykázala ze sálu, tím jsem si jistý,“ pravil kněz se smíchem. „Nevěřím, že by tenhle Tudor poslal mou paní zpět s novým manželem. Jeho otec to udělal, protože se to od něj očekávalo. Má paní ještě truchlí za svého manžela a královna bude mít pro její jemné city pochopení. Ne, bratře, tohle bude pouze společenská návštěva a lady Rosamunda se vrátí tak rychle, jak to jen půjde, protože dvůr a jeho zvyky se jí příliš nelíbí. Není pro běh událostí důležitá. Dvůr je plný snobů, kteří jí dávají pocítit, jak je ve skutečnosti bezvýznamná. Ne, za pár měsíců se vrátí na své milované Friarsgate k drahým dcerám.“

„Komu bude psát?“ otázal se vychytrale.

„Edmundovi a Maybel. Podělí se o ty dopisy se mnou a já ti pošlu zprávu s tím, co bys měl vědět, Logane.“

„Dobrá!“ pronesl Hepburn z Claven’s Carnu. „A teď mi požehnej, Mato, protože vím, že to nutně potřebuju.“ Vstal z lavice a poklekl před svým nevlastním bratrem.

Kněz vestoje položil obě ruce na hlavu svého staršího sourozence, požehnal mu a řekl: „Jdi s Bohem, Logane, a pokus se nikoho nezabít.“

Hepburn se zvedl a se smíchem odvětil: „Zkusím to, Mato, ale neodvažuju se ti to slíbit, víš, jaký jsem.“

„To vskutku vím,“ souhlasil kněz a doprovodil Logana Hepburna ke dveřím kostela. Oba muži se naposledy objali, pak Logan Hepburn nasedl na svého hřebce a odjel z Friarsgate.

Rosamunda jeho odjezd sledovala oknem z ložnice. Zamyšleně tam stála s kartáčem z hruškového dřeva v ruce a přejížděla si jím po dlouhých vlasech, které si právě rozpletla. Řekla Maybel, že ji bolí hlava, a bude proto jíst v komnatě, ale pravdou bylo, že s nikým nechtěla mluvit o Hepburnovi z Claven’s Carnu. Byla zvyklá na muže, kteří vybraně mluvili a zacházeli s ní něžně. Logan Hepburn nemluvil vybraně ani nebyl zdrženlivý jako Hugh a Owein. Byl zpupný. Jinak se to prostě nedalo nazvat. Byl troufalý a zpupný. Nemluvil uhlazeně. Kdepak. Díval se člověku do očí a mluvil neomaleně.

Bylo to však špatné? Ale přesto, jaké měl právo za ní v jejím zármutku přijít a oznámit, že má v úmyslu se s ní oženit? Čekal na ni od svých šestnácti a poprvé ji spatřil na dobytčím trhu v Drumfrie, když jí bylo šest. Takový nesmysl! A ženy se na něj vrhaly. Dobrá, to třeba nesmysl nebyl. Se svými bujnými tmavými kadeřemi a sytě modrýma očima vypadal ďábelsky přitažlivě. Nikdy o jeho očích nepřemýšlela jako o obyčejně modrých. Byly modřejší než modré, jako její jezero. Kartáč se jí zachytil o zacuchané vlasy a Rosamunda tiše zaklela.

„Tentokrát,“ zamumlala, když Logan Hepburn zmizel za kopcem, „tentokrát se mnou nikdo nebude mít žádné

úmysly ani mi nebude říkat, koho si vezmu.“ Nerozhodla se už, že žádné příště nebude? Rosamunda znovu zaklela.

Přesto si nedokázala pomoci, lámala si hlavu, jak by manželství s tak troufalým mužem asi vypadalo. Hádali by se, o tom nepochybovala. A jak asi vypadá to Claven’s Carn? Na zemi jistě nemůže být žádné místo tak krásné jako Friarsgate. Znala ze skotského jazyka dost na to, aby si dokázala jméno jeho usedlosti přeložit. Claven’s Carn. To znamenalo skalnaté návrší luňáků. Luňák je dravec. Ušklíbla se a přemýšlela, kdo to místo tak pojmenoval. Ne, nebude tak nádherné jako její Friarsgate, pojmenované po starobylém, dávno zaniklém klášteře.

Tracez Votre Chemin. Na mysl jí přišlo její rodinné heslo. Nedělala právě tohle? Tvořila si vlastní cestu a už bylo načase. Příliš dlouho dovolovala jiným lidem, aby rozhodovali za ni. Stále jí však připomínali, že je žena, a ženy o sobě nerozhodují. To v jejich životech přísluší mužům. A to říká kdo? Položila kartáč a začala si vlasy opět zaplétat.

Následujícího dne dorazil královský doprovod a velel mu muž, který se představil jako sir Thomas Bolton, lord Cambridge.

„Jsme vzdálení příbuzní,“ oznámil sir Thomas Rosamundě, zatímco se bystrým pohledem díval po malé hodovní síni. „Naši pradědové byli bratranci,“ vysvětloval jí. „Vždy jsem přemýšlel, jak Friarsgate vlastně vypadá. Já jsem svého praděda totiž znal. Zemřel, když mi bylo sedm, ale velice rád vyprávěl příběhy o

tomhle místě v Cumbrii, kde byl vychován. Je překrásné, to připouštím, ale můj Bože, lady, jak snášíte ten nedostatek civilizované společnosti?“

Za jiných okolností by se to Rosamundy velice dotklo, ale z nějakého důvodu, kterým si nebyla jistá, si sira Thomase okamžitě oblíbila. Byl středně vysoký a podsaditý. Měl nádherné světlé vlasy, zastřižené do velice elegantního mikáda s ofinou přes vysoké čelo. Oči měl stejně jantarové jako ona. Jeho oblečení bylo úžasné a očividně šlo o poslední výkřik módy. Nedokázala si představit, jak to udělal, že po dnech strávených na cestě vypadal tak dokonale. Potěšilo ji však především jeho chování, protože v něm nebyla naprosto žádná zlá vůle, bez ohledu na to, co říkal. A sir Thomas mluvil opravdu hodně.

„Jsem se svým klidným životem spokojená, můj lorde,“ odpověděla mu. „Beru svou zodpovědnost za Friarsgate vážně.“

„Vskutku,“ vzdychl sir Thomas a posadil se. „V příhodném oblečení budete skvělá, má drahá.“ Pak ji probodl pronikavým pohledem. „Líbíš se mi, sestřenko, a hodlám tě vzít pod svá křídla, ale nejdříve mi musíš dát něco k pití, protože umírám žízní, a pak mi musíš povědět, jak jsi byla pozvaná ke dvoru. Ta zvědavost mě zmáhá, drahé děvče.“

Rosamunda se zahihňala. Nemohla si pomoci. Nikdy v životě nepotkala nikoho, kdo by se siru Thomasovi podobal. Nalila mu do cínového poháru mošt, protože se obávala, že její prosté víno by urazilo jeho chuť, a podala mu ho.

Dal si malý doušek, pohlédl na ni přes pohár, pak ho celý vypil a nastavil ho pro další dávku. „Vynikající a vylisovaný teprve nedávno. Mám pravdu, drahá? A teď mi odpověz na mou otázku, sestřenko Rosamundo.“

„Pobývala jsem krátce u dvora jako svěřenkyně krále Jindřicha VII. Tehdy jsem se seznámila s aragonskou princeznou. Když jsem se vrátila domů, jako manželka sira Oweina Mereditha, začaly jsme si psát. Po smrti mého manžela mě královna povolala ke dvoru. Já vím, chtěla mě potěšit, ale já bych mnohem raději zůstala tady,“ vypověděla mu Rosamunda.

„Ach, o tom nepochybuji, sestřenko, ale královna má v tomhle pravdu. Návštěva u dvora ti pomůže z nejhoršího. Pamatuji si sira Oweina. Byl to čestný a oddaný muž, i když možná poněkud nudný. Kvůli tomu se neurážej. Mnoho dobrých mužů je nudných, ale to nic neznamená, pokud jimi nejsi znuděna k smrti, a vidím, že vy jste se zřejmě nenudili.“ Zalétl pohledem na druhý konec sálu, kde stála Filipa s Banon a Bětou a užasle zíraly na elegantního sira Thomase Boltona. „To jsou tvé dcery? Jsou okouzlující,“ řekl sir Thomas.

„Přišli jsme o syna,“ odvětila Rosamunda, jako by bránila svůj nedostatek.

„Ach, ubohé děvče! Další věc, kterou máte s královnou společnou,“ poznamenal. Pak řekl: „Odjedeme zítra, sestřenko, pokud to půjde. Doufám, že jsi přichystaná. Podzim se chýlí ke konci a já se bojím, že by brzy mohl přijít sníh a zasypat cestu. Ta pouť byla mnohem delší, než jsem čekal.“

Rosamunda mu dolila pohár a on nyní malými doušky upíjel jeho obsah. Sedla si proti němu, vedle krbu, a vyzvídala: „Jak to, že vybrali právě vás, abyste mě doprovázel, sire Thomasi?“

„Zaslechl jsem krále, jak říká, že jeho manželka pozvala ke dvoru paní Friarsgate. Okamžitě jsem se vyptal Jeho Výsosti, nebo Jeho Veličenstva, kterémužto oslovení nyní dává přednost, zdali je ta dáma rodem Boltonová a jestli je to Friarsgate v Cumbrii. Když mi na obě otázky odpověděl kladně, vysvětlil jsem, že jsem tvůj velice vzdálený bratranec. Když se to královna dozvěděla a já řekl, jak jsem na Friarsgate zvědavý, pověřila mě, abych jel na sever a doprovodil tě, drahá sestřenko. A díky nebesům, že to udělala! Od té doby, co jsi u dvora pobývala naposledy, se toho tolik událo. Proberu s tebou všechny nejlepší drby a na některých dokonce možná bude i něco pravdy. A teď mě nech, abych se podíval na tvou garderobu a mohl rozhodnout, co před odjezdem potřebuje ještě vylepšit. Doufám, drahoušku, že to, co máš na sobě, není ukázkou šatů, které si hodláš vzít ke dvoru.“

„Ne,“ odvětila Rosamunda a navzdory té urážce se zasmála. „Nakoupila jsem látky v Carlisle a obchodníkova manželka měla od své sestry z Londýna náčrtky současné módy.“

Sir Thomas se otřásl a ušklíbl se. „To si dokážu představit,“ pronesl s hlubokým povzdechem.

„Ale já už mám sbaleno, sire,“ namítla Rosamunda.

„Má drahá sestřenko, zabalit můžeme znovu. Nemůžeme však smazat dojem, který u dvora zanecháš,

když se tam ukážeš v nevhodném oblečení. Jdeme!“ Postavil cínový pohár a zvedl se.

Rosamunda se znovu rozesmála. Ano, tenhle bratranec, který se tu znenadání objevil, aby ji doprovodil ke dvoru, se jí líbil. „Tak tedy pojďme, ale předesílám, že mé šaty jsou decentní jak barvou, tak střihem. Koneckonců truchlím pro svého manžela, sire Thomasi.“

„Jen Tome nebo bratránku,“ řekl jí, a když procházeli kolem tří děvčátek, zastavil se, sáhl do kabátce a vytáhl hrst sladkostí, které jim nenuceně dal. Pak následoval Rosamundu po schodech do ložnice.

Vešli a Rosamunda řekla Anně: „Tohle je můj bratranec, sir Thomas Bolton, který sem přišel, aby nás doprovodil na jih, Anno. Chce vidět mé šaty. Vybal je.“

„Ano, paní,“ odvětila Anna, a když spatřila sira Thomase, oči se jí rozšířily.

„Jaké máš šperky?“ zajímal se.

Rosamunda přinesla malý sametový váček a vysypala jeho obsah na postel, aby se mohl podívat.

Probíral se jimi svými dlouhými elegantními prsty a pak prohlásil: „Ty perly a brož se smaragdy a perlami jsou tě hodné. Ostatní ne. Nech je tady.“

„Ale nic jiného nemám,“ řekla mu.

„Já ano,“ odvětil. „Má rodová větev je odporně bohatá, drahé děvče. Mám nějaké šperky nazbyt a žádnou ženu, která by je nosila.“

„Proč nemáš manželku?“ otázala se. „Myslím, že bys byl považován za velice dobrou partii, bratránku.“

Usmál se a poplácal ji po ruce. „Nechci ji,“ odvětil prostě. „Žena by mi překážela,“ vysvětloval. „Obávám se, že jsem sobec, který dává přednost svým radovánkám před plozením kupy kňourajících potomků, kteří by všichni čekali, až zemřu, aby mohli prohýřit můj majetek, jenž tak pečlivě shromažďovala má rodina. Drahá, jsem schopen prohýřit svůj majetek docela sám. Ověsím tě rodinnými klenoty a nejspíš ti nechám za nějakou dobu ušít o něco módnější ošacení ve veselejších barvách.“ Přelétl pohledem šaty, které před něj Anna rozložila.

„Nejsou špatné,“ řekl konečně. „Jsou sice poněkud konzervativní, ale vůbec ne špatné, když vezmu v úvahu zdroj. Obchodníkova žena ti poradila dobře, jsem překvapen. Tyhle budou pro začátek stačit. Znovu je zabal, Anno, protože odjíždíme ráno, ale ne zase příliš časně. Stačí, když do západu slunce dojedeme ke svatému Cuthbertovi. Znáte to tam vůbec?“

„Mého strýce Richarda tam právě zvolili novým převorem,“ odvětila Rosamunda. „Pojď se mnou zpátky do sálu a já ti budu povídat o nedávné historii naší rodiny. Na oplátku mi řekneš, jak Bolton z Friarsgate skončil na jihu jako bohatý muž.“

Zasmál se. „Rád vidím, že nejsi tak hloupé a nudné stvoření jako tolik žen kolem královny. Všechny jsou velice elegantní, pravé dámy, příšerně hrdé na svůj skvělý původ, a upřímně, nemají kouska důvtipu.“ Následoval ji po schodech dolů do sálu, kam zvenčí dorazil i Edmund a kde nyní Maybel dohlížela na sluhy, kteří chystali večeři. Museli dnes večer nakrmit o šestnáct hladových krků víc a na stolech už ležely misky a lžíce a naleštěné poháry.

„Tohle je sir Thomas Bolton, lord Cambridge,“ sdělila jim Rosamunda. „A tohle je můj strýc Edmund a jeho žena Maybel, která mě po smrti mých rodičů vychovávala.“

Edmund přistoupil blíž a potřásl siru Thomasovi rukou.

„Vy budete potomek Martina Boltona,“ řekl. „Vítejte na Friasgate, můj pane.“

„Ty víš, kdo to je?“ podivila se Rosamunda. „Jak to, že jsem o téhle větvi naší rodiny nikdy neslyšela?“

„Nikdy jsi o nich vědět nepotřebovala,“ namítl Edmund rozumně.

„Pojďte a posaďte se s námi ke stolu,“ vyzvala ho Maybel, na kterou elegance sira Thomase udělala dojem.

Posadili se a Edmund pokračoval. „Před několika generacemi se narodila dvojčata. Henry a Martin. Prvorozený Henry zdědil Friarsgate. Martin, druhé z dvojčat, se oženil se sestřenicí, dcerou velmi zámožného londýnského obchodníka, protože matka obou bratrů pocházela z Londýna. Martin odešel do Londýna, když mu bylo šestnáct, a v osmnácti se ženil. Narodil se mu syn, ale Martinova žena přitahovala pozornost krále Edwarda IV. Bláhové děvče, slyšel jsem, že dovolila, aby ji svedl, a pak z hanby spáchala sebevraždu. Sire Thomasi, dostal se ten příběh k mým uším nezkreslený?“

„Očividně ano, bratranče Edmunde. Nyní ho dovyprávím. Král Edward nebyl špatný chlapík, jen zamilovaný. Cítil vinu nad tím, co udělal a jak Martinova žena skončila, obzvláště když Martin a jeho tchán krále Edwarda podporovali a velkoryse mu odpouštěli jeho dluhy. A tak panovník jmenoval Martina Boltona pánem

Cambridge, dal mu jinou ženu, dceru z méně významné šlechtické rodiny, a malý majetek v Cambridgi. Martin se stáhl z obchodu a přenechal ho bývalému tchánovi a dalším, o kterých věděl, že jsou v hromadění rodinného majetku zběhlí. Od té doby jsme si žili jen pro zábavu,“ zakončil sir Thomas s úsměvem.

Nyní byla řada na Rosamundě, aby objasnila, jak se sir Thomas ocitl v jejím doprovodu. Nakonec prohlásila:

„Měli bychom odjet ráno po mši a po jídle.“

Když se navečeřela, odebrala se do své komnaty. Edmund si vzal sira Thomase stranou a vylíčil mu neteřin příběh až do současnosti. „V mnoha ohledech je rozumná,“ vysvětloval, „ale obávám se, že někdy až příliš důvěřivá. Na přátele i manžely však měla velké štěstí. Jste náš příbuzný. Slíbíte mi, že na ni dohlédnete?“

„Dohlédnu,“ slíbil lord Cambridge. „Máte mé slovo. Teď mi ale povězte, proč tu nejste pánem vy? Rosamundin otec byl starší? Vyrozuměl jsem, že její strýc je převorem u svatého Cuthberta.“

„Já jsem nejstarším synem našeho otce,“ řekl Edmund.

„Bratr Richard se narodil jako druhý, ale oba jsme levobočci. Rosamundin otec, náš bratr Guy, byl prvním legitimním synem, a jako poslední se narodil Henry. Zatímco Richard, Guy a já jsme si byli jako bratři velice blízcí, Henry na nás dva starší, bastardy, vždy shlížel s pohrdáním, navzdory tomu, že otec nás miloval všechny. Nikdy se nesmířil s tím, že Rosamunda přežila své rodiče i bratra a stala se dědičkou Friarsgate.“ Edmund mu pak vyprávěl, co se přihodilo.

„Sir Hugh byl chytrý chlapík a pěkně našeho hrabivého příbuzného převezl.“ Sir Thomas se potěšeně usmál.

„Takže takhle se dostala ke dvoru. Nevzpomínám si na ni, ale tehdy jsem se ani v nejmenším nezajímal o malé děvče v královnině domácnosti. Kromě toho, žil jsem ve strachu ze Ctihodné Markéty. Byla to učiněná dračice!“

„Rosamunda ji měla docela ráda,“ namítl Edmund, „a vděčila jí za sňatek se sirem Oweinem.“

„Jistě,“ přitakal sir Thomas. Už toho vyslechl dost. Zívl.

„Ukažte mi, kam dnes složím hlavu, bratranče Edmunde. Z Londýna to sem je dálka a zpáteční cesta bude stejně dlouhá, i když díky Rosamundině společnosti příjemnější.“

Edmund vstal. „Pojďte se mnou,“ řekl a sir Thomas ho následoval.

Kapitola čtrnáctá

Z Friarsgate odjeli posledního listopadu a zamířili na jih. Zastavili se u svatého Cuthberta, kde se sir Thomas seznámil se svým vzdáleným příbuzným, převorem Richardem Boltonem. K Rosamundině překvapení si spolu docela rozuměli. Nikdy by si nepomyslela, že se extravagantní Thomas může s uhlazeným Richardem spřátelit, přesto se mezi nimi okamžitě vytvořilo pouto, a musela uznat, že to bylo pro dobro celé rodiny.

„Ví Henry, že jsi odjela ke dvoru?“ zeptal se Richard své neteře, když toho večera seděli u stolu v jeho soukromé jídelně.

„Není třeba, abych ho informovala o svých příjezdech a odjezdech,“ odpověděla Rosamunda. „Myslím, že je lepší, když neví, že jsou moje dcerky bez matky. Brzy nastane zima a on zůstane na Otterly, zvlášť když má Mavis ve zvyku mu zahýbat. Na jaře bych se měla vrátit dřív, než stačí zjistit, že jsem pryč.“

„Mata mi bude podávat zprávy,“ ujistil ji převor.

„Dohlédneme, aby byla děvčata v bezpečí, neteři.“

„Mata je zřejmě studnice informací pro všechny,“ řekla úsečně Rosamunda. „Informoval Hepburna z Claven’s Carnu, že jsem vdova. Před dvěma dny se mi ten nestydatý Skot přijel dvořit,“ stěžovala si Rosamunda rozhořčeně a tváře jí silně zrudly.

„Cože?“ Oči sira Thomase zahořely zvědavostí. „Ty máš nestydatého skotského nápadníka? Má drahá, tím jsi na mě udělala dojem!“

„Nápadník by to byl, ale já ho nechci,“ prohlásila Rosamunda, ale neměla daleko ke smíchu. Zdálo se, že bratránek Tom má zvláštní nadání ji rozesmát.

„Ach,“ hlas mu poklesl a hleděl na ni velice nespokojeně. „Nikdy jsem nepotkal nestydatého Skota,“ řekl. „Je hodně nestydatý?“

„Příšerně,“ ujistila ho. „Prohlašuje, že se do mě zamiloval, už když mi bylo šest a potkal mě na dobytčím trhu v Drumfrie,“ pokračovala Rosamunda. „Už jsi slyšel takový nesmysl?“

„Myslím, že je velmi romantický, drahá,“ pronesl sir Thomas s melodramatickým povzdechnutím. „Ten muž při čekání na tebe přežil tři tvé manžely. Taková oddanost! A jaká věrnost! Věřím, že tě opravdu miluje, Rosamundo. Láska je vzácná. Ale tomu ty se svým praktickým srdcem nerozumíš, viď?“

„Hugh i Owein mě milovali,“ namítla vášnivě, „a já jsem milovala je, bratránku. Vím, co je láska.“

„Hugh Cabot tě měl rád jako dceru. Owein Meredith tě miloval, protože ti byl vděčný. Tenhle nestydatý Skot, jak mu říkáš, tě miluje jen kvůli tobě samotné, milá sestřenko. Navštiv královnu a pak se k němu vrať. Ó, hraj si s ním jako kočka s myší, jestli tě to potěší, ale neodmítej. Mám dojem, že toho nebudeš litovat,“ řekl lord Cambridge.

„Hepburn z Claven’s Carnu je trochu divoký,“ připustil převor Richard, „ale je to dobrý muž, neteři. Slušná žena jako ty by mohla rozlišovat mezi ním a jeho klanovou větví.“

„Pánové!“ pronesla podrážděně a stejný byl i její výraz.

„Nemám v úmyslu se znovu vdávat. Friarsgate má tři dědičky. Je před strýcem Henrym a jeho potomky v bezpečí, protože manžele pro svá děvčata najdu někde daleko. Ale i kdybych se měla znovu provdat, měla bych si manžela zvolit tentokrát sama. Už mě unavují ty řeči, že musím dělat, co se mi řekne, protože jsem žena. Friarsgate nikdy nevzkvétalo tak, jako za mě. Ano, Edmund a Owein mi pomohli, ale díky mým rozhodnutím panství stále prosperuje. Jsem schopná činit veškerá rozhodnutí, která se týkají mě a těch, jimž vládnu.“

„Bože!“ zaklel zlehka Thomas a pak dodal: „Promiňte, převore. Rosamundo, radím ti, abys před králem a královnou takhle nemluvila. Panovník nemá rád pokrokové ženy a heslo, které si zvolila královna, je něco zbožného a má to co dělat se sloužením a posloucháním. Mohu ti sdělit, že krále to velice potěšilo. Tohle přátelství, které jsi vytvořila, může být pro tvou rodinu opravdu cenné. Neznič ho. Jsem si jistý, že tě nikdo nebude nutit, aby ses znovu provdala, obzvláště ne proti tvé vůli. Nebudeš u dvora tak dlouho, aby ti královna zasahovala do života. A upřímně, drahá, nejsi dost důležitá. Můžeš se úspěšně schovávat za své truchlení a vdovství. Královna Kateřina takovým zvykům rozumí a respektuje je. Není nutné, abys příliš mluvila o svých pocitech. Kdyby se král divil, kdo řídí tvé panství, uchýlíš se ke svému strýci Edmundovi a převoru Richardovi. Snažně tě prosím, drahá sestřenko, aby ses mou radou řídila.“

„Myslím,“ pronesl vyrovnaně převor, „že má neteř potřebovala dát průchod svým citům jen tentokrát. Od

mládí žila pod velkým tlakem a nesla těžké břímě. Nesetkal jste se s mým bratrem Henrym. Někdy je s ním těžké pořízení.“

Rosamunda vybuchla smíchy, znovu našla svůj smysl pro humor. „Ano,“ souhlasila, „se strýčkem Henrym je těžké pořízení, o to více teď, když mu manželka zahýbá s každým mužem, který na ni mrkne. Alespoň ho to však drží víc na Otterly a méně se pokouší zasahovat do věcí okolo Friarsgate.“ Pak se obrátila k siru Thomasovi.

„Slibuji, že u dvora budu vzorem slušných ženských způsobů, bratránku. A jsem ti za tvou radu vděčná. Vím, že máš pravdu.“

Ráno se rozloučili s Richardem Boltonem a znovu se vydali na jih. Noci trávili v klášterech a občas, jak se blížili k Londýnu, i v hostincích. Rosamunda v takových zařízeních předtím nikdy nenocovala. Po osmi dnech se konečně v dohledu objevily londýnské věže, ale sir Thomas ji nevzal do města. Místo toho odbočil z hlavní cesty na menší stezku, která vedla do vesnice na předměstí Londýna. Tam měl sir Thomas Bolton na břehu řeky dům.

„Tady bude po dobu tvého pobytu v Londýně tvůj domov, drahá sestřenko,“ řekl Rosamundě.

„To nebudu s královnou u dvora?“ otázala se ho, poněkud zmatená.

„Za den nebo dva, až si odpočineš, se královně u dvora ohlásíš. Můžeš zůstat s ní, ale bylo by vhodné, aby ses mohla uchýlit na nějaké místo mimo dvůr, kde bys měla soukromí. Dvůr je přelidněný, obzvláště nyní. Nejsi dost

důležitá ani bohatá, abys dostala vlastní komnatu nebo malý pokoj. Z předešlé návštěvy víš, že budeš spát, kde to právě půjde, a budeš mít velice málo místa na své věci. Radím ti, abys je všechny, nebo většinu, nechala tady ve svých pokojích, obzvláště své krásné šperky.“

„To je tvůj dům?“ Rosamunda pohlédla na sídlo, ke kterému se nyní blížili. Bylo postavené z vybledlých cihel, některé zakrýval jasně zelený břečťan, mělo čtyři patra a šedou břidlicovou střechu.

„Ano,“ řekl. „To je Bolton House a je ti k dispozici, drahé děvče.“

„Tak hezký dům jsem ještě neviděla,“ řekla mu upřímně Rosamunda. „Ani dům Ctihodné Markéty nebyl tak pěkný.“

Zasmál se. „A dá se odsud snadno dostat do města. Mám vlastní dok a bárku. Obstarám ještě jednu a dvojici veslařů, abys měla vlastní dopravu. Bude mít v kajutě sedačku čalouněnou blankytně modrým sametem a na jaře budeš mít modrozlatý baldachýn, abys pod ním mohla sedět venku na palubě. Ta bárka bude dost dobrá, aby tě po řece dovezla až do Greenwiche.“

„Ach, Tome, ty mě rozmazluješ!“ pronesla Rosamunda a spráskla ruce. „Nikdy jsem neměla svou bárku, ani jsem ji nepotřebovala. Budu se cítit docela vznešeně.“

Rozesmál se. „Teď, když jsi přijela ke dvoru, spolu zažijeme hezké časy. A až se budeš chtít vrátit domů, rád tě doprovodím. Umírám touhou po setkání s tím tvým nestydatým Skotem, drahé děvče. Neřekla jsi mi, má vlasy tmavé nebo světlé?“

„Je černovlasý a většinou rozcuchaný,“ odvětila. Nevadilo jí mluvit o Loganu Hepburnovi, když byl tak daleko. „A má sytě modré oči. Podobné jsem nikdy neviděla.“

„Už mě to upoutalo,“ pronesl lord Cambridge.

Projeli železnou bránou, která uzavírala vstup do parku u Bolton House, a po štěrkové cestičce k domu. Tam zastavili. Přispěchali čeledíni, aby od nich převzali koně, a zdravili: „Vítejte doma, pane. Vítejte, paní.“ Hlavní dveře byly otevřené, a tak vešli dovnitř. Lord Cambridge kývl na majordoma a pak zavedl svého hosta do hodovní síně.

Stanuli v nádherné místnosti s kazetovým stropem a velkými, olovnatým sklem zasklenými okny s výhledem na řeku. Místnost vedla po celé délce domu. Celou ji lemovalo obložení a na jednom konci hořel ve velikém krbu oheň. Kovové kozlíky v krbu měly tvar velkých mastifů. Podlahu komnaty pokrývaly koberce. Rosamunda věděla, že se dovážejí z Orientu, protože je již dříve vídala v královských domech. Stěnu zdobilo několik tapiserií. Nábytek z dubového dřeva byl nádherně opracovaný a očividně dobře udržovaný. Vzduch prostupovala vonná směs umístěné v miskách, na příborníku ležel stříbrný podnos s několika karafami a číšemi.

„Taková nádherná místnost!“ pochválila ji bratranci Rosamunda. Přešla k oknu a vyhlédla ven. „Odtud se mi ke dvoru bude odcházet těžko, Tome. Mohla bych v tomhle domě bydlet navždy.“

„Chybělo by ti milované Friarsgate,“ dobíral si ji.

„Nejspíš ano,“ pronesla a kývla, „ale myslím, že tenhle dům bych milovala stejně jako Friarsgate. Je útulný.“

Zasmál se. „Obávám se, že tím svou skromnost jen předstírám, drahé děvče. Vím, co mám dělat a říkat, aby to bylo v souladu s bontonem, ale ve vlastním domě se prostě musím cítit pohodlně. O přepych svého bydlení ať si usilují jiní. Já si takovou snahu schovávám pro své šaty, které mohou spatřit všichni, ne jen několik vyvolených. K čemu je bohatství, když se s ním nemůžete pochlubit svým přátelům?“ pravil s širokým úsměvem.

„Jsi oblíbený?“ zeptala se ho uličnicky.

Rozesmál se. „Samozřejmě,“ odvětil. „Můj důvtip a štědrost jsou pověstné, děvče. Pojď si sednout k ohni. Naliju ti kalíšek vynikajícího sherry.“

„Nebudu si o tobě myslet, že jsi štědrý, když mi dáš pouze kalíšek, Tome,“ pronesla suše. „A mohu se odvážit zmínit o tom, že mám hrozný hlad? Od rána jsme nejedli, protože jsi byl tak odhodlaný dnes večer přespat ve své posteli. Nezastavili jsme se ani v poledne.“

„Další noc na zablešených matracích a o klášterní rybě bych už nesnesl, protože je advent a postní období. Nepamatuji se, že bych si o adventu někdy něco odpíral. Slibuji, že zakrátko se najíme a jídlo bude příjemným překvapením, protože můj kuchař je sám zázrak.“

Nyní se zasmála Rosamunda. „Říkáš tak zábavné věci, nejdražší Tome. Polovinu doby, co na mě mluvíš, si nejsem jistá, jestli ti rozumím. Nesmíš zapomínat, že jsem prosté venkovské děvče, bratránku.“

„Venkovské možná,“ odpověděl, „ale prosté? Ne, má drahá Rosamundo, nikdo, kdo si udělá čas, aby tě poznal, by neřekl, že jsi prostá. Jestli však máš mít u dvora úspěch, radil bych ti, aby sis trochu cvičila úsměv. S úsměvem a hlubokým výstřihem se dáma vždy dostane daleko.“

„Jsem, kdo jsem,“ odvětila mu hrdě Rosamunda.

„Ctihodná Markéta mě měla ráda. Mladý Jindřich mě chtěl svést, když byl ještě princem, ale to nikde neříkej, bratránku. Když jsem se líbila muži, který je nyní králem, nemám se čeho bát. Kromě toho, přijela jsem, protože mě královna chce utěšit a udělat mi radost na oplátku za pomoc, kterou jsem jí poskytla, když na tom byla tak špatně. Připadá mi divné, že by měla v takové oblibě ty, kdo jí opovrhovali a nehnuli ani prstem, aby jí pomohli. A jde o stejné lidi, kteří na mě hleděli svrchu, když jsem u dvora pobývala posledně, a bezpochyby to budou dělat znovu.“

Kývl. „Jsi natolik moudrá, abys chápala situaci, sestřenko. A ti samí lidé, kteří se nyní těší královské přízni, by královnu stejně rychle opustili, kdyby ztratila náklonnost krále. Skuteční přátelé se nehledají snadno, Rosamundo. Královna Kateřina to ví.“

„Kdy předstoupím před královnu?“ otázala se Rosamunda.

„Chci, aby sis po cestě den odpočinula. Nebo třeba dva. Zítra půjdu ke dvoru a řeknu královně, že jsme dorazili. Budeme se řídit jejími pokyny,“ odvětil lord Cambridge.

„Ale musí to být brzy.“

Sluhové začali nosit jídlo, proto se oba odebrali k vyvýšenému stolu, od kterého byl výhled na řeku. Jídlo bylo vynikající. Rosamunda jedla se svou obvyklou chutí. Na stole se objevili garnáti dušení v bílém víně, podávaní s hořčicovo-koprovou omáčkou, tenounké lososové plátky dušené v červeném víně, servírované s kousky citronu, nebo tučná kachna, nadívaná jablky, hruškami a hrozinkami. Byla dozlatova opečená a podávala se se sladkou omáčkou, která chutnala po sušených švestkách. Sluhové dále přinesli na podnosech tři pečená hovězí žebra, různé máslové paštiky z mletého ptačího masa a králičí ragú. Lord Cambridge ukázal své sestřenici, jak vybraně pojídat artyčoky podávané na bílém víně a másle. Následoval dušený salát. Když si Rosamunda utrhla kousek z čerstvě upečeného chleba, byl ještě teplý. Právě stlučené máslo bylo sladké. Mohla si vybrat ze dvou druhů sýrů, tvrdého žlutého čedaru a měkkého řídkého sýra zvaného Brie, který pocházel z Francie, jak jí sdělil Tom. Na závěr se objevil moučník, pečené sladkosti plněné jablky a hruškami, které se podávaly s hustou smetanou.

Přesycená Rosamunda konečně dojedla a s úsměvem na tváři pravila: „Bratránku, jestli se o nějakém člověku dá říkat, že je to zázrak, pak určitě o tvém kuchaři. Tak výtečné pokrmy jsem mimo Friarsgate ještě nejedla. Maso bylo čerstvé a tvůj kuchař ho neokořenil přespříliš. Budu tu jíst tak často, jak jen se odvážím.“

„Nic jiného bych ani nechtěl,“ odvětil, potěšen jejími poklonami.

Chvíli seděli u ohně a povídali si, pak vešla Anna s očima navrch hlavy, aby svou paní doprovodila do pokoje.

„Jedla jsi, Anno?“ otázal se dívky lord Cambridge.

„Ano, pane, a bylo to moc dobré!“

„Pak vám oběma popřeji dobrou noc, ale nejspíš se ještě později zastavím, abych se podíval, jak jste se zabydlely,“ řekl jim. „Až zítra pojedu ke dvoru, řeknu ti, Rosamundo.“ Líně jim zamával a obrátil svou pozornost k číši a ohni.

„Měla byste vidět ty komnaty, má paní! Není to jen jedna místnost, ale dvě pro vás a jedna malá pro mě! A je tam oddělené místo pro vaše šaty a dva krby! Nechala jsem pro vás připravit koupel. Sluhové postavili k ohni v obývacím pokoji velikou káď a teď ji plní horkou vodou. Tohle je palác, paní!“ Anna, která ve svých sedmnácti letech nikdy nebyla mimo pozemky Friarsgate, žasla téměř nad vším, co od svého odchodu z domova spatřila. Spěšně vyšla po širokém schodišti, které vedlo ze vstupní haly do horních pater domu, kde byly ložnice.

Rosamundiny komnaty byly prostorné a měly okna s výhledem na zahrady a trávníky lorda Cambridge, které se táhly až k řece. Stěny v komnatách byly obložené a dřevěné podlahy pokrývaly další turecké koberce. Sametové závěsy na oknech a kolem její postele měly růžovou barvu a zdrhovadla ze zlatých šňůr. Svícny byly ze stříbra. Na příborníku v obývacím pokoji a na stole v ložnici stály misky s květinami. Kde sehnali v prosinci květiny? V obou krbech hořel oheň. Když vešly dovnitř, poslední sluha právě odnášel prázdná vědra. Z veliké

dubové kádě, kterou tam pro Rosamundu připravili, stoupala pára.

Rosamunda si začala zouvat boty a svlékat punčochy, zatímco Anna chvatně přidala do vody vůni a pak pomohla své paní se svlékáním a vlézt do kádě. Rosamunda se ponořila do vody se slastným vzdychnutím.

„Chci si umýt vlasy,“ řekla Anně. „Mám v nich všechnu špínu a prach z cesty z Friarsgate až sem. Chci to z nich dostat.“

„Paní Greenleafová, to je hospodyně jeho lordstva, přikázala jedné služebné, aby mi pomohla. Stačí, abych zatáhla za šňůru zvonku, a je tady. Jmenuje se Doll,“ informovala Anna svou paní. „Pověsila jsem vám šaty a paní Greenleafová povídala, že Doll mi je pomůže připravit, obzvláště ty, které si vezmete, až půjdete ke dvoru poprvé.“

„Budu chtít, aby mi s tím bratránek poradil,“ odvětila Rosamunda.

„Je to zvláštní pán, ale má dobré srdce, paní,“ poznamenala Anna. „Vím, že by náš život byl mnohem nejistější, kdyby nevybrali právě jeho, aby nás přivedl. A teď mě nechte, abych vám pomohla s vlasy.“

Zvláštní pán. Rosamunda se v duchu usmála, zatímco Anna jí drhla vlasy. Nebyla si úplně jistá, co si má o Thomasovi Boltonovi myslet, ale věděla, že během jejich krátké známosti na něm začala být závislá, a velice si ho oblíbila. Přestože se oblékal jako páv, choval se okázale a vedl divné řeči, byl to laskavý člověk a stal se jí dobrým přítelem. Byl stejného rodu. Bolton. Poprvé se nebála

objevit se znovu u dvora, protože měla bratránka, který jí tu cestu usnadní a bude její oporou.

Vykoupaná Rosamunda si oblékla čistou halenku, usušila si vlasy u ohně a pohodlně se posadila do postele. Přišla Doll, aby odnesla špinavé prádlo, udělala před Rosamundou nesmělé pukrle a pak odešla i s Annou, obě dívky spolu klábosily. Rosamunda si vychutnávala teplo a odpočívala. Když se ozvalo zaklepání na dveře, zavolala: „Vstupte.“

„Přinesl jsem ti svařené víno,“ řekl lord Cambridge.

„Bylo všechno k tvé spokojenosti, sestřenko?“

„Tvá pohostinnost je úžasná, Tome. Děkuji.“ Vzala si od něj číši a maličko upila. „Hmm, je dobré.“

„Pomůže ti usnout. Rosamundo, jestli nejsi příliš unavená, chtěl bych ti něco povědět,“ pronesl vážným tónem.

„Proč, Tome, copak to je?“ odvětila.

„Nechci, abychom před sebou měli nějaká tajemství, sestřenko. U dvora o mně možná uslyšíš věci, které tě rozruší. Možná jim ani nebudeš rozumět. Některé dvořany těší, když jsou krutí, protože jim toho v životě kromě pomlouvání mnoho nezbývá. Drahá venkovská sestřenko, vím, že jsem jiný než všichni muži, které jsi kdy potkala. Je můj předpoklad správný, Rosamundo?“

„Ano,“ souhlasila a uvažovala, o co mu jde.

„Jsem muž, který má rád ženy, Rosamundo, ale nemiluji je. Rozumíš mi?“ Obezřetně na ni hleděl svýma hřejivýma jantarovýma očima.

„Ne, Tome, nerozumím,“ musela přiznat.

„Nemám milenky, Rosamundo. Občas, ale ne často, si vezmu za milence jiného muže nebo chlapce. Mé jednání církev odsuzuje. Někteří lidé u dvora o mé slabosti vědí. Pokud mezi nimi mám nepřátele, a ty má jistě každý, mohli by se tihle lidé snažit ublížit ti tím, že by ti o mých zlozvycích pověděli, protože by se domnívali, že o nich nevíš. Neříkám ti to proto, abych tě šokoval, ale takhle tě nezastihnou nepřipravenou.“

„Ach, bratránku, skutečně tomu nerozumím,“ odpověděla upřímně Rosamunda. „Přesto, jsi z mé krve. Byl jsi na mě hodný. Mám tě ráda stejně jako své strýce Edmunda a Richarda. Nestarám se o to, co o tobě kdo bude říkat. Vím, kdo jsi, a nejsme jen příbuzní. Jsme přátelé, Tome. To je vše, co potřebuji nebo chci vědět. Nebudu o tobě poslouchat nic špatného.“

„Vidím, že na tebe budu muset dohlížet velice pečlivě, Rosamundo,“ odvětil jí téměř smutně. „Máš příliš dobré srdce. A nyní, drahé děvče, musíme rozhodnout, co si vezmeš na sebe při své první návštěvě u dvora. Anno!“ zavolal a Rosamundina mladá služebná přispěchala.

„Anno, přines mi ty dvoje černé šaty tvé paní. Musím rozhodnout, v kterých při svém příchodu oslní dvůr nejdříve.“

Anna přinesla ze šatníku oba černé oděvy.

Lord Cambridge se okamžitě rozhodl. „Ty černé se zlatem,“ řekl. „Ten brokát je velice kvalitní a výšivka je také docela dobrá. Anno, ať ti Doll ukáže, jak máš po dobu pobytu tvé paní u dvora upravovat její vlasy. Ten roztomilý cop mít nemůže. A sestřenko, seženu ti

k závojům anglický čepec. Obzvláště se hodí k někomu s tak okouzlující mladou tváří. Elegantnější francouzský čepec je pro tebe příliš staromódní. Ne, na první návštěvu anglický čepec a později by to možná chtělo, aby byly vidět tvé vlasy zakryté závojem. A nyní šperky. Ty perly s křížem jsou skvělé, ale budeš potřebovat ještě něco jiného.“ Sáhl do šatů, vytáhl nějaký předmět a vtiskl jí ho do ruky.

Rosamunda hleděla na nádhernou brož. Byla to veliká kulatá smetanově bílá perla zasazená ve zlatě a obklopená maličkými diamanty. „Ach, Tome!“ vydechla.

„Bude mi ctí ji nosit. Jsi tak laskavý, že mi ji půjčíš. Patřila tvé matce?“

„Ne, koupil jsem ji pro přítele, který, jak se ukázalo, přítelem nebyl. Nech si ji, drahé děvče.“ Sklonil se a políbil ji na čelo. „Dobrou noc, sestřenko. Přijdu se na tebe podívat, než odjedu ke dvoru. Hezky se vyspi.“ Zvedl se z postele, na které seděl. „Anno, připrav s Doll lady Rosamundě ty černé brokátové šaty se zlatou výšivkou. A podívejte se, jestli je připravený jeden z jejích batistových závojů.“ Odešel z ložnice a Anna za ním, vyptávala se ho na další věci ohledně oděvu své paní ke dvoru.

Rosamunda si lehla, perlovou brož svírala v ruce. Nikdy neslyšela o mužích, kteří by při milování dávali přednost jiným mužům. Skutečně to nechápala, ale její bratranec Tom byl dobrý člověk. Stačilo jí o něm vědět tohle. Víčka jí ztěžkla a brož jí vypadla z ruky na pokrývku, kde ji krátce poté našla Anna. Mladá služebná šperk vzala a uložila ho do sametového váčku k ostatním klenotům své paní.

Když se Rosamunda probudila, slunce bylo už dávno na obloze. „Proboha! Jak dlouho jsem spala?“ zeptala se Anny.

„Strávila jste v posteli čtrnáct hodin,“ odpověděla Anna.

„A lord Cambridge?“

„Ještě neodjel. Tihle městští lidé mají zvláštní rozvrh dne,“ podotkla Anna. „Jeho lordstvo říká, že máte dnes zůstat v posteli. Půjdu a přinesu vám něco k jídlu.“ Udělala pukrle a spěšně z komnaty odešla.

Rosamunda posnídala jehněčí kotlety, chléb, máslo, sýr a jahodový džem. Štiplavé pivo bylo vynikající. Právě dojedla, když jí bratranec přišel popřát dobré ráno. Měl na sobě elegantní sametový tmavě vínový kabátec do půli lýtek, lemovaný hustou tmavou kožešinou. Kolem krku mu visel nádherný zlatý řetěz z malých čtvercových článků zdobených černou barvou. Pod šaty viděla jeho zlatovínově pruhované hedvábné kalhoty a černé kožené boty s podpatkem.

„Vím, že je brzy, drahoušku,“ pronesl, „ale nejlepší doba na upoutání královniny pozornosti je po mši. Budu tam právě včas,“ řekl jí. „Pak se musím dohodnout s jedním z jejích tajemníků, aby mi poskytla slyšení a já jí mohl oznámit, že jsi zde.“ Povzdechl si.

„Nemůžeš jí prostě povědět, že jsem tady, až upoutáš její pozornost?“ otázala se ho Rosamunda. „Připadá mi to jako spousta těžkostí jen kvůli tomu, abys řekl: ‚Paní Friarsgate dorazila, Vaše Výsosti.‘„

„To ano,“ souhlasil s úsměvem, „ale musíme se řídit protokolem. A proto, drahá sestřenko, zůstaneš pohodlně ve své posteli a budeš odpočívat po cestě. Když budu mít štěstí, měl bych se vrátit někdy před půlnocí s novinkami. Když ne, uvidíme se zítra. Pokud jde o tvé šaty, dal jsem tvé Anně a mladé Doll přesné pokyny. Jsi v dobrých rukou. Sbohem, milé děvče!“ Poslal jí polibek, pak se otočil a spěšně z ložnice odešel.

Přišla Anna, aby odnesla podnos, a Rosamunda ke svému překvapení zjistila, že je stále poměrně unavená. Spala až do časného odpoledne, kdy ji Anna vzbudila a informovala ji, že má v obývacím pokoji připravené jídlo. Slezla z postele a bosky přešla do vedlejší místnosti, kde stál u ohně malý stolek. Na něm bylo rozložené její hlavní jídlo – treska v koprové omáčce, miska se syrovými ústřicemi, kapoun nadívaný chlebem, celerem a jablky a ochucený šalvějí, silné plátky šunky, zaječí paštika, miska maličkých řep v másle, chléb a sýr. Jako moučník dostala veliké pečené jablko posypané cukrem a skořicí, ponořené v misce s hustou smetanou.

„Když budu jen jíst tohle božské jídlo a spát, pěkně se zakulatím,“ řekla Rosamunda Anně. „Musím však říct, že tohle místo je mi mnohem milejší než to, na kterém jsem trávila svou minulou návštěvu dvora.“

„Maybel říkala, že tam nebylo žádné soukromí,“ podotkla Anna.

„Ne, to nebylo, jen pro bohaté a mocné,“ odvětila Rosamunda. „Až tam pojedu, vezmu tě samozřejmě s sebou.“

„Doll žárlí,“ řekla jí Anna a zahihňala se.

„Možná ji vezmeme také, poté co nás u dvora přijmou,“ uvažovala Rosamunda, „ale až zjistí, jak to tam chodí, nejspíš ke dvoru získá odpor. Její pán není jako většina. Má šlechetné srdce.“ Rosamunda, která se dosytosti najedla, konečně vstala od stolu. „Musím se obléknout,“ řekla Anně, „ale nevezmu si jedny z těch hezkých šatů ke dvoru, protože se nejspíš půjdu projít jen do bratránkovy zahrady u řeky. Tam, kde se jeho pozemky stýkají se sousedovými, je obehnaná zdí, takže je nepravděpodobné, že by mě někdo viděl.“

Když byla Rosamunda oblečená a vlasy měla upravené, ukázala jí Anna cestu po schodech ke dveřím, které vedly do zahrady lorda Cambridge. Nařídila své služebné, aby zůstala, protože chtěla mít trochu soukromí. Během následujících několika dní ho nebude mít ani jedna. Dvůr byl prostě velice rušné místo a věděla, že královna, která měla dobré úmysly, si ji bude držet po svém boku. Den nebyl ani chladný, ani horký. Vítr nefoukal. Obloha byla blankytně modrá, ale místy se na ní objevovaly řídké bílé mraky, které naznačovaly, že se počasí změní. Slunce bylo slabé, ale svítilo jasně. Brzy zapadne, protože v prosinci jsou dny velice krátké.

Zahrada Thomase Boltona byla úhledná a vyvolávala v ní dojem, že během teplých měsíců je nádherná. Záhonky byly hezky upravené, stejně jako malé kvetoucí stromy a keře, růže byly dokonale prořezané a připravené na zimu. V zahradě se nalézalo i malé bludiště. Rosamunda do něj vešla a snadno našla cestu. Stálo v něm několik poměrně zajímavých mramorových soch, které představivosti neponechávaly vůbec nic, většinou šlo o mladé muže. Takové sochy Rosamunda ještě nikdy nespatřila. Připadaly jí docela hezké, obzvláště jedna, která

znázorňovala vysokého mladíka, jemuž u nohou ležel lovecký pes. Chlapce zakrývala vybraná roucha, měl dokonalé kadeře a na hlavě mu seděla koruna z listí.

Rosamunda kráčela po uhrabaných štěrkových pěšinkách, až konečně našla cestu ke břehu řeky. Bárka, kterou předešlého dne viděla kotvit v doku, byla nyní pryč. Stála na malé kamenné přístavní hrázi, zachumlaná do svého modrého pláště, a dívala se na řeku. Připadala jí nádherná a po nějakou dobu se nedokázala přinutit k odchodu. Byla ráda, že její bratranec nežije uprostřed Londýna. To, že se mohla uchýlit na Bolton House, když bude dvůr přelidněný, považovala za požehnání.

Znovu si přála, stejně jako dříve, aby se tu vůbec neocitla. Chápala, že to královna myslí dobře, ale z předešlých zkušeností u dvora se naučila, že královny nemají na skutečná přátelství čas. Co měla tedy dělat? Nikoho neznala. Neměla žádné přátele. Meg se stala skotskou královnou a byla už dlouhou dobu pryč. Ctihodná Markéta zemřela a odpočívala v hrobě. Co tu ve jménu nebes Rosamunda Boltonová dělá, když ji dcery a Friarsgate potřebují? Rosamunda cítila, jak jí po tváři stéká slza. Ztěžka polkla. Nesměla plakat, ale nemohla si pomoci. Odešla z přístavní hráze, posadila se na kamennou lavičku, dál pozorovala řeku a prolévala slzy. Chybělo jí Friarsgate. Stýskalo se jí po jejích holčičkách. A chyběl jí Owein! Jak jen mohl zemřít při tak zbytečné nehodě, sakra?

„Chci jet domů,“ zašeptala. To však nemohla. Pojede ke dvoru, obejme královnu a poděkuje jí za šlechetnost, s jakou ji pozvala. Po několik dní bude pro Kateřinu rozptýlením a pak se královniny zájmy obrátí jiným

směrem. A Rosamunda tam zůstane cizí a samotná, dokud nebude moci požádat o návrat domů, kde na ni, doufejme, královna zapomene a ona prožije zbytek života v klidu.

Stmívalo se a od řeky začal vanout slabý větřík. Nastal odliv, který odkryl nánosy bahna páchnoucí hnilobou. Rosamunda vstala a pomalu se vydala zpět do domu a po schodech nahoru do svých pokojů. Dům byl tichý, a dokud nevešla do svých komnat, nikoho nespatřila. Pak přispěchala Anna a vzala si od ní její plášť a rukavice.

„Proboha, paní, už jsem myslela, že tam pro vás budu muset dojít,“ pravila Anna. „Pojďte a posaďte se u ohně.“

„Ta zahrada je nádherná,“ řekla Rosamunda Anně. „V létě, když jsou všude barvy, musí být ohromující, a podezírám svého bratrance, že těch barev je opravdu hodně.“ Pohlédla k oknům. „Už je tma. Miluju všechny prosincové svátky, ale nenávidím krátké dny.“

„Jděte si odpočinout,“ radila Anna. „Nechám vám připravit koupel. Horká voda vám dostane chlad z kostí. Pak si na ohni opečeme kousek chleba a sýra. Jeho lordstvo se ještě nevrátilo, ale kdo ví, co přinese zítřek?“

Rosamunda podřimovala a sluhové jí znovu připravili koupel. Zatímco se máčela, s dlouhými vlasy přichycenými na vrcholku hlavy, Anna šla dolů do kuchyně pro jídlo. Cítila se v horké vodě úžasně, vysávala jí z těla všechen chlad. Vzdychla a uvolnila se, vzápětí se však dveře do pokoje rozlétly a dovnitř vešel lord Cambridge.

„Sestřenko!“ pozdravil ji vesele.

Rosamunda překvapením slabě vykřikla a přemýšlela, jestli je z jejího těla vidět i něco jiného než krk a ramena. Její obavy hned zahnal. „Nic podstatného není vidět, drahé děvče. Kromě toho, ženské obliny a křivky mě vůbec nezajímají. A moderní ženy přijímají návštěvy v lázni.“

„Tak moderní nikdy nebudu,“ odvětila Rosamunda, „a podle soch ve tvé zahradě, bratranče, bych soudila, že tě ženské tělo skutečně nezajímá, obzvláště ve světle toho, co jsi mi o sobě pověděl. Přesto jsem nikdy nepřijímala návštěvníka v lázni, pokud nešlo o mého manžela.“

„Takže jste se se sirem Oweinem koupali společně.“ Zasmál se. Pak zvážněl. „Pozdě odpoledne se mi podařilo promluvit si s Její Výsostí královnou. Přijme tě zítraodpoledne ve dvě hodiny, děvče. Řekl jsem jí, že po dobu svého pobytu v Londýně budeš bydlet u mě. Nemůže se dočkat, až tě uvidí, a je šťastná, že s ní strávíš Vánoce. Za několik dní se dvůr stěhuje do Richmondu. Ale tím se netrap. Je to blízko,“ usmál se. „Budeme mít Doll, která pomůže tvé Anně. Doll to skvěle umí s vlasy a nemůžeš jít ke dvoru s tím roztomilým copem, který máš každý den. Jestli nechceš, aby se ti vysmáli, musíš mít na hlavě něco elegantnějšího a komplikovanějšího. Nu, nechám tě tvé lázni. Jsem unaven. Dvůr je plný lidí, protože král má rád veselí a s majetkem svého otce nakládá rozmařile. Zajímalo by mě, jestli si zesnulý Jindřich Tudor pomyslel, že jeho syn utratí, co on tak pečlivě nastřádal.“ Zasmál se, poslal jí polibek a odešel z komnaty stejně rychle, jak přišel.

„To bylo jeho lordstvo?“ otázala se šokovaná Anna, když se vrátila s podnosem.

„Ano,“ odvětila Rosamunda, zvedla se z lázně a sáhla po nahřáté osušce. „Říká, že moderní dámy přijímají pány v kádích.“ Rosamunda se rozesmála.

„To je šílené a on také,“ mínila Anna s pohoršeným výrazem v krásném obličeji.

„Zítra odpoledne jedeme ke dvoru,“ oznámila Rosamunda své služebné. Důkladně se osušila a vklouzla zpět do své halenky a posadila se.

„Vaše šaty jsou připravené,“ řekla Anna. „Zatímco jste spala, paní, přišily jsme na ně s Doll perly.“

„Perly?“ Rosamunda vypadala zmateně. „Jaké perly?“

„Jeho lordstvo mi dalo dlouhý proužek látky zdobený malými perlami a řeklo, abychom ho přišily na výstřih těch šatů. Vypadají tam nádherně, paní, a Doll říká, že těm šatům dodaly skutečný šmrnc.“

Rosamunda se rozesmála. Její bratranec se rozhodl, že sestřenka udělá u dvora dobrý dojem. „Připomeň mi zítra, abych jeho lordstvu poděkovala,“ řekla Anně. „A teď si dáme náš chléb a sýr. Ten vzduch venku na zahradě povzbudil moji chuť k jídlu.“

Anna nepřinesla jen chléb a sýr, ale i klobásu a další pečená jablka, jaká měla Rosamunda už dříve. Opekly chléb nad ohněm, nechaly na něm roztát sýr a přidaly klobásu. Paní i služebná jedly u ohně společně. Rosamunda nechala Annu vypít i trochu ředěného vína, protože dívka nebyla na víno zvyklá. Sama však pila víno bez vody. Mělo rubínovou barvu a chutnalo sladce. O jablka se podělila s Annou, a když služebná odnesla podnos zpět do kuchyně, seděla Rosamunda u ohně a

znovu přemýšlela. Cítila se lépe než odpoledne u řeky. Zdálo se, že bratránek Tom ji svou přítomností vždy potěší. Přemýšlela nad tím, že se Owein ocitl v domácnosti Tudorů jako šestiletý chlapeček. A přežil to. Vlastně se mu vedlo dobře. Věděla, že jí se tak povede také. Jaká jsem to zápecnice. Přišel čas, aby překonala sama sebe, a u dvora bylo tolik příležitostí. Mohla by tam dokonce najít možné ženichy pro své dívky. Nechtěla, aby si musela vybírat mezi rodinou strýce Henryho nebo divokými Skoty podobnými Loganu Hepburnovi.

Jak jí ten přišel na mysl? lámala si hlavu Rosamunda. Přesto na chvíli viděla jeho nepoddajné černé vlasy a sytě modré oči. Co teď dělal? Hověl si ve své hodovní síni na Claven’s Carnu? Nebo byl venku a podnikal za svitu měsíce nájezd na nějakého nešťastného souseda? Nedůtklivě zavrtěla hlavou. Zmiz! vykřikla tiše na uštěpačný smích, který se jí ozýval v hlavě, ozvěnu jeho hlasu. Náhle sebou trhla. Mohla by přísahat, že zaslechla jeho hlas, přesto když se nyní snažila naslouchat, dům byl tichý. Musím si jít lehnout, řekla si Rosamunda. Ta cesta ji velice unavila. To by si nepomyslela, protože vždy byla odolná. Nečekala ani, až se vrátí Anna, vlezla si do postele a rychle usnula.

Probudila se do slunného rána. Anna jí přinesla snídani. Pak si Rosamunda omyla ruce a obličej a vyčistila si zuby malým kartáčkem z kančích štětin. Nyní byla připravená na oblékání, protože to zabere nějakou dobu, a pak bude následovat cesta po proudu řeky do Londýna. Temže je řeka, na kterou působí příliv a odliv, takže musí cestovat v určitý čas, aby se tam snadno dostali. Nezáleželo na tom, jestli dorazí do Westminsteru dlouho

před slyšením u královny. Důležité bylo, že nenechá svou patronku čekat. Trpělivě seděla, zatímco jí Anna s Doll na nohy natahovaly jemné vlněné punčochy. K jejímu překvapení přes ně natáhly ještě druhý pár. Tyhle byly z černého hedvábí a měly na sobě zlatou nití vyšité lístky a vinnou révu.

„Jeho lordstvo?“ otázala se Anny.

„Ano. Říkalo, že vlněné punčochy vás zahřejí, protože na řece i v paláci bude chladno. Ty hedvábné jsou pro eleganci. I když je nikdo neuvidí, vy budete vědět, že jste spolu s královnou jedna z nejvkusněji oblečených dam,“ vysvětlovala Anna, která zjevně opakovala to, co jí sir Thomas Bolton řekl, když jí hedvábné punčochy pro její paní dával.

„Bratránek Tom je tak laskavý,“ odvětila Rosamunda s lehkým úsměvem na rtech, zatímco dvě služebné jí připevňovaly kolem stehen podvazky se zlatými páskami a perlami pošitými růžičkami. Nic tak hezkého nikdy nevlastnila, měla z nich radost.

Rosamunda se postavila a služebné vyměnily její halenku za košilku z jemného lnu, ze které bude ve výstřihu vidět jen kousek volánku.

„Posaďte se, paní,“ řekla Doll. „Pán mi dal pokyny, jak by si přál, abych dnes upravila vaše vlasy.“ Zvedla kartáč z hruškového dřeva a začala jí rozplétat a rozčesávat cop. Rosamundiny dlouhé vlasy byly husté a rovné.

Chvílemi se zlatě zaleskly. „Dívej se, Anno,“ pronesla Doll, „můžeš se naučit, jak tenhle účes dělat. Naši paní to velice zkrášlí.“ Rosamundiny vlasy rozdělila uprostřed a

pak je rychle upravila do drdolu, který pevně přichytila k její šíji. „No nevypadá to skvěle?“ otázala se.

Rosamunda se na sebe podívala do zrcadla, které jí Anna přidržela. Hleděla na ni žena, kterou stěží poznávala. „Ach,“ vydechla.

„Je to opravdu něco úplně jiného, paní,“ pronesla Doll.

„Je to podle francouzské módy a v téhle zemi novinka. Většina královniných dam má vlasy upravené starým způsobem a dlouhé nosí pod čepcem, ačkoliv jsem slyšela, že některé ze starších žen si vlasy špendlí jako pradleny.“

„Je to nádherné, Doll, děkuju,“ řekla dívce Rosamunda. Pomyslela si, jaká je škoda, že tak elegantní účes bude přes závoj stěží vidět. Přesto se náhle cítila velice sebejistě.

Obě služebné opatrně pomohly Rosamundě vstoupit do sukní, pak je vytáhly nahoru a u pasu připevnily. Následoval živůtek a rukávy. Černý brokát s jemnou zlatou výšivkou vypadal nádherně. Přidání malých perel na čtvercový výstřih a na široké manžety rukávů změnilo hezké šaty na úžasné. Její bratranec měl na módu dobré oko. Konečně bylo všechno připevněné a přivázané. Na sukni na úzké krinolíně si musela chvilku zvykat, ale rychle to zvládla. Znovu se posadila a Anna jí kolem krku připevnila perly se zlatým křížem zdobeným dalšími perlami. Potom podala Rosamundě perlovou brož, kterou jí dal bratranec. Připevnila si ji doprostřed výstřihu. Ruce si ozdobila snubním kroužkem a granátovým prstenem.

Když je Doll uviděla, pravila: „Ach, jeho lordstvo povídalo, že tohle se bude hodit k té broži, paní.“ Vytáhla ze šatů malou krabičku a podala ji Rosamundě.

„Ten je nádherný!“ Rosamunda měla velikou radost, když krabičku otevřela a objevil se velký vyumělkovaný perlový prsten. Nasadila si ho na prst, obdivovala ho a uvědomila si, že přijímat nádherné dárky od svého dobrosrdečného bratrance pro ni náhle bylo velice snadné. Věděla o Tomu Boltonovi jen málo kromě toho, že jsou příbuzní. „Má jeho lordstvo nějaké bratry nebo sestry?“ vyzvídala na Doll.

„Ano,“ odpověděla Doll. „Měl mladší sestru. Mnohem mladší. Jeho lordstvo na to nevypadá, ale tenhle rok mu bude čtyřicet. Když přišla na svět jeho sestra, bylo mu patnáct. Od narození ji zbožňoval. Před pěti roky zemřela při porodu a její děťátko s ní. Bylo jí dvacet. Dokud vás nepřivedl do Londýna, paní, vypadalo to, že se přes to nikdy nepřenese. Všichni tak rádi vidíme, že je jeho lordstvo zase šťastné. Je to svérázný pán, ale laskavý a velkorysý.“

„Ano,“ souhlasila Rosamunda. „Je laskavý a velkorysý.“

Vklouzla do bot, které před ni Anna postavila.

„Doll, tentokrát tě s sebou ke dvoru vzít nemohu, ale slibuji, že tě tam vezmu jindy. A děkuju ti za dobrou službu.“

„Sloužit vám je mi potěšením, paní,“ odpověděla Doll. Pak opatrně umístila Rosamundě na hlavu jemný závoj a malý anglický čepec. „Anna má váš plášť a rukavice a jste připravená na cestu, má paní.“

Rosamunda se postavila. „Nezakrývejte mě pláštěm, dokud bratránek nespatří výsledek naší snahy,“ přikázala. Pak vyšla z komnaty následována Annou, která nesla její oblečení na ven a rukavice.

Sir Thomas Bolton sledoval, jak schází po schodech, a pomyslel si, že sestřenka Rosamunda je velmi elegantní. Když došla až dolů, políbil jí ruku a prohlásil: „Jsi stejně módní, jako bude dnes kterákoliv dvorní dáma, mé drahé děvče.“

„Děkuju ti za prsten, Tome. Patřil tvé sestře?“

„Ano,“ kývl. „Přemýšlel jsem, jak by ti slušel.“

„Jak se jmenovala?“ zeptala se Rosamunda, zatímco jí Anna přes ramena přehodila její kožešinou lemovaný plášť.

„Marie,“ řekl. „Bylo to prosté jméno, ale narodila se na prvního máje a matka nedala jinak, než že se její dcera bude jmenovat po svaté Matce. Já jsem jí však říkal Mája, protože byla úplně jako ten měsíc. Rozzářená, hřejivá a plná radosti. Brala mě takového, jaký jsem, stejně jako ty, děvče. Moje Mája mi bude navždy chybět. Byla světlem mého života, ale ty, nejdražší Rosamundo, jsi také získala své místo v mém srdci.“

„Já jsem se narodila třicátého dubna,“ pravila Rosamunda. „A má nejstarší dcera Filipa devětadvacátého.“

„Ach, pak jste Býci,“ řekl jí. „Stejně jako byla i moje sestra. Já jsem Štír, opak Býka.“

„O čem to proboha mluvíš?“ otázala se ho Rosamunda, zatímco ji doprovázel přes zahradu k doku, kde na ně čekala jeho bárka.

„Nikdy jsi neslyšela o astrologii? O vědě, která se zabývá hvězdami? Má drahá, mám toho nejúžasnějšího člověka! Zatímco budeš u dvora, necháme ti nakreslit diagram. Mnoho lidí nic nedělá bez porady se svým astrologem. Já dávám přednost ročnímu přehledu.“ Pomohl jí nastoupit do lodi. „Všechno ti vysvětlím po cestě do Westminsteru.“ Usadil se vedle ní a přetáhl jim přes klín kožešinový háv. Pak mávl na muže, kteří tvořili posádku. Loď odrazila od doku u Bolton House a zamířila po proudu řeky do Londýna.

Kapitola patnáctá

Pozdní ráno bylo chladné, ač na řeku zářilo slunce.

„Tady je Richmond,“ vysvětloval lord Cambridge, když míjeli velký palác. „Vidíš, jak blízko je od Bolton House? Mám také dům poblíž Greenwiche. Když jsem byl včera v Londýně, najal jsem pro tebe roztomilou malou loďku,“ brebentil. „A také jsem ti najal dva veslaře. V jaké barvě by měli mít livreje a máš nějaké heslo, které bychom jim mohli umístit na znaky?“

„Ve friarsgateské modré a stříbrné,“ odpověděla mu okamžitě Rosamunda, „a heslo Boltonů z Friarsgate je Tracez Votre Chemin.“

„Ach, vaše heslo se mi líbí,“ rozplýval se nadšením její společník. „Nechám ti udělat brož s těmihle slovy. Naši Boltonové si zvolili Service Tourjours. Je to tak nenápadité. Takže modrá a stříbrná? Velice elegantní, má drahá. Každý dnes přechází na tudorovskou zeleň, která je skutečně dosti nudná. Kvůli tomu je nemožné poznat, čí sluhové u dvora jsou, dokud se člověk nedostane dost blízko, aby se podíval na znak. A pak je to samozřejmě ten nejhorší možný.“

„Nerada ti dělám takové výdaje, bratránku,“ řekla Rosamunda. „Je to skutečně nutné? Už jsi ke mně byl příliš laskavý.“

„Vždy jsem chtěl mít druhou malou bárku pro hosty, milé děvče. Tvůj příjezd mě jen donutil k činu.“ Usmál se a poplácal ji po ruce. „Když budeš mít svou vlastní loďku, umožní ti to opustit palác, až tě královna nebude potřebovat.“

„Připouštím, že jsem ohledně pozvání ke dvoru stále nervózní,“ řekla mu Rosamunda. „Nepatřím sem.“

„Ale jsi tady, Rosamundo,“ odvětil. „Poslouchej, drahé děvče, a já ti během naší plavby povím, proč budeš pro královnu oživením. Víš, že na konci ledna přišla o dítě. Bylo to však ještě horší. Ti hlupáci, kteří královnu obklopují a chrání ji až přespříliš, se báli povědět králi, že královna potratila dceru. Takže nechali královnu, aby si dál myslela, že je těhotná. A ona se nafoukla jako ovčí měchýř naplněný vzduchem.“

„Ale jak si mohla neuvědomit, že už těhotná není?“ otázala se šokovaná Rosamunda.

„Protože, drahá, je španělská princezna a mezi jinými ctnostmi byla chráněna i před zdravým rozumem. Nu, králi netrvalo dlouho, aby si uvědomil, co se stalo, protože její velké břicho zmizelo stejně rychle, jak se objevilo. Královnu to zdrtilo a myslela si, že svého manžela nějak zklamala. On ji přesvědčil, že šlo o boží vůli. Pak ji rychle znovu oplodnil.“

„Královna čeká dítě?“ zarazila se Rosamunda.

„Ano, děvče. Tys to nevěděla?“ Byl překvapený stejně jako ona. „Vždyť dítě se má narodit na začátku ledna. Včera královna přijímala muže ve svých komnatách naposledy, proto bylo tak důležité, abych se k ní dostal. Nyní bude v ústraní, dokud se dítě nenarodí, a obsluhovat ji budou pouze ženy. Její dámy převzaly všechny práce, které běžně vykonávají muži, aby královnina domácnost dál fungovala hladce. Jak to, že tu šťastnou novinu nevíš? Ale se vším tím zmatkem kolem potratu je to možné a tvé

Friarsgate je velice izolované. Ale to není všechno, co se povídá, drahé děvče.

Na začátku letošního podzimu se tu přihodil nanejvýš rozkošný skandál. Královna se dozvěděla, že král má poměr se sestrou vévody z Buckinghamu. Nikdo si však nebyl jistý s kterou, protože vévoda má dvě a obě sloužily královně. Lady Anne Hastingsová nyní dlí v klášteře nějakých šedesát mil od Londýna, kde rozjímá o svých hříšcích, ať už jsou jakékoliv. Její sestra, lady Elizabeth FitzWalterová, také od dvora odešla, říká se, že se vytratila pod příkrovem noci. A jejich manželé jsou vypovězeni také. Zdá se, že cudnější z obou sester, ať už to byla kterákoliv, promluvila se svým bratrem vévodou. Myslela si, že se sestra zapletla s královým společníkem, Williamem Comptonem. Buckingham je příšerný snob a Comptonové stěží dosahují společenského postavení rodiny Staffordů. Compton však sloužil králi jen jako krytí. Milenci ke svým tajným schůzkám využívali jeho dům! Vévodu z Buckinghamu rozzuřilo, že by se jeho sestra ponížila pletkami s mužem nižšího postavení, jak se domníval. Konala se rodinná porada. Co horšího, nevinná sestra to vyzvonila královně. Ta pak vyčinila králi za jeho chování, a ačkoliv se tahle velice hlasitá hádka odehrávala v jejích soukromých komnatách, slyšela ji půlka dvora, která potom informovala tu druhou půlku.

Nu, drahé děvče, člověk nekárá Jindřicha Tudora za jeho chování. Je král. Bude si dělat, co se mu zlíbí, jak ti z nás, kteří ho znají, chápou. Kromě toho, všichni panovníci mají milenky. Vždyť jich pár měl i královnin vlastní otec, král Ferdinand, o kterém se ví, že zplodil několik levobočků. A král Jindřich byl rozhodně

ohleduplný. O jeho malé netaktnosti by se nikdy nevědělo, kdyby se vévodova sestra nepodřekla.“ Lord Cambridge se rošťácky zasmál. Rosamundu to ohromovalo a okouzlovalo.

„Vévoda je hrozný snob,“ pokračoval její bratranec.

„Samozřejmě že nepovažoval Willa Comptona za společensky přijatelného milence pro svou sestru. Po pravdě řečeno, ani rod Tudorů nepovažoval za dost dobrý. Poté co si troufl na Comptona a udělal povyk, šel Compton, králův dlouholetý společník a důvěrník, přímo za Jindřichem. Panovník si nechal vévodu zavolat a pořádně mu vynadal. Skončilo to tím, že vévoda odešel ode dvora v hněvu. Domnívám se, že krále rozzlobilo to, že se jeho tajemství dostalo na veřejnost. Má královnu upřímně rád a nerad ji rozrušuje. A tohle, milé děvče, se přihodilo až doposud.“

„Odpustila královna králi?“ zeptala se ho Rosamunda.

„Nemá mu co odpouštět, protože Jindřich Tudor má právo si dělat, co se mu zlíbí, Rosamundo. Královnu patřičně pokáral nejen její manžel, ale i otec a zpovědník. Je koneckonců anglickou královnou. Na tom se nedá nic změnit, ale nemůže očekávat, že její manžel nebude uspokojovat své mužské touhy, když je těhotná, a proto jemu nedostupná. Král se choval diskrétně, ale ona ho zjevně z něčeho podezírala, vzhledem k jeho vášnivé povaze. Přikázala svým ženám, aby ho sledovaly. Král uvažoval o tom, že je všechny pošle od dvora pryč, ale to by způsobilo strašný skandál,“ vysvětloval lord Cambridge.

„Ubohá Katka,“ vyjádřila svou účast Rosamunda.

„Je to dobrá žena, i když v některých ohledech naivní,“ odvětil její společník. „Neexistuje člověk, který by jí sloužil a neměl ji rád. Dámy jsou jí až fanaticky oddané, ale musí si pamatovat, že jejich oddanost je spojena především s králem, ne s královnou. Doufám, milá sestřenko, že ty si to ve službách královny budeš pamatovat.“ Poplácal ji po ruce.

„Ale je mezi králem a jeho chotí všechno v pořádku?“ otázala se Rosamunda. „Udobřili se?“

„Ano, ale už to mezi nimi nikdy nebude jako dříve. Královna byla donucena čelit skutečnosti, že líbánky skončily. Musí se smířit s tím, co nedokáže změnit, a krále nikdy nezmění. On, ačkoliv je dosud rozmrzelý, jí odpustil. Věří, že už mu nikdy nebude za jeho hříšky spílat, obzvláště když je nepravděpodobné, že by se o nich dozvěděla. Královniny dámy dostaly lekci, doufejme, a v budoucnosti už nebudou své paní drby ohledně královy záletné povahy donášet.“

„Teď si ještě víc přeji, abych byla doma,“ pronesla Rosamunda s lehkým úsměvem. „Nevím, jestli se ve všech těch intrikách vyznám.“

Zasmál se. „Budu tu pro tebe, drahé děvče, a vždy můžeš uprchnout na Bolton House.“

Provoz na řece kolem nich zhoustl. Blížili se k samotnému městu. Objevily se veliké lodě s plochým dnem, které převážely náklad z lodí kotvících v Londýně. Míjely je menší bárky se zemědělskými plodinami. Byli obklopeni rybářskými loďkami a dalšími dopravními bárkami. Jejich loď zamířila ke břehu, na kterém se rýsovaly věže a vížky Westminsteru. Anna měla oči

navrch hlavy a uši jí hořely ze všeho, co vyslechla. Lord Cambridge si to uvědomoval a varoval ji, aby si to nechala pro sebe.

„Nedrbej s ostatními služebnými, raději se chovej mile, buď ochotná a srdečná a měj uši nastražené, abys pak mohla své paní všechno zajímavé hlásit. Když budeš vypadat trochu přihlouple a venkovsky, budou tě ostatní služky považovat za nedůležitou a klevetit i tobě na doslech. Chápeš, Anno?“

„Ano, pane. Budu opatrná, protože jsem prosté venkovské děvče, stejně jako má paní,“ odvětila a v očích se jí uličnicky zablýsklo.

Lord Cambridge se znovu zasmál. „Děvče, ty jsi mnohem chytřejší, než bych čekal. Můžeš být své paní velice užitečná.“ Mrkl na ni.

Jejich bárka narazila do kamenného mola a palácoví sluhové ji rychle zajistili, aby její uživatelé mohli vystoupit. Nejdříve pomohli lordu Cambridgi, který pak čekal, až se na molo dostanou i Rosamunda s Annou. Mlčky se otočil a spěšně se vydal k paláci, obě mladé ženy ho rychle následovaly. Rosamunda si nejasně vzpomínala, jak se tu před lety vylodila s Meg, Katkou a zbytkem královské rodiny. Jak kráčela za svým bratrancem, některé prostory jí připadaly povědomé. Pak došli k velikým dvoukřídlým dveřím, na kterých byl královský znak. Po obou stranách stály mladé ženy v červených sametových sukních, které na sobě měly kožený náprsní krunýř se zlatými lístky, na hlavě malé přilbice, a držely kopí. Když se k nim přiblížila skupina v čele s lordem Cambridgem, měly kopí zkřížená.

„Lady Rosamunda z Friarsgate, vdova po siru Oweinu Meredithovi, a její služebná, na královnino pozvání,“ ohlásil sir Thomas.

„Může projít a její služebná také,“ pronesla jedna ze strážkyň. Narovnaly kopí a jedna z nich otevřela jedno křídlo dveří.

„Sbohem, sestřenko,“ řekl lord Cambridge a políbil Rosamundu na čelo. „Kdybys mě potřebovala, můžeš pro mě poslat páže. Kdybych nebyl tady, budu v Bolton House.“ Pak se otočil a odešel chodbou pryč.

Rosamunda s Annou v patách pomalu vstoupila do královniných komnat. Byly plné žen a zdálo se, že žádnou z nich nezná. Nebyla si ani jistá, jaký je správný postup, když chce získat královninu pozornost. Zmateně stála, ale pak se objevila usmívající se žena s líbeznou tváří.

„Lady Rosamundo, možná si mě nepamatujete. Jsem Maria de Salinas. Má paní vás vítá zpět u dvora. Půjdete se mnou pozdravit Její Veličenstvo?“

„Děkuji,“ odvětila Rosamunda a následovala královninu oblíbenou dámu a nejlepší přítelkyni, která s ní přišla ze Španělska a oddaně s ní zůstávala i během let, kdy se dostala do nesnází.

Prošly přijímacím pokojem až do královniny soukromé komnaty, kde Kateřina ležela na čalouněné pohovce. Její břicho bylo dosti vystouplé. Když Rosamunda vstoupila, královně se rozzářily oči a s úsměvem na rtech k ní v pozdravu natáhla ruku s prsteny.

Rosamunda její ruku uchopila a políbila, pak udělala pukrle. Anna udělala pukrle také.

„Má přítelkyně,“ pronesla královna svou angličtinou s přízvukem. „Ráda tě opět vidím! Jsem šťastná, že tě tu mám. Obzvláště nyní. Přidělila jsem ti práci, Rosamundo z Friarsgate. Nezapomněla jsem, jak krásný máš rukopis. Budeš mi psát mou korespondenci, protože písaři mají zakázáno se zdržovat v mé přítomnosti. Nestrpím mezi svými ženami žádnou zahálku.“

„Je mi ctí vám sloužit, Vaše Veličenstvo,“ odvětila Rosamunda.

„Zabydlela ses v Bolton House?“ otázala se královna.

Rosamunda kývla. „Bratranec Tom je laskavý a velkorysý člověk, Vaše Veličenstvo. Nevzpomínám si, že by o mě někdy bylo tak dobře postaráno.“

„Když budeš se mnou ve službě, budeš mít tady v mých komnatách slamník,“ objasnila jí královna. A budeš se střídat ve spaní v mém pokoji. Tvá služebná má dovoleno přicházet a odcházet z mých komnat i z paláce, aby ti přinesla vše, co bys mohla potřebovat. S radostí ti oznamuji, že následujícího dne se všichni stěhujeme do Richmondu. Uvědomuji si, že neznáš žádnou z mých dam, takže možná budeš chtít jít do společenské místnosti a seznámit se s nimi.“

Byla propuštěna. Rosamunda znovu udělala pukrle a vycouvala z místnosti, Anna za ní s vykulenýma očima a téměř oněmělá. Královna měla osm dvorních dam. Mezi nimi bylo sedm hraběnek. Manželka hraběte ze Suffolku, Oxfordu, Surrey, Essexu, Shrewsbury, Derby a Salisbury, a pak lady Guildfordová, matka dvou králových

turnajových společníků. Dále měla královna třicet čestných služebných, bylo mezi nimi i několik v Anglii proslulých jmen, ale také Maria de Salinas a její sestra Inez. Právě Inez těmto ženám Rosamundu představila. Královniny dámy byly milé, ale nepřivítaly ji nikterak vřele a Rosamunda si znovu připadala nemístně.

„Nevěnujte jim pozornost,“ pronesla tiše Inez de Salinas. Její hnědé oči na ni hleděly s pochopením a účastí. „Všechny jsou příliš zaujaté samy sebou, a když právě nejsou s královnou, tráví dny tím, že porovnávají své rodokmeny. Těší je, když jsou jedna druhé nadřazené.“

„Já jsem sotva někomu nadřazená,“ pronesla věcně Rosamunda.

Inez se rozesmála. „Ve skutečnosti je kvůli vaší přítomnosti trápí svědomí,“ vysvětlovala. „Královna se jim nestyděla povědět, jak jste byla její zastánkyní i z panství v daleké Cumbrii. Jak pro ni vaše laskavost často znamenala rozdíl mezi chudobou a naprostou bídou. Cítí se provinile, protože jí všechny mohly pomoci, ale tolik se bály, že udělají nesprávnou věc, dotknou se starého krále nebo dostanou svou rodinu do nepříjemné situace, že mou ubohou paní ignorovaly a nechaly ji jejímu soužení.

A pak jste byla vy, Rosamunda Boltonová. Nestarala jste se o to, co by kdo mohl říkat nebo si myslet. Udělala jste, co bylo ve vašich silách, abyste mé paní pomohla, protože to bylo správné a protože jste v ni věřila. Udělala jste to, co by udělala každá dobrá křesťanka. A to tyhle povýšené anglické paničky neudělaly. Budou se vás převážně stranit a ignorovat vás, ačkoliv některé by se

k vám mohly chovat vlídně, jiné na vás budou hrubé, když si budou myslet, že se to královna nedoslechne. Nesmíte z toho být sklíčená.“

„Vím, že sem nepatřím,“ odvětila Rosamunda. „Přišla jsem, protože mě o to královna požádala. Díky bohu, že mám svého bratránka!“

„Sira Thomase Boltona?“ zasmála se znovu Inez. „Je to velice zábavný člověk. Samozřejmě jsou i tací, kteří ho pomlouvají.“

„Jsem si jistá, že se toho o něm povídá dost,“ odpověděla Rosamunda, „ale co mému bratranci kdo prokázal? Nic. U dvora koluje spousta drbů. Dobře si to pamatuji z mládí, kdy princezna Markéta věděla o všem, co se povídalo, a znala o všem pravdu. Člověk si nedokáže pomoci, aby nenaslouchal, ale není nutné, aby tomu, co slyšel, také uvěřil.“

„Jste ta nejrozumnější Angličanka, jakou jsem kdy potkala,“ řekla jí Inez.

„To proto, že jsem venkovanka, a ne význačná dáma,“ připomněla jí Rosamunda.

Inez Rosamundu představila ostatním královniným dámám. Většina z nich na ni stěží pohlédla. Jedna mladá žena pronesla: „Ach, ano, ta pasačka ovcí ze severu.“ Některé z mladších děvčat se zle zasmálo, ale lady Percyová řekla: „Jen někdo velice nevědomý by urážel paní z Friarsgate, která je přítelkyní královny, paní Blountová. Vdova po siru Oweinu Meredithovi a právoplatná dědička Friarsgate vlastní jedny z nejlepších a nejkrásnějších pozemků v Cumbrii. A jestli její majetek pochází z ovcí, proč se jí kvůli tomu vysmíváte? Většina

bohatství této země pochází z ovcí, jak vám může povědět každý vzdělaný člověk. Od své příbuzné, lady Nevillové, jsem se také dozvěděla, že na Friarsgate chovají několik mimořádně kvalitních válečných koní.“ Obrátila se k Rosamundě. „Omluvíte paní Blountovou?“

„Nevědomost je nejlepší napravovat, ne omlouvat,“ odvětila Rosamunda.

Některé z dam zalapaly po dechu, ale lady Percyová se rozesmála. „Dobře řečeno, Rosamundo Boltonová!“

„Začala jste dobře,“ šeptla jí Inez, „ale myslím, že jste si z Gertrudy Blountové možná udělala nepřítele. Ta však není důležitá a lady Percyová vás očividně uznává.“

Tak se Rosamunda připojila ke královniným dámám a o dva dny později dvůr, k úlevě všech, opustil Westminster a přesunul se proti proudu řeky z Londýna do Richmondu. Protože se dámy vzájemně postrkovaly, aby získaly místo v různých dopravních lodích, nabídla Rosamunda Inez de Salinas a její služebné, že je sveze na své malé bárce. Inez potěšilo, že po řece nemusí cestovat namačkaná s ostatními.

„Vy máte vlastní bárku?“ Překvapilo ji to.

„Dárek od bratránka Toma. Myslí si, že bych během svého pobytu u dvora měla mít vlastní loďku,“ řekla Rosamunda, když se čtyři ženy usadily v malé kajutě.

Byl chladný den a šedá obloha vypadala hrozivě. V kajutě bárky však bylo teplo, protože pod lavicemi stály malé mělké koše s horkými uhlíky. Dva veslaři ohýbali záda, jak veslovali s nastávajícím přílivem, a drželi krok se zbytkem královských cestujících. Když

dorazili do Richmondu, uviděla Rosamunda poprvé po více než sedmi letech krále. Velice ji to překvapilo, protože Jindřich Tudor byl asi nejhezčí muž, jakého za celý život spatřila.

Měřil šest stop a čtyři palce. Měl zářivé rudozlaté vlasy. Nevzpomínala si, že by jeho kadeře byly předtím tak oslnivé, ale určitě musely být. Tenkrát se o něj nezajímala, protože byl pouhým chlapcem. Byla o tři roky starší než on. Nyní však dospěl v muže. A v jak úžasného muže! Pomyslela si a začervenala se nad troufalostí svých myšlenek. Otočila se, aby se podívala, jak bárky přirážejí k molu, a byla by přísahala, že na kratičký okamžik se pohled jeho modrých očí střetl s jejím. Pak se však odvrátil a zasmál se se svými společníky něčemu, co někdo pronesl.

„Nebudeme se smět účastnit dvanácti dnů vánočních slavností,“ řekla smutně Inez, „ale jakmile naše paní královna porodí dítě, budou následovat velké oslavy.“

„Můj manžel zemřel teprve před pár měsíci,“ pravila Rosamunda. „Nemám na slavnosti myšlenky, ačkoliv na Friarsgate je kvůli mým dcerám uspořádají. Přesto to bude smutná oslava, když jejich otec leží mrtvý v hrobě a matka je pryč u dvora.“

„Na Boží hod pojedu domů, do Londýna, abych byla se svým manželem,“ informovala ji Inez. „Je to méně důležitý úředník krále Ferdinanda. Vím, že se mu stýská po Španělsku, ale stejně jako já cítí, že musíme zůstat věrní královně Kateřině.“

„Jste starší než vaše sestra?“ otázala se Rosamunda.

„O dva roky. Moji rodiče mohli dát věno pouze jedné dceři a dali ho mně. Věřili, že o Mariu se postará princezna, a jednoho dne to udělá. Lord Willoughby by se o ni ucházel, nebo se to alespoň povídá. S královnou o tom však nikdy nemluvil – ani s Mariou.“

Prosinec ubíhal rychle. Přišly Vánoce a pro královnu a její dámy sloužil v královnině soukromé kapli první sváteční mši její zpovědník, fráter Diego. Rosamunda slyšela, že kněz je velice smyslný a nejedna dáma se do něj zamilovala. Také se říkalo, že si užívá s každou ženou, která se mu nabídne, a to dělaly mnohé. Rosamunda se držela vzadu a skláněla hlavu. Nechtěla přitáhnout knězovu nechvalně proslulou pozornost. Přešel den svatého Štěpána a Mláďátek. Pak, jednatřicátého prosince, začala královna rodit.

Jakmile se ta událost dostala do povědomí, začalo to v královniných komnatách vřít vzrušením, brebentící ženy pobíhaly sem a tam. Poslaly pro královnina lékaře a porodní báby, které ihned přispěchaly. Uvědomily o tom krále. Ten zůstal ve velkém richmondském sále, popíjel se svými společníky a očekával narození dítěte, které jistě bude prvním synem. Modlil se. Vykonal pouť k Panně Marii Walsinghamské a půjde znovu. Podle průběhu královnina těhotenství všichni usuzovali, že nosí syna. Navzdory rozrušení, které jí způsobila událost se sestrami vévody z Buckinghamu, o dítě nepřišla. Choulostivé a drobné děvčátko by mohla potratit, ale to se nestalo. Jak všichni Jindřicha Tudora ujišťovali, jistě to znamená, že královna porodí syna.

Potřeby pro královský porod zařídila už před lety sama Ctihodná Markéta. Rosamundu udivila jejich komplexnost. Po celé komnatě, v níž bude královna rodit, na stěnách, na stropě i na všech oknech s výjimkou jednoho, visely ty nejkrásnější gobelíny, na kterých byly vyobrazeny pouze nejšťastnější výjevy z bible, aby matku ani dítě nerozrušovaly. Podlahu pokrývaly silné turecké koberce. Pouze jedno okno zůstalo nezakryté pro případ, že by rodička zatoužila po čerstvém vzduchu. Vše bylo vykonáno ještě před porodem, sluhové do místnosti přinesli velkou vyřezávanou dubovou postel, ve které královna poté přijme manžela a hosty.

„Takovou postel jsem nikdy neviděla!“ zašeptala Rosamunda své společnici.

„Mám dojem, že taková postel tu ještě nebyla,“ odvětila rovněž šeptem Inez. „Matrace jsou vycpané vlnou a navrchu je péřová matrace. Prostěradla jsou z nejjemnějšího batistu a jejich lemy vyšívaly jeptišky z ostrova Madeira. Podhlavníky i polštáře jsou naplněné prachovým peřím. Šarlatová pokrývka je lemovaná hermelínem a vyšívaná zlatými korunkami a královniným erbem. Ladí s baldachýnem a závěsy okolo postele, ačkoliv ty jsou ze saténu, a ne sametové. Jsou obroubené modrými, zlatými a čevenohnědými hedvábnými třásněmi. A vidíš tu šarlatovou tapiserii po straně a tu křtitelnici pro případ, že by dítě bylo slabé a potřebovalo okamžitě pokřtít?“

„Chraň Bůh!“ pronesla Rosamunda, která si vzpomněla na svého malého synka, a pokřižovala se.

Inez přikývla a napodobila ji. „Je tu také připraven malý poltář, aby se u něj královna mohla modlit.“

„Kde je porodní křeslo?“ zeptala se Rosamunda své přítelkyně.

Inez se usmála. „U dvora tomu říkáme hekací křeslo. Jedno tu samozřejmě je, ale mám dojem, že královna ho nepoužije. Bylo by to pro ni nedůstojné.“

„Na rození není nic důstojného,“ řekla Rosamunda a pomyslela na své porodní křeslo v hodovní síni na Friarsgate. Vzpomněla si na Maybel a jak Owein raději zůstal s ní, zatímco Maybel by ho vyhnala, kdyby mohla. Zůstali tam s ní i psi, kolem chodily kočky a otíraly se o její holé nohy, jako by jí vyjadřovaly účast. Bylo to něco naprosto jiného než tahle přeplněná šarlatová komnata, kde se nyní anglická královna snažila přivést na svět svoje dítě.

Jak Inez předpovídala, nepoužila porodní křeslo. Místo toho ležela, cudně oblečená v jemné holandské lněné halence a dvojité spodničce, na tvrdém lůžku, které stálo vedle veliké postele, kde obklopená svými dámami mohla mít špetku soukromí. Rodila celou noc. Neměli žádný lék proti bolesti, který by jí mohli dát, proto z Westminsterského opatství přinesli pásek Panny Marie, svatou relikvii. Povídalo se o něm, že zmírňuje porodní bolesti, a Kateřina říkala, že to vskutku účinkuje, a děkovala, zatímco vytlačovala dítě ze svého těla.

Na úsvitu nového dne se dítě konečně narodilo. Byl to toužebně očekávaný syn a dědic! Královna s úlevou poklesla a krále o tom vyrozuměli. Děla rozmístěná podél přístavní hráze v londýnském Toweru střílela salvy a všechny kostelní zvony v Londýně začaly vyzvánět na počest malého prince. Král byl radostí bez sebe a dvůr s ním. Na ulicích hořely ohně. Primátor Londýna nařídil,

aby se všem občanům nalévalo zdarma víno a oni tak mohli připít na zdraví princátka. Panovník štědře odměnil porodní bábu a přijímal od přátel gratulace k tomu, že zplodil dědice.

Malého prince pojmenovali po otci Jindřich. Ovinuli ho pruhy látky a ležel pod karmínovou sametovou pokrývkou lemovanou hermelínem a zlatými třásněmi. Jeho malovaná dřevěná kolébka byla dvě stopy široká, pět stop dlouhá a zdobená stříbrem. Měla stříbrné spony, které držely pruhy látky, do nichž bylo novorozeně zabaleno, aby se ve velké kolébce nepřevalovalo.

„Kolébka, ve které ho budou ukazovat důležitým návštěvám, je ještě větší,“ svěřila jí Inez.

Rosamunda jen zavrtěla hlavou a pomyslela na své děti, které po narození ležely v prosté dubové kolébce, vyložené péřovou matrací a jehněčí kůží. Napadlo ji, jestli může ubohý malý princ vůbec pořádně dýchat, když je tak pevně zabalen.

Královna se nyní přemístila do velké postele. Byla čerstvě vykoupaná, aby se odstranily všechny stopy jejího úsilí, a oděná v kruhovitém plášti z červeného sametu. Nádherné vlasy měla upravené a vyzdobené perlami. Fráter Diego, první muž, který měl přístup do královniny družiny, odsloužil u malého oltáře mši, zatímco Kateřina seděla ve své nádherné posteli.

„Má královno, po celém Londýně lidé zpívají Te Deum a na počest tebe a malého prince vzdávají díky Bohu a svaté Matce,“ řekl jí fráter Diego.

Nyní se dostavil král, poblahopřál své ženě a pyšně se usmíval nad synem, kterého zplodil. „Půjdu znovu do

Walsinghamu, jak jsem slíbil,“ řekl Kateřině. „Na křtiny našeho syna pátého ledna se vrátím včas. Vybral jsem arcibiskupa Warhama, hraběte ze Surrey, a mou tetu a strýce, hraběte a hraběnku z Devonu, aby se stali jeho kmotry. Vznešenými kmotry budou král Ludvík Francouzský a Markéta Rakouská, vévodkyně Savojská a císařova dcera, jak jsme se dohodli už dříve.“

„Stane se, jak si přeješ, můj pane,“ odvětila poslušně Kateřina.

Král se potěšeně usmál. „Jsi tak svědomitá manželka, Katko. Žádný král by nemohl mít lepší ženu ani královnu.“ Sklonil se a políbil ji na čelo. „Ať se ti vede dobře, zatímco budu pryč.“ Pak manželčiny komnaty opustil, přičemž sotva kývl na její dámy, s kterými byl stále velice nespokojen. Všiml si však, že je mezi nimi krásná paní Friarsgate. Jak dlouho s nimi zůstane? přemýšlel.

Kateřina si zavolala Rosamundu a nadiktovala jí několik děkovných dopisů lidem, na které nechtěla zapomenout s osobním oznámením o narození jejího syna. „Můžeš dát svůj rukopis mému sekretáři spolu se seznamem lidí, kterým se má dopis poslat. Dohlédne, aby ho přepsali na můj papír s pečetí,“ sdělila královna Rosamundě pokyny.

Královna nebude svého syna kojit ani nebude mít příliš práce s jeho výchovou, obzvláště během prvních let. Bude vychováván ve vlastní domácnosti, podle pravidel, která stanovila Ctihodná Markéta. Jeho pečovatelky vedla paní Poyntzová, která byla jmenována princovou vychovatelkou. V princově domácnosti měli své místo i kojná a chůva, služky i lékař. Jesle v Richmondu, kde

bude princ pobývat daleko od nebezpečí a špatného vzduchu města, byly bohatě zařízené nábytkem.

Po měsíci se dvůr přesunul zpět do Westminsteru, kde začaly oslavy na počest princova zrození. Konaly se velkolepé turnaje. Rosamunda turnaj nikdy neviděla. Král byl oslovován Sir Coeur Loyal nebo Loyalheart. Brnění se blyštěla. Ozdoby ze zlaté a stříbrné látky, zeleného saténu a karmínového sametu vypadaly skvěle. Taková podívaná, jaká obklopovala turnaje, dosud k vidění nebyla. Diváci mohli zhlédnout například obrovský vůz s rytíři a dámami, zhotovený tak, aby vypadal jako les se stromy, kopci a údolími. Muži nosili před kláním a po něm kostýmy a masky. Navečer vždy následovala další představení, tanec a hudba.

Sir Thomas překvapil svou sestřenku čtveřicí nových šatů, které pro ni nechal šít. Zatímco pobývala u dvora a sloužila královně, vzal jeden z jejích oděvů a švadlena, která pracovala i pro něj, ho rozebrala, změřila a znovu složila. Pak zhotovila čtvery šaty.

„Jsi překvapená, drahá?“ vyzvídal bratranec. „Tmavé barvy jsou elegantní, to připouštím, ale ty jsi příliš mladá, abys truchlila dlouho. Barvy, které jsem vybral, nejsou příliš křiklavé, nebo ano?“ Pohlédl na čtvero šatů na posteli. Jedny byly hnědooranžové, druhé sytě vínové, třetí fialové a poslední v pravé tudorovské zeleni, na rozdíl od jejího tmavě zeleného sametového oděvu. Byly to ty nejmódnější šaty, vyšívané a pošité zlatem, drobnými drahokamy a perlami.

„Tome! To mi budou královniny dámy závidět,“ řekla mu se smíchem. „To jsi neměl, protože se tu nezdržím

tak dlouho. Ach, ty jsou ale nádherné! Díky!“ Vrhla se mu kolem krku a mlaskavě ho políbila na tvář.

Zčervenal potěšením. „Měl bych si tě hýčkat, Rosamundo,“ trval na svém. „Poprvé po dlouhé době jsem díky tvé společnosti šťastný.“

„Já však pojedu domů tak brzy, jak to půjde,“ řekla Rosamunda. „Potom budeš osamělý, a to nechci, drahý bratránku.“

„Pak přijedu na Friarsgate, kde mě osamělost přejde. A až mě prostý venkovský život znudí, vrátím se zase ke dvoru. To je skvělé řešení, ne?“

„Co si mám vzít na sebe dnes večer?“ otázala se ho Rosamunda. „Na programu je něco s názvem Mezihra pánů z kaple před Jeho Milostí, následované představením Zahrada potěšení. Říká se, že král bude mít na sobě purpurový satén.“

„Král by udělal lépe, kdyby přijal můj módní směr,“ odfrkl si lord Cambridge. „Místo toho bude mít kostým schválený těmi hulváty, s kterými stále bojuje a pije. Bude mít všude na šatech našitá zlatá J a K, má drahá. Tahle iluze romantické lásky, kterou neustále předvádí světu, když všichni víme, že se oženil s královnou, protože byla k mání a on okamžitě potřeboval zplodit dědice, je směšná.“

„Ach, Tome, ale ona je skutečně dobrá dáma a tak statečná,“ bránila svou paní Rosamunda.

„Ano, má drahá Rosamundo, je, ale já jsem světa znalý člověk. Věř mi, že smlouva nesmlouva Jindřich Tudor by se oženil s někým jiným, kdyby byla po ruce vhodná

princezna ve správném věku. Ten nesmysl s malou Eleanor Rakouskou byla jen fraška, a všichni to víme. Král Ferdinand to věděl, ale stejně jako jeho dcera vytrval. Až nakonec, když začalo být jasné, že starý král umírá, převedlo Španělsko Kateřinino věno přes Kanál k jejich vlámským bankéřům. Pak král zemřel, princ nastoupil na trůn a náhle dychtil po tom, aby z Kateřiny udělal svou nevěstu. Věno díky jeho rozumným rádcům putovalo zpět do Anglie. Ne, má drahá, starý král věřil, že bude plodná jako její matka, když s ní Arthura oženil, a stejně tak v to věřil i jeho syn, a proto si ji vzal. Panovník už pokukoval po jiných ženách a nebylo to naposledy, o tom jsem přesvědčen.“

„Je pravda, že jeho oči jsou bystré,“ připustila Rosamunda. „Viděla jsem, jak se v kapli občas pohledem zatoulal mezi přítomné dámy.“

„Hmmmm,“ zabručel lord Cambridge. Poté ztišil důvěrně hlas. „Díval se na některou déle než na ostatní, drahé děvče?“

Plácla ho a zasmála se. „Ne, pokud vím. Po dámách své manželky samozřejmě nekouká, to tě ujišťuji. Myslím, že ta záležitost se sestrami vévody z Buckinghamu ho z toho vyléčila. Královniny dámy mají své názory na to, která to byla, a většina se přiklání k lady Anně.“ Pak změnila téma a zeptala se: „Co si vezmeš dnes večer na sebe, bratránku?“

„Černou,“ odpověděl. „Je jednoduchá, a domnívám se, že pokud někdo nechce konkurovat králi a jeho nachu, bude jednoduchost pravidlem večera. Kromě toho, nechává uvnitř širokou veřejnost, což jsem nikdy nepovažoval za moudré.“

Rosamunda si oblékla hnědooranžové šaty a šťastně si je rovnala. Doll jí přinesla plochou krabičku, další Tomův dárek. Obsahovala překrásný zlatý řetěz zdobený zlatým topazem, ke kterému patřila ještě brož ve tvaru diamantu, zasazená do zlata. Namísto modrého pláště jí Anna podala nový, ze sytě hnědého sametu, lemovaný kolem ramen a kápě kuní kožešinou, protože v tento únorový den bylo větrno a sychravo.

„Příšerně mě rozmazluješ, bratránku,“ dobírala si Rosamunda lorda Cambridge, když se chystali odjet do Westminsteru, každý na své loďce, „a musím připustit, že to zbožňuji.“

Potěšeně se usmál. „Když jsi tu se mnou, je to jako bych tu zase měl svou sestru, Rosamundo. Vím, že nejsi Mája, ale tolik se jí podobáš svým mládím a roztomilostí.“

Takhle přelidněný palác Rosamunda ještě neviděla. Veřejnost měla dovoleno zúčastnit se královských oslav. Jak se lord Cambridge obával, nebyl to dobrý nápad. Po představení se davy nahrnuly kupředu a trhaly kostýmy herců, aby měly suvenýr. Král, který se ocitl jen v kabátci a kalhotách, se hurónsky smál, obzvláště když jednoho z jeho pánů, sira Thomase Knyveta, dav svlékl do naha a on musel vyšplhat na sloup, aby před ním byl v bezpečí. Když začal zástup trhat šaty dámám, které při představení tančily, král nechal zavolat stráže a ty veřejnost z paláce rozhodně vytlačily. Dvůr se pak i přes stav svých oděvů odebral k jídlu na velkou hostinu, která byla pro tuto příležitost připravena. Sir Thomas Knyvet se však musel vzdálit a najít si nějaké šaty.

Třiadvacátého února pak přišla zpráva, že malý princ z Walesu toho rána náhle zemřel. Když to král přišel sdělit své manželce, byla Rosamunda v její komnatě. Královna s ním odešla do soukromého pokoje, ale náhlý bolestný křik uvědomil její dámy, že se stalo neštěstí. K překvapení všech panovník zůstal se svou manželkou, utěšoval ji, jak jen dokázal, potlačil svůj žal a snažil se ulehčit v zármutku královně.

„Začne to znovu,“ zašeptal lord Cambridge sestřence při tichém rozhovoru na chodbě paláce. „Měl by překonat svého trpělivého ducha a najít si jinou princeznu. Už přišla o dvě děti, Bůh pomoz Anglii.“

„Ubohá paní prožívá muka,“ řekla mu Rosamunda, „ale máš pravdu. Anglii to přineslo jen málo dobrého. Její matka a sestry se však projevily jako dobré rodičky, a přesto o pár dětí přišly. Příště to dopadne jinak.“

„Modlím se, abys měla pravdu, sestřenko,“ pravil lord Cambridge.

Společně kráčeli zpět ke královniným komnatám, pak se dveře od nich otevřely a vyšel král. Sir Thomas Bolton se elegantně uklonil a Rosamunda udělala pukrle. Král odměřeně kývl jejich směrem, ale pak se náhle zastavil.

Upřel pohled svých modrých očí na Rosamundu a zeptal se: „Vy jste paní Friarsgate, že, madam?“

„Ano, Vaše Veličenstvo,“ odpověděla mu tiše a srdce jí bušilo vzrušením. Nezáleželo mu na tom jako chlapci, ale teď s ní mluvil král.

„Ano, vzpomínám si na vás,“ řekl jí král s lehkým úsměvem. „Choval jsem se k vám jako hulvát a sir

Owein to otevřeně řekl. Přesto vás ani v nejmenším neuvedlo do rozpaků, když jste se dozvěděla, že se ta tehdejší sázka týkala vaší poctivosti. Chudáka Nevilla jste pěkně usadila, dost si to bral, ale mne jste nevyplísnila, jak si vzpomínám.“

„Člověk nekárá mladíka, který se jednoho dne stane jeho králem,“ odvětila uhlazeně Rosamunda. „Vím, že král nemůže nic udělat špatně a tvoří si vlastní pravidla. Kromě toho, můj pane, jste nechoval žádnou zášť, protože jste svědčil při mém formálním zasnoubení se sirem Oweinem a řekl jste mi, že si to mám pamatovat, abych o tom mohla jednoho dne vyprávět dětem.“

„A otec mi připomněl, že ještě nejsem anglickým králem,“ řekl Jindřich a zasmál se. „To se sirem Oweinem je mi líto. Byl dobrým manželem?“

„Nikdy jsem nepoznala lepšího, můj pane!“ odpověděla Rosamunda a ke svému překvapení zjistila, že jí vlhnou oči.

„Měli jste děti?“ pokračoval král, vida její slzy.

„Dři dcery, pane, a o syna jsme přišli při porodu,“ odvětila Rosamunda. „O manžela mě připravila hloupá nehoda.“

„Jsme rádi, že jste tu s naší královnou, ke které jste byla během jejích těžkých let tak laskavá,“ pravil král. Pak se uklonil a pokračoval chodbou dál, až jim zmizel z dohledu.

„Bože!“ zaklel tiše Thomas Bolton. „Tenhle příběh jsi mi nevyprávěla, sestřenko. A nechť ti pomáhají nebesa, neboť jsem v jeho očích zahlédl zájem, když se na tebe

díval. A ty jsi mu říkala ty pravé věci! Už mi nikdy nepovídej, že ke dvoru nepatříš, Rosamundo Boltonová, protože jsi ohledně dvorských způsobů moudřejší, než jsem se domníval.“

„Vím, že je král,“ odvětila, „ale nezapomínej, že jsem ho znala jako chlapce. Samozřejmě ho jako krále respektuji, ale stále o něm přemýšlím jako o tom uličníkovi princi Jindrovi.“

„Bůh nám pomoz! Tentokrát tě určitě svede, má drahá sestřenko! A jestli si to nemůžeš uvědomit, pak jsi na to zralá! Vrať se ke své paní královně. Musím tenhle nový stav věcí zvážit,“ řekl jí.

„Děláš z komára velblouda,“ odpověděla mu se smíchem. „Král byl tak laskavý, že si na mě vzpomněl i po tak dlouhé době. Vskutku mi tím polichotil. Že si pamatuje, kdo jsem byla, je samo o sobě úžasné. Nejsem jedním z jeho urozených a mocných přátel, a přesto si vybavil mé jméno a událost z naší krátké společně sdílené minulosti.“

„Ujišťuji tě, že královnu co nejdříve opět oplodní,“ pronesl lord Cambridge, „a pak se porozhlédne po dámě, která by ho v nadcházejících letních měsících pobavila. A dej na má slova, sestřenko, na tebe teď myslí opravdu hodně.“

„Pleteš se, tím jsem si jistá,“ odvětila Rosamunda.

„Král byl zdvořilý a vlídný. Nic víc by ani být nemohlo.“

Lord Cambridge zoufale zavrtěl hlavou. Jeho půvabná sestřenka byla v mnoha ohledech tak nevinná. A nevěděl, jak ji má chránit.

Malého prince pohřbili ve Westminsterském opatství po období smutku, během kterého bylo křehké tělíčko vystaveno ve zdobné rakvi, kolem níž hořely dnem i nocí stovky svící až do jeho půlnočního pohřbu. Dostalo se mu obřadu za svitu pochodní, kterého se zúčastnil celý dvůr oblečený v nejtmavší černi. Jeho duše nyní byla s Bohem a mezi neviňátky.

Probíhalo kajícné období předvelikonočního půstu, kvůli kterému byli všichni z nedávného úmrtí v královské rodině ještě zasmušilejší. Královna se neustále ve dne v noci modlila, oblečená v rouše kajícnice, jedla málo a pouze jednou denně. Jídla podávaná v královniných komnatách byla spartánská. Pouze černý chléb a ryba. O Velikonocích král od papeže dostal zlatou růži, kterou Svatý otec osobně posvětil. Byla to známka velké přízně. Ihned po Velikonocích se dvůr přesunul do Greenwiche, aby oslavil první máj.

Kapitola šestnáctá

„Je přesně jako Bolton House!“ zvolala velice překvapená Rosamunda, když se bárka přiblížila k domu jejího bratrance v Greenwichi.

„Samozřejmě,“ odvětil Tom. „Bolton Greenwich se do posledního detailu shoduje s Bolton House. Nemám rád zmatek, drahé děvče, a oškliví se mi chaos při stěhování. Když jsem koupil tuhle nemovitost v Greenwichi, pověřil jsem architekta a stavitele, aby udělali kopii Bolton House. Dokonce i výzdoba je stejná. Sluhové se stěhují se mnou, protože bych je nerad platil za lenošení v Bolton House, zatímco jsem v Bolton Greenwichi. Je to dokonalé řešení, jak zjistíš.“

Rosamunda se rozesmála. „Myslím, že se mi ta představa už zamlouvá, a vím, že Anně se to bude líbit určitě. Zlobilo ji, že bude muset poznávat nové místo, když se, jak říká: ‚V tomhle domě konečně vyzná.‘ Doll jí o tom neřekla, protože si z mojí ubohé Anny velice ráda dělá legraci.“ Rosamunda zabloudila pohledem za Bolton Greenwich. „To za domem je palác, Tome?“

Kývl.

„Bože! Jsi hned vedle krále a jeho dvora, bratránku. To od tebe bylo buď velice chytré, nebo jsi měl velké štěstí.“

„Obojí,“ odpověděl pyšně. „Není to velký pozemek, proto byl považován za nevhodný. Nyní mi však všichni závidí. Mnoho lidí mi nabízelo, že ho ode mě odkoupí, ale prozatím se těším z toho, že ho mám. Není to majetek, který by ztratil hodnotu. Obávám se, že jsem opět odhalil svůj neurozený původ, protože přemýšlím jako obchodník,“ řekl se smíchem.

Bárka dorazila k cíli. Zajela do doku a sluhové lorda Cambridge pomohli svému pánovi a Rosamundě z pohodlné lodě vystoupit. Zvědavě nasála vzduch. „Co to tu voní?“ vyptávala se bratrance.

Ten na chvilku vypadal zmateně, ale pak řekl: „To je přece moře, drahé děvče. Jsme k němu blíž, protože jsme dále po proudu řeky. Samozřejmě! Ty jsi nikdy moře necítila ani neviděla, že? Obklopená svými cumbrijskými kopci jsi k tomu neměla příležitost.“

„Ale já už jsem v Greenwichi byla,“ sdělila mu Rosamunda.

„To je tím, jak dnes vane vítr,“ vysvětloval jí.

„Zajímavé,“ odvětila, „ale na druhou stranu, když vítr vane z různých směrů na Friarsgate, tak také různě voní. V zimě, když vane ze severu, v něm cítím sníh.“

Vešli do domu a Rosamundu to znovu poněkud překvapilo. Jak jí Tom řekl, vnitřek Bolton Greenwiche se shodoval s Bolton House. Trochu ji to mátlo, věděla, že bude venku očekávat stejné okolí, jaké bylo u předešlého domu, ale věřila, že si na to zvykne, stejně jako si od svého příjezdu ke dvoru před pěti měsíci zvykla na mnoho věcí. „Nemusím si dělat starosti se spaním v paláci, když mě tam nebude třeba,“ pronesla zamyšleně. „To se mi líbí, Tome.“

„Ano, má drahá, stačí ti pouze projít brankou ve zdi, která obklopuje mé zahrady, aby ses dostala do královského parku. Všichni ti budou závidět.“

Rosamunda si povzdechla. „Přála bych si, aby mi královna dovolila jet domů, ale nic neříkala a já se jí

bojím zeptat, abych ji neurazila. Nechci tím naznačovat, že by její společnost byla nudná, ale stýská se mi po Friarsgate a mých dětech, Tome.“

„Stýská se ti také po tvém nestydatém Skotovi?“ škádlil ji.

„Ne!“ vykřikla pobouřeně. „Proč jsi tak zatraceně zvědavý na Logana Hepburna, bratranče?“

Tom Bolton pokrčil rameny. „To, jak jsi ho popsala, mě docela zaujalo, drahé děvče. Nic víc. Doufám, že se s ním setkám, až tě budu doprovázet zpět domů.“

„Ale kdy to bude?“ zanaříkala a zhluboka vzdychla.

„Slyšel jsem zvěsti, že tenhle rok povede králova letní cesta do vnitrozemí. To tě zavede směrem k domovu, Rosamundo, a nejspíš tehdy můžeš královnu požádat, aby tě propustila. Pochopí tvou starost o dcery.“

„To tu budu téměř rok,“ pronesla Rosamunda. „Běta a Banon mě vůbec nepoznají. Přitom moje přítomnost není pro královnu nutná ani životně důležitá.“

„Já vím,“ řekl soucitně, objal ji kolem ramen a maličko stiskl, „ale ubohá Kateřina se domnívá, že ti dělá laskavost. Pro ni je dvůr téměř něco jako samotná nebesa. Buď vděčná alespoň za to, že jí starosti o dědice zabránily v tom, aby ti hledala manžela, drahé děvče.“

„Bůh chraň!“ odvětila Rosamunda.

Dvůr se připravoval na oslavy prvního máje. V greenwichských zahradách byla postavena májka a vybrané dámy kolem ní měly pro pobavení tančit. K jejímu překvapení byla Rosamunda jednou z nich.

Obvykle se na takových událostech nepodílela. Rozhodla se, že si na královninu počest oblékne hedvábné šaty v barvě tudorovské zeleně. Ráno bude hon, ale toho se nezúčastní. Neměla hony ráda, na rozdíl od většiny dvořanů, kterým ten krvavý sport připadal vzrušující, jak se zdálo. Rosamunda však na pronásledování nešťastného zvířete se psy po lese jen proto, aby ho ho někdo zabil, až ho chytí, neviděla nic zábavného.

Když Rosamunda s Annou a Doll vyšla z domu, slunce se ještě nevyhouplo nad obzor. Nejdříve seberou ranní rosu, o které se říkalo, že velice prospívá pleti. Pak natrhají zeleň a květiny a ozdobí jimi hodovní sál. Tři mladé ženy šly bosé, měly na sobě jednoduché lněné sukně a místo halenek košilky.

„Myslíte, že dnes večer se v královské síni bude podávat zelené jídlo?“ přemítala nahlas Anna.

„Samozřejmě!“ odvětila Doll. „Pán říká, že král miluje první máj nade všechny svátky a dodržuje jeho zvyky.“

„Maso v královské hodovní síni je občas zelené,“ podotkla suše Rosamunda, „proto tam jím tak řídce, jak se mi to podaří.“

Dvě mladé služebné se rozesmály.

Našly místo s velkým množstvím rosy, nabíraly ji rukama a hojně si jí kropily tváře. Pak se vydaly natrhat květiny, kvetoucí větévky a další zeleň pro hodovní síň v Bolton Greenwichi. Rosamunda se nakonec od svých dvou společnic oddělila a toulala se zahradami svého bratránka. Náhle zaslechla někoho tiše zpívat a vydala se za tím zvukem. Zavedl ji k dvířkům v cihlové zdi mezi zahradou, ve které stála, a královským parkem. Hlas byl

tak poutavý, že otevřela branku a podívala se. Seděl tam pod stromem král, drnkal na loutnu a tiše si zpíval.

„Je měsíc máj, kdy si rozverní chlapci hrají, tra la la la la la lala! Tra la la la lala!

Každý se svou krásnou dívkou po trávníku tančí, tra la la la! La la la la la la la la! Lala lala!“

Rosamunda se zasmála, král ji uviděl a vyskočil, loutnu nechal ležet v trávě. „Má lady Rosamunda z Friarsgate. Přeji vám dobré májové ráno.“ Přistoupil k ní. „Líbila se vám má píseň, madam?“

„Velice, Vaše Veličenstvo,“ odvětila.

„Kdysi jste mi říkala Jindro,“ pronesl náhle tichým a velice důvěrným hlasem. Nyní stál přímo před ní.

„Tehdy jste nebyl mým králem, Vaše Veličenstvo,“ řekla tiše, téměř bez dechu. Náhle hrála nebezpečnou hru, ale zdálo se, že z ní nemůže vycouvat.

Natáhl svou velkou ruku a něžně ji pohladil po tváři.

„Královna říká, že máš dokonalou anglickou pleť, krásná Rosamundo. Ještě je vlhká rosou dnešního májového rána, ačkoliv si nemyslím, že bys potřebovala sahat k něčemu takovému. Jsi dost krásná.“ Pak uchopil prsty její bradu. Mírně jí zaklonil hlavu a něžně se dotkl svými rty jejích. „Krásná, jemná a ctnostná,“ pronesl a jednou rukou ji objal, aby si ji přitáhl blíž. „Víš, jak často jsem na tebe během těch let myslel, krásná Rosamundo?“

„Vaše Veličenstvo mi lichotí,“ podařilo se jí pronést, ačkoliv si vůbec nebyla jistá, odkud ta slova vyšla. Mohla sotva dýchat.

„Máš ráda lichotky?“ otázal se jí s lehkým úsměvem na rtech a s pohledem modrých očí upřeným do jejích jantarových.

„Jen pokud jsou upřímné, můj pane,“ odvětila.

„K dámě bych nikdy nepřistupoval bez upřímnosti, krásná Rosamundo,“ zamumlal a jeho rty se opět ocitly nebezpečně blízko jejích.

Nevěděla, jestli neomdlí. Nohy měla jako rosol. Jeho pohled byl prostě okouzlující. Dech mu voněl po mátě. Rosamunda vzdychla, nedokázala tomu zabránit.

Královy rty se znovu setkaly s jejími, tentokrát ji líbal s rodící se vášní. Pevně ji objímal. Cítila sílu jeho velkého těla a připadala si v jeho objetí velice křehká. Nechala své vědomí odplout. Takhle bezpečně se necítila od Oweinovy smrti. Owein! To jméno jí proniklo do mysli, díky němu znovu získala slabé povědomí o realitě a vymanila se ze sevření Jindřicha Tudora.

„Ach, Vaše Veličenstvo!“ pronesla s očima rozšířenýma hrozivým pochopením, co prováděli.

„Krásná Rosamundo –“ začal.

Ustoupila ke dveřím do zahrady. „Ne, Vaše Veličenstvo! Tohle je nanejvýš nevhodné a vy to víte stejně jako já. Prosím Vaše Veličenstvo, aby mi prominulo mé nemravné chování. Nikdy jsem neměla v úmyslu s Vaším Veličenstvem koketovat nebo ho svádět k hříchu.“ Pak rychle udělala pukrle, otočila se, vběhla zpět do bratránkovy zahrady a zavřela za sebou branku.

Král uslyšel ženské hlasy, které ji volaly. Potěšeně se usmál. Byla rozkošná. Představovala ten nejsvůdnější

pamlsek, na jaký po dlouhé době narazil. Její příjemná poddajnost a tichý souhlas mu v bedrech zažehly oheň, ale tentokrát si nechá svou touhu pro sebe. Neměl v úmyslu nechat se znovu přistihnout těmi bystrozrakými babiznami, které sloužily jeho manželce, ani když trhal tu nejkrásnější květinku z jejich středu. Její předváděná cudnost ho těšila, stále měla ducha. Ale nikdo, ani jeho nejbližší společníci, by se o tom, že se zajímá o paní Friarsgate, neměl dozvědět. Jak příhodné, že dům jejího bratrance stál v sousedství. Vezme si ji v její vlastní posteli. Nebudou tam žádní palácoví sluhové ani nikdo jiný, kdo by je přistihl. Nikdo si nevšimne jeho půlnočního příchodu zahradou. Bude to vědět pouze její bratranec, aby mohl nechat pro krále otevřený postranní vchod. O lordu Cambridgi se vědělo, že je poněkud výstřední, ale také se o něm říkalo, že je to neobyčejně vnímavý muž.

Král zamířil k paláci a začal si pobrukovat. Natrhal pro manželku kytici sasanek, které právě začínaly kvést. Katka se tak snažila počít pro něj další dítě. Překvapí ji kyticí májového jitra. Možná by s ní mohl dokonce strávit před honem několik okamžiků v soukromí. Žár v jeho bedrech byl spalující a jeho semeno potřebovalo okamžitě ven. Chtíčem také nabyde na účinnosti. Ano, malé dovádění s královnou, než začnou denní činnosti, by bylo vskutku nanejvýš příjemné. A pak dnes nebo možná zítra v noci vyhledá krásnou Rosamundu a užije si s ní. Jindřich Tudor se usmál, potěšen sám sebou a potěšen světem obecně.

Protože královna si užívala honu osobně, Rosamunda věděla, že se nemusí ukazovat až do odpoledne, kdy přijde čas pro májku. Připojila se ke svým dvěma

společnicím vrátily se do domu s rukama plnýma květin a větviček, kterými vyzdobily hodovní síň Bolton Greenwiche. Později se objevil lord Cambridge a vyjádřil nad jejich snahou potěšení.

„Ty jsi takový postelový povaleč,“ škádlila Rosamunda bratránka. „Všechna rosa už je pryč a ty z ní nemáš nic.“

Zasmál se. „Chceš říci, že jsi mi žádnou nenechala, ty sobecké děvče. Jsem dotčen, ale odpustím ti, protože sál je nádherný.“

„Tome, musím si s tebou důvěrně promluvit,“ řekla nenápadně Rosamunda.

Zaslechl v jejím hlase vážný tón a stejně nenápadně odvětil: „Projdeme se v zahradách, sestřenko. Je krásný den a já jsem se ještě nenadýchal čerstvého vzduchu. Ani k tomu nemám sklony, pokud nejsem ve tvé společnosti.“

Na kamenné lavičce s výhledem na řeku mu pověděla o svém ranním dobrodružství. Thomas Bolton naslouchal, ani v nejmenším jím to neotřáslo, protože předpokládal, že si král spíš dříve než později s jeho sestřenicí promluví s úmyslem ji svést. Zvuk jejího hlasu mu pověděl, že ji její chování zneklidnilo, ale přitažlivý vzhled a moc Jindřicha Tudora ji přesto lákaly.

„Co mám dělat, Tome?“ ptala se zoufale.

„Ke znásilnění se neuchýlí,“ odvětil pomalu lord Cambridge. „To nikdy nebyl jeho styl. Nejenže by tím porušil svůj osobní rytířský kodex, ale také by se připravil o sebeúctu, protože král o sobě a své cti smýšlí nanejvýš příznivě. I přes své svatební sliby si však nemyslí, že by se zpronevěřil své cti, když se pomiluje i s

jinou ženou než s manželkou. Královna tu je proto, aby Anglii porodila dědice. To je její hlavní poslání, drahé děvče. To, že ji má rád, že její původ je bez poskvrnky, že ví, jak se má jako anglická královna chovat, to vše je ku prospěchu krále a jeho říše. Královna Kateřina slouží svému účelu. Pokud jde o jiné ženy, to je úplně jiná věc, Rosamundo. Ostatní ženy jsou tu proto, aby o ně muži usilovali, dvořili se jim a milovali se s nimi. Jsou pro královo potěšení, ale určitě pro nic víc. Nebude tě nutit, ale svede tě, sestřenko.“

„Pamatuji se na toho chlapce,“ odvětila. „Vím o něm mnohem více, než by si myslel, protože Markéta Tudorovna o něm celou dobu mluvila. Není to muž, který přijímá odmítnutí s grácií, Tome. Tak co mám dělat? Mám také svou čest a sloužím královně.“

„Máš na výběr ze dvou možností. Mohla bys dnes požádat královnu o dovolení vrátit se domů na Friarsgate, ale jestli odmítne, co by sis počala? Riskuješ, že urazíš ji i krále, aniž vyřešíš své dilema. Nebo se můžeš podřídit králi, pokud by to vyžadoval, ale jestli to uděláš, nesmíš se o vašem poměru nikomu svěřit a musíš být diskrétnější než jeptiška, která navštěvuje v období předvelikonočního půstu papežovo lože. Zatímco u krále se předpokládá, že bude mít milenky, pokud to vejde ve známost, není to pro dotyčné dámy právě dobré, má drahá. Koneckonců, nejsme Francouzi,“ dokončil s pohrdavým odfrknutím.

„Francouzští králové se tedy svými milenkami chlubí?“ otázala se ho překvapená Rosamunda. „Která slušná dáma by chtěla, aby se vědělo, že posloužila svému králi jako slouží ovce beranovi?“

„Má drahá, Francouzky považují za čest svému králi sloužit, jak jsi to poutavě nazvala. Vždyť se vědělo i o sestrách, že sdílejí vládcovu přízeň,“ odvětil lord Cambridge. „A jejich spojenci, naši severní sousedi, jsou také tak strašní. Králové z rodu Stuartů jsou považováni za nejvíce milující se muže v celém známém světě. Slyšel jsem, že ve Skotsku je sotva nějaká rodina, se kterou by nesmísili svou krev. Vždyť nynějšího krále Jakuba nemohli přimět ke sňatku s naší princeznou Markétou, dokud někdo z jeho dvořanů, který měl víc rozumu než sám panovník, neotrávil jeho dlouholetou milenku Maggii Drummondovou. Až poté, co byla paní Drummondová a její sestry, které snídaly společně s ní, zavražděny, dostál Jakub Stuart své dohodě s Anglií. Vědělo se o něm, že měl v oblibě i několik jiných dam, ačkoliv se říká, že Drummondové dal své srdce. Ne. Všude na světě mají králové milenky, ale u nás v Anglii se to snažíme udržet pod pokličkou, jak to jen jde.“

„Na muže, který se nemiluje se ženami, máš velké porozumění pro ně i pro lidskou povahu, bratránku. Možná bych raději měla odjet domů ke svému nestydatému Skotovi,“ pronesla Rosamunda s lehkým úsměvem.

Oplatil jí úsměv a odvětil: „Kostky jsou nyní vrženy, sestřenko. Ano, můžeš krále odmítnout, ale jestli to uděláš, poneseš si následky. Musíš se pokusit vidět jeho návrhy v jiném světle, drahé děvče. Pokud jsi diskrétní a požádáš krále, aby on byl dvojnásobně, není pravděpodobné, že by o vašich hrátkách někdo něco zjistil. Kdo by věřil, že by si král něco začal s tebou, vdovou z bezvýznamné rodiny a bez styků? A vzhledem k tomu debaklu z minulého jara se král jistě vynasnaží,

aby byl velice, velice diskrétní.“ Lord Cambridge se zasmál. „Takže je nepravděpodobné, že by se někdo o tvém škobrtnutí na cestě počestnosti dozvěděl. Král je mladý a pohledný. Ví se o něm, že je jak vášnivý, tak laskavý. Může být velkorysý a ty máš tři dcery, které budou jednoho dne potřebovat vhodné manžely, má drahá. Jsi vdova a nezostudíš tak svého manžela nebo jméno své rodiny, na rozdíl od chlípných sester vévody z Buckinghamu. A za celý svůj život Jindřich Tudor nikdy nezapomněl na přízeň, kterou mu někdo věnoval.“

„Uvažuješ jako děvkař, bratránku,“ řekla mu Rosamunda.

Thomas Bolton se rozesmál. „Nejsi panna, Rosamundo,“ připomněl jí s rozpustilým úsměvem.

„Ty jsi ale nestydatý, Tome!“ vyplísnila ho, ale přitom se usmívala.

„A ty bys ráda byla také?“ oplácel jí škádlení.

„Ano,“ odvětila, čímž ho překvapila. „Myslím, že ano. Celý život jsem dělala přesně to, co se ode mě očekávalo, dokonce i proti své vůli, bratránku. Přesto mi dělá starosti mé svědomí, protože mám královnu ráda.“

„V téhle záležitosti ti bude dělat starosti vždy, mé drahé děvče,“ pronesl moudře, „ale obávám se, že v tomhle není pomoci. Jindřich Tudor si Kateřinu Aragonskou neměl brát. Neměl tak spěchat, ale ona byla tady a vyhovovala, a on byl vždy netrpělivý muž. Jeho otec měl v úmyslu ho svěřit církvi, dokud nezemřel chudák Arthur. Z Jindřicha by nikdy nebyl dobrý kněz.“

„S takovou vášní pro ženy ne,“ podotkla Rosamunda.

„Jde jen o Kateřinu, nebo by byl nevěrný i jiné manželce, Tome? Nerozumím tomu.“

„Jde o jeho sklony vzít si vše, po čem zatouží, ať je to sladkost nebo žena,“ odvětil lord Cambridge. „Drahé děvče, už mám toho tématu dost. Víš, co uděláš a musíš udělat. Chci vědět, co ses rozhodla vzít si dnes na sebe.“

„Ty šaty v barvě tudorovské zeleně,“ odpověděla.

„Nějak mi teď připadají ještě vhodnější, než když jsem si je vybrala prve.“

Kývl. „Pak jdi a připrav se,“ poradil jí lord Cambridge, ale sám zůstal sedět na lavičce, shlížel na Temži a zvažoval vše, co vyslechl. Věděl, možná na rozdíl od Rosamundy, že král, když si s ní dnes ráno něco začal, tak ji samozřejmě bude chtít dostat co nejdříve. Bude však hledět na obezřetnost, takže ji nejspíš navštíví tady na Bolton Greenwichi. A brzy. Při králově povaze nebude však poměr trvat déle než do konce léta, jestli vůbec.

Ano, přesvědčí Rosamundu, aby koncem léta požádala královnu o svolení k návratu domů na Friarsgate. Odpojí se od královské družiny někde ve vnitrozemí a pocestuje dále do Cumbrie. Bude to lepší pro všechny zúčastněné.

Pojedu s ní, rozhodl se lord Cambridge. Přestože Friarsgate bylo podle jeho měřítek zaostalé, šlo o pohodlný dům. Zůstane tam během podzimu a na vánoční svátky se vrátí domů na Bolton House. Když si Tom Bolton naplánoval kalendář až do konce roku, vstal a vrátil se do domu, kde se připravil na to, že odpoledne doprovodí svou sestřenici do paláce.

O několik hodin později, připraveni k odchodu, obdivovali bratránek se sestřenkou navzájem své oblečení. Rosamunda na sobě měla hedvábné šaty v barvě tudorovské zeleně spolu s dělenou sukní, která odhalovala vyšívanou a prošívanou spodničku z tmavě zeleného a bílého brokátu. Hluboký čtvercový výstřih byl zdobený zlatou nití a malými perličkami. Široké manžety na rukávech také krášlily zlaté výšivky a perly. Jemnou košilku by nad živůtkem téměř nebylo vidět, kdyby neměla malý kulatý výstřih pošitý malými perlami. Manžety rukávů košilky, které vykukovaly zpod rukávů šatů, také zdobily perly. Na hlavě měla jednoduchý závoj, který držel věnec z květin.

„Jsi dokonalá,“ řekl lord Cambridge, kterého její oděv nadchl.

„Ty také, bratránku,“ odvětila Rosamunda, když si jeho dnešní oblek prohlédla. Bílé hedvábné kalhoty krášlila výšivka zlatých lístků a úponků. Měl na sobě krátký plisovaný kabátec z hedvábného damašku v barvě tudorovské zeleně s nabíranými, vyšívanými a prostřihávanými rukávy. Vysoký stojáček košile byl také plisovaný a vykukoval nad kabátec právě natolik, aby ho ostatní mohli obdivovat. Přehnaně velký váčkovitý poklopec zdobily různobarevné drahokamy a perly. Rukavice ze zlatého sametu měly na záložkách perlovou výšivku. Boty s čtvercovou špičkou byly z kvalitní měkké černé kůže a na hlavě měl klobouk s hedvábným taftovým dýnkem a tuhou rovnou krempou. Byl zelený a ozvláštněný bílým pštrosím peřím.

Sir Thomas se před Rosamundou nakrucoval, pózoval a vystavoval na odiv své hezké nohy. „Nu?“ dožadoval se hodnocení.

„Nemám slov, Tome, protože jsem tě ještě nikdy neviděla takhle vyparáděného,“ řekla mu.

„Je první máj, králův oblíbený svátek,“ odvětil. Pak se usmál. „Půjdeme, drahá sestřenko?“

Rozhodli se, že projdou z Bolton Greenwiche zahradou a přes králův park do paláce, protože to bylo pohodlnější. Hon skončil. Byl úspěšný a sluhové nyní porcovali několik jelenů a věšeli jejich maso, aby z nich později kuchaři připravili jídlo. Král a jeho společníci se usnesli, že pro pobavení všech uspořádají malý turnaj s dřevcovým kláním. Vítěz turnaje zvolí májovou královnu.

Rosamunda a její bratranec zaujali svá místa na tribunách spolu se zbytkem dvora, ale zatímco lord Cambridge se připojil k přátelům, Rosamunda se usadila mezi královniny dámy.

Rytíři byli udatní a neohrožení. Jeden po druhém však padali z koní, až zůstal pouze král a Charles Brandon. Ten byl králi důstojným soupeřem. Znovu a znovu se střetávali, jejich dřevce hlasitě zvonily o štíty. Nakonec však panovníkův kůň lehce klopýtl a Brandon vyhodil Jindřicha Tudora ze sedla. Na tribunách zazněly výkřiky, Brandon okamžitě seskočil z koně a běžel ke králi.

Ten se ztěžka postavil na nohy, ale když si snímal přilbu, smál se. „Dobrá rána, Charlesi,“ pronesl a blahosklonně tak přijal svou porážku. Pak se rozhlédl a řekl: „Zdá se, že můj kůň ztratil podkovu, ale takové už

je turnajové štěstí.“ Pokynem ruky přivolal štolbu a nařídil mu, aby dohlédl na to, že je o koně postaráno, nechal ho znovu podkovat a ujistil se, že se zvíře při nehodě nezranilo. Znovu se otočil a oznámil: „Prohlašuji Charlese Brandona vítězem tohoto prvomájového turnaje a říkám, že je nyní jeho povinností, aby nám zvolil májovou královnu.“

Charles Brandon se postavil před královskou lóži.

„Vaše Veličenstvo,“ řekl Kateřině, „nebylo by ode mě vhodné, abych požádal vás, která už královnou jste, abyste se stala královnou této slavnosti. Proto vás žádám o královské svolení vybrat ji z dam, které jsou tu s vámi.“

„Máte mé svolení,“ odvětila královna s úsměvem.

„Pak volím princeznu Marii,“ odpověděl Brandon bez váhání.

Králova patnáctiletá sestra postoupila vpřed a přijala od Charlese Brandona útlý stříbrný a zlatý věnec májové královny. „Je mi ctí být vaší královnou, Charlesi Brandone,“ pravila.

Královy oči se hloubavě zúžily. Marie byla mladý romantický blázínek. Měl s ní jiné plány a nepřál si, aby mu je Charles Brandon, přese všechno jejich přátelství, nějak křížil nebo si s jeho sestrou něco začínal. Na tenhle výjev, kdy se sestra usmívala na jeho soupeře, však shlížel shovívavě. Odteď musí dohlédnout, aby ti dva netrávili čas společně. Krátce pohlédl na dámy, které obklopovaly jeho manželku, a spatřil krásnou Rosamundu. Jak nádherně vypadá, pomyslel si. Byla to dokonalá anglická růže. Pak se usmál a své manželce i

jejím dámám se uklonil. Ano, krásná Rosamunda byla delikátní lahůdkou a on měl v úmyslu se jí zmocnit.

Cítila, že na ní na kratičký okamžik spočinul jeho pohled. Nepodívala se na něj, ani nedala najevo, že si toho všimla. Ať se stane cokoliv, nikdy nesmí ublížit královně. Znovu si přála, jak to v uplynulých měsících často prohlašovala, aby byla v bezpečí doma na Friarsgate. Edmund ji v dopisech pravidelně informoval. Ujišťoval ji, že je vše v pořádku. Dcerkám se dařilo dobře a dvěma mladším se stýskalo jen zřídka. Edmund hlásil, že ovce tento rok porodily více jehňat než obvykle, dvě mláďata se narodila tolika samicím, že to po mnoho let neviděl. Bylo zaseto. Henry se neukázal. Všechno se dařilo tak, jak mělo. Pomyšlení, že na Friarsgate je všechno v pořádku a ona se toho neúčastní, ji poněkud zneklidňovalo.

Lidé opustili tribuny a dámy, které měly tančit kolem májky, šly nyní zaujmout svá místa. Hudba hrála a tanec započal. Každá dáma držela hedvábnou stuhu jiné barvy. Byla tam červená, tmavě modrá, zelená, žlutá, fialová, růžová, blankytně modrá, levandulová, zlatá a stříbrná. Deset žen tančilo zdánlivě jednoduchými kroky, pohybovaly se kolem májky, splétaly stuhy do složitého vzoru a zpívaly o měsíci květnu a všech jeho krásách. Konečně se tanec nachýlil k závěru. Májka byla ozdobená a konce stuh se třepetaly v slabém vánku pozdního odpoledne.

Přišla na řadu hostina. Protože byl nádherný jarní den, vynesli sluhové stoly na trávníky před palácem, a když si hosté našli místa, už běhali sem a tam z kuchyně s podnosy a mísami. Vykopaly se jámy, v kterých se pak

na obrovských železných rožních pomalu pekly hovězí boky obalené kamennou solí. Na každé straně rožni otáčeli čtyři chlapci. Objevily se sudy s ústřicemi, které sluhové načínali a podávali syrové. Na podnosech leželi pstruzi, lososi a garnáti. Servírovalo se množství pečených ptáků, kachen, kapounů a labutí. Hosté si mohli dopřát i pirožky plněné králičím masem, masem lovných ptáků a zvěřinou. Podávaly se nadívaná selátka, mihule v ostré omáčce, blackmanger, což byl pokrm z kuřete připravený s rýží, mandlemi a cukrem, artyčoky dušené v bílém víně, dušený hlávkový salát, nový hrášek, chleby, máslo a několik druhů sýra.

Podle tradice mělo být na počest dne všechno jídlo zelené, ale královna si dupla, ačkoliv král protestoval. Zelené byly pouze chlebové misky. Jakmile se bochníky vydlabaly, aby sloužily jako misky, nebyl v tom velký rozdíl, protože prostě vypadaly jako zelená kamenina. K potěšení mnohých se o tomto svátku spolu s vínem a pivem podávala i stará dobrá medovina. Dvůr jedl a jedl, a přesto když konečně došlo na servírování zákusků, pozřeli je hosté tak dychtivě, jako by předtím vůbec nejedli.

Na trávníky muži rozestavili terče a soutěžili v lukostřelbě, zvítězil král. Hrálo se v kuželky, dokud se nezešeřilo natolik, že bylo na kuželky a koule špatně vidět. Zaplály pochodně. Hudebníci hráli a dvůr tančil v řadě nebo v kruhu. Nakonec král tančil pro všechny, vysoko vyskakoval a točil se svou sestrou Marií. Ta se smála a povzbuzovala ho a popichovala k ještě větším skokům. Upřímně řečeno, nikdo nedokázal tančit tak dobře jako král Jindřich Tudor. Konečně se královna vzdálila a vzala své dámy s sebou. Byla unavená a

věděla, že král tu noc opět navštíví její lože, protože jí dal své úmysly najevo již dříve. Dosud neotěhotněla, a přestože ještě neuplynula doba smutku za malého prince, živého dědice bylo zoufale třeba.

„Zůstaneš tu dnes přes noc, Rosamundo?“ zeptala se jí Inez.

„Ne, není mě tu třeba,“ odvětila Rosamunda, „a jedna z výhod přestěhování do Greenwiche tkví v tom, že dům mého bratrance je nedaleko paláce. Mám tam svou komnatu. Jestli potřebuješ místo k přespání, Inez, mohu ti ho poskytnout.“

„Ne,“ odpověděla Inez, „ale děkuji ti za nabídku. Maria má pro sebe malý pokojík, takže přespím se svou sestrou.“

„Pak ti přeji dobrou noc,“ řekla Rosamunda a odešla z královniných komnat. Viděla, že Tom mluví s královým přítelem, Willem Comptonem, a mává na ni. Zamávání mu oplatila a pokračovala svou cestou do potemnělého parku a mezi stromy k cihlové zdi, která oddělovala Tomův dům od královského paláce. Téměř potmě našla závoru na dveřích a spěšně prošla zahradami Bolton Greenwiche. Náhle ji napadlo, jak je výhodné, že se tato zahrada shoduje s tou u Bolton House. Nepotřebovala světlo, protože přesně věděla, kam jde.

Uvnitř domu vyšla po schodech a našla tam Annu, ale jinak byl dům opuštěný, protože Tom dal svým sloužícím ten večer volno. Anna však s Doll odmítla jít.

„Je trochu prostopášná a nechci, aby si muži mysleli, že jsem jako ona,“ vysvětlovala Anna své paní.

U ohně pro ni sluhové těsně před svým odchodem připravili lázeň. Voda byla stále teplá, ačkoliv už ne horká, jak ji Rosamunda měla ráda. Přesto se svlékla a vlezla do kádě, protože dospěla k názoru, že teplá voňavá voda je příjemná. Nezdržovala se v ní však dlouho, vylezla ven, osušila se a oblékla si čistou halenku. Anna jí povolila její elegantní účes a rozčesala dlouhé kaštanové vlasy.

„Nech je rozpuštěné,“ nakázala jí Rosamunda.

„Máte tak nádherné kadeře,“ obdivovala je Anna, když je naposledy pročísla kartáčem z hruškového dřeva.

Rosamunda si vlezla do postele, Anna přidala do ohně v ložnici palivo a pronesla: „Pán mně a Doll řekl, že máme na nějaký čas spát v podkroví s ostatními sluhy.“

„To bude nejlepší,“ souhlasila klidně Rosamunda.

„Jestli to udělám, bude každý vědět, že jste si pořídila milence, paní,“ řekla upřímně služebná. „To alespoň říká Doll, paní.“

„Doll moc mluví,“ odvětila břitce Rosamunda. S trhnutím si utáhla růžové stužky na svém nočním čepci.

„A co jsi na Dolliny pomluvy odpověděla, Anno?“

„Řekla jsem, že v královniných službách máte stěží čas sama na sebe, tak kde byste vzala čas, abyste přivábila nějakého muže a udělala z něj svého milence? Doll se smála a prohlásila, že všechny ženy mají čas na milence. Že muži jsou jako psi, čenichají okolo a čubička vždy zavrtí ocasem a pak ho pro ně zvedne.“

Rosamunda vzdychla. „Doll je pro své dobro příliš světaznalá,“ pravila. „Kde je teď? Víš to, Anno?“

„Ano,“ odpověděla pomalu Anna. „Oslavuje máj se sluhy z greenwichského paláce. Nevrátí se před úsvitem. Tak mi to alespoň řekla, paní.“

Rosamunda kývla. „Chci, abys počkala na lorda Cambridge, Anno. Pak mu řekneš to, co jsi pověděla mně.“

„Ach, paní, ale to nemůžu! Pověděla jsem vám to jen proto, že jsme obě z Friarsgate. Nedopustila bych, aby vaši pověst špinili takoví lidé jako Doll. Někdy má dobré srdce, ale velice zlý jazyk. Vyškrabala by mi oči, kdyby se dozvěděla, že jsem to na ni řekla.“

„Právě proto to musíš povědět mému bratranci. Doll je jedna z lidí z jeho domovského Bolton Parku. Jsem si jistá, že lidé na Bolton Parku se podobají těm na Friarsgate. Doll je mladá a možná pobývala v Londýně v domácnosti svého pána příliš dlouho. Potřebuje se vrátit domů, kde znovu získá své zásady. Chci, abys jeho lordstvu řekla, že jsem ti nařídila, abys mu její chování oznámila, a navrhuji, aby ji poslal domů. Nedostane se tak kvůli svému chování do potíží.“

„Dobře,“ rozpakovala se Anna.

„Můj bratranec je dobrý pán, Anno. Víš to. Možná dokonce nastal čas, aby se Doll provdala, a on to pro ni může zařídit. Jestli se Doll její chování vymyká z rukou, bylo by to pro ni nejlepší, než se zostudí a zmaří tak své naděje na dobrý sňatek.“ Pak na svou služebnou pronikavě pohlédla. „Co jsi mi neřekla?“

„Ach, paní!“ Anna začala plakat.

V tu chvíli se ozvalo zaklepání na dveře a Rosamunda nařídila služebné, aby na něj odpověděla. Vstoupil lord Cambridge.

„Skvělé,“ prohlásil. „Jste ještě vzhůru. Anno, drahá, přines nám nějaké víno a my, sestřenko, si vyměníme drby, které jsme dnes vyslechli.“ S širokým úsměvem se ztěžka posadil na okraj postele. „I v tuhle hodinu vypadáš svěží jako sedmikráska.“

Anna spěšně přinesla lordu Cambridgi a své paní malé křišťálové číše naplněné sladkým madeirským vínem. Když jim pohárky podávala, řekla Rosamunda: „Anna ti chce něco povědět, Tome. Anno.“

„Ach, paní, musím?“ vzlykla Anna a její modré oči se zalily slzami. Když Rosamunda vážně přikývla, Anna slabým hlasem řekla: „Jde o Doll, pane,“ a vypověděla mu to, co předtím oznámila své paní.

Když skončila, řekl lord Cambridge: „To je v pořádku, Anno. Vím, že nejsi žádná žalobnice a mluvila jsi pouze proto, abys ochránila svou paní. Já jsem se však už ráno připravoval, že pošlu Doll zpět na Bolton Park. Zpráva o jejím chování se k mým uším donesla i ze strany paní Greenleafové a dnes večer jsem měl tu smůlu, že jsem Dollinu prostopášnost viděl na vlastní oči. Tím se její osud zpečetil. Teď si běž lehnout, děvče. Nejsi za Dollino neštěstí zodpovědná. Paní Greenleafová ji vždy považovala za trochu mladou na to, aby odešla z Bolton Parku. Možná je čas, aby se provdala a usadila. Synovec paní Greenleafové je mým kovářem. Je vdovec a má dost sil, aby čilé děvče jako Doll zvládl. Až se za něj provdá, nebude mít na neplechy čas, to vás ujišťuji. Ten muž má sedm dětí, všechny mladší deseti let, a ve své kovárně

očekává každý den v poledne jídlo a na sklonku dne velkou večeři. Ano, vzhledem k tomu, co jsem dnes večer viděl, by to mohlo být nejlepší řešení,“ zasmál se.

„Co jsi viděl?“ otázala se nyní velice zvědavá Rosamunda.

„Ty to víš, Anno?“ zeptal se lord Cambridge dívky.

„Ano, pane,“ přisvědčila Anna.

„Dobrá, tak nám to tedy pověz,“ naléhal na ni.

„Doll před chlapci zvedá sukně,“ začala Anna. „Ale nedělá to jen tak. Za půl pence jim dovolí se podívat, celou penci je stojí, když si chtějí sáhnout nebo jí osahávat prsa.“ Jakmile to Anna řekla, zrudla rozpaky jako řepa.

Lord Cambridge po Annině vysvětlení zařval smíchy.

„Ano, to jsem viděl. Je to podnikavé děvče, naše Doll. Nu, kovář je bujarý chlapík a měl by ji pořádně zaměstnat v posteli i mimo ni. Jdi, Anno. A jestli se ti Doll ráno, než ji pošlu domů, svěří se svým trápením, pověz jí, že jsem ji viděl a vyloženě mě to šokovalo.“ Znovu se zasmál.

Anna udělala pukrle a vyšla z místnosti. Slyšeli, jak se za ní zavřely dveře do obývacího pokoje, když opustila komnaty své paní. Přesto lord Cambridge vstal a vyhlédl ven, aby se ujistil, že se mladá služebná vzdálila z doslechu. Pak se vrátil a znovu se posadil na okraj postele.

„Dnes večer se mnou krátce promluvil král,“ začal lord Cambridge. „Řekl mi, že mám nechat dvířka do zahrady

otevřená a před nimi malou rozsvícenou lucernu. Chápeš, Rosamundo?“

Kývla. „Ano, chápu. Proboha, Tome, vždyť dnes v noci půjde za královnou! A pak přijde ke mně?“

„Král je svědomitý muž, Rosamundo,“ odvětil suše její bratranec. „Nejprve si odbyde svou povinnost a pak teprve vyhledá potěšení.“ Postavil se. „Pamatuj, drahé děvče, že musíš být diskrétní v zájmu všech, ale především kvůli sobě. Nejsi první žena, se kterou se král vyspí poté, co slavnostně složil manželskou přísahu. A tak či onak nebudeš ani poslední. Král je velice smyslný muž. Jaká škoda, že také nesmýšlí jinak. Ušetřilo by mu to mnoho problémů,“ zakončil lord Cambridge s komickým zamrkáním.

„Tome, měla bych se smát, ale mám dojem, že mluvíš vážně,“ odvětila Rosamunda, která tím postřehem překvapila i sama sebe.

„Dobrou noc, drahé děvče,“ řekl jí se širokým úsměvem a odešel z ložnice.

Měla bych spát? přemýšlela Rosamunda. Dokážu spát? Zavřela oči. Diskrétnost. Musí to jemné umění cvičit. Také by mohla zůstat vzhůru a celou noc strávit čekáním, až se král objeví. Co kdyby mu něco zabránilo přijít? Ráno by byla vyčerpaná nedostatkem spánku a svou nervozitou. Přesto by se po ní žádalo, aby vstala a sloužila královně. Kateřina si zvykla diktovat osobní korespondenci spíše Rosamundě než některému ze svých oficiálních sekretářů. Rosamunda věděla, že královně to uspořádání začalo až příliš vyhovovat, ale ona v tom nemohla pokračovat. Potřebovala jet domů a Tomův

návrh, že by se odpojila od královské družiny při letní cestě, byl skutečně dobrý. Poradí se o svém vystřídání s Inez. Mezi mnoha královninými dámami se jistě najde nějaká jiná, která bude mít vhodný čitelný rukopis. Ano, byla připravená odjet domů už od chvíle, kdy přijela, přesto byla nyní ochotná připustit, že tu prostá Rosamunda Boltonová z Friarsgate zažila velice zajímavé časy. Mnohem více vzrušující, než když prve pobývala u dvora jako králova svěřenkyně. Bude moci svým děvčatům vyprávět tak krásné příběhy! A styky, které tu navázala, by se v budoucnosti mohly ukázat jako cenné. Neměla v úmyslu své dcery provdat za Boltonovy bratrance nebo jim podobné. Chtěla do jejich rodu přivést čerstvou krev, aby byli dědici Friarsgate silní. A nebýt jejího pobytu u dvora, nikdy by o životě nepřemýšlela v takových souvislostech. A nebýt bratránka Toma. Ten už těmi nejobecnějšími pojmy naznačil možnost, že by se jednoho dne stala se svými dcerami jeho dědičkou. Jak úžasný obrat událostí, pomyslela si. Před rokem ani nevěděla, že Thomas Bolton existuje. Byla spokojená jako manželka sira Oweina Mereditha a matka svých dětí.

Ale Owein zemřel. Proč? zeptala se tiše, stejně jako se během uplynulých měsíců ptala tisíckrát. Žádná odpověď však nepřišla. Věděla, že nikdy nepřijde. Její oči se konečně zavřely a Rosamunda usnula.

Kapitola sedmnáctá

Král vykonal svou povinnost u královny. Toho dne podruhé se s Kateřinou spojil na jejím loži. Jako vždy byla oblečená v jednoduchých dlouhých, až ke krku upnutých šatech, nádherné rudozlaté vlasy jí halil vyšívaný noční čepec. Ty vlasy, pomyslel si, jsou na ní to nejlepší. Poslušně ležela na zádech s očima pevně zavřenýma. Po celou dobu manželství ji stále nedokázal přimět, aby otevřela oči, když vejde do jejich ložnice. Vždy slýchal, že Španělé jsou horkokrevní, ale i když byla jeho Katka roztomilá a svědomitá, ani v nejdivočejších představách by o ní neřekl, že je horkokrevná.

Udělal to, co vždy, nejdříve rozvázal stuhy u výstřihu, rozevřel její všezahalující šaty a odhalil ňadra a břicho. Měla krásná ňadra. Malá, ale od narození jejich syna plnější. Na břichu viděl známky toho, jak se jí pokožka během těhotenství napínala. Katka neměla hezkou pokožku. Ne jako Angličanka.

Ne jako Rosamunda Boltonová. Vybavil si ji a cítil, jak se jeho mužství chvěje. Rosamunda Boltonová s kaštanovými vlasy, jasnýma jantarovýma očima a rozkošně kulatými ňadry. Při pomyšlení na tu nádhernou vdovičku z Friarsgate a na to, jak si s ní dnešní noci o něco později užije, začal jeho úd tvrdnout a nabývat. Věřil, že nebýt před lety sira Oweina, dostal by ji, a nemyslel si, že by byla pouze poslušná a povolná.

„Vyhrň si to roucho, Katko,“ nařídil král své manželce a svlékl si noční košili. Okamžitě mu vyhověla. Roztáhl jí nohy a zmocnil se jí, vnikl hluboko do jejího pohlaví, pomalu přirážel, přirážel a přirážel, až vypustil své

semeno. „Nechť nám Bůh a jeho svatá Matka dají syna,“ pronesl monotónně, když z ní své mužství vytáhl.

„Amen!“ odvětila královna a znovu si svůj noční úbor stáhla dolů, ale oči neotevřela, aby na něj pohlédla.

Jindřich Tudor slezl z manželčiny postele, sklonil se a políbil ji na čelo. „Dobrou noc, Katko. Hezky se vyspi.“

„Dobrou noc, můj pane,“ odpověděla, když opouštěl její ložnici malými soukromými dvířky, která mu umožňovala vyhnout se pohledům jejích dam.

Král spěchal úzkou chodbou zpět do své ložnice. Omyl si intimní partie vodou z umyvadla, které tu bylo právě pro tento účel. Osobní sluha mu přinesl čistou noční košili, a když si ji král oblékl, muž mlčky zahalil svého pána zeleným brokátovým rouchem a poklekl, aby mu natáhl na nohy kožené domácí boty.

„Budu tak dvě nebo tři hodiny pryč, Waltere,“ řekl muži. „Kde je lucerna s okenicemi?“

„U dveří ven, Vaše Veličenstvo,“ odvětil sluha a dodal:

„Můj pane Jindřichu, chápu, že vzhledem k tomu incidentu před několika měsíci potřebujete diskrétnost, ale jestli v noci nastane nějaká mimořádná událost –“ odmlčel se a tázavě na krále pohlédl. „Co mám říci?“

Král se tiše zasmál. „Ty jsi vždy zachovával má tajemství, Waltere,“ pronesl. „Nebudu daleko. V domě lorda Cambridge vedle paláce. To samozřejmě nikomu neřekneš, ale kdyby se během příštích dvou nebo třech hodin stalo něco naléhavého, doběhneš přes park, abys mě přivedl, že?“

Walter se s úsměvem uklonil. „Ano, pane Jindřichu,“ odvětil a vyprovodil krále z jeho ložnice jinou malou soukromou chodbou, dolů po schodišti a ke dveřím ven. Sehl se, zvedl lucernu s okenicemi a s úklonou ji králi podal, pak za svým pánem zavřel dveře.

S pomocí světla lucerny, které dopadalo pouze na cestu u jeho nohou, král spěšně prošel zahradami do lesnatého parku. Tu noc nesvítil měsíc, takže musel mezi stromy postupovat pomalu a opatrně, ale nakonec se před ním objevila zeď obklopující zahradu lorda Cambridge. Viděl ve zdi malá dvířka poněkud schovaná ve stínu, položil ruku na závoru, zdvihl ji, otevřel dveře a prošel do zahrady Toma Boltona. Dokonce i ve tmě viděl, že je uvnitř všechno pěkně upravené. Prošel po pečlivě uhrabaných zahradních cestičkách až k domu. Modrýma očima zapátral po smluveném znamení a našel ho. U dalších nevelkých dveří jasně hořela malá lucerna. Postavil svou lampu, vzal si malé světlo a vešel do domu. Řídil se přesně pokyny, které mu dal lord Cambridge, a vyšel po schodech nahoru do Rosamundiných komnat. Vstoupil a přes obývací pokoj vešel do ložnice. A tam ležela!

Král sfoukl malou lampu a postavil ji na stůl. Svlékl si brokátové roucho a odložil ho. Pak přešel k posteli, sklonil se a líbal její tvář půltuctem polibků, až otevřela oči a usmála se na něj.

„Jindro,“ pronesla tiše.

Pomyslel si, že to je příjemné přivítání. „Sundáš si kvůli mě halenku?“ zeptal se jí. „Chci z tebe vidět všechno, krásná Rosamundo.“

„Když si sundáš noční košili,“ odpověděla mu. Bože! pomyslela si Rosamunda. Cožpak se narodila jako děvka, že se tak snadno zapletla do tohoto ostudného poměru? Žádné zahanbení však necítila. Chtěl ji. Chtěl ji už jako chlapec a chtěl ji stále. Byl anglickým králem a jí to zatraceně lichotilo. Co na tom sejde, pokud to neublíží královně? Prožije krátký milostný poměr, pak se vrátí na Friarsgate a už ho nikdy neuvidí. Posadila se, stáhla si bílou lněnou halenku, odhodila ji stranou a uvolnila si i noční čepec, takže jí vlasy splývaly dolů. Pak odhrnula pokrývku a ukázala se mu. „Potěšila jsem vás, můj pane?“

„Ano, krásná Rosamundo, náramně jsi mě potěšila!“ řekl král. Sáhl po ní a vytáhl ji z postele.

Jak byl vysoký! Samozřejmě to věděla, ale když stála před ním, vypadal ještě vyšší. Natáhla se, uvolnila stuhy na jeho noční košili, rozevřela ji, její malé ruce vklouzly pod látku a hladily ho po hrudi pokryté chlupy stejně rudozlaté barvy, jakou měly i jeho vlasy. Měl nejširší hrudník a ramena, jaké kdy viděla. „Jste obr, můj pane,“ řekla mu tiše. Stáhla z něj noční košili a ta spadla na podlahu k jeho nohám. Vykročil z ní a ona uviděla, že i když má velká chodidla, jsou úzká a téměř jemná.

„Až dosud mě žádná žena kromě chůvy nikdy neviděla, jak mě Bůh stvořil, krásná Rosamundo,“ řekl.

„A královna?“ Jak se vůbec odvážila to slovo za těchto okolností pronést, netušila.

„Dává přednost tomu, když svou povinnost konám potmě a tak oblečený, jak je to možné – a já jsem nikdy neviděl ji jako teď tebe,“ svěřil se jí.

„Och,“ odvětila, překvapená a možná trochu na rozpacích z toho, že se o jejich manželství dozvěděla tak intimní věc. Nemyslela si, že královna bude se svým manželem tak prudérní. Obzvláště když je tak pohledný, mladý a bujný.

Jeho velké ruce se sevřely kolem jejího pasu. Zvedl ji, aby mohl zabořit obličej mezi její ňadra. „Mmm, co je to za jemnou vůni, která vám ulpěla na kůži?“ otázal se a vtiskl tvář ještě hlouběji do stinného údolí jejího poprsí.

„Bílý vřes,“ odvětila a přidržovala se ho rukama za ramena. Bože, jak jí chyběla mužská něha. Když ji začal líbat na tělo, cítila, jak ji zaplavuje úžasné horko.

„Hodí se k tobě,“ řekl jí. „Vždy, když ucítím vůni bílého vřesu, budu myslet na tebe, krásná Rosamundo.“ Postavil ji na podlahu tak, že její zralé hebké tělo klouzalo po jeho.

Cítila jeho hrudník, břicho a chlupatá stehna. Měl pevné, vypracované tělo válečníka. Když ji objal a políbil, myslela si, že omdlí rozkoší, kterou jí jeho rty poskytovaly. Vnikl jazykem hluboko do jejích úst, našel její jazyk a domáhal se okamžité reakce. Hlava se jí točila a chvěla se v jeho objetí.

Přidržel si ji blíže a šeptl jí do ucha: „Jak jsi sladká povolná, má krásná Rosamundo. Jsi dokonalá žena, drahoušku. Zkušená a vášnivá, a přesto je v tobě nevinnost, kterou musím mít!“ Oddálil ji od sebe a vzal do ruky jedno z jejích ňader, uchopil ho tak, že mu spočívalo na dlani jako malá bílá holubička. Prsty druhé ruky ten hebký pevný pahorek něžně hladil. Sklonil hlavu

a dráždil jí bradavku jazykem, pak se jeho lačná ústa kolem citlivé bobulky sevřela a vsála ji.

Uniklo jí slabé zasténání. Byl to tak smyslný muž! Owein se s ní miloval, ale nikdy takhle! Král ji položil na postel a ona poprvé spatřila jeho úd. Byl dosti velký a zjevně připravený k milování. Vztáhla k němu ruce a on se usmál.

„Tak půvabné přijetí, krásná Rosamundo. Toužíš po mně stejně jako já po tobě, má drahá?“

„Och, ano, Jindro!“ ujistila ho. „Ano!“

„Musím si dát pozor, abych tě nerozmáčkl, má milá,“ řekl.

„Jsem odolnější, než vypadám,“ odvětila.

„A měla jsi někdy uvnitř takovýhle nástroj?“ Uchopil své mužství a hrdě jí ho ukázal.

„Poznala jsem jen svého manžela, Jindro. Zajisté nebyl tak štědře obdařen jako Vaše Veličenstvo, ale nejsem panna.“

Král jí opatrně roztáhl nohy, ale přemohla ho dychtivost a nedokázal se ovládnout, aby do ní okamžitě nevnikl.

„Bože! To je blaho!“ zasténal. „Cožpak nebude tvému sladkému přijetí konec, má drahá Rosamundo?“

Ke svému úžasu byla připravená. Byla vlhká, takže do jejího milostného otvoru vklouzl snadno a hluboko. Rosamunda obtočila kolem krále ruce i nohy, díky jejím slabým stenům rozkoše jeho vášeň ještě vzrůstala. „Och! Ááách!“ vzdychala, když v ní rozdmýchával oheň svým zkušeným kopím lásky. „Och, Vaše Veličenstvo! Ach,

ano!“ Přestávala se ovládat, ale nestarala se o to. Vznášela se a vyletěla výš než kdy předtím. Jeho vášeň ji přemohla, a když konečně vyvrcholila, skutečně v jeho lačném objetí omdlela.

Když začala Rosamunda přicházet k sobě, uvědomila si dvě věci. Ležela na králi, tváří na jeho hrudníku a on byl stále hluboko v ní a stále tvrdý. „Ach, Bože!“ pronesla polohlasem. „Cožpak jsem tě nepotěšila, Jindro?“

„Moc, a další potěšení ještě přijde,“ slíbil jí a ona v jeho hlubokém hlase zaslechla smích.

„Ty jsi… jsi stále…“ Nemohla nalézt slova.

„Ano,“ odvětil nenuceně, „jsem.“ Pak se rozesmál, když pochopil její zmatek. Překulil ji, takže byli tváří v tvář. Pohlédl jí do očí a pravil: „Poznala jsi pouze jediného muže. Starého muže, svého manžela. Mně ještě není ani dvacet, krásná Rosamundo. Má touha po ženském těle je veliká. Mohu to dělat celou noc, a přesto bys mě ještě neuspokojila, má drahá, ale do úsvitu si oba dopřejeme mnoho potěšení.“ Pak se na ní znovu začal pohybovat a ona téměř plakala rozkoší, kterou jí poskytoval.

Zdálo se, že jeho chtíč nemá konce. Ke svému překvapení byla naprosto stejně smyslná jako on. Nikdy nic takového nepoznala, ale věděla, že žadonila o víc. Nepamatovala si, kdy odešel, ale když ji těsně před úsvitem přišla Anna vzbudit, ležela na zmuchlaném prostěradle a byla stále nahá. Při šokovaném pohledu své služebné si uvědomila, že to od ní bylo neopatrné.

„Měla Doll pravdu, paní?“ zašeptala Anna a podala jí pohár Maybelina posilujícího lektvaru.

„Nic jsi neviděla, Anno,“ odvětila Rosamunda, vzala si pohár a vypila ho. Jestli bude král při každé návštěvě tak bujný, bude posílení potřebovat. „Podej mi halenku.“

Anna jí vyhověla. „Nerozumím tomu,“ řekla své paní.

„Tak je to lepší, protože tvé mlčení je nanejvýš nutné. Jestli se budeš cítit lépe, Anno, a říkám ti to, protože jsi má oddaná služebná a já ti věřím, lord Cambridge ví o všem, co se pod jeho střechou děje. I o tomhle.“

„Než půjdete do paláce, budete se muset vykoupat,“ podotkla Anna, které se pomalu vracel klid, když začala celou situaci zvažovat. „Je z vás silně cítit pach milování.“

„Pak tedy rychle, protože musím být v paláci včas na mši. Královna je se svými dámami velice nespokojená, pokud se mše neúčastní, Anno,“ vysvětlovala Rosamunda.

Anna kývla a odešla z ložnice.

Rosamunda ležela pod přikrývkou a uvažovala o minulé noci. Neměla zdání, že by muž mohl být v milování tak náruživý, ale král zajisté byl. Také si dříve neuvědomila, že mladí milenci jsou jiní než staří. Když Owein zemřel, bylo mu téměř čtyřicet, dvakrát tolik co králi, ale s jeho péčí byla docela spokojená. Nyní, po rozmyšlení, jí dokonce připadalo, že se jí líbila více než králova. Manžel se s ní o sebe dělil. Král si bral vše, co mu poskytla, a na oplátku dával málo, i když žádal více. V noci uspokojoval své touhy a chtíč, ne její, ačkoliv také byla uspokojená. Musela však připustit, že se choval laskavě. O královském manželství se však dozvěděla více, než ve skutečnosti chtěla. Královna opravdu věřila,

že manželé se spolu milují jen proto, aby zplodili děti. To bylo smutné, ale že tomu věřil i král, bylo ještě smutnější. Ona a Owein si milování užívali, a přesto měli zdravé děti, až na nešťastného synka. Měli by další syny, kdyby Owein nespadl z toho zatraceného stromu, a vychutnávali by si jejich plození. Když Owein zemřel, byla v pokušení nechat pokácet všechny zabijácké stromy v sadu, ale strýc Edmund ji přemluvil, aby ve svém žalu nedala průchod takové pošetilosti.

Zvláštní bylo, že král Rosamundu dojal. S úžasem si uvědomila, že je jí ho líto. Byl to osamělý muž a zažil v životě jen málo srdečnosti nebo skutečné laskavosti. Matka ho milovala, ale do smrti jeho staršího bratra s ním měla jen málo co do činění. Jeho otec zatrpkl kvůli ztrátě milovaného Arthura a nejdříve měl zlost, navzdory moudrým slovům své manželky, že místo něj přežil Jindřich. Královna zemřela kvůli marnému úsilí porodit dalšího syna. Král se Rosamundě svěřil, že vždy přemýšlel, jestli ho otec nepovažuje za nezpůsobilého pro vládu Anglii. Kdyby měl Jindřich VII. dalšího syna, zněla by poslední vůle ve prospěch jeho, a ne Jindřicha VIII.? Král obdivoval a respektoval svou babičku, Ctihodnou Markétu, ale to byla tvrdá žena, která očekávala, že se všichni budou bez výjimky řídit pravidly. Ne, král zažil jen málo vřelosti a lásky.

Co se týče královny – a tady Rosamunda opět pocítila bodnutí viny – byla Jindřichu Tudorovi neskutečně vděčná, že se s ní oženil a že díky tomu ty roky, kdy ji ostatní opomíjeli, stály za to. Zbožňovala svého manžela, ale neviděla ho takového, jakým doopravdy byl. Její vděčnost se podobala vděčnosti týraného štěněte, které někdo vytáhl z boudy a hýčkal. Byla Kateřina Aragonská

a znala svou povinnost. Ale nevěděla, jak skutečně milovat, a král potřeboval lásku víc než cokoliv jiného.

Anna strčila hlavu do dveří ložnice. „Připravila jsem pro vás starou malou káď. Ušetří to čas.“

Rosamunda vstala a rychle se vykoupala. Když si oblékla své vínové hedvábné šaty, obloha už světlala.

S Annou po boku spěšně prošla zahradami a palácovým parkem. Vstoupily do Greenwiche a povedlo se jim připojit se ke královniným dámám, když se shromažďovaly v kapli k ranní mši. Poté co posnídaly v královnině sále, Rosamunda si náhle uvědomila, jak je vyčerpaná. Přesto se neodvážila dát to veřejně najevo.

Král vstal brzy na hon se svými přáteli. Jeden z nich sarkasticky poznamenal, že by měl královnu navštěvovat častěji, protože je dnes v dobré náladě. William Compton, panovníkův nejbližší přítel, neřekl nic, ale uvědomoval si, že to bylo něco jiného než návštěva v královnině loži, co krále dostalo do tak skvělého rozpoložení. Compton byl o devět let starší než král a sloužil mu od dětství. Pocházel z bohaté, ale neurozené rodiny, přesto ho však všichni uznávali, navzdory nepříliš skvělým stykům jeho rodiny.

„Rozhodl jste se, že se mi s tímhle poměrem nesvěříte, můj pane?“ nadhodil zlehka, když je nikdo nemohl slyšet.

„S jakým poměrem, Wille?“ král se rošťácky usmál.

„Dobrá, pane, nechám si své názory pro sebe a už se vás nebudu vyptávat. Nechceme, aby se to malé fiasko z minulého podzimu opakovalo. Nechcete mít pověst jako

francouzští panovníci, ani nepotřebujete být předmětem žertovných posměšků.“

„Ano, Wille, nech si své názory pro sebe,“ pronesl král a pohlédl přímo na svého společníka. To dělal jen zřídka. Jindřich se nerad díval druhým do očí, a když to udělal, šlo do tuhého. „Můj poměr, jak jsi to opatrně nazval, je neobyčejně diskrétní věc. Je nepravděpodobné, že by se na něj přišlo, pokud by se jeden z nás nezachoval pošetile, a na to jsme oba příliš rozumní. Rozumíš mi, Wille? Tentokrát si nepřeji žádné chytré narážky mezi ostatními a určitě ne to, aby do toho strkaly nos dámy mé manželky. Tohle je pouze královská záležitost.“

William Compton se podlézavě uklonil a řekl: „Stane se, jak si Vaše Veličenstvo přeje. Možná mi to však jednoho dne povíte, protože se přiznám, že jsem hrozně zvědavý.“

Král se zasmál, ale už nic neřekl. Byl potěšen sám sebou, a zejména Rosamundou. Nikdy v životě nepoznal tak vášnivou a láskyplnou ženu. Proč se králové nemohou ženit s takovými dívkami! Kdyby to šlo, o kolik šťastnější by byli oni i jejich děti. Katka, Bůh jí žehnej, byla tak svědomitá. Nemohl ji obviňovat, ale hrome, proč jen byla při milování tak zdrženlivá? Alespoň jedinkrát by rád viděl, jak se její oči lesknou touhou a uspokojením, ale věděl, že to se nikdy nestane. Příliš se soustředila na to, aby mu dala syna. Dělala to s náboženským zápalem, zatímco se s ní miloval, mumlala si modlitby. Nemohl ji za to kritizovat, ale ach, ty hodiny uplynulé noci, které strávil v náručí krásné Rosamundy! Nemohl se dočkat dnešní noci.

Toho večera Rosamunda v hodovní síni krále tajně pozorovala. Jestli si toho všiml, nedal to na sobě znát. Svým způsobem se jí silně ulevilo. Z královniny služby byla dnes milostivě uvolněna brzy a společně s Annou spěchala zpět na Bolton Greenwich. Tam v sále našla svého bratrance.

„Pojď se se mnou podívat na západ slunce,“ zavolal na ni a ona se k němu připojila. „Vypadáš unaveně, má drahá.“

Rosamunda se schoulila vedle něj na sedátko u okna.

„To také jsem,“ připustila. „Nikdy jsem nepoznala takového muže, Tome.“

„Je to král, drahá. Králové jsou odlišní, alespoň jsem to slyšel od těch, kteří tvrdili, že jsou s tím obeznámeni. Ale varuji tě, jakmile dostane novou hračku, hraje si s ní poměrně vytrvale.“

„Říkáš mi, co mohu očekávat dnes v noci,“ pronesla.

„Musím si trochu odpočinout, než přijde. Je v posteli neuvěřitelně bujný a já pak musím být v paláci včas na ranní pobožnost. Znáš královnin názor, že by její dámy měly chodit na mši každé ráno.“ Pohlédla ven na řeku, nyní osvětlenou nádherným pestrobarevným západem slunce, a vzdychla. „Je tak smutný, Tome. Není skutečně šťastný.“

„Nesmíš ho posuzovat jako obyčejného smrtelníka, drahá, protože jím není. Přestože v sobě možná má určitý smutek, ve skutečnosti smutný není. Má, co vždy chtěl. Je králem Anglie. Kdyby Arthur tak příhodně nezemřel, Jindřich Tudor by se vydal dobýt si jinou zemi. Vždy toužil být králem. A panovníci se často žení s

princeznami, které mohou být velmi vhodné, ale nejsou příliš láskyplné.“

„Je zranitelný, Tome. Jsem pouze o dva roky starší než on, ale přesto se cítím, jako bych byla starší o celá staletí. Minulou noc si mě vzal stejně, jako muž dobíjí hrad, ale když jsem se dostala z toho šoku, uvědomila jsem si, že ode mě chce pouze to, abych ho milovala.“

„Buď opatrná, má nejdražší,“ varoval ji lord Cambridge. „Začínáš mluvit jako žena, která by se mohla zamilovat. Ty jsi také zranitelná, Rosamundo. Tvůj manžel zemřel ani ne před rokem a ty jsi po celý život měla muže, který se o tebe staral. Tenhle muž je však králem. Nemůže se o tebe starat, protože nemá nejmenší představu o tom, jak o někoho pečovat, dokonce ani o sebe. Dej mu své tělo, ale nedávej mu srdce.“

Znovu odevzdaně vzdychla. „Vím, že máš pravdu, Tome. Musím své city držet na uzdě.“ Položila hlavu na jeho rameno. „Jsi můj štít a krunýř, bratránku. Budeš mě bránit proti drakovi.“

„Draci,“ promluvil líně, „mě skutečně děsí, drahé děvče, a tudorský drak z Walesu obzvlášť. Takže je bujný, ano? Nejsem si jistý, jestli na tebe nežárlím, sestřenko. Je tak velký všude?“

Zvedla hlavu z jeho ramene a v jantarových očích jí uličnicky zablýsklo. Pak mlčky kývla.

„Ach,“ vydechl. „Někteří z nás jsou šťastnější než jiní!“

„Jsi strašný,“ odvětila a vstala ze sedátka u okna. „Jdu si lehnout, dokud se mohu trochu vyspat.“ Políbila ho na hladkou tvář. „Dobrou noc, drahý bratránku,“ řekla mu a

odešla ze sálu. Nahoře se ve svých komnatách svlékla, umyla si obličej a ruce a vyčistila si zuby. Vymočila se do porcelánového nočníku, který jí přinesla Anna, a pak si nahá vlezla do postele. „Mohla jsem to minule udělat stejně,“ řekla překvapené Anně.

„Kdo je to?“ zašeptala Anna.

Rosamunda zavrtěla hlavou. „Jednoho dne ti to povím, ale dnes ne,“ odpověděla. „Musíš se s tím spokojit, Anno. Je lepší, že to prozatím nevíš. Budeš mi věřit?“

„Vždy jsem vám důvěřovala,“ odvětila Anna. Pak udělala pukrle. „Dobrou noc, má paní.“ Odešla a zavřela za sebou dveře.

Obloha za jejími okny ještě zcela nepotemněla. Rosamunda naslouchala zpěvu nějakého ptáka, který ještě nebyl zcela připraven vzdát se dne. Víčka jí ztěžkla a upadla do hlubokého spánku. Po půlnoci ji probudil zvuk otevírajících se dveří. Ležela tiše, dokud na posteli neucítila váhu jeho těla a v příštím okamžiku polibek na rty.

„Jen těžko se mi od tebe ráno odcházelo, krásná Rosamundo,“ řekl jí král. „Viděl jsem tě dnes večer v sále a pouhý pohled na tebe mi zažehl v bedrech oheň, má drahá!“ Se škubnutím si svlékl noční košili a vklouzl pod pokrývku, kterou mu přidržela.

Objala ho a jeho lví hlava jí spočinula na ňadrech.

„Musíte na mě myslet jako na své útočiště, můj pane,“ pronesla sladce. „Lovil jste dnes? Až do večera jsem vás neviděla.“

„Navštívil jsem své loděnice v Gravesendu,“ odvětil.

„Chci vybudovat flotilu. Anglie musí být silná námořní mocnost, krásná Rosamundo.“

„Proč?“ vyzvídala. „Nemůžeme pro přepravu našeho zboží používat lodě jiných zemí? Děláme to už teď.“

„Nemám na mysli obchodní flotilu, miláčku,“ vysvětloval. „Myslím válečnou flotilu. Jsme na svém ostrově izolovaní a nepřátelé nás mohou snadno napadnout. Potřebujeme silné loďstvo, aby chránilo naši zem.“

„Ve své Cumbrii jsem tak daleko od moře, že jsem o tom takhle nepřemýšlela, Jindro.“ Hladila ho prsty po šíji. „Vidím, že král musí být velice moudrý a předvídavý.“

„Ty také musíš být předvídavá, aby ti Friarsgate vynášelo a udržela jsi ho v bezpečí. Tvůj bratranec mi pověděl, že jsi na svém panství vůdčí silou. Je to tak, krásná Rosamundo?“ Přitiskl se k jejím ňadrům a jazykem pomalu olizoval bradavku.

Zachvěla se rozkoší a odvětila: „Vždy jsem se spoléhala na radu svých strýců, až na jednoho, a manželů. Konečná rozhodnutí jsou však jen na mně, protože já jsem paní Friarsgate a nikdo nemůže mluvit za mě. Vím, že ti musím připadat troufalá. Ale taková jsem.“ Nyní mu hnětla zátylek.

„Mám rád ženy, které vědí, kde je jejich místo,“ řekl.

„Ale nemám rád hloupé ženy. I když jsi na svém panství autoritou, sladká Rosamundo, jsi dost moudrá, abys naslouchala dobrým radám, které ti dávají tví muži. Máš kněze?“

„Otce Matu,“ odpověděla a lámala si hlavu, co si tenhle mladík pomyslí o její současné situaci. „Je velkou oporou mně i našemu lidu, můj pane. Bez něj bychom to nezvládli.“

„Má babička byla jako ty,“ odvětil. „Ctihodná Markéta, ale Bože, mě děsila k smrti!“ A rozesmál se.

„Byla to skvělá žena, můj pane, a mnoho jsem se od ní naučila, když mě měla ve své péči.“

Náhle zvedl svou velkou hlavu a pohlédl na ni. Rosamunda zrudla a sklopila oči, protože věděla, že přímý pohled nemá rád, ale král řekl: „Ne, krásná Rosamundo. Smíš se na mě dívat, protože rád pozoruji, jak se tvé oči plní touhou, když se s tebou miluju.“ Odhodil pokrývku a přejel pohledem po jejím nahém těle. Položil velkou ruku na její pahorek a otázal se: „Ty si nevytrháváš chloupky?“

„Ne, můj pane, to na venkově není zvykem. Jestli vám to však není po chuti, budu to dělat,“ řekla mu.

Probíral se silnými prsty sytě kaštanovou houštinkou.

„Ne, docela se mi to líbí. Je na tom něco lákavého a svůdného. Ne! Zakazuji ti vytrhávat si chloupky.“ Sklonil hlavu a políbil její Venušin pahorek, díky čemuž se Rosamunda, která něco takového dosud nepoznala, silně zachvěla. Když se tam o ni otřel obličejem, začala se třást. Nemohl si pomoci, byla tak přitažlivá, vůně bílého vřesu se mísila s jejím přirozeným ženským pachem. Začal si prsty pohrávat s pysky, a když zjistil, že jsou již orosené milostnou šťávou, pokračoval v dráždění. „Jsi velice nemravné děvče, krásná Rosamundo.“ Posunul hlavu nahoru, aby jí to mohl zašeptat do ucha. Olízl ho a

vsunul jazyk do úzké dutinky, zatímco prsty jí zatlačil na pysky a našel knoflíček lásky.

Vnímala velice ostře. Cítila, jak jí bříškem prstu začal třít citlivou pecičku, tiskl ji a přejížděl po ní. Pouhým jedním prstem ji dráždil tak, až si myslela, že zemře z těch úžasných pocitů, které ji naplňovaly. Dotkl se svými rty jejích. Pak jazykem klouzal po jejích ústech, lízal je a olízl jí i obličej. Zasténala, ten zvuk jeho uši potěšil. Náhle s tím úžasným mučením přestal a místo toho jí vsunul do milostného žlábku dva silné prsty. „Ne, ne,“ prosila ho. „Chci víc! Prosím, víc!“

Tiše se zasmál, vytáhl prsty, přikryl její štíhlé tělo svým velkým, pomalu do ní vnikl, zastavil se a pohlédl jí do tváře. „Neměla jsi minulou noc dost, má krásná Rosamundo? Budeš mě i dnešní noci vysávat znovu a znovu?“ Začal se v ní pohybovat pomalými majestátnými přírazy svého mužství. Zanedlouho začali oba křičet sdílenou rozkoší. Téměř svítalo, když si král uvědomil, že pokud se nevrátí přes park do paláce, mohl by ho někdo uvidět a odhalit tak jeho tajemství.

Vstal a oblékl si svou noční košili a brokátové roucho. Sklonil se a políbil ji. „Jestli mě dnes spatříš, má krásná Rosamundo, budeš myslet na tuhle noc. Večer nebudu moci přijít, ale ukážu se brzy, má drahá. Brzy!“

„Sbohem, Jindro,“ odvětila tiše. „Budeš mi chybět, ale kdybych si teď nedopřála aspoň trochu spánku, některé z dam by poznaly, že jsem si našla milence, a přemýšlely by koho. Víš, jaké královniny dámy jsou.“ A tiše se zasmála.

„Dračice!“ odvětil s úšklebkem a zmizel.

Když krátce poté přišla Anna svou paní vzbudit, Rosamunda nemohla vstát. Prostě to nedokázala. Byla naprosto vyčerpaná jejich vášnivým hýřením. Nikdy by si nemyslela, že takový milenec jako král existuje. Byl nezadržitelný a jeho energie nevyčerpatelná. A potřeboval ji. Skutečně ji potřeboval a ji zjištění, že by tak mocný muž jako Jindřich Tudor mohl potřebovat lásku a péči prosté ženy jako ona, ohromilo. Ale Rosamunda nepodléhala sebeklamu. Za čas ho začne nudit. A ona laskavě odejde, protože král bude potřebovat, aby to udělala, a také proto, že panovník se s pocitem viny nevypořádává lehce.

„Běž za královnou,“ nařídila Anně. „Pověz jí, že jsem dostala průjem. Řekni, že ji žádám o shovívavost, ale musím dnes zůstat v posteli.“

Anna přikývla a pak pravila: „Ten tajemný muž, který vás navštěvuje, paní, musí být kouzelný, když vás dokáže dostat do takového stavu. Jste si jistá, že je to člověk, a ne nějaké stvoření temnot? Slyšela jsem o démonech, kteří na sebe berou lidskou podobu a pak si hledají milence. Prý z nich vysávají život. Jste si jistá, že tenhle muž není jedním z nich?“ Tvářila se velice ustaraně.

Rosamunda potlačila smích. „Můj milenec, Anno, je ten nejlidštější z pánů, to přísahám. A teď pospěš za královnou. Když poběžíš, stihneš to k ní ještě před mší. Nech mě spát až do odpoledne a pak mi přines něco k jídlu, protože budu vyhladovělá. A pověz bratránkovi, že jsem se rozhodla zůstat v posteli.“ Když Anna vyšla z ložnice, obrátila se a přetáhla si pokrývku přes ramena.

Rosamundu vzbudil bratranec, který jí osobně přinesl podnos se sladkým vínem, hovězím, chlebem, máslem a

sýrem. „Vstávej, lenochu!“ škádlil ji a plácl ji přes přikrývku po zadečku. „Už jsou skoro čtyři hodiny odpoledne. Její Veličenstvo ti přeje, aby ses zotavila, a doufá, že tě uvidí zítra. Jeho Veličenstvo na mě zřetelně mrklo, jen se modlím, aby to nikdo kromě mě nezpozoroval. Takhle veselého jsem ho neviděl od té doby, co se mu narodil syn. Tyhle malé noční návštěvy mu očividně svědčí.“

„Je neúnavný,“ zamumlala Rosamunda ospale. „Otoč se, Tome, ale nejdříve mi podej tu halenku v nohách postele. Musíme si promluvit.“ Vzala si ji od něj a přetáhla si ji přes hlavu. „Můžeš mi podat kartáč na vlasy, bratránku?“ Uchopila ho a začala si rozčesávat zacuchané kadeře. „Zdržuje se tu bezmála celou noc a já si neodpočinu. Nemohu sloužit královně a být k službám králi! Co mám dělat?“

Vzal si od ní kartáč, protože zápasila s neposlušnou změtí vlasů. „Nemůžeš dělat mnoho, pouze varovat milence, aby své nadšení omezil. Přijde dnes v noci?“

„Říkal, že ne, a já se modlím, aby tomu tak bylo!“ odvětila Rosamunda.

„Ach, ano, do Greenwiche dnes dorazil benátský vyslanec s manželkou. Král s královnou je budou bavit až do časného rána. Konají se nějaká představení včetně Robina Hooda, Maurů ve zlatých turbanech a bůhví co ještě. Král má velice plodnou obrazotvornost. Na jeho přátelích je, aby jeho představy vtělili do reality, taková je realita dvora.“ Podařilo se mu rozplést změť vlasů a pokračoval v kartáčování jejích dlouhých kadeří. „Jestli ti řekl, že nepřijde, pak nepřijde. Proto sis ukradla celý den jen pro sebe, drahá sestřenko?“

„Ano! A zítra si vyžádám královnino svolení, abych mohla královskou družinu někde na severu opustit. Slyšel jsi, kdy má odjet z Greenwiche?“

„V polovině června, alespoň se to povídá a tyhle zvěsti o královské cestě jsou obvykle přesné, protože ti šťastlivci, které panovník poctí svou přítomností, potřebují odjet domů, aby se na to připravili. Dokonce i krátká návštěva krále může člověka ožebračit. Příští týden začne malý exodus, uvidíš,“ zasmál se. „Tak! A máš vlasy jako hedvábí, drahé děvče.“ Odložil kartáč a postavil se.

„Dnes v noci se připojím ke svým přátelům u dvora, abych mohl zhlédnout to propracované představení, které se plánuje na počest Benátčanů. Italové takové vytříbené šarády zbožňují.“

„Je mi líto, že to zmeškám, ale neodvážím se ukázat až do zítřejší mše, aby mě někdo nepodezíral, že jsem něco předstírala,“ řekla Rosamunda lordu Cambridgi.

„Myslíš, drahé děvče, že by ses mohla nejdříve zeptat krále, než požádáš královnu o povolení odjet domů?“ otázal se. „Jsi Jindřichova nová hračka. Myšlenka na to, že by se tě vzdal, se mu nebude zamlouvat a velice ho rozzlobí, jestli se to dozví jako překvapení.“

„Dříve či později se mě stejně musí vzdát,“ odvětila Rosamunda, „ale možná máš pravdu, bratránku. Řeknu to nejdříve Jindrovi a až pak své paní královně.“

„Věřím, že ses rozhodla moudře,“ řekl lord Cambridge sestřence, pokynul jí rukou na pozdrav a odešel.

Rosamunda se u dvora objevila následujícího rána, vmísila se mezi dámy, aby se opět věnovala svým povinnostem. Toho dne potřebovala královna napsat několik dopisů a Rosamunda měla plné ruce práce. Pozdě v noci dorazil na Bolton Greenwich král, aby pobyl se svou tajnou milenkou. Poté co se poprvé po dvou dnech vášnivě pomilovali, Rosamunda mu sdělila, co má v úmyslu.

„Vyžádám si královnino svolení, abych mohla opustit královskou družinu, až dosáhne nejsevernějšího bodu, Jindro. Už jsem pryč z Friarsgate mnoho měsíců. Mé dcery mě potřebují. Nejsem matka, která by ochotně nechala své děti v péči ostatních. Chci jet domů. Potřebuju jet domů.“

„Zakazuji to!“ vybuchl zlostně.

„Můj pane! V Greenwichi si spolu můžeme užívat sladkou idylu a utajit náš poměr přede všemi. Dokonce ani má drahá Anna neví, že mě navštěvujete právě vy. Přemítá, jestli můj milenec není nějaký démon, který na sebe bere lidskou podobu, protože věří, že jen někdo takový by mohl svést paní Friarsgate z cesty ctnosti. Vaši totožnost zná pouze můj bratranec Tom. Možná dokážeme zachovat naše tajemství po dobu pobytu v Greenwichi, ale jakmile se vydáme na vaši letní cestu, bude pro nás obtížné se vůbec setkat, natož tajně. Nebudu ochotně ubližovat královně, která byla mou přítelkyní a je kmotrou mé dcery. Jestli ke mně něco cítíš, Jindro, necháš mě jít. Oba víme, že se ve skutečnosti nikdy nemohu stát součástí tvého života.“

„Miluješ mě, krásná Rosamundo?“ otázal se jí tiše.

„Ano, myslím, že ano,“ odvětila stejně tiše.

„Tak jak mě můžeš opustit, když tě tak potřebuju?“ zeptal se král tklivě.

Byl jejím vládcem. Byl bezpochyby mužem, pomyslela si, a přesto stále chlapcem. „Jak můžeš ohrožovat to, co máme, i když víš, že to nemůže trvat věčně?“ opáčila Rosamunda. „Jak můžeš uvažovat o tom, že opět ublížíš své královně, když ona tě miluje s veškerou oddaností, kterou má v srdci i duši? Zbožňuji tě, Jindro! A já se stydím za své chování, protože škodí ženě, která ke mně byla laskavá a šlechetná a je ti naprosto oddaná.“

„Uvažuješ jako ten městský právník, Thomas More,“ zabručel. „Zatraceně, krásná Rosamundo, jsem tvůj král!“

„Právě proto, že jsi můj král a že tě miluju, s tebou mluvím upřímně, Jindro. Jestli nedovolíš královně, aby mě nechala odjet domů, jaký pro to najdeš důvod, aby to nevzbudilo podezření? I kdyby to nenapadlo Katku, mezi jejími dámami jsou takové, které by o tom uvažovaly. A pak by začaly špehovat a slídit, aby svou královnu ochránily. Kdyby se dostalo na veřejnost, že jsi měl za milenku dámu z bezvýznamné rodiny ze severu, stal by ses terčem posměchu nejen v Anglii, ale i ve Francii, Španělsku, Svaté říši římské a Nizozemí. Jsi mladý, můj pane, ale jednoho dne budeš velkým králem. Vím to!“

„Jsi mnohem moudřejší a bystřejší děvče, než jsem čekal,“ řekl a povalil ji na prostěradlo.

„Cožpak ses při našem prvním setkání tenkrát před lety nic nenaučil, Jindro? Tenkrát jsem ti řekla, že bys mě nesvedl, dokud bych se nerozhodla, že se nechám svést.

Tehdy mi bylo pouhých čtrnáct let a byla jsem panna. Musela jsem si chránit své dobré jméno a brát ohled na svého snoubence. Tentokrát jsem se rozhodla, že se nechám svést, protože se mé závazky změnily a zjistila jsem, že ti nedokážu odolat.“ Natáhla ruku a pohladila ho po tváři. „Víš, že mám pravdu.“

Sklonil se a pomalu ji políbil. „Ano,“ připustil. „Máš, má krásná Rosamundo. Zítra královnu požádej, aby tě uvolnila, nebudu ti stát v cestě. Vlastně žádost své dobré manželky schválím, ale ty mi na oplátku musíš něco slíbit.“

„Co?“ otázala se ho.

„Dokud neopustíš mou družinu a neodjedeš na své milované Friarsgate, krásná Rosamundo, zůstaneme milenci. To je cena, kterou za svou spolupráci žádám,“ pravil mladý král.

„Mileráda souhlasím,“ odvětila Rosamunda a otevřela se jeho údu, který se nyní snažil vniknout do její horké pochvy, „ale musíš mi přísahat, že neuděláš nic, co by královně umožnilo odhalit naše tajemství – Áááách, Bože, ty mě celou vyplňuješ, můj pane králi!“ Její malé tělo se prohnulo proti němu a Rosamunda cítila, že se přestává ovládat.

„Souhlasím,“ zabručel jí do ucha a vnikl do ní tak hluboko, jak mohl. „Probůh, krásná Rosamundo, nikdy se tě nenabažím! Navždy budeš nemocí mé duše, a až odejdeš, odneseš si s sebou i kus mého srdce.“

Obtočila kolem něj nohy a pečlivě ostříhané nehty mu zabořila do širokých ramen. „Myslím, že má Anna pravdu, Jindro. Jsi démon, protože pouze démon by mohl

ukrást mé srdce a duši tak, jak jsi to udělal ty!“ Potom ho vášnivě políbila a působili jeden druhému rozkoš, dokud měsíc nezašel a na východě se v šedivém falešném úsvitu neobjevila jitřenka.

Kapitola osmnáctá

Letní královská cesta se podobala té, kterou Rosamunda podnikla na sever, když poprvé opouštěla dvůr jako děvče a mířila domů, aby se provdala za Oweina. Účelem tamté cesty však bylo zavézt Markétu Tudorovnu do Skotska. Výroční letní cesta byla pouhým prostředkem pro pobavení krále a jeho dvora a umožňovala strávit léto mimo město. Pro ty, které panovník poctil svou návštěvou, to byl nesmírně nákladný podnik. A také velice nepohodlný pro muže a ženy, kteří králi a jeho společnosti sloužili. Stejně svízelný mohl být i pro dvořany, kteří Jejich Veličenstva doprovázeli, protože ne vždy bylo ubytování zajištěno a jídlo jim sháněli jejich sluhové nebo si je dvořan musel opatřit sám. Přesto když někdo nebyl na tuto cestu pozván nebo nejel, považovalo se to za společenskou pohromu nebo vážný přehmat.

Informátor lorda Cambridge měl pravdu. Družina zamíří na sever do hrabství ve střední Anglii. A Tom Bolton, člověk, který se nerad vzdával svého pohodlí, od královského komořího okamžitě vyzvěděl, kudy cesta povede. Potom si pro sebe a Rosamundu zajistil ubytování v nejlepších hostincích. A paní Friarsgate nyní prosila královnu, aby ji uvolnila ze svých služeb a ona se tak mohla z Nottinghamu vrátit domů.

„Nejsi s námi šťastná?“ vyptávala se jí úzkostlivě Kateřina.

„Pobývat v přítomnosti Vašeho Veličenstva, a obzvláště sloužit mu, je radost,“ odvětila diplomaticky Rosamunda,

„ale stýská se mi po dětech, madam. Už jsem pryč téměř celý rok. Potřebuji jet domů.“

„Cožpak o tvé dcery není dobře postaráno?“ otázala se královna, protože se zdráhala nechat Rosamundu odejít. I když samozřejmě měla bližší přítelkyně, těšila se z Rosamundiny milé společnosti, a zvláště se jí líbilo, když měla ženu, která jí psala korespondenci. Bylo to velice pohodlné.

„Mé dcery jsou v dobrých rukou, Vaše Veličenstvo, ale jsem jejich matka. Významné dámy musí nechat své děti v péči jiných, když je to nutné. Já nejsem významná dáma. Můj strýc Edmund a jeho manželka jsou už staří a strýc Henry se pokusí oženit svého protivného syna s mou nejstarší dcerou, jestli se brzy nevrátím. Myslím, že pro paní Blountovou bude ctí převzít mé místo po vašem boku. Pokud ji požádám, ráda se zodpovědnosti za vaši korespondenci ujme.“

„Gertrudu Blountovou nemáš ráda,“ pronesla královna s lehkým úsměvem. „Přesto bys mi ji doporučovala?“

„Co chci nebo koho mám ráda, není důležité, Vaše Veličenstvo. Potřebujete a musíte mít náhradou za mě tu nejlepší osobu. Tou dámou je paní Blountová, na mou čest.“

„Vyžádáme si v téhle záležitosti královu radu,“ řekla Kateřina a obrátila se na manžela. „Jindřichu, paní z Friarsgate opustí v Nottinghamu dvůr a pojede domů. Nechce se vracet. Doporučuje místo sebe paní Blountovou. Co myslíš, můj drahý pane?“ Položila ruku na jeho zelený, sametem pokrytý rukáv a pohlédla mu s úsměvem do tváře.

„Nejdražší Katko, tvá rozhodnutí ohledně tvé domácnosti mají vždy můj souhlas,“ odvětil král

uhlazeně. „Jestli chce paní z Friarsgate jet domů, pak ji ze svých služeb propusť.“ Neočekávaně pohnul hlavou. Pohlédl přímo na Rosamundu. „Máte děti, madam, jak si vzpomínám, že?“ otázal se jí nenuceně.

Zrudla, udělala pukrle a odvětila: „Ano, Vaše Veličenstvo, mám.“

„Pak jste propuštěna s našimi vděčnými díky za mnohé služby, které jste prokázala naší drahé choti,“ odpověděl král. Přestal si jí všímat stejně náhle, jak ji oslovil, otočil se a dal se do hovoru s Willem Comptonem, který mu seděl po levici.

„Můj pán a manžel promluvil za nás oba,“ pronesla přívětivě královna.

Rosamunda znovu udělala pukrle a pravila: „Ráda bych i nadále plnila své povinnosti, dokud nedorazíme do Nottinghamu, Vaše Veličenstvo.“

„Výborně,“ odpověděla královna, „ukážeš paní Blountové, co má pro mě po tvém odchodu dělat.“

„Ano, Vaše Veličenstvo,“ odvětila Rosamunda. Probůh! Zamyslel se někdo nad tím, proč zrudla, když na ni král promluvil? Každý by si snad pomyslel, že na ni tak zapůsobila králova krátká pozornost, protože je bezvýznamná paní z nedůležité rodiny a není zvyklá, aby ji oslovoval Jindřich Tudor.

Přitočila se k ní Gertruda Blountová. „Proč jste mi prokázala laskavost?“ vyptávala se Rosamundy. „Nejsme přítelkyně a nemáme jedna druhou v lásce. Nejsem si jistá, jestli se mi líbí, že dlužím něco někomu, jako jste vy.“

„Nic mi nedlužíte, paní Blountová,“ odpověděla vyrovnaně Rosamunda. „Až odejdu ode dvora, nevrátím se. Ale královně jsem řekla pravdu.“

„Psát královně tu nejosobnější korespondenci je velká čest,“ odvětila Gertruda Blountová. „Ať chcete nebo ne, jsem teď vaším dlužníkem, protože královnino jmenování nemohu odmítnout.“

„Ne, to nemůžete,“ zamumlala Rosamunda, „ani nemůžete sdělovat nikomu jinému nic z toho, co píšete. Jste dívka, která má ráda drby, ale nebudete moci klevetit, protože jinak byste zneuctila svou rodinu, paní Blountová.“ A Rosamunda se sladce usmála.

„Óóó!“ Když si Gertruda Blountová uvědomila, co jí Rosamunda způsobila, její modré oči se rozšířily.

„Takhle jste se mi pomstila, protože vás nemám ráda! Jak jste podlá!“

„Paní Blountová, jestli mě máte ráda nebo ne, to pro mě mnoho neznamená,“ odpověděla jí upřímně Rosamunda.

„Vaše rodina je význačnější než moje, ale má hrdost na to, kdo jsem, je daleko větší než vaše. Mě nebude pomlouvat dcera lorda Montjoye. Jsem paní Friarsgate, ne přivdaná, ale podle práva. Doporučila jsem vás královně, protože máte hezký rukopis a už jste jedna z jejích dam. Sloužit královně Kateřině je čest. Za to jmenování mi nedlužíte nic. Nyní, během dní, kdy si královna vyžádá mých služeb, budete chodit se mnou a učit se, jak se královnina nejosobnější korespondence vede.“

Gertruda Blountová kývla, dočasně zastrašená, ale brzy se v královniných komnatách chlubila, že právě ona bude

nyní zaznamenávat královniny nejdůvěrnější vzkazy a že byla na to místo doporučena, ale neřekla kým a nikdo se jí na to neobtěžoval zeptat, protože ostatní se o to nestaraly.

Průvod opustil Greenwich a nakrátko se přesunul do Richmondu, kde se dokončily poslední přípravy. Pak cesta začala doopravdy. Když dvůr ještě pobýval v Greenwichi, král i nadále pod příkrovem tmy Rosamundu navštěvoval. Jedné noci za ní přijel na Bolton House z Richmondu, ale musel cestovat po řece, což znamenalo, že posádka bárky věděla o jeho odchodu z paláce a kam jel. To nebylo dobré, protože Jindřich se nechtěl nechat znovu přistihnout s milenkou. I když si rozkoš neodpíral, chtěl, aby se okolnímu světu všechno jevilo v pořádku.

Královská družina se přesunula do Warwickshiru, toto hrabství dělila na dvě části nádherná řeka Avona. Na jih se rozkládal Feldon, překrásný pás zelených lučin a pastvin posetých lučními květinami. Na severu ležel Ardenský les a ještě severněji pískovcové lomy a uhelné a železné doly. Zatímco hrady a kostely se stavěly z pískovce, města byla většinou z černobílého dřeva, a proto zranitelná ohněm.

Ve Warwickshiru navštívila královská družina dva hrady. Nejdříve Warwick, který se tyčil na velikém útesu nad Avonou, a pak Kenilworth, který byl blíž Coventry. Warwick byl původně saským hradištěm, ale dva roky po dobytí země Normany se na jeho místě začal stavět hrad. Ve čtrnáctém století rodina Beauchampů přeměnila hrad ve skvostnou stavbu, kterou nyní spatřila Rosamunda.

Byla to veliká a hrdá pevnost, v níž žily veliké a hrdé rodiny.

Oproti tomu Kenilworth byl nejromantičtějším místem, jaké Rosamunda za celý život viděla. Nebyl ani tak obrovský, ani impozantní jako Warwick. Byl založen ve dvanáctém století a za svou krásu a eleganci vděčil Johnovi z Gauntu, synovi krále Edwarda III., který utratil celé jmění za hrad kdysi patřící Simonovi de Montfort, nechvalně známému nastoliteli králů – a potížistovi. Velký sál Kenilworthu měl ta nejkrásnější okna, jaká kdo mohl vidět. Říkalo se jim arkýřová, poučil Tom Rosamundu.

V Coventry se v katedrále zúčastnili velké mše. Zlatým hřebem návštěvy tohoto velkého obchodního města bylo představení jednoho z cyklu proslulých mystických dramat, které zahrál místní spolek. Tato dramata se v Coventry hrála po staletí a byla známá široko daleko, dokonce i ve Francii a Španělsku. Královnu krása zhlédnutého představení rozplakala a mezi jejími dámami se šeptalo, že její silné emoce naznačují, že je opět těhotná. Král tu novinu slyšel a potěšeně se mezi svými přáteli naparoval.

Královská družina zamířila opět na sever, do Nottinghamu, kde panovník s dvorem stráví nějaký čas v nottinghamském hradu. Pro Jindřicha bylo prakticky nemožné najít tajně chvilku o samotě s Rosamundou a ona kupodivu cítila úlevu. Napůl se do něj zamilovala, ale nebyla hloupá a věděla, že to, co sdíleli, se chýlilo ke konci a muselo to tak být.

V Nottinghamu se král oddával sportům a hazardním hrám. Někteří z mladých dvořanů panovníka představili

známým z Francie a Lombardie. Krátce předtím si královi dlouholetí přátelé všimli, že prohrává množství peněz v psích závodech, štvaní psů na uvázaného medvěda, v kartách a tenisových utkáních. Will Compton zpozoroval, že mladí angličtí dvořané krále navádějí a lákají k pošetilým sázkám. Jindřichovi pýcha nedovolila odřeknout a neustále prohrával. Když Compton později uviděl jednoho z dvořanů, jak se dělí o výhru s francouzským přítelem, řekl králi, co se děje. Panovník v tichosti vykázal oba dvořany a jejich zkažené společníky ode dvora a informoval o jejich špatném chování i jejich rodiny. Pak se znovu začal chovat bodře a vesele, jak se na panovníka sluší.

Nyní nastal čas, aby Rosamunda opustila dvůr. Požádala svého bratrance, aby o jejich odchodu krále diskrétně informoval, protože se s ním chtěla rozloučit v soukromí, pokud by to bylo možné. Lordu Cambridgi se podařilo zapříst s králem krátký rozhovor, když ho na minutku zastihl samotného po cestě z tenisových dvorců. Tom Bolton vstoupil králi do cesty a s elegantním gestem se uklonil.

„Někdy mě musíte naučit, jak to děláte,“ řekl král s širokým úsměvem.

„Rád, Vaše Veličenstvo,“ odvětil lord Cambridge.

„Myslel jsem si, že byste možná chtěl vědět o mém a Rosamundině brzkém odjezdu z Nottinghamu. Už se nemůže dočkat, až bude doma. Rozloučila by se s vámi v soukromí, pokud po tom Vaše Veličenstvo touží.“

Jindřich Tudor zavrtěl hlavou. „Je to nejláskyplnější žena, jakou jsem kdy poznal, Tome Boltone. Nemohu ji tu zdržovat, ale budu jejího odchodu litovat. Ano,

rozloučím se s ní v soukromí. Můj osobní sluha Walter vám řekne kdy a kde.“ Král pokračoval dál po cestě do hradu.

Setkání se mělo uskutečnit o následující půlnoci v malé místnosti ve východní věži hradu. Walter Rosamundu dovedl na smluvené místo, otevřel dveře, aby mohla vstoupit, a pak zůstal venku. Byla to malá komnata s pouhými dvěma židlemi a stolem, na němž stály dva poháry vína .

Král Rosamundu objal a jejich rty se spojily ve vášnivém polibku. „Přál bych si, abys mě nemusela opustit,“ řekl jí.

Usmála se a schoulila se mu do klína. „Lichotí mi, když to říkáš, ale oba víme, že musím jet. Katka je s největší pravděpodobností znovu těhotná. Nesmí ji nic rozrušit. Nyní tvou lásku potřebuje víc než kdy dříve, Jindro.“

„Modlím se k Bohu, aby skutečně byla,“ odvětil a zajel jí rukou pod živůtek, aby se pomazlil s kulaťoučkým ňadrem. „Zatraceně! Chci tě opíchat, Rosamundo! Musím tě mít ještě jednou, než se rozejdeme!“

„Můj pane, ale jak?“ zeptala se, ale chtěla ho také. Jeho touha a vitalita jí v uplynulých týdnech chyběly. Odtáhl ruku z ňadra, sáhl dozadu, rozvázal tkanice živůtku a stáhl jí ho. Rozšněroval i košilku a shrnul ji z jejích ramen. Pak přesunul svou ruku pod sukně a začal si s ní hrát, jeho prsty se proplétaly mezi kaštanovými kudrlinkami Venušina pahorku, třely jí štěrbinku a tiskly se na její knoflíček lásky, zatímco obličej král zabořil do jejího poprsí a vzdychal touhou.

Ach, chtěla ho! Dokázala by být jeho děvkou navždy, kdyby ji však nechal, pomyslela si, otřesená vlastními myšlenkami. Bylo to šílené, ale když si ho představila hluboko v sobě, představila si jeho mužství tam, kde se do ní nyní nořily jeho prsty, řinuly se z ní milostné šťávy. Náhle ji zvedl, aby stála rozkročmo nad ním, nařídil jí, aby si zvedla sukně, a zašátral po poklopci. Stáhl si ho až na stehna a Rosamunda tiše vykřikla rozkoší, když do ní svým milostným kopím vnikl. Stěny pochvy se kolem něj sevřely, držely ho a dráždily.

„Ach, Jindro!“ zasténala. „Vynes mě k vrcholu, můj drahý!“

A on to udělal. Když bylo po všem a ona si s hlubokým povzdechem položila hlavu na jeho krk, řekl: „Nikdy na tebe nezapomenu, má krásná Rosamundo, má milovaná paní z Friarsgate.“ Držel ji v náručí po zdánlivě dlouhou dobu a pak konečně řekl: „Musíme náš úkryt opustit, lásko. Je čas naše dostaveníčko ukončit.“

Zdráhavě mu sklouzla z klína, zašněrovala si košilku a oblékla si živůtek, který jí úhledně zavázal. Své šaty si také urovnal tak, aby budily zdání upravenosti. Pak si společně připili vínem, a když byly poháry prázdné, pravil král: „Je čas, krásná Rosamundo. Odvedu tě z věže, ale z hradu do hostince tě doprovodí Walter.“

Kývla a oba malou místnost opustili. „Odjíždíme ráno,“ sdělila mu.

Když sestoupili z věže a vešli do širší vstupní síně, král si naposledy přitáhl Rosamundu do náručí a lačně ji políbil. Pak se rychle obrátil a bez dalších slov zmizel ve tmě. Rosamunda se otočila, aby následovala králova

osobního sluhu, ale nikde ho nezahlédla. Ze stínů sálu vystoupila Inez de Salinas.

„Viděla jsem tě!“ zasyčela rozlíceně na Rosamundu. Ach, Bože, a tohle se přihodí právě teď, pomyslela si

Rosamunda, ale pak řekla Inez: „Nic jsi neviděla.“

„Viděla jsem, jak sis v králově náručí hrála na děvku,“ obvinila ji Inez.

„Nic jsi neviděla,“ opakovala Rosamunda.

„Zapíráš, že jsi líbala krále? Až o tvé proradnosti povím královně! Dokonce i mě jsi oklamala, skromná a vlídná paní z Friarsgate, ale nejsi o nic lepší než zbytek těch anglických prostitutek. Všechny se snažíte dostat výš na zádech, jako ty francouzské děvky!“

„Urážíš mě, Inez, a na to nemáš právo,“ bránila se Rosamunda. „Jestli poběžíš za královnou, zbytečně ji rozrušíš. Mohla by přijít o dítě, které nosí. Chceš mít takový hřích na svědomí?“

„Jak se odvažuješ!“ vykřikla Inez. „Já jsem dnes v noci nebyla v králově náručí a ty, ty bys královnu nerozrušila? Jsi to nejtroufalejší stvoření, jaké jsem kdy potkala!“

„Nebyl to král,“ bránila se Rosamunda. Musela něco říci.

„Tak kdo?“ vyptávala se podezíravě Inez. „Rozhodně vypadal jako král.“

„Nevím, jak to můžeš tvrdit v téhle tmavé síni,“ odvětila sladce Rosamunda.

„Jestli to nebyl ten chlípník, za kterého se provdala má paní, pak svého milence jmenuj, Rosamundo Boltonová,“ řekla Inez.

„Než ti to povím, musíš přísahat, že má slova nebudeš nikomu opakovat, Inez. Není to můj milenec, alespoň ne v tom slova smyslu. Šlo o neškodný malý flirt. Loučili jsme se, protože zítra odjíždím se svým bratrancem domů do Cumbrie.“

„Kdo to tedy byl?“ zeptala se potřetí Inez.

„Charles Brandon,“ odpověděla Rosamunda.

„Přísahala bych, že to byl král,“ trvala na svém Inez.

„Víš, jak si jsou podobní, Inez. Všichni to říkají. Oba jsou velcí muži a ve tmě sis určitě mohla splést Charlese s králem. Prosím, neříkej to na mě, Inez! Bylo to jen o málo víc než několik ukradených polibků a objetí. Díky svaté Matce, že zítra od dvora odjíždím, jinak by mě to svedlo k vážnějšímu hříchu. Nedokázala jsem si pomoci. Můj Owein mi tolik chybí.“ Lehce se dotkla oka kapesníčkem, který vytáhla z kapsy sukně. Určitě přijdu do pekla, pomyslela si. Nemohla uvěřit, že vykládá takové lži, ale nechtěla ublížit královně.

Inez de Salinas vzdychla. „Nevím o tom, že bys někdy lhala, Rosamundo Boltonová, ale stále si jsem jistá, že jsi líbala krále.“

„Byl to Charles Brandon, Inez, přísahám! Vím, že ty ses spolu s ostatními královninými dámami nikdy nepřenesla přes královu aférku se sestrou vévody z Buckinghamu, ale já nejsem ona. Proč by se král obtěžoval se ženou jako já? Král, který by mohl mít každou, by si stěží vybral mě. Jestli povíš královně tenhle příběh, založený

jen na takovém důkazu, zahanbíš mě i Charlese Brandona. Král se bude velice zlobit, obzvláště jestli tvůj ohavný drb královně ublíží. A teď, jestli mě omluvíš, hodlám opustit hrad a vrátit se do hostince. Chceme s Tomem vyrazit časně, protože před sebou máme dlouhou cestu.“ Otočila se k odchodu.

„Byl to král,“ řekla Inez neúprosně.

Rosamunda se obrátila. „Rozhodně ne!“ vyštěkla a spěšně odešla, pryč od té Španělky. Drahý Bože, modlila se tiše, ať to neřekne královně. Proč by jí na tom mělo tak záležet? Zítra budu pryč, bez ohledu na to, kdo to byl. Seběhla velké schodiště a dostala se na nádvoří. Tam u hradních bran našla králova sluhu, který na ni čekal. S pochodní v ruce ji doprovázel tmavými ulicemi města k hostinci.

„Budu varovat krále,“ řekl jí Walter. Rosamunda kývla, ale neřekla nic.

„Povím mu, jak dobře jste ho ochránila tou přísahou, že šlo o mylorda Brandona. To bylo chytré, paní, jestli to tak mohu říci.“ Walter se zasmál. „Myslím, že jste ji zmátla dost na to, aby si to nechala pro sebe.“

Rosamunda konečně promluvila: „Neublížila bych královně.“

„Já vím, paní. Obyčejně ji zraňují ti, kteří jsou jí nejbližší a vždy prohlašují, že to dělají pro její dobro,“ poznamenal Walter.

Konečně došli k hostinci U koruny a labutě. Walter u vchodu Rosamundu opustil. Vešla dovnitř a spěchala nahoru do své komnaty, kde ji očekávala Anna.

„Chci jen jít spát,“ řekla Rosamunda. „Vykoupu se až ráno před odjezdem.“

Anna kývla, protože viděla, že její paní vypadá rozzlobeně.

Následujícího rána byla Rosamunda klidnější a pokračovalo to celý týden, po který cestovali na sever přes Darby a York do Lancasteru a konečně do Rosamundina domovského hrabství Cumbrie. Zůstali přes noc v Carlisle u svatého Cuthberta, kde se Rosamunda šťastně přivítala se strýčkem Richardem. Pak pokračovali v cestě na sever a východ směrem k Friarsgate. Nyní se Rosamunda ocitla tak blízko domova, že nechtěla zastavovat. Lord Cambridge začínal být vyčerpaný, ale řekla mu, že si může odpočinout na Friarsgate.

„Bude mi trvat celé dny, než se vzpamatuju z toho tempa, které jsi nasadila,“ stěžoval si.

Cítila ji. Tu typickou vůni svých pozemků. Myslela si, že na ni možná zapomněla, ale ne. Cítila ji! Kopce jí byly povědomé a náhle se všude kolem ní objevila krajina, kterou poznávala. Cesta se vyšplhala na vrcholek kopce. Rosamunda zastavila. Srdce jí pookřálo. Cítila, jak jí po tváři stékají slzy. Pod ní se rozprostíralo její jezero, třpytící se v zářijovém slunci. To byl její domov! Její vesnice! Leželo před ní Friarsgate. Pobídla svého koně a tryskem se hnala po cestě k němu.

„Bude někdy milovat někoho tak, jak miluje Friarsgate?“ prohodil lord Cambridge ke svému sluhovi Simsovi.

„Nejspíš ne,“ odvětil praktický sluha.

Družina lorda Cambridge pokračovala po cestě z kopce k usedlosti. Thomas Bolton najal dva tucty ozbrojenců, aby je z Nottinghamu doprovodili. Zítra jim vyplatí mzdu a oni odjedou, odkud přijeli. Když dorazili k domu, Rosamunda už tam byla, objímala Edmunda, Maybel a své tři dcery a po tvářích jí tekly slzy.

Maybel Rosamundu konejšila. „Děvčata byla moc hodná. Filipa mi připomíná tebe v jejím věku. Je velice ochotná a poslušná.“

Přivítali lorda Cambridge. Šli do hodovní síně na jídlo, které bylo skromné, protože je nikdo nečekal. Když pak děti odešly spát, sedli si k ohni, povídali si a pili čerstvě vylisovaný mošt.

„Psal jsi mi, že ovce tenhle rok porodily více jehňat,“ řekla Rosamunda Edmundovi, „ale nic takového jsem po cestě neviděla. Onemocněly?“

Edmund Bolton vzdychl a odvětil: „Probereme to ráno, neteři. Jistě jsi po cestě unavená a chudák bratranec Tom usíná na židli. Zítra ti podám úplné hlášení o všem, co se během tvé nepřítomnosti přihodilo.“

Tón, jakým to pronášel, ji upozornil na možnost, že něco není v pořádku. „Tom už spí,“ poznamenala Rosamunda. „Chci vědět, co přede mnou tajíš.“

„Zítra, Rosamundo,“ odvětil.

„Hned!“ nařídila ostře. První návštěva u dvora ji naučila, jak cenné jsou dobré kontakty. Při druhé návštěvě se naučila uplatňovat autoritu.

Edmund Bolton ještě nikdy neslyšel svou neteř mluvit tak rozkazovačně. Konečně dospěla, pomyslel si, a pak řekl: „Obávám se, že nám stáda plení Skotové.“

„Jak je to možné?“ dožadovala se odpovědi. „Naše strmé kopce nás před nájezdníky vždy ochránily. Bojovali jste s těmi zloději? Víte, kdo to je?“

„Přicházejí v noci,“ začal Edmund, „a jen když jim na cestu svítí hraniční měsíc. Kradou zvířata z lučin, které jsou nejblíže vrcholku kopce. Zabili dva ovčáky a uškrtili psy, aby jim zabránili ve štěkání.“

„O kolik jsme přišli ovcí?“ vyptávala se.

„Přes sto, Rosamundo,“ řekl jí.

Užasle na něj pohlédla a pak vykřikla: „Strýčku, to nemůžeme nechat jen tak! Kolikrát přišli, aby si pomohli k mým stádům? A vy jste neudělali nic, abyste tomu předešli?“

Lord Cambridge byl nyní úplně probuzený.

„Co mohu dělat?“ řekl bezmocně Edmund.

„Víš, že se objevují, když je měsíc v úplňku,“ odvětila.

„Ale nevíme, kde udeří,“ namítl. „Stáda jsou rozptýlená po několika kopcích a na mnoha loukách.“

„Tak musíme ovce sehnat dohromady a rozdělit je na dvě nebo tři velká stáda, abychom situaci měli lépe pod kontrolou. Pak postavíme hlídky z ovčáků a domluvíme si znamení, kterým budou panství varovat, až se nájezdníci objeví. Když to uděláme, budeme mít větší šanci, že ty zloděje chytíme. Friarsgate bylo vždy považováno za nenapadnutelné. Jestli se ví o tom, že

Skotové plení naše stáda, Edmunde, jen nebesa vědí, co napadnou příště!“

„Zabere několik dní, než ovce shromáždíme a přeskupíme stáda. Kam je umístíme?“

„To musím promyslet,“ odpověděla mu Rosamunda. Pak se otázala: „Kdy zase bude hraniční měsíc? Nenechám se těmi lumpy připravit už ani o jediné zvíře. Zpropadení Skotové! Přemýšlím, jestli v tom nemá prsty Logan Hepburn.“

„To nevím,“ odpověděl upřímně Edmund.

„Bylo by mu to podobné, udělat něco takového jen proto, aby mi ukázal, že on je ten nejchytřejší ze všech,“ zabručela Rosamunda. „Kde je vůbec ten jeho Claven’s Carn, Edmunde?“

„Proč?“ zeptal se jí strýc.

„Co je hraniční měsíc?“ otázal se lord Cambridge.

„Protože si myslím, že je čas, abych Hepburny navštívila,“ odpověděla Rosamunda Edmundovi a pak řekla bratranci: „To je jasný úplněk, Tome, kdy se lidé z pohraničí na obou stranách kopců tradičně vydávají na lup, protože tehdy vidí na cestu.“

„Nejsem si jistý, jestli jezdit do Claven’s Carnu je dobrý nápad,“ uvažoval Edmund.

„Proč ne?“ otázala se. „Říkáš, že Skotové plení má stáda, ale nevíš, jestli to dělají Hepburnové. Nu, ať už to jsou oni nebo ne, myslím, že Logana Hepburna bych navštívit měla, strýčku. Jestli nám ty ovce opravdu krade on nebo muži jeho klanu, bude vědět, že jsme si toho

vědomi. Možná s tím dokonce přestane, když svým chováním něčeho dosáhne. A pokud tím nájezdníkem není Logan Hepburn, pak nejspíš bude vědět, o koho jde.“

„A ty si myslíš, že ti to poví?“ zeptal se Edmund.

„Ano,“ odpověděla.

„Z jakého důvodu?“ chtěl vědět Edmund, ale Thomas Bolton se už smál, protože její taktice porozuměl.

„Má drahá,“ řekl, „ty jsi ale chytrá potvora! Samozřejmě že ti řekne vše, co chceš vědět. To je tak ošklivé, využít muže proti němu samému.“

Rosamunda se na bratránka zazubila a pak strýci vysvětlila: „Logan Hepburn prohlašuje, že mě miluje. Dobrá, jestli je tomu tak, pak mi bude chtít pomoci, ne?“

„To se mi nelíbí,“ odvětil Edmund. „Takové chování tě právě nectí, Rosamundo.“

Pak se do rozhovoru vmísila Maybel: „Budeš jí muset ukázat cestu, Edmunde, jinak nejspíš zabloudí, protože víš, že ať řekneš cokoliv, Rosamunda do Claven’s Carnu pojede.“ Rosamunda na ni vděčně pohlédla. „Měla bys jet nejraději zítra, děvče, jestli si do té doby odpočineš.“

„Ne, zítra se musíme připravit na ty nájezdníky. Do Claven’s Carnu pojedu pozítří. Tome, pojedeš s námi?“

„Drahé děvče, už jsem myslel, že se nikdy nezeptáš! Samozřejmě že pojedu. Setkání s tvým nestydatým Skotem si přece nemohu nechat ujít.“

„Dovede je tam Mata,“ odvětil Edmund a zvědavě přejížděl pohledem z Toma na Rosamundu. „Jeden z nás tu musí zůstat, aby na ty přípravy dohlédl.“

„Souhlasím!“ rozhodla Rosamunda. Pak vstala. „Jsem unavená a jsem ráda, že se po tolika měsících zase vyspím ve vlastní posteli. Dobrou noc.“ Pomalu vyšla ze síně.

„Nepůjdeš s ní, stařenko?“ zeptal se Edmund manželky.

„Ne,“ odvětila Maybel. „Teď ji má na starost Anna.“

„Překvapilo vás, že se změnila,“ poznamenal lord Cambridge.

Edmund pomalu kývl. „Bylo načase,“ řekl, „ale přesto mě to zaskočilo. Myslím, že jste jí ten pobyt u dvora asi usnadnil.“

„My Boltonové nejsme velký ani vlivný rod,“ odvětil Tom. „Měl jsem mladší sestru, která zemřela. Rosamunda mi Marii připomíná a zamiloval jsem si ji, jako by byla má sestra. To její přátelství s královnou jí uhladilo cestičku. Všechno vám poví, královna byla tak laskavá, že požádala Rosamundu, aby jí psala tu nejosobnější korespondenci. Žádné oficiální listiny, ale dopisy jejímu otci, rodině a blízkým přátelům. Vybrala si ji, protože Rosamunda má hezký rukopis.“

„Ach, nemůžu se dočkat, až to povím Henrymu Boltonovi!“ zajásala Maybel.

„On se ukázal na Friarsgate?“ otázal se lord Cambridge.

„Ne,“ odvětil Edmund. „Věděl, že je Rosamunda pryč, a písemně nás požádal, abychom ho uvědomili, až se vrátí.“

„Nedělejte to, alespoň zatím,“ řekl lord Cambridge.

„Dejte Rosamundě čas urovnat tuhle záležitost s Hepburny. Nepotřebuje další potíže a Henry Bolton ji dráždí opravdu silně,“ zakončil s úsměvem. Vstal. „Budu se řídit dobrou radou své sestřenky a půjdu spát. Dobrou noc, bratranče a sestřenko,“ popřál jim a odešel ze sálu.

„Uvažuju, jestli by nebyl dobrým druhem pro naši neteř,“ pronesla přemýšlivě Maybel. „Rosamunda říkala, že se chce chvíli zdržet.“

„Nemyslím, choti,“ odvětil Edmund. „Je to, jak řekl. Chová k ní bratrské city. A mám dojem, že i ona se k němu chová způsobem, jakým by se chovala k bratrovi, kdyby žil. Ne, pusť takové myšlenky z hlavy. Thomas Bolton není právě typ na ženění. O tom jsem pevně přesvědčen.“

Rosamunda vstala brzy. Po mši se skromně najedla a pak pospíchala do malé komnaty, kde měla záznamy o panství. S potěšením shledala, že je všechno v naprostém pořádku. Přišel za ní strýc a sdělil jí, že už vydal příkaz, aby pastýři shromáždili ovce do třech velkých stád namísto menších shluků. „Umístěte je na tři louky, které hraničí s jezerem,“ řekla Rosamunda. „Odtamtud je nebudou moci snadno odehnat. A chci, aby na všech místech byly připravené ohně, ozbrojenci s ovčáky a více psů. Když na někoho zaútočí, napadená skupina zapálí

svůj oheň, aby upozornila ostatní. Ti zatracení Skotové už z Friarsgate neukradnou ani ovci!“

Nahnat stáda ovcí z jejich pastvin na louky, které Rosamunda určila, trvalo celý den. Do úplňku zbývaly čtyři dny, ale paní Friarsgate nařídila, aby následujícího dne byli všichni připraveni. Lord Cambridge, který se ukázal až brzy po poledni, žasl nad tím ruchem a překvapila ho sestřenčina autorita. Byla to stejná žena, která omdlévala v králově náručí. Jeho úcta k ní velice vzrostla a náhle si uvědomil, že pouze žena s tak silným charakterem mohla přežít poměr s Jindřichem Tudorem, aniž by ji zničil. Ona moudře jejich vztah ukončila a zachovala si královo přátelství.

Následujícího dne odjeli do Claven’s Carnu s otcem Matou v roli průvodce a neobvyklého ochránce, protože nikdo by nenapadl kněze. Zejména když je ten kněz pokrevně spřízněný se samotným Hepburnem. Rosamunda nikdy předtím hranici nepřekročila, proto ji překvapilo, že se krajina za ní podobá Friarsgate. Několik hodin jeli pod jasně modrou oblohou, slunce jim nejdříve svítilo do tváří a pak konečně nad hlavami a hřálo je do ramen. Mluvili málo, ačkoliv kněz Rosamundu ujišťoval, že není možné, aby jí ovce kradl jeho nevlastní bratr.

„Claven’s Carn,“ řekl konečně otec Mata a ukázal před sebe.

A tam, na vrcholku vřesem pokrytého kopce, jej uviděli. Byla to prastará ponurá kamenná tvrz s dvěma věžemi. Pomalu se k ní blížili. Brány byly otevřené, a tak projeli na nádvoří. K Rosamundinu překvapení tam stál Logan Hepburn, očividně ji očekával.

„Vy jste mu poslal zprávu, že přijedeme?“ otázala se kněze.

„Ano,“ odpověděl. „Těžko byste se tu mohla objevit neohlášena, má paní. To tady na hranicích neděláme. Hepburn by tu chtěl při vaší návštěvě být, ale musí se věnovat i jiným věcem, proto jsem mu poslal zprávu.“

Hleděl na ni svýma sytě modrýma očima. Ona na něj povýšeně shlížela z koně. „Přišla jsem vám povědět jednu věc, Logane Hepburne. Jestli znovu vypleníte má stáda, dohlédnu, abyste za to visel!“

„Vítejte na Claven’s Carnu,“ odvětil s úsměvem. Natáhl se, pevně ji uchopil v pase a sundal ji z oře. „Jste krásnější než předtím, jestli je to vůbec možné. A já vaše stáda neplením.“

„Lžete!“ vyprskla.

Uchopil její bradu mezi palec a ukazováček a zvedl jí hlavu tak, že hleděla přímo na něj. „Já nelžu, madam! A

teď mi povězte, kdo je ten nastrojený floutek, který vás doprovází. Jestli je to nový manžel, varuji vás, budu ho nucen na místě zabít.“

Lord Cambridge líně sklouzl ze sedla. „Jsem její bratranec, pane,“ řekl Loganu Hepburnovi. Pak se obrátil na Rosamundu: „Měla jsi pravdu, drahá. Má skutečně krásné sytě modré oči.“

„Tome!“

Logan Hepburn vybuchl smíchy. Poplácal lorda Cambridge po zádech, čímž ho vyvedl z míry, a pravil:

„Pojďte do hodovní síně. Mám tam dobrou whisky, kterou si schovávám pro přátele.“

„Nepůjdu do vašeho domu, zatraceně! Řekla jsem vám to, kvůli čemu jsem přijela, a teď pojedu domů,“ odsekla Rosamunda.

Logan Hepburn zavrtěl hlavou. „S vámi nebude lehké žít,“ pravil. Pak ji zvedl a vkročil do síně se vzpouzející se a klející ženou v náručí.

„Postav mě, ty zatracený skotský parchante!“ ječela na něj. „Nechci tam jít! Chci jet domů! Postav mě!“

Postavil ji a zavřel jí ústa nesmlouvavým polibkem. Rosamunda se ohnala a praštila ho tak, že se mu před očima roztančily hvězdičky. Políbil ji znovu, ale tentokrát ji ovinul rukama a hrubě ji přitiskl ke svému dlouhému štíhlému tělu. Pokusila se vymanit, ale svíral ji pevně. Na chvíli nemohla dýchat, ale pak se jí podařilo ucuknout hlavou. Stále ji však držel ruce, takže ho nemohla udeřit.

„Nech mě jít!“ procedila skrz zaťaté zuby. Očima po něm metala blesky.

„Nikdy!“ zavrčel v odpověď. „Tuhle hru už jsme spolu hráli dost dlouho, Rosamundo Boltonová. Miluju tě, ačkoliv nevím proč, protože jsi ta nejhůře zvládnutelná žena, jakou jsem kdy potkal. Chci tě za manželku. Přiváděl jsem muže svého klanu k nepříčetnosti tím, že jsem se odmítal oženit, protože jsem nechtěl žádnou kromě tebe. Teď přišel čas, abychom se vzali a tys mi dala dědice, protože vím, že můžeš. Bůh ví, že je můžu mít i já, což dosvědčuje množství mých levobočků.

Nekradl jsem ti ovce. Jediná věc, kterou na Friarsgate chci, je jeho paní.“

„Dobře,“ odvětila udýchaně. „Zatraceně, Logane Hepburne, nemohu dýchat, když mě držíš tak pevně. Jestli nekradeš mé ovce ty, tak kdo? Předpokládám, že je tu spousta Skotů, z kterých se dá vybírat.“

Uvolnil sevření. „Pomůžu ti viníky najít, Rosamundo,“ pronesl klidně, „a pak si zvolíš den naší svatby, má krásko s kaštanovými vlasy.“

„Najdu si je sama. Už jsem na ně přichystala past. A nevezmu si tě. Už se nikdy nevdám. Jak se odvažuješ, Logane Hepburne! Nejsem nějaká ovce, abych se pářila se skotským beranem. Jestli chceš dědice, tak si ho pořiď s jednou z těch prostoduchých dívek, které si budou myslet, že jsi úžasný. Já si to nemyslím!“

„Zůstaneš tu přes noc,“ řekl klidně.

„Nezůstanu!“ vykřikla, odtáhla se a praštila ho. Přestože viděl, že na něj míří, stěží se ráně vyhnul. Její pěst zavadila o jeho rameno a způsobila mu bolest.

„Proč bych chtěl nějaké nemastné neslané děvče, když můžu mít tebe?“ zeptal se jí. „Mám rád kurážné ženy. Rodí divoké syny a nezkrotné dcery,“ pronesl s rošťáckým úsměvem.

„Friarsgate nedostaneš,“ odpověděla ledově.

„Nechci ho. Patří tvým děvčatům, která zplodil Owein Meredith. Naše děti budou z Claven’s Carnu, ne z Friarsgate.“

„Jedu domů,“ řekla a odvrátila se.

„Výborně,“ odvětil. „Pojedu se svými muži s tebou, protože nemůžeš cestovat po hranicích bez pořádného doprovodu, když do úplňku zbývá tak málo. Zůstaneme a pomůžeme ti chytit zloděje.“

„Ne!“

„Ano! Mato, proboha domluv jí.“

„Má paní,“ začal mladý kněz, ale Rosamunda bez dalších slov vyšla ze sálu.

„Dejte si whisky,“ řekl Hepburn lordu Cambridgi.

„Opravdu jste její bratranec?“

„Ano, ale nezastavíte ji?“ Thomas Bolton vypadal poněkud nervózně.

„Nemůže nikam jet, dokud nedostane zpět svého koně, a to se nestane, dokud to nepřikážu. Mato, najdi mé bratry a řekni jim, ať shromáždí muže a okamžitě se připraví k odjezdu.“ Přešel k příborníku, nalil dva kalíšky whisky a jeden podal lordu Cambridgi. „Jak se k čertu jmenujete?“ zeptal se.

„Thomas Bolton, lord Cambridge, k vašim službám, pane.“

„Milujete ji?“ vyzvídal Logan Hepburn.

Lord Cambridge se zasmál. „Ano a ne. Připomíná mi sestru, kterou jsem ztratil. Vadí vám to?“

„Ne,“ odvětil Logan Hepburn a jedním douškem whisky vypil.

„Opravdu máte v úmyslu se s ní oženit?“ otázal se ho lord Cambridge. „Chápete, že to není žena, s kterou by

bylo lehké pořízení?“ Obrátil do sebe kalíšek whisky, zalapal po dechu a oči se mu zalily slzami, tak byla silná.

„Ano,“ řekl Logan Hepburn a dodal: „Dělám si whisky ve vlastní palírně. Chutná vám?“

„Ach, je skvělá,“ odvětil lord Cambridge a přemýšlel, jestli mu právě spálila všechnu tkáň v krku nebo jen horní vrstvu.

Vrátil se mladý kněz. „Muži jsou připravení, Logane, a Rosamunda odešla po svých, protože jí nedali její klisnu.“

Thomas Bolton se hlasitě rozesmál. „Ach, to vypadá na pěkný zápas mezi vámi dvěma,“ podotkl.

Vyšli na nádvoří, nasedli na koně a vyjeli za Rosamundou, kterou dohonili na cestě půl míle od Claven’s Carnu, zamračenou a odhodlanou. Muži ji obklopili a Logan hlasem, v němž zazníval smích, řekl:

„Nasedněte si na koně, madam. Dostaneme se na Friarsgate mnohem rychleji, když to uděláte.“ Pak sklouzl ze svého hřebce a vysadil ji do sedla. Dojeli na panství právě po západu slunce, když soumrak ještě maličko osvětloval oblohu nad jejich hlavami. Edmund jim vyšel vstříc.

„Tvrdí, že není tím zlodějem, ale nejsem si jistá, jestli mu to věřím,“ řekla Rosamunda, když sesedla z koně.

„Přijeli jsme, abychom vám pomohli,“ ozval se Logan Hepburn.

„Děkuju, pane,“ odvětil vděčně Edmund Bolton.

„Snad mu nevěříš?“ vyštěkla Rosamunda. „Počkej, přijde úplněk a žádný nájezd na naše stáda nebude.“

„Věřím mu,“ prohlásil Edmund. „O Hepburnovi z Claven’s Carnu se ví, že je to čestný muž, neteři.“

„Ubytuj jeho lidi ve stájích. Mohou přijít do sálu na jídlo,“ vydala pokyny a spěšně vešla do domu.

„Říká, že se s ní chce oženit,“ pravil lord Cambridge, když sesedl ze svého valacha. „Slovně se už pošťuchují jako staří manželé.“

„Já si ji vezmu,“ odvětil neoblomně Logan Hepburn. Během dvou následujících dní se muži Logana

Hepburna drželi z dohledu, zůstávali ve stájích nebo v hodovní síni, spali, jedli a hráli v kostky. Úplňková noc byla jasná. Měsíc vyšel a zaléval krajinu svou září. Na lukách, kde se nyní stáda pásla, se zvířata dala snadno rozeznat. Měsíc vystoupal po obloze vzhůru a jezero hraničící s pastvinami odráželo jeho stříbrný jas. Rosamunda a Logan stáli v její soukromé komnatě v prvním patře domu a dívali se oknem ven.

„Tam!“ řekl jí náhle. „Podívej se doleva na úbočí toho kopce. Vidíš, jak se po něm pohybují ty stíny? Myslím, že naši přátelé dorazili. Pojďme, děvče, podíváme se, kdo to je.“

Nepřela se s ním, následovala ho po schodech dolů a ven, kde už čekali jejich koně spolu s Hepburnovými muži. „Tome,“ řekla bratranci, „kdyby se mi něco stalo, postarej se o děvčata. Slib mi to.“

Maybel začala tiše plakat.

„Přestaň, stařenko,“ uklidňovala ji Rosamunda.

„Nechci, aby k něčemu takovému došlo, ale když se to stane, je mladší než ty a může proti strýci Henrymu získat královu podporu. Otče Mato, požehnejte nám a dosvědčte má přání, pokud by to bylo zapotřebí.“

„Ano, má paní,“ odvětil mladý kněz a celé skupině požehnal.

Jeli pomalu a opatrně, aby nájezdníky neupozornili, že je odhalili. Když se nacházeli v polovině cesty k cíli, rozhořel se na jedné louce oheň. To znamenalo, že vetřelci jsou obklíčeni v kruhu ovcí. Logan Hepburn zvedl ruku a všichni pobídli koně k trysku. Uvnitř kruhu už s nájezdníky bojovali pastýři z Friarsgate a jejich společníci. Psi štěkali a útočili podle povelů. Než mohli nevítaní hosté uniknout, Hepburnovi muži kruh posílili a bitka rychle skončila, nepřátele odzbrojili a donutili pokleknout před paní Friarsgate.

Rosamunda sesedla a procházela kolem klečících nájezdníků. Náhle spatřila tvář, kterou poznala. Natáhla ruku, prsty pevně uchopila husté vlasy a trhnutím zvedla dotyčnému hlavu. „Mavis Boltonová!“ vykřikla, velmi překvapená.

„To bolí,“ zavrčela Mavis.

„Nechte moji matku jít!“ ozval se hlas vedle Mavis.

„Bratranče Henry, ty jsi ale vyrostl,“ unyle pronesla Rosamunda směrem k chlapci.

Chlapec se na ni podíval očima plnýma nenávisti. Rosamunda se rozesmála. „Ví otec, co provádíš, mladý

Henry? Nebo je můj strýček mezi vámi také?“

„Ten?“ řekla Mavis pohrdavě. „Ani náhodou.“

„Proč jsi mi kradla ovce, ty falešná čubko?“ uhodila na ni Rosamunda.

„Protože se tady pásly,“ vyštěkla Mavis. „Protože jsem pořád slyšela od toho starého budižkničemu, který si říká můj manžel, jak má být Friarsgate jeho, a ne tvoje. Nebyl natolik muž, aby ho od tebe získal, tak jsem se rozhodla, že si ho vezmeme kousek po kousku. Otterly je chudé a pod těžkopádnou rukou Henryho Boltona nezbohatne. Ta chudoba mě už unavuje! Moji chlapci a dcery si zaslouží něco lepšího. Proč bys ty měla mít všechno? Nejsme stejně dobří?“ Měřila si Rosamundu pronikavým pohledem.

„Zabili jste při předešlých nájezdech dva ovčáky,“ pronesla chladně Rosamunda. „Mohla bych tě za to pověsit, ale neudělám to. Místo toho zaplatíš, nebo raději strýc zaplatí, rodinám mužů, které jste připravili o život, odškodné. A zaplatíš i za psy.“ Obrátila se k Loganu Hepburnovi. „Můj pane, doprovodíte tuhle čubku, jejího syna i ostatní zpět na Otterly Court a vylíčíte mému strýci, co se přihodilo? Povězte mu, že si moji lidé zítra přijdou pro ovce. Budeme očekávat, že zaplatí také pokutu. On a jeho rodina má zakázáno vkročit na mé pozemky. Zabiju každého, kdo se tu ukáže.“

„Rád vám posloužím, madam,“ odpověděl Logan Hepburn s lehkou úklonou. Pak po ní vrhl rozpustilý pohled. „Vždy jsem se chtěl oženit během dvanáctidenního období Vánoc, Rosamundo Boltonová. I když pro rodinu mé matky jsem Logan, mé křestní jméno je Štěpán. Na jeho svátek si pro vás přijdu a budeme oddáni.“

„Já si vás nevezmu,“ řekla, otočila koně a jela pryč.

„Ale ano, vezmete,“ zavolal za ní. „Máte tři měsíce, abyste se na to připravila, Rosamundo Boltonová.“ Pak Hepburn z Claven’s Carnu pokynul svým mužům, kteří shromáždili zajatce a hnali je přes kopce do Otterly.

Závěr

Den svatého Štěpána

FRIARSGATE, 26. PROSINCE 1511

„Není tu, pane,“ řekl omluvně Edmund Bolton. Logan Hepburn stál v hodovní síni Friarsgate se svými muži za zády, bratry po boku a dudákem v pohotovosti. Zhluboka vzdychl, ale pak si uvědomil, že svatba s ní nebude lehká záležitost. „Kam odjela?“ otázal se, když si všiml, že její tři dcery jsou v sále.

„Odjela se sirem Thomasem do Edinburghu,“ odvětil Edmund. „Před několika týdny ji k sobě pozvala královna Markéta. Prohlásila, že když viděla dvůr krále Jindřicha, mohla by se podívat i na dvůr krále Jakuba, protože kde jinde by si opět mohla obléknout ty krásné šaty? Jistě ne v síni kamenné věže vašeho lordstva.“

Logan Hepburn se rozesmál. „Je to chytrá dračice, Edmunde. Znovu mi vyklouzla ze sítě, ale i když zná skotskou královnu, já znám osobně Jakuba Stuarta. V Edinburghu budu ve výhodě. Ta lstivá holka z mého sevření už neunikne, to ti slibuju.“ Otočil se ke svým mužům. „Jdeme, chlapci. Zítra odjíždíme do Edinburghu.“ Pokynul mu rukou na pozdrav a otočil se.

„Dobrý lov, pane,“ zavolal za ním Edmund a Maybel ho plácla přes paži.

Logan Hepburn se znovu zasmál a v sytě modrých očích mu zablýsklo. Ta žena stála za to, a Bůh je mu svědkem, že se s krásnou Rosamundou jednoho dne ožení. A ten den přijde velice brzy.