Bertrice Small

Skotská nevěsta

Prolog

Velká Británie, 16421650

Vlétě roku 1642 se král začal chystat na válku a parlament za ním nezůstal v ničem pozadu: obě dvě

strany sbíraly vojsko. Krize trvala již nějaký čas. Členové

parlamentu žádali, aby se s nimi Karel Stuart radil při

obsazování jak křesel vládních ministrů, tak i ostatních

úřednických postů. Žádali, aby jim byla svěřena absolutní

moc nad armádou. Žádali, aby byla provedena reforma

anglikánské církve, všichni biskupové byli odstraněni

a poslední slovo v církevních věcech aby přináleželo

parlamentu. Chtěli mít co mluvit do výchovy králových

dětí. Hojně přitom citovali z bible, aby tím zdůraznili

oprávněnost svých požadavků, ale jako většina politiků

zapomněli na jeden z Kristových nejnaléhavějších pokynů:

“Co je císařovo, odevzdejte císaři, a co je boží, Bohu.”

Je to velmi jasná výstraha lidskému pokolení, aby

drželo církev a stát odděleně, ale členové parlamentu,

kteří byli přesvědčeni, že oni sami hovoří za Boha, jí nenaslouchali.

Král ovšem skálopevně věřil, že jeho autorita pochází

přímo z výšin nebeských. Neústupně trval na božském

právu svých stuartovských a tudorovských předků. Parlament

ale bohužel věřil neméně pevně, že Bůh stojí na jeho

straně. Kdyby se král podrobil naléhání parlamentu,

ten by se stal jedinou vládnoucí silou v Anglii. Poněvadž

parlament v rukou neochvějně třímal veškerou moc světskou,

vojenskou a náboženskou a dostávalo se mu podpory

jisté části zámožné šlechty shromážděné ve Sněmovně

lordů, usiloval o to, aby mohl Anglii plně

ovládnout. Kdyby Karel Stuart parlamentu ustoupil, záhy

by shledal, že není o moc víc než pouhá loutka. Toto

postavení bylo příliš nesnesitelné, než aby je král mohl

přijmout, avšak žádný z protivníků nebyl ochoten přistoupit

na kompromis.

Rozpoutala se první anglická občanská válka. Když

v roce 1647 skončila, královna se svými dětmi uprchla

do Francie. Král sám se ocitl ve vězení; zpočátku ho věznil

parlament, posléze kulaté hlavy Olivera Cromwella.

Podařilo se mu uniknout. Utekl na ostrov Wight, kde se

pokusil vyjednávat s parlamentem a zároveň i se svými

potenciálními spojenci ve Skotsku. Král, který miloval

intriky, se stejným potěšením i smlouval. Z poměrně bezpečného

útočiště na hradě Carisbrooke, kde trůnil jako

pavouk uprostřed pavučiny, se snažil kličkovat a vyjednávat,

zatímco mu jeho zvědové přinášeli povzbudivé

zvěsti o tom, že lid je nespokojen s parlamentním vojskem,

jež začínalo být příliš silné a bezohledné.

Král, který byl potěšen tím, co se jevilo jako prohlubující

se nesoulad mezi jeho nepřáteli, hrál svou obvyklou

hru na zdržovanou a choval se, jako by celá Anglie stále ještě pevně spočívala v jeho královském sevření, jako by ji měl osobně pod kontrolou. Nastala zima. Skotové poslali na Carisbrooke vyslance. Skotské vojsko povstane na podporu Karla Stuarta toliko tehdy, když on zajistí bezpečnost jejich presbyteriánské církvi a několik skotských šlechticů uvede na místa ve své vládě. Členové parlamentu, kterým najednou došlo, že král s nimi nejedná na rovinu, se obávali, že se spojenectví se Skoty stane příčinou vzniku nové občanské války. Umírněné parlamentní křídlo se proto obrátilo na skotské presbyteriány, aby uzavřelo spojenectví s nimi. Nato král podepsal nerozumnou smlouvu se Skoty.

Členové parlamentu rozzlobeně odhlasovali, že král bude zbaven svobody, přičemž mu odmítli poskytnout další lhůtu na rozmyšlenou. Po celé Anglii však začala narůstat vlna hněvu, jenž byl namířen nikoli proti králi, ale proti parlamentu a jeho vojsku, vládnoucím zemi svou ocelovou pěstí přespříliš tvrdě. A tak náhle stanul parlament proti lidu. Mnozí urození pánové, kteří původně reformu podporovali, přešli na stranu protivníka.

V dubnu propuklo povstání ve Walesu. Králi se mezitím

zdařilo ušít horkou jehlou spojenectví mezi jeho anglickými

příznivci a Skoty, přičemž oba tyto tábory striktně nesouhlasily

s tím, že civilní vládu ovlivňuje vojenská síla.

Začala druhá občanská válka. Sestávala z řetězce drobných

místních vzbouření, podobných tomu, jež se odehrálo

ve Walesu, a její součástí byl i vpád Skotů do Anglie.

Jenomže král a jeho přívrženci své protivníky podcenili.

Odloučený spojenecký svazek ve Skotsku musel být

rozdělen mezi roajalisty, presbyteriány a kovenantery neboli

stoupence Úmluv, což byli Skotové, kteří podporovali

Národní úmluvu na ochranu presbyteriánství uzavřenou

roku 1643 v Anglii. Než se celá situace uklidnila,

byl červenec. Velšské povstání bylo krutě potlačeno.

Kdyby Skotové byli bývali pohotovější, mohli dosáhnout

velikého vítězství, poněvadž jejich vojenské síly početně

převyšovaly Angličany třikrát. Ale vinou špatné organizace

a mizerného zásobování poskytli Angličanům dost

času, aby se znovu zformovali. Bitva se nakonec strhla

sedmnáctého srpna 1648 v Prestonu v lancashirském

hrabství. Dobře vycvičené anglické oddíly zdecimovaly

skotské pěší pluky i kavalerii. V silném lijáku je urputně

pronásledovaly, dokud Skotové nepadli vysílením. Toho

dne generál Oliver Cromwell vzal do zajetí na deset tisíc

mužů a mnozí z nich byli zabiti.

Parlament nyní dostali bezvýhradně pod kontrolu fanatikové

z anglické vlády a vojska, navýsost pobouření

chováním krále Karla Prvního. Okamžitě odstranili ty

muže, o nichž se šuškalo, že vskrytu zastávají umírněné

stanovisko. Takto vystrnadili celou Sněmovnu lordů.

Vzápětí troufale přivedli krále před soud pro jeho údajné

zločiny proti anglickému lidu. Karel Stuart byl rychle

shledán vinným ve všech bodech obžaloby. Hlavu mu

sťali třináctého dne měsíce ledna roku 1649. Dědic anglického

trůnu se o popravě svého otce dozvěděl několik

dní poté, u dvora jeho sestry v Holandsku, když mu vyšel

v ústrety jeho kaplan a oslovil ho Vaše Milosti. Druhý

Karel Stuart v tu chvíli propukl v pláč a hezkých pár dní

nebyl k utišení. Novému králi bylo právě osmnáct let.

Karla Druhého však skotský parlament takřka neprodleně prohlásil za krále Skotska. Přestože skotští kovenanteři

sympatizovali s Angličany, pomyšlení, že král Anglie byl popraven bez jejich souhlasu, se jim nezamlouvalo. Projevili ochotu uznat svého vlastního krále ze stuartovské krve, samozřejmě za jistých podmínek, z nichž však žádná nebyla přijatelná pro roajalisty. Handrkování se táhlo skoro osmnáct měsíců. Karel Druhý, který jen taktak unikl anglické flotile, jež ho měla zajmout a odvézt domů, kde ho čekala poprava, se 23. června roku 1650 vylodil ve Skotsku.

Jeho příjezd se zpozdil v důsledku toho, že Karel váhal s podpisem Úmluvy, což by jeho otec nikdy neudělal. Úmluva mimo jiné požadovala zavedení bohoslužeb presbyteriánského ritu na území všech královských držav v Anglii, Irsku a Skotsku. Tím se popírala legitimita všech ostatních náboženství, a to zejména víry anglikánské a římskokatolické. Úmluva zapovídala církevní hierarchii a přikazovala potvrdit ve funkci všechny současné a budoucí biskupy. Král, sám anglikán, tuto listinu se zdráháním podepsal, ačkoliv neměl naprosto v úmyslu se jí řídit, jak ho ostatně mnozí podezřívali. Pokud se však měl opět zmocnit Anglie, potřeboval silnou základnu. Karel Druhý potřeboval bezpečně ovládat vojsko. Aby dosáhl svých cílů, udělá, co bude třeba. Členové skotského parlamentu byli sice krajně zatvrzelí a velice neprozíraví, ale žádní hlupáci to zase nebyli. Mladičkého stuartovského krále drželi náramně zkrátka. Zašli dokonce tak daleko, že zapudili jeho kaplany a důvěrné přátele. Měli své čtyři pastory, kteří mu drželi kázání prakticky od rána do večera. A teprve tehdy, když Oliver Cromwell projevil tak málo zdravého rozumu a pokusil se na podzim vpadnout do Skotska, aby se zmocnil vlády nad touto zemí, teprve tehdy skotský parlament jednal: postavil obrannou armádu. Teprve tehdy zahlédl Karel Stuart, toho jména druhý, tenoučký paprsek naděje. Bohužel mu však bylo souzeno zakusit zklamání.

12 Část I DĚDIČKA BRAE

Kapitola 1

Skotsko 1650

Konec léta a podzim

Když těsně po poledni usedla ke krbu, v zajetí vzpomínek

si tu hádku přesně vybavila. “Ztratil jsi snad

dočista rozum, staříku?” obořila se vévodkyně z Glenkirku

na muže, jenž jí byl už třicet pět let manželem. Jasmína

Leslieová si nevzpomínala, že by se kdy v životě takhle

rozlítila. Jak tak stála proti Jamesovi Lesliemu, její

tyrkysově modré oči se blýskaly nevolí. “Co máme my,

k čertu, společného s královskými Stuartovci? Ani se mi

nechce věřit, že by ti vůbec mohl přijít na mysl takovýhle

zoufalý podnik, o jakém mi tu teď vykládáš!”

“Mladý král potřebuje pomoc všech věrných Skotů,”

opáčil vévoda umíněně, ale ona dobře věděla, že ve skutečnosti

ho hryže svědomí.

“Vždyť tohohle krále ani neznáme,” připamatovala si

Jasmína; řekla to vlastně proto, aby lépe ovládla své rozbouřené

city. Odvlekla manžela na sedátko u krbu, posadila

se vedle něho a něžně mu počechrala sněhobílé vlasy.

“Jemmie, měj rozum! Už je to dobrých třicet let, co

jsme měli co do činění s královskými Stuartovci nebo

s jejich dvorem. Tenkrát nám vládl král Jakub. Byl mír.

Jakub potom zemřel a chudáček Karel Stuart dělal od té

doby jednu chybu za druhou. Nejenom Anglii, ale i Skotsko

zavlekl do nákladných a vysilujících bojů. Kolik nevinných životů bylo v téhle strkanici kvůli náboženství obětováno? Kdyby se celá tahle záležitost mohla nějak utišit, snad by to třeba i stálo za to, jenomže ono se to nerozřeší nikdy. Anglikáni chtějí, aby bylo po jejich. Presbyteriáni chtějí, aby bylo po jejich. A Bůh nechť nás chrání před těmi fanatickými kovenantery! V téhle záležitosti nezvítězí nikdo! Není snad lepší řídit se dál zá

kladním pravidlem, které Leslieové z Glenkirku vždy brali za své? Nenechat se do ničeho zatáhnout! Na prvním místě je zachování klanu. Neseš za své lidi zodpovědnost.” “Avšak náš parlament v Edinburghu přijal Karla Druhého za našeho krále,” řekl vévoda manželce. “Pchá!” pravila Jasmína. “Poslechni mě, Jemmie Leslie! Krále Jakuba jsme oba dva znávali dobře. Tys ho znal od chvíle, kdy se narodil. Poctivě vzato, byl to nejmoudřejší blázen celého křesťanského světa, obezřetný

chytrák, který věděl, jak to zaonačit, aby všechny ty mocenské

kliky, jež se kolem něho u dvora ometaly, byly

spolu neustále na válečné noze, což jemu samotnému zajišťovalo

klid a vůbec možnost přežít. Jeho syna, našeho

zesnulého krále Karla, jsme neviděli od té doby, kdy byl

zelené, nezkušené mládě, ale já se na něho pamatuji velmi

jasně jako na chlapce, jenž stával ve stínu svého staršího

bratra Jindřicha. Tenhle Karel byl svéhlavý, tvrdošíjný,

okouzlený svou vlastní důležitostí a naprosto

přesvědčený o své pravdě. To je ten člověk, který nás

vtáhl do občanské války.”

“Tehdy mohli přispět k usmíření i stoupenci Úmluvy,” připomněl své ženě James Leslie. “Jenže byli stejně neústupní jako král!”

‘To souhlasí,” odpověděla Jasmína, “bylo však na králi, aby jim ukázal cestu ke kompromisu. On to ovšem udělat nechtěl. Jeho smysl pro obecné blaho mu opět zastínila představa božského práva královských Stuartovců.” “Jenomže tenhle král je jiný Karel Stuart,” řekl vévoda. “Ano, a přece je to syn toho prvního Karla a jeho matkou je francouzská princezna. Vím, že po smrti vévody z Buckinghamu zesnulý král a jeho manželka začali být jako dvě holubičky. Jejich vzájemná oddanost se stala pro celé království příkladem hodným následování, ale královna nebyla co do intelektu ani bystrosti ženou nikterak pozoruhodnou, Jemmie. Tenhle druhý Karel je dítětem jejich lásky, já se však táži po jeho charakteru.” “Proč?” zeptal se vévoda.

“Protože podepsal náboženskou úmluvu a my oba zatraceně dobře víme, že nemá ani náhodou v úmyslu tenhle

ostudný dokument respektovat,” řekla Jasmína bez

obalu. “Chce získat pevnou základnu, z níž by mohl znovu

dobýt Anglii, a myslí si, že tímhle výchozím bodem

se pro něho stalo Skotsko. Není tomu tak. Tentokrát ne.

Ani kdy jindy!”

“Jenomže teď,” namítl vévoda, “teď se Anglie chystá vpadnout na posvátnou skotskou půdu! Všichni věrní Skotové jsou povoláváni, aby byli oporou svému králi a vlasti. Rány boží, Jasmíno! Mí vzdálení bratranci mě vyzvali, abych postavil jeden oddíl jízdy a jeden pěší. Jak bych je mohl odmítnout? Uvalilo by to hanbu na rod Leslieů z Glenkirku, a to já nedopustím!”

“Tví vzdálení bratranci? No, tak to budou zřejmě Alexander Leslie, hrabě z Levenu, a jeho bratr David, ne? Ti Leslieové, kteří krále Karla Prvního vydali před několika lety, když uprchl domů do Skotska, do rukou Angličanů!

To byla přece hanebnost prvního řádu, a ty to víš! Proč bys měl ještě někdy v životě popřát takovým mužům sluchu? A kromě toho, hraběcí nárok Glenkirků je daleko starší než ten, co náleží Levenům. Pokud hledáš nějakou vhodnou výmluvu, můj pane, stačí, když poukážeš na svůj věk. Je ti koneckonců sedmdesát dva.” “Alexander Leslie je jen o dva roky mladší než já. A navíc, on vojska Úmluvy nepovede. V jejich čele bude stát jeho bratr, který je generálporučík. A David Leslie koneckonců není o moc mladší.”

“Ty ses dočista zbláznil!” obvinila ho. “Myslíš snad, že

jsem ještě neslyšela ty pomluvy, že ti fanatici, kteří vládnou

této zemi, kteří sami sebe označují za církevní stranu,

očišťují armádu od lidí jednajících bezbožně? Pletou

se do vojenských záležitostí a oslabují naši obranyschopnost

a celou tu dobu tvrdí, že jednají ve jménu božím.

Kdyby měli kapku rozumu, nastrčili by ty bezbožníky do

předních linií a hnali je proti nepříteli, ale kdepak, to oni

ne! Za ně půjde do války zbožná armáda. To je přece nesmysl!

Ty se na tomhle nemůžeš, nesmíš podílet, Jemmie

Leslie. Ty jsi bělovlasý stařec a já tě nechci ztratit, zatraceně!”

“Domníváte se snad, že jsem s léty ochabl a zmalomocněl, madam?” vyštěkl náhle pln vzteku. “Dnes v noci, když jsme byli spolu v posteli, jste smýšlela jinak!” Vévodkyně se začervenala, ale nenechala se nikterak odvrátit od tématu.

“S královskými Stuartovci nemáme nic společného už celá léta. Nic jim nedlužíme. Tohle třeštění kolem víry je směšné. Bigotnost neplodí nic jiného než nesnášenlivost, můj pane, a ty to dobře víš.”

“Král je král, a tenhle král nás požádal o pomoc,” odpověděl své ženě James Leslie. “Tvůj vlastní otec by se s takovou neúctou a nevěrností ze strany svých poddaných jaktěživ nesmířil.”

‘Můj otec byl natolik v obraze,” opáčila vyrovnaně,

“že by nikdy nepřiváděl do nebezpečí sebe ani svou rodinu.

Dovol, abych ti připomněla, můj pane, že tvoje první

manželka, její dva synové i dítě ještě nenarozené zahynuli

rukou kovenanterů, kteří napadli klášter, kde právě dlela

na návštěvě. Ti fanatici znásilňovali, mučili, vraždili

a nakonec zapálili budovy a všechny ty nevinné ženy

a tvé děti do jednoho pozabíjeli. A ty bys měl teď, po té

spoustě let, vztyčit korouhev Glenkirků a jít za tuhle pakáž

do války?”

“To není boj za ně. To je boj za Karla Stuarta. Král je mým lenním pánem,” odpověděl vévoda své choti neochvějně. “A co tvůj vlastní syn ze stuartovské krve? Nechá snad i on záležitosti svého bratrance plavat? Hádám, že ne, madam. Musíme se všichni shromáždit kolem krále, aby ti, kdož se pokoušejí ustavit takzvanou republiku, pochopili, že nic takového nechceme. Musíme tyhle surové republikány přiučit lepším způsobům, drahoušku Jasmíno. A mimo to, my tady na Glenkirku jsme ve vlastním zájmu Úmluvu přijali. Dovol, abych dokázal vládě, že Leslieové z Glenkirku jsou loajální. Oni nás potom nechají na pokoji. Třeba nakonec dospějí k rozhodnutí, že jsem bezbožník, a pošlou mě domů,” uchechtl se. “Nezkoušej mě obalamutit nějakým drahouškováním, Jemmie Leslie,” řekla mu. “Král je Stuart, žádný Leslie z Glenkirku. Nedlužíš mu naprosto nic! Jestli ale půjdeš, půjdeš sám. Nepřipustím, abys cpal Patricka do chřtánu jisté smrti! Bohudík, že Adam s Duncanem jsou v bezpečí

v Irsku, kde se jich tohle šílení netýká!” “Nedá se říci, že by Irsko bylo zrovna v tomhle čase nějak zvlášť bezpečné místo,” poznamenal suše vévoda. “A kromě toho, Adam i Duncan Úmluvu bezpochyby přijali, přestože bych dal krk na to, že jsou přesto věrni králi.” Jasmína zavrtěla unaveně hlavou. Začínala se obávat, že neexistuje nic, co by jejího manžela mohlo od toho pošetilého odhodlání odvrátit. “Cožpak už si nevzpomínáš,” odhodlala se k poslednímu pokusu, jak zviklat manželovo srdce, “že pokaždé, když se Leslieové z Glenkirku zapletli s královskými Stuartovci, nevzešlo z toho nic než nějaká pohroma?” Očima zabloudila k portrétu visícímu nad krbem. Byla na něm překrásná mladičká dívka s rudozlatými vlasy. “Janet Leslieová se ztratila z rodinného kruhu právě v době, kdy byl její otec ve službách krále z rodu Stuartovců. Vrátil se domů, jen aby pro ni po celý zbytek života truchlil.” “A přece pro nás tenhle Patrick Leslie ve službách krále Jakuba Čtvrtého získal hraběcí titul,” odvětil vévoda. “A když se po mnoha letech vrátila domů i Janet Leslieová, obdržela pro svého syna titul hraběte ze Sitheanu.” “A její bratr, jeho dědic i ten dotyčný syn zemřeli spolu s mnoha dalšími členy rodiny a klanu u Solway Moss ve službách Jakuba Pátého,” odsekla bez váhání Jasmína. “Rodina by byla ztracená, kdyby se tahle Janet nedožila požehnaného věku, přičemž nad nimi všemi držela ochrannou ruku! A co tvoje vlastní matka? Tu přece choutky stuartovského krále vyhnaly ze Skotska! Nikdy už se nesměla vrátit a zemřela v Itálii v úzkém rodinném kruhu. A neříkej, že už jsi zapomněl, jaký zmatek vyvolal i v našem životě, když mě nejdřív zasnoubil s tebou a vzápětí mě přislíbil svému tehdejšímu oblíbenci, Piersovi St. Denis? Vůbec mě netěšilo, když jsem před tím šílencem musela schovávat svoje děti a celé měsíce po Patrickově narození prchat jako štvaná zvěř. Nic z toho by se nebylo stalo, kdyby stuartovští králové nestrkali nos do našich záležitostí!” uzavřela vášnivě.

“Zato když král zjistil, jaký je St. Denis věrolomník,

odměnil mě vévodským titulem,” odsekl James Leslie.

“Pokud si vzpomínám,” nezůstala mu nic dlužna Jasmína,

“řekl tehdy, že ho to nic nestojí, protože ty už příslušný

majetek i půdu máš. Byla to formalita, jalový titul a nic

víc. Nedělej, že to byla bůhvíjaká velkorysost, můj pane.”

Hádali se dlouho do noci, ale Jasmína se svým tvrdohlavým

manželem nedokázala hnout ani o píď. Nakonec

jeho rozhodnutí váhavě přijala, ale smířit se s ním nemohla.

Věděla, že její muž se střemhlav žene vstříc katastrofě.

Zlobilo ji, že mu v této jisté sebevraždě nedokázala

zabránit. Vévoda vystrojil padesát jezdců a stovku

pěšáků. Manželka ho láskyplně políbila, přičemž jí instinkt

s jistotou říkal, že tohle je naposled, kdy ho vidí

živého. Když si na to Jasmína dnes, uprostřed sychravé

říjnové noci, vzpomněla, rozeštkala se.

To, co se dělo dál, jí vylíčil její osobní sluha, Ryšavý

Hugh, který se vydal na cestu spolu s vévodou. James

Leslie, první vévoda a pátý hrabě z Glenkirku, dopochodoval

na jih ve službách svého Boha, své země a svého

krále. K tomu, že by ho poslali pryč jakožto bezbožníka,

však nedošlo, poněvadž muži, kteří v současné době

vládli Skotsku, o něm věděli jen pramálo. A to, co věděli,

jim stačilo: James Leslie přijal Úmluvu hned napoprvé.

Zachovával věrnost své ženě, žádné škaredé klevety

o něm nekolovaly a byl to člověk, jenž vychoval bohabojné

syny a dcery.

Potom se ohlásil u svého vzdáleného bratrance, sira

Davida Leslieho, velitele skotské armády. “Nevěděl jsem, jestli vůbec přijedete,” pravil David Leslie. “Jste nyní nejstarší ze všech Leslieů, a celá léta jste nesestoupil ze svých kopců, můj pane. Jste starší i než můj bratr, že?”

“Ano, to jsem. Příští narozeniny, které oslavím, budou sedmdesáté třetí,” odpověděl mu vévoda. “Svého dědice jsem s sebou nevzal. Není ještě ženatý a moje manželka si nepřála, aby sem jezdil.”

David Leslie souhlasně přikývl. “To je prozíravé, můj pane, nijak vám to na cti neubírá! Pojďme nyní pozdravit

krále! Parlament si nepřál, aby tu byl, avšak on stejně přijel a lid ho za to miluje.”

Vévoda z Glenkirku složil svému králi hlubokou poklonu, ale jak se tak na něho díval, Stuarta v něm neviděl. Urostlá postava byla jediným skotským rysem, jímž se Karel vyznačoval. Oči měl rybízově černé jako jeho matka. Černé měl i vlasy. A tvář temnou a francouzskou. Vypadal jako kdysi jeho děd, král Jindřich Čtvrtý, vůbec ne jako Stuart. Nic povědomého na něm nebylo, řekl své paní Ryšavý Hugh. Viditelně zmateného Jamese Leslieho začaly nanovo trápit výčitky svědomí. Co tady vlastně dělám? tázal se teď sám sebe. Přijel jsem ze sentimentu? Kvůli povinnosti? Opominul jsem hlavní zásadu, jíž se můj rod řídil: nepěstovat žádné styky s královskými Stuartovci. Jasmína měla pravdu, řekl Ryšavému Hughovi. Pokaždé když se Leslieové z Glenkirku zapletou s královskými Stuartovci, vzejdou z toho jenom nesnáze. Když však král promluvil, rozplynuly se i obavy Ryšavého Hugha. Byl jako uhranutý.

“Můj pane vévodo,” pronesl Karel Druhý hlubokým,

sytým, libozvučným hlasem, “ačkoliv jsme se do dnešního

dne spolu dosud nesetkali, vaše věrnost nezůstane nepovšimnuta.

Nebyl jste u dvora mnoho let, avšak můj

bratranec, vévoda z Lundy, o vás a o své matce hovoří

často a s láskou. Tlumočte prosím vévodkyni, své choti,

mé blahopřání.”

“Rmoutím se pro vašeho otce, Vaše Veličenstvo,” odpověděl

James Leslie. “Znal jsem ho od chvíle, kdy se

narodil, a modlím se za jeho dobrou duši.”

“Doufám, že se modlíte způsobem, jejž předepisuje

církev,” pravil král, ale na rtech mu skoro neznatelně zacukal

úsměv.

“Pochopitelně, Vaše Veličenstvo,” odvětil vévoda

z Glenkirku s úklonou a jeho zelené oči na krále spiklenecky

zamrkaly.

V průběhu měsíce srpna Angličané zjistili, že o průlom skotského opevnění se pokoušejí marně. David Leslie zajistil, aby jeho oddíly držely silnější obranné pozice, takže Angličané byli nakonec přinuceni stáhnout se zpět k po

břeží, kde chtěli znovu doplnit své ztenčující se zásoby. Sužovaly je hlad a choroby. Počet vojáků se snížil na jedenáct tisíc, zatímco skotské vojsko se rozrostlo na celých třiadvacet tisíc bojeschopných mužů. Cromwell ustoupil k Dunbaru, aby zde získal další posily. Skotové postupovali v jeho stopách a sevřeli anglické vojsko do kleští. Druhého září opustili Skotové své bezpečné pozice na vršcích v okolí Dunbaru a ještě téže noci kurážně rozbili tábor na dunbarské pláni přímo naproti Angličanům. Měli v úmyslu zaútočit hned zrána na nepřítele, jenomže to nakonec byli Angličané, kdo šel do útoku jako první. Skotská armáda kovenanterů Karla Druhého byla chycena v pasti nepříhodného terénu a kromě toho byla špatně vyzbrojena. Toho dne bylo pobito čtrnáct tisíc mužů a mezi nimi padl i James Leslie, první vévoda a pátý hrabě z Glenkirku.

Jasmína Leslieová přihlížela jejich návratu s kamennou tváří. Zbožňovaného manžela pochovala, aniž uronila slzu, přestože se osobně postarala o to, aby bylo jeho tělo láskyplně omyto a přioděno těmi nejlepšími šaty. Položili ho do rakve; kolem plály svíce. Z vesnického kostela přišel reverend pan Edie, aby zde odsloužil dlouhou improvizovanou bohoslužbu. Když opět odešel, Jasmína přivedla anglikánského kněze, který kdysi spokojeně žil přímo na Glenkirku. Po zavedení Národní úmluvy byl kvůli svému vlastnímu i kvůli jejich bezpečí donucen odejít do výslužby. Nyní však otec Kenneth uložil Jamese Leslieho do rodinné hrobky a vyprovodil ho nádhernými slovy z Knihy modliteb krále Jakuba, kterážto modlitba zazněla při vznešeném anglikánském obřadu. Na několik následujících dní se Jasmína stáhla z rodinného kruhu. “Přeji si truchlit o samotě,” řekla svému synovi, ale jednoho dne se přesto vydala do BrocCairnu za svou sedmasedmdesátiletou matkou.

“Tak a teď jsme vdovy obě dvě,” pronesla Velvet Gordonová. “Přišla jsem se rozloučit,” řekla jí klidně Jasmína. “Na Glenkirku už to déle nevydržím. Možná že se jednou vrátím, ale v tuto chvíli tady žít nechci.”

“Ty tedy opustíš svého syna?” otázala se jí matka. “Patrick tě právě teď potřebuje. Musí si najít manželku, oženit se a usadit se. Rodová linie musí být zachována, Jasmíno. Je tvou povinností zůstat mu po boku!”

“Patrickovi je třicet čtyři, maminko, a je zcela způsobilý

najít si ženu sám. Mne nepotřebuje ani na mě moc nedbá.

Ale já musím z Glenkirku pryč, jinak umřu žalem.

V každičké místnosti, v každičkém koutku se skrývají

vzpomínky na mého Jemmieho a tohle já nevydržím!

Musím odjet! Ty jsi měla svých pět synů a spousty vnoučat

kolem sebe. Pomohli ti překonat smutek, když před

pěti lety zemřel Alex. Já mám tady pouze Patricka. Moje

ostatní děti rozvál vítr do všech světa stran. Patrick mě

nepotřebuje. Potřebuje manželku a dědice, ale nebude je

hledat, pokud tu zůstanu a budu o něho pečovat. Mám

v úmyslu vzít si s sebou Adaliho, Rohanu a Toramalli.”

“Patrick měl být ženatý už dávno,” prohlásila rozdurděně

ovdovělá vévodkyně z BrocCairnu. “Vy jste ho

s Jemmiem rozmazlili a nechali jste ho, ať si roste jako

dříví v lese. Nevím, co se stane, až budeš pryč, ale jsem

přesvědčena, že utíkat bys neměla, Jasmíno.”

Jasmína řekla své sbohem matce, svým nevlastním

bratřím i jejich rodinám. Potom se vrátila na Glenkirk

byla skálopevně rozhodnutá. Nechala si zavolat své sluhy,

kteří s ní byli celý život, a pověděla jim o svém odhodlání

opustit Glenkirk. “Chci, abyste zůstali se mnou.”

“Kam jinam bychom šli, když ne tam, kam půjdeš ty,

princezno?” pronesl její majordom Adali. Byl již stařičký,

ale stále ještě velmi čilý a chod celé domácnosti řídil

pevnou rukou od té doby, co přišel na Glenkirk. “Náležíme

ti od chvíle, kdy jsi přišla na svět. A zůstaneme s tebou,

dokud nás nerozloučí velký Bůh.”

Jasmína zamrkala, aby rozehnala vláhu, kterou ucítila pod víčky. Byl to první projev skutečného citu, který dala od manželovy smrti najevo. ‘Děkuji ti, Adali,” řekla tiše. Potom se obrátila na své dvě služebné, které byly stejného stáří. “A co vy, má nejmilejší Rohano a Toramalli?” Dvojčata promluvila jako jedněmi ústy. “Půjdeme s tebou, paní. Jako Adali i my ti náležíme až do smrti.”

Rohana zůstala po celý svůj dlouhý život pannou, ale

její sestradvojče se provdala za jednoho Leslieho zbrojnoše.

Děti sice neměli, ale vychovala neteř.

“Toramalli,” zeptala se jí paní, “jsi si tím jistá? Fergusovi se třeba nebude chtít jít se mnou. Za celý život z glenkirského panství sotva vytáhl paty. Než mi dáš odpověď, musíš to probrat i s ním.”

“Fergus půjde,” prohlásila Toramalli pevně. “Nemáme

žádné děti ani vnoučata, které bychom tu museli zanechat,

a Lily je už v Anglii s paní Autumn. Máme už jen

tuhle rodinku: mou sestru a našeho milého Adaliho. Žili

jsme pospolu příliš dlouho, než abychom se teď měli rozloučit.”

“Jsem vám všem vděčná,” řekla ovdovělá vévodkyně

z Glenkirku svým věrným sluhům. “Zítra se začneme

balit.”

Toho dne odpoledne vystoupala nahoru na opevnění

hradu. Lezla po žebříku, který vedl k předprsním západní

věže, až se bez dechu dostala na střechu a vyšplhala i na

ni. Obloha okolo Jasmíny pozvolna temněla. Na východě

zářila večernice veliká, jasná, studená. Dole zapadalo

slunce obklopené úchvatnou paletou jiskřivých barev:

plamennou rudooranžovou žíhaly hluboké cákance purpuru.

Nad tím vším se klenula blankytně modrá nebesa

posetá růžovými, zlatě lemovanými beránky, jež pluly až

kamsi k obzoru.

Jasmína pohlédla na zalesněné kopce, které obklopovaly

Glenkirk, a povzdechla si. Tady na Glenkirku byla

spoustu, spoustu let nesmírně šťastná. Žila zde déle než

kdekoli jinde za celý svůj život ale žila tady s Jemmiem.

A nyní, po jeho smrti, jí Glenkirk znenadání připadal

cizí. Věděla, že musí pryč. Nebyla si jista, zda se

ještě někdy vrátí, ať už ostatním říkala o téhle věci cokoli.

Glenkirk bez Jamese Leslieho už pro ni nikdy nebude

tím, co býval. Ještě jednou si hluboce povzdechla a obrátila

se k padacím dveřím, jež vedly do hradu. Kdyby

zde zůstala příliš dlouho, chudák Adali by se pokusil

vyškrábat se sem za ní, aby ji našel. Jasmína vrhla ještě

poslední pohled na majestátní scenerii kolem sebe a vydala se na zpáteční cestu dolů. Nyní si chtěla popovídat s Patrickem.

Svého syna nalezla ve velké síni, jak sedí u jednoho ze

dvou krbů. “Dospěla jsem k jistému rozhodnutí,” řekla

mu. “Jakmile budu mít sbaleno, odjíždím z Glenkirku.”

Posadila se do křesla s vysokým opěradlem naproti němu.

Patrick Leslie zvedl k matce oči. Byl to pohledný muž,

jenž měl po otci tmavé vlasy a zelené oči. “Nechci, abys

odjížděla, matko. Vím, že jsem už dlouho dospělý, ale

zrovna jsem ztratil otce. Nechci přijít i o tebe.” Natáhl se,

sevřel její ruku ve své a něžně ji políbil.

Vévodkyně z Glenkirku ztěžka polkla slzy, které se už

už draly z očí. Nyní musí být silná v zájmu svého syna

i v zájmu vlastním. “Patří mi vdovský dům v Cadby,”

řekla. “Mám v úmyslu zabydlet se v něm. Musíš mít na

paměti, že jsem nejen ovdovělá vévodkyně z Glenkirku,

ale i ovdovělá vévodkyně zWestleighu. Mám Anglii ráda

a jen sám Bůh ví, že podnebí v Cadby bude pro moje staré

kosti daleko příhodnější, než je to tady, na Glenkirku.”

“A co občanská válka, matko? Nerad bych, aby ses

kvůli svému zármutku hnala rovnou do nebezpečí,” namítl.

“Tvůj bratr, markýz zWestleighu, měl tolik rozumu, že

se drží dál od všech stran, jež jsou do tohoto konfliktu

zapleteny. Zachovává věrnost stávající vládě. A mimo to

se, ostatně jako my všichni, neukázal u dvora už mnoho let. Glenkirk i Queen’s Malvern jsou poněkud izolované od světa a Cadby jakbysmet. A navíc: kdo by chtěl obtěžovat ovdovělou truchlící stařenu?”

“Ty přece nejsi stará!” vykřikl. Vzápětí se usmál. “Začínáš mluvit jako moje prababička, nezdolná madam Skye, matko!”

Zasmála se a maličko mu stiskla ruku. “Je mi šedesát,” pravila, “žádné poupě v rozpuku už tedy rozhodně nejsem. Patricku, ty jsi jediné z mých dětí, které zůstalo ve Skotsku. Dva tví bratři jsou Angličané. Další dva se mi ztratili v Irsku. India a Autumn jsou v Anglii, ale Fortuna zůstala v koloniích. Je to už dlouho, co ses zklidnil a usa25

dil. Nyní na tvých rozložitých plecích náhle, ale rozhodně nikoli neočekávaně spočinula zodpovědnost za Glenkirk. Už dávno jsi měl být ženatý. Potřebuješ manželku a potřebuješ dědice.” “Potřebuji svou matku,” řekl jí.

Zamračila se a vymanila ruku z jeho sevření. “Tak to

tedy ne, Patricku! Jsi Glenkirk a musíš brát své povinnosti

se vší vážností. Snaž se to pochopit. Já musím jet

do Anglie hned z několika důvodů. Zaprvé a především:

Skotsko je teď pro mě příliš smutné místo k žití. A potom

si musím být bezvýhradně jistá, že Jindřich a Indiin Deverall

a moji vnuci nebudou zataženi do tohohle náboženského

a politického třeštění. Vím, že Charlie, můj ne

tak docela královský Stuart, zvažuje, zda je moudré, aby

pozvedl korouhev za svého královského bratrance. Jestli

je to v mých silách, musím mu to rozmluvit, což mě teď

přivádí k čemusi, co musím říci tobě.

Nikdy, nikdy se nesmíš zaplést s královskými Stuartovci,

Patricku! I když si to třeba nemyslíš, je nebezpečné

vůbec se s nimi znát. Není potřeba, abych ti znovu opakovala

historii Leslieů a královských Stuartovců, protože

jsi s ní dobře obeznámen. Tvůj otec na mé varování ani

na kroniku vlastního rodu nedbal a výsledkem toho dočasného

spojenectví byla opět další pohroma. Záměrně

jsme tě drželi stranou od dvora, abychom ochránili tebe

i Glenkirk.

Neznáš královské Stuartovce. Jsou okouzlující, ale proradní. Prosím Všemohoucího, abys je nikdy nepoznal! Tvá věrnost náleží především Bohu. Pak tomuto klanu a Glenkirku. Dělej pouze to, co bude nejvíce ku prospěchu jim a tvé rodině. Stuartové mají silné kouzlo osobnosti, neohlížejí se však na nic a na nikoho nežli na svoje vlastní touhy. Zůstaň na Glenkirku, kde budeš i nadále v bezpečí.”

“Co si tu počnu bez tebe, matko?” otázal se jí zoufale.

Zůstane sám. Ještě nikdy předtím sám nebyl.

“Musíš si najít ženu, Patricku. Glenkirk potřebuje další

vévodkyni, mladou, ne starou vdovu trýzněnou žalem,”

povzdechla si Jasmína. “Najdi si nevěstu a ujisti se, že

ji skutečně miluješ. Jednoho dne se k tobě možná vrátím.” ‘Tvé rozhodnutí mě vůbec nepotěšilo, matko,” pokusil se vyvolat hádku.

“To tě tedy lituji,” pronesla klidně Jasmína, “protože do mého rozhodnutí mi ty nemáš co mluvit, milý Patricku. Vždycky jsem si svůj život řídila tak, aby vyhovoval mně, což tvůj otec velice dobře věděl. Vím, že ani ty mě nedokážeš zastavit, i kdyby ses o to pokoušel. Je načase, můj synu, abys přijal i ty méně radostné povinnosti, které s sebou nese mužství. Proč sis až dosud nenašel ženu, kterou bys natolik chtěl, aby sis ji vzal? Jen Bůh ví, že tvým životem prošlo žen dost. Třebaže jsem se tě na to jaktěživa neptala, hádám, že v nedalekém okolí žije více než jeden leslieovský levoboček ze tvých slabin.” Slabě se na něho usmála.

“Až doteď nebylo důležité, abych se ženil ani abych

měl legitimního dědice,” prohlásil upřímně. “Vy ženské

umíte člověku pořádně zavařit, matko!”

“To tedy rozhodně umíme. Zvlášť když jsou naši mužští

takoví umanutí blázni,” řekla mu vážně. “Svět by byl

daleko bezpečnější a lepší místo, kdyby muži častěji naslouchali

svým ženám než svému vlastnímu hlasitému

hulákání. Kdyby mě tvůj otec poslechl, kdyby nebyl tak

tvrdohlavý! Ale kdeže loňské sněhy jsou, Patricku. Já

z Glenkirku odjíždím. Najdi si manželku. Žij si svůj

vlastní život a pamatuj na to, aby ses vyhýbal královským

Stuartovcům a lidem jejich druhu.

Musela bych se náramně mýlit, kdyby tenhle syn prvního Karla dokázal jen tak beze všeho kolem sebe strpět tyhle úzkoprsé, falešně zbožné šílence, kteří se mu nyní snaží do všeho mluvit. Velmi dobře vím, jak uvažuje Stuart. Tenhle mládeneček přišel do Skotska znovuzískat opěrný bod a shromáždit vojsko, aby se mohl vrátit do Anglie, kde chce pomstít svého otce a vzít si zpátky trůn, který se nyní dost povážlivě viklá. Nezdaří se mu to. Alespoň ne teď. Tihle bigotní fanatici se budou držet zuby nehty toho, co ukradli, a přitom zničí nebo se budou snažit zničit každého, kdo jim zkříží cestu. I na ně si dá27

vej pozor! Buď moudrý a v tomhle sporu nestraň ani jedné straně. Podporuj stávající vládu tím, že se proti ní nebudeš bouřit, ale vystříhej se nějakých hlasitých projevů loajality. Tohle je to nejlepší, co ti mohu poradit. Zařídíšli se podle mé rady, neprohloupíš.”

Týden nato ovdovělá vévodkyně odjela z Glenkirku

v doprovodu svých věrných služebníků, mezi nimiž byl

i Fergus MoreLeslie, hodný člověk, který se vydával na

cestu nejen kvůli vévodkyni, ale i kvůli své manželce Toramalli.

Takto se tedy stalo, že se Patrick Leslie poprvé v životě

ocitl sám, bez rodiny. Rodiče, které miloval, byli mrtví

nebo daleko, sourozenci se mu rozběhli po světě. Nikdy

předtím ještě nic podobného nezažil. Netrvalo dlouho

a zjistil, že se mu to vůbec nezamlouvá. Uvelebil se v čalouněném

křesle s vysokým opěradlem před jedním ze

dvou krbů ve velké síni Glenkirku a zvažoval, co ho čeká.

V síni vládlo naprosté ticho, jen čas od času ostře zapraskaly

roztančené plameny nebo na okno zabubnoval

déšť se sněhem. Svíce strašidelně blikotaly to jak se vítr,

ten lezavý vítr odcházejícího podzimu, snažil prostrčit

skrz tlusté kamenné zdi svá nenechavá chapadla. U nohou

chrápali Patrickovi Lesliemu dva blaženě rozvalení

psi: hrubosrstý modrošedý chrt a setr s hedvábnou, černě

a hnědě žíhanou srstí. Na klíně se mu však usídlila velikánská

dlouhosrstá oranžová kočka, potomek milované

FouFou, jež náležela jeho matce, a jakéhosi toulavého

zrzavého kocoura. Její oči, to byly pouhé zlaté štěrbinky;

jak ji vévoda zamyšleně drbal prstem mezi lopatkami,

kočka tlumeně předla. Ve druhé ruce třímal stříbrný pohár,

který právě v tuto chvíli pozvedl ke rtům. Whisky

s kouřovou příchutí mu sjela do hrdla jako štůček hořícího

hedvábí, udeřila ho do mělké prolákliny břicha jako

žhavý kámen a do dlouhého, štíhlého těla mu vlila horko.

Matka měla pravdu. Měl by si najít ženu a založit rodinu.

To se od něho očekává. Kam až mu paměť sahala,

Glenkirk byl vždycky místem, kde zvonil dětský křik

a smích velké rodiny, nejenom Leslieů, ale i Gordonů

z BrocCairnu, příbuzenstva jeho babičky z matčiny stra28

ny. Avšak od doby, kdy se začalo válčit, většina lidí se

držela raději doma, nejen proto, aby se chránili, ale

i z toho důvodu, že museli svůj majetek chránit před rabováním.

Už to nebylo jako za časů jeho prarodičů, kdy

se rodiny a přátelé navzájem dobře znali po celý život

a pravidelně se navštěvovali. Tehdy smlouvali zasnoubení

svých dětí, které sotva odrostly kolébce, a pak ty děti

nechávali dospívat bok po boku, aby si zvykaly na společnost

svého druha, takže než bylo jejich manželství požehnáno,

oba mladí lidé se spolu cítili dobře. Kdepak,

dnes už to chodí jinak.

Tak především, když po velké královně Alžbětě nastoupil

na trůn král Jakub, řada skotských šlechtických

rodů odešla na jih do Anglie. Mnoho jich tam zůstalo;

dále shromažďovali majetek či zvětšovali své bohatství

dosavadní. Jiní se do Skotska vrátili zklamáni. Je pravda,

že James Leslie sloužil po smrti své první ženy a svých

synů králi Jakubovi ve sféře rozvíjejícího se obchodu,

a to právě v Anglii. Nechtěl se svými nešťastnými vzpomínkami

zůstávat na Glenkirku.

K nesmírnému zklamání své rodiny zůstával po mnoho

let svobodný, a to až do chvíle, kdy mu král Jakub První

osobně vybral za druhou manželku Patrickovu matku.

Matka, zámožná vdova, trvala na tom, že si svého chotě

určí sama. Trvalo dalších pár let, než ji James Leslie dokázal

přesvědčit, že svého krále musí oba poslechnout.

Jeho rodiče se však i přes to přese všechno stali milujícím

párem a zplodili tři syny a dvě dcery, přičemž z těchto

pěti ratolestí se čtyři dožily dospělého věku. A tohle se

dělo právě zde, na Glenkirku; jakmile se rodiče před všemi

těmi lety vrátili domů, opouštěli Skotsko toliko výjimečně.

Zajížděli pouze na statek Patrickovy prababičky

zvaný Queen’s Malvern, kde trávívali léto, jednou odcestovali

do Anglie na svatbu nedávno zesnulého krále

a jednou do Irska.

Je to jeho povinnost, uvědomil si Patrick Leslie, musí si najít manželku. Povinnost je pojem, kterému Leslieové z Glenkirku rozumějí velice dobře. Ale povinnost vůči komu? Matka je pevně přesvědčena, že muž má povin

nosti v prvé řadě vůči Bohu a hned po Bohu vůči svému

rodu a v tom má naprostou pravdu, rozhodl druhý vévoda

z Glenkirku, když přelétl zrakem prázdnou hodovní

síň. Má věrnost náleží výhradně mému rodu, zapři sáhl se

v duchu Patrick. S tímhle králem jsem se jakživ nesetkal.

Čerta se starám, co s ním bude. Vévoda vzhlédl k portrétu

visícímu na krbem. Byl na něm první hrabě z Glenkirku,

jeho jmenovec. Odvrátil zrak a zadíval se k druhému

ohništi, nad nímž byl portrét dcery prvního hraběte

z Glenkirku, lady Janet Leslieové. Rodovou historii znal

dobře. Právě Janet získala pro své potomstvo titul hrabat

ze Sitheanu. Právě Janet se svým silným smyslem pro

povinnost zachránila jak rod Leslieů z Glenkirku, tak

Leslieů ze Sitheanu po té strašlivé porážce, kterou v roce

1542 Skotové utrpěli od Angličanů u Solway Moss.

V téhle bitvě zahynuli všichni dospělí muži z rodiny,

avšak Janet Leslieová i přes svůj pokročilý věk kolem sebe

shromáždila jejich syny a dcery a vychovávala je, dokud

nebyli natolik velcí, aby mohli zaujmout postavení,

jež jim přináleželo, učila je, jak spravovat vlastní malá

panství, a pro všechny sjednávala nanejvýš výhodné

sňatky.

Jak ale přibývalo majetku a úspěchů, příliš mnoho Leslieů se začalo naneštěstí chovat bezstarostně. Zapomněli na rodové heslo a doplatili na to. Já však na něj nezapomenu, slíbil si druhý vévoda a šestý hrabě z Glenkirku. Nezapomenu! K čertu s královskými Stuartovci a s lidmi jejich ražení!

Venku vítr zesílil a začal hlasitě cloumat okenicemi. Vévoda vyprázdnil číši a druhou rukou přitom hladil kočku, jejíž dunivé vrnění bylo nyní slyšet zcela zřetelně. Zvířátko pojednou otevřelo oči a pohlédlo nahoru na vévodu. Patrick se na to stvoření, jež se mu teď spokojeně třelo o boky, vlídně usmál.

“Dneska musíš zůstat vevnitř, Sultáne, ven z hradu radši

nechoď,” řekl. “Jsem si jistý, že si i tady najdeš pro pobavení

nějakou pěknou myšku nebo krysu, co ty na to?

A co mě se týče,” zvedl se z křesla a kočku postavil jemně

na podlahu, “já půjdu do postele, kamaráde. Jestli se

do rána počasí trochu zlepší, vyrazím si na lov. Nějaký

ten jelen by se nám mohl na zimu do spižírny hodit.”

Kočka se otřepala, na chviličku se posadila, aby si prohlédla

psy, rázně si olízala tlapky a vzápětí náramně

vznešeně odkráčela mezi stíny. Vévoda se uchechtl. Věděl,

že i když se to obecně nepovažuje za příliš mužné,

on má ve skutečnosti radši kočky než psy. Psi, Bůh jim

žehnej, to jsou tvorové, kteří zachovávají věrnost každému,

kdo jim dává žrát. Ale máli se stát tvým přítelem

kočka, musí tě mít doopravdy ráda. Když vévoda vykročil

směrem ke své komnatě, chrt a setr vstali, aby ho doprovodili.

Hrad byl až příliš tichý. Člověk jako by přímo

cítil, že v tomhle sídle prakticky není živé duše.

Poslal své sluhy spát už předtím, protože mu nečinilo

obtíže sám se svléknout a umýt. Patrick Leslie si navlékl

noční košili a lehl si do ohromné postele ve vévodské

ložnici. Ještě před několika měsíci zde přebývali jeho rodiče

a tohle je jejich lože. Matka naléhala, aby se sem

Patrick po otcově pohřbu přestěhoval. Stále ještě si na tu

velikánskou postel nemohl zvyknout. A přesto dnes

v noci usnul záhy a jeho spánek byl bezesný.

Kapitola 2

Když se Patrick Leslie na druhý den ráno probudil, shledal, že venku je velmi šedivo a zataženo. Postavil se však k otevřenému oknu ložnice a zjistil, že neprší ani nesněží a vítr že už se také utišil. “Pověz ve stájích, že dneska pojedu na lov,” řekl svému sluhovi Donalovi, který byl jeho druhem z chlapeckých let a byl s ním kromě toho i vzdáleně spřízněn. Členové Donalovy rodiny, MoreLeslieové, sloužili u pánů z Glenkirku po mnoho generací.

“Kuchaře napadlo, že vyrazíte hodně časně, pane,” řekl

Donal. “V síni vás už čeká chutná snídaně. Budete si

chtít vzít ještě nějaké jídlo s sebou? Asi budeme pronásledovat

toho jelena, takže budeme pravděpodobně pryč

celý den.”

“Ano, to máš pravdu,” souhlasil vévoda. “Budeme

chtít ovesné placky, sýr, jablečný mošt. Pověz mužům, ať

si před odjezdem naberou v kuchyni zásob pro sebe, Donale.”

“Dohlédnu na to, pane,” řekl Donal. Podal Patrickovi

nejprve dlouhé spodky a kalhoty, potom bílou košili s nabíranými

rukávy, jež měla u krku zdrhovací šňůrku. Zatímco

si Patrick přetahoval kalhoty přes tmavé tlusté vlněné

punčochy, Donal čekal a přidržoval mu kožený

kabátec s knoflíky z rohoviny.

Kalhoty byly vlněné, obarvené do oříškově hnědého odstínu. Když si Patrick zavázal u krku košili, posadil se, aby si mohl natáhnout hnědé kožené boty, jež mu sahaly přes punčochy až ke kolenům. Pak vstal, oblékl si kabátec a zapnul ho na knoflíky. Vzal si plášť lemovaný kožešinou a kožené rukavice, které mu podal Donal, vyšel ze své komnaty a sešel dolů do haly, kde už měl na stole nachystanou snídani.

Samota se nikterak nepodepsala na jeho chuti k jídlu.

Patrick zhltal ovesnou kaši s medem, několik ztracených

vajec se smetanovou omáčkou vonící marsalou, tři plátky

šunky a celý bochník chleba s máslem, k němuž přikusoval

tvrdý sýr. Na stole nechyběl hrnek s vařícím čajem,

tedy nápojem pocházejícím z matčiny rodné země, který

si Patrick k snídani oblíbil. Jeho dva nejmladší bratři si

ho kvůli zvyku dávat si po ránu něco horkého k pití často

dobírali, protože oni sami stejně jako jejich otec s gustem

snídali hnědé pivo. Při té vzpomínce se neubránil úsměvu

a uvažoval přitom, jak se asi Duncanovi a Adamovi

daří v Irsku, kde bez ustání zuří sektářské násilí a války.

I oni jsou ještě staří mládenci. Rezignovaně si povzdechl.

Je to zkrátka na něm, aby jim šel hezky příkladem.

Dojedl; všiml si a nebylo mu přitom úplně volno

u srdce , že kuchař náramně bystře pochytil, jak chystat

jídlo pro jediného člověka. Přišlo mu to zneklidňující.

Jak tak vstával od stolu, přelétl zrakem halu a na starodávném

dubovém nábytku spatřil tenkou vrstvičku prachu.

Hrad zcela nepochybně volal po ženské ruce. Bez

dozoru matčina majordoma Adaliho služebnictvo zludračilo.

Neměli nikoho, kdo by je popoháněl. Patrick potřebuje

ženu, jenomže kde ji má, krucinál, hledat?!

Glenkirk byl hluboko zastrčený ve vršcích východní

Vysočiny. Državy, jež k němu náležely, se prostíraly do

všech směrů, a to na mnoho mil daleko, což sice bylo

dobré, ale zároveň to znamenalo, že Patrick vlastně nemá

žádné sousedy. Těmi nejbližšími pro něho vlastně byli

leslieovští bratranci na Sitheanu a bratranci Gordonové

na BrocCairnu. S oběma rodinami vycházel dobře, což

bylo pro ně pro všechny do jisté míry zárukou bezpečí.

Rodina jeho babičky z matčiny strany prodala své pozemky

v Greyhavenu pánům z Glenkirku a odešla s králem

Jakubem Prvním dolů do Anglie, aby svůj majetek

získala tam. Jejich staré rodinné sídlo, jež nebylo v nijak

dobrém stavu, propadlo úplně zkáze.

Své bratrance a sestřenice nyní vídal pouze zřídka

a nemohl si vybavit, zda jsou mezi nimi nějaké dívky na vdávání. Tak z které strany se má do toho dneska člověk pustit, když si hledá ženu? Možná by měl příští léto zajet na hry a vybrat si pohledné děvče tam. Předtím by měl ovšem s jistotou vědět, že dotyčná ví, jak spravovat domácnost. Takřka každá dívka se dá zmámit lichotkami tak, aby byla dobrá v posteli, ale pokud by neuměla komandovat

sloužící anebo by si u nich alespoň nezískala

autoritu, byla by pro Patricka pramálo užitečná.

Zatímco odloučení od světa bylo v těchto nebezpečných

dobách výhodné, neslo s sebou i jisté nepříjemné

stránky. Vévoda znovu zapřemýšlel, jestli by se na Sitheanu

nebo na BrocCairnu přece jenom nenašly nějaké ty neprovdané

sestřenice. Ale kdepak! V jeho generaci byli samí

muži a jak si nyní vzpomněl, všichni jsou ženatí.

K čertu, kde se jim jenom podařilo ty nevěsty vyšťourat?

Třeba by mohl některého z nich přimět, aby s ním zajel na

hry a aby mu v téhle choulostivé záležitosti poradil. Měl

nejasné podezření, že jim jeho situace bude připadat přímo k popukání, ale málo naplat. Potřebuje pomoc. Zatímco si nasazoval čapku, zavrtěl utrápeně hlavou. Na nádvoří hradu už na Patricka čekal jeho osedlaný hřebec. Silné šedivé zvíře dychtivě přešlapovalo, těšilo se, že užuž vyrazí. Kolem seděl na koních půltucet mužů z jeho klanu, kteří mu budou dělat doprovod. Vévoda se vyhoupl do sedla, natáhl si jezdecké rukavice; jeho plášť se rozprostřel po šedákových grošovaných bocích. Klapavě překonali těžký dubový padací most a zajeli do lesa, zatímco psi kolem nich rozčileně poštěkávali. Jelikož nebyl žádný vítr, mezi vrchy a ve větvích stromů stále ještě visel mlžný opar.

Mezi temně zelenými jedlovými haluzemi tu a tam

uvízl záblesk matné barvy, jež jezdce párkrát polekal.

Ještě před polednem se jim podařilo vyplašit v lesním

porostu urostlého jelena. Zvíře s rozložitým parožím proběhlo

mezi stromy, přičemž kličkovalo a měnilo směr

s obratností, která byla důsledkem dlouhé zkušenosti, za

patami vyjící smečku. Jelen provedl psy i lovce hvozdem,

až nakonec doběhl k nevelkému jezeru. Vrhl se do

vody a odplaval do mlhy, takže své pronásledovatele s úspěchem setřásl. Bylo jasně slyšet, jak psi kdesi daleko vepředu vyřvávají, až se ozvěna rozléhá po celém lese. Bojovný štěkot vzápětí vystřídalo plačtivé skučení. To už je ovšem lovecká družina dohnala, koně neklidně zastavili a tančili dál na místě, zatímco psi se jim ometali kolem nohou a kňučeli. Na vodách klidného jezera by se jelení stopa dala lehce sledovat, ale zvíře se jim mezitím ztratilo z dohledu.

‘Zatraceně!” zaklel maličko vévoda. “Půlku dopoledne jsme ztratili tím, že jsme po něm pásli, a druhou půlku ztrácíme marnou honitbou!” slezl z koně. “Asi bychom tady mohli i zastavit, mládenci, a než zase vyrazíme dál, něco málo pojíme. Docela mi vyhládlo, ale máme jenom ovesné placky a sýr.”

“Cestou jsme chytili pár králíků, můj pane,” odpověděl mu jeho hlavní lovčí Colin MoreLeslie, Donalův bratr. “Stáhneme je a upečeme.”

Když pak onen vydatnější pokrm dojedli, vévoda se rozhlédl po okolí. “Kde to jsme?” zeptal se, aniž otázku položil někomu konkrétnímu.

“Tohle je jezero Brae, můj pane,” řekl Colin More

Leslie. “Jen se podívejte. Na tomhle ostrůvku v mlze

můžete zrovna rozeznat starý hrad. Je opuštěný. Poslední

gordonovská dědička Brae se před mnoha lety provdala

za Brodieho. Odešla se svým manželem bydlet do Killiecairnu.”

“Takže tyhle pozemky sousedí s Glenkirkem,” pronesl

zamyšleně Patrick Leslie. “Jestli tu už nikdo nežije

a hrad je v troskách, třeba bych je mohl od Brodieových

z Killiecairnu odkoupit. Nelíbí se mi pomyšlení, že mám

přímo u nosu půdu, o kterou nikdo nedbá.”

“Vy už jste se s Brodiem z Killiecairnu někdy setkal,

pane?” optal se ho Colin. “Je to zlomyslný starý prevít

a mazaný je jako liška. Ale má šest synů a poctivý zlaťák

ho potěší vždycky. Anebo se to o něm aspoň povídá.”

“Proč nepřenechal Brae jednomu z těch chlapců?” vyzvídal

vévoda.

“Jejich matka nebyla z Gordonů, můj pane. Gordonová

byla jeho druhá manželka. On byl o hodně starší nežli ona. Zemřela asi před deseti lety. Starému Brodiemu musí být dneska hodně přes osmdesát. Jeho chlapci jsou

všichni starší než vy, můj pane, ale ta gordonovská manželka mu porodila dceru. Hádám, že Brae bude součást jejího věna.”

“To děvče by lépe pochodilo s pytlíkem zlaťáků než

s touhle sesutou hromadou kamení a flíčkem země,” pozoroval

krajinu vévoda. “Tak pojďme, kapku se kolem

starého hradu Brae porozhlédneme.”

Jeli okolo jezera až k místu, kde se klenul hnijící dřevěný most, spojující jezerní břeh s ostrůvkem. Patrickovi Lesliemu a jeho mužům připadal most příliš nebezpečný, nechali tudíž koně na břehu a sami opatrně vykročili po shnilém mostním oblouku směrem k ostrovu. Byl to skalami prorostlý kus půdy s několika stromy. Mlha se konečně zvedla a muže ovanul lehký větřík. Z olověné podzimní oblohy se pokoušelo nesměle vykouknout slunce. Ostrůvek se netvářil příliš přívětivě. Nebylo vidět ani kousek písčiny, obrys pobřeží byl drsný a kamenitý. Území mezi mostem a hradem tvořila volná pláň, jež byla kdysi v tomto stavu očividně udržovaná, aby sloužila jako předsunutá obranná linie. Nyní však zarůstala stromovím. Hrad sám byl postaven z tmavošedého kamene a měl několik věží, hranatých i oblých. Špičatou střechu nad obytnými budovami pokrývala břidlice a tyčilo se na ní pár komínů. Při bližším ohledání se zdálo, že hrad nebude zas tak hrozně zpustlý. A přece, pomyslel si Patrick Leslie, mne zajímají pozemky, které k Brae náleží. Ne tenhle mrňavý hrádek.

“Co má tohle, k čertu, znamenat?” Zničehonic uskočil:

u nohou se mu zavrtal do země šíp.

“Jste na cizím pozemku, pane,” řekl jakýsi hlas.

Z otevřené brány hradu pak vyšla mladá žena a v rukou

třímala dlouhý luk a další šíp.

“Stejně jako vy, řekl bych,” pravil chladně vévoda, jehož toto přivítání ani v nejmenším nezastrašilo. Svýma zlatozelenýma očima si dívku prohlédl. Byla to nejvyšší žena, jakou kdy spatřil, nezvykle oděná do vysokých bot

a mužských kalhot. Měla na sobě bílou košili, kabátec z laní kůže a přes rameno ledabyle přehozenou pokrývku, která byla červeně, černě a žlutě vzorovaná; na hlavě pak měla čepičku z modrého sametu, z níž furiantsky trčelo orlí pero. Bylo tu však ještě cosi, co způsobilo, že vévoda a jeho muži zůstali vyjeveně zírat: její vlasy. Byly rudé. Takhle rudé vlasy vévoda ještě v životě neviděl. Jasně rudozlaté kudrny, které dívce jako hustá záplava splývaly na ramena a dál na záda. “Kdo jste?” zeptal se jí konečně.

“Nejdřív jste na řadě vy, pane,” odsekla mu drze. “Patrick Leslie, vévoda z Glenkirku,” řekl a uvažoval přitom, zda jsou ty vlasy hebké. Maličko se jí uklonil. “Flanna Brodieová, dědička Brae,” odvětila. Úklonu neopětovala, místo toho si ho dost troufale prohlédla. “Co děláte na mých pozemcích, pane? Nemáte právo se zde zdržovat.”

“A vy ano?” To je mi ale prostořeká holka! řekl si v duchu.

“Tohle je můj majetek, pane. Jak už jsem řekla,” opakovala

Flanna Brodieová vytrvale.

“Chci ho koupit,” řekl jí.

“Brae není na prodej,” odvětila klidně.

“Vaše pozemky sousedí s mými, paní. Nemýlímli se,

je to vaše věno. Pokud se však neprovdáte za bezzemka,

což váš otec a bratři zajisté nedopustí, Brae bude pro vašeho

manžela stejně nepotřebné, jak bylo až dosud pro

vašeho otce. Ale zlato z vás učiní daleko žádoucnější nevěstu.

Řekněte cenu a já s vámi smlouvat nebudu,” řekl jí

vévoda.

Stála tam, pevně rozkročená, a zuřivě si ho měřila. “Řekla jsem ne, můj pane, Brae není na prodej! A vdávat se beztak nemám v úmyslu. Budu mít svůj domov tady. Tak a teď si poberte své muže a ztraťte se z mých pozemků! Nejste tu vítáni!”

Patrick Leslie pokročil směrem k Flanně Brodieové, která ustoupila o krok vzad a vyslala mu pod nohy druhý šíp; okamžitě sáhla do toulce pro třetí. Než se však stihla znovu ozbrojit, vévoda po ní skočil, vytrhl jí luk z rukou

a odhodil ho stranou. Potom dívku nepříliš jemně zmáčkl pod paží a uštědřil jí několik tvrdých ran na hýždě. “Máš mizerné způsoby, děvče!” zavrčel. “Překvapuje mě, že tě otec nenaučil lepšímu chování.”

Když se rozzuřená Flanna vykroutila z vévodova sevření,

jeho muži zařičeli smíchy. “Ty parchante drzá!”

zařvala a uhodila ho tak, až zavrávoral. “Jak si dovoluješ

sahat na mě svýma špinavýma rukama?” Udeřila ho

s ještě větší silou a hned nato sáhla po své dlouhé dýce

a zaujala obranné postavení.

Smích utichl. Vévodovi muži překvapeně zírali a vůbec nevěděli, co dělat. Potom se rozhodli, že nebudou dělat nic. Vévoda se dokáže ubránit sám. “Ty jedna malá ďáblice!” zavyl. Jednou rukou chňapl dívku za obě zápěstí a druhou ji odzbrojil. Pak ji pevně sevřel.

Flanna se divoce bránila. “Tys mě uhodil první!” křikla. “Tys po mně střelila šípem, a ne jednou, ale dvakrát!” opáčil.

“Ty jsi vstoupil na moje pozemky a nechtěl jsi jít pryč!” zaburácela Flanna.

“Tak dost!” řekl vévoda. Popadl dívku a hodil si ji přes

rameno. “Odvezu tě domů ke tvému otci, děvče, a žádné

další nesmysly už od tebe nechci slyšet. Jestli se Brae

prodá, to závisí na jeho rozhodnutí, ne na tvém. A já se

ochotně vsadím o zlaťák, že tvůj otec prodá.”

“Ihned mě pusť, ty prašivče!” Zmítala sebou a kopala,

pokoušela se vyprostit z jeho sevření, ale v té trapné pozici,

v níž se nacházela, to bylo prakticky nemožné. Nakonec

byla přinucena zůstat v klidu, protože se vydal na

zpáteční cestu po prohnilém mostě. Kdyby je oba shodila

do jezera, tenhle chlap by byl schopen klidně utopit ji

i sebe. Za jeho zády, tedy přesně v jejím zorném poli, se

řehtal i jeho muži.

“Colly, svaž jí ruce a kotníky!” přikázal vévoda svému lovčímu, když došli ke koním. “Povezu ji před sebou přehozenou přes sedlo. Jak daleko je Killiecairn?” “Asi tak deset mil, můj pane. Musíme přes Hay Glen, Brodieovo panství leží na druhé straně jezera. Přece to děvče nechcete vézt celou cestu hlavou dolů? Ať sedí

před vámi, můj pane. Svážu jí kotníky pod koňským břichem,

aby nemohla dělat potíže. Myslím, že starému

Brodiemu by se moc nelíbilo, kdybyste s jeho dcerou zacházel

nějak drsně.”

Vévoda přikývl na souhlas, ale dodal: “Ale měl by tu holku přiučit slušnému chování, Colly. Takovouhle divokou holčici jsem ještě neviděl!”

Flanna již měla spoutaná zápěstí. Vysadili ji na vévodova hřebce. “Tomuhle děvčeti říkají Plamenná Flanna, můj pane,” řekl Colin MoreLeslie, když se sklonil, aby dívce svázal pod břichem pánova koně i nohy, přičemž se vyhnul dobře mířenému kopanci.

Patrick Leslie se vyhoupl do sedla, dívku měl přitom před sebou. Když bral do rukou otěže, ovinul kolem ní paže. Pokusila se tomu dotyku vyhnout, ale dopadlo to tak, že se mu zády opřela o hruď. Potom už seděla velmi klidně; když popohnal koně do rychlé chůze, sotva dýchala. Glenkirkovi muži a psi vyrazili za nimi.

No, to jsem se tedy dostala do pěkné šlamastyky, pomyslela

si Flanna. Měla na sebe vztek. Kdy se konečně

naučím tu svou zatracenou ježatou náturu krotit? Vždyť

tomuhle mizernému vévodovi stačí, aby jejímu otci a nevlastním

bratrům zamával před očima tučným měšcem!

A Brae už jí nebude říkat paní! Nebude mít nic, protože

stařík je držgrešle. Kolikrát mu jenom povídala, že o žádného

manžela nestojí? A teď ji vezmou za slovo, a ještě

si na tom napakují kapsy! A ona nebude mít ani na slanou

vodu. Až ten starý čert konečně umře, ona bude muset

spoléhat na Aulayho, svého nejstaršího bratra, aby

nějak uhájila holé živobytí. A co je nejhorší: ona s tím

nemůže vůbec nic dělat. I kdyby souhlasila s tím, že se ty

pozemky prodají, otec by musel odprodej stvrdit, a zlato

připadne stejně jemu.

“Proč jste si, u všech ďasů, umanul zrovna na moje pozemky?” vybuchla zničehonic.

“Už jsem vám to říkal,” odpověděl. “Sousedí s mými.” “Nikdy předtím jste je nechtěl,” poznamenala Flanna. “Glenkirk mi nepatřil, dokud mého otce nezabili 39

u Dunbaru,” řekl jí Patrick. “Vzhledem k válce v Anglii

a všem těm tahanicím o náboženství tady ve Skotsku,

v Anglii i v Irsku chci Glenkirk zabezpečit před šílenstvím

kohokoli,” vysvětloval. “Jediné, co chci, paní, je,

aby mě všichni nechali na pokoji. A nejlepší způsob,

jímž, jak se domnívám, toho můžu dosáhnout, je vlastnit

co nejvíc země.”

“Když budu žít na Brae já, rozhodně vás nijak obtěžovat nebudu,” pravila Flanna s nadějí. “I já jsem si vždycky přála jediné: žít v klidu a míru.”

“Ale kdo ví, co si bude přát váš manžel,” podotkl vévoda.

“Nemám žádného manžela,” řekla mu Flanna. “Nejsem

zasnoubená. Žádného nechci, můj pane. Nezdá se

mi, že by muži byli nějak zvlášť milí, a nechce se mi nechat

si od nich poroučet. Když jsem se narodila, otci bylo

přes šedesát. Maminka mi zemřela, když mi bylo deset.

Mám šest starších bratří, všechno jsou to synové

první manželky mého otce. Jsou to vlastně staří lidé,

nejstaršímu je padesát šest a nejmladšímu čtyřicet osm.

Všichni bydlí na Killiecairnu. Ohromná domácnost plná

ukřičených, vychloubačných chlapů, kteří týrají a komandují

ženy. Mně se tohle nezamlouvá. Protože mám

vlastní majetek, rozhodla jsem se odejít na Brae a žít

tam.”

“Sama?” otázal se jí. “A váš otec s tím souhlasil?”

“Mám služebnou Aggie. Je to vlastně nemanželská

dcera mého nejmladšího bratra,” řekla Flanna. “Vzala

jsem ji do služby, když byla skoro ještě děcko, protože

bratrova manželka se k ní chovala krutě. Vždycky si našla

nějaký důvod, proč Aggie nařezat.”

“Dvě děvčata v osamělém polorozpadlém hradě?”

Hlas Patricka Leslieho zazněl opovržlivě. “A váš otec

s tím souhlasil?”

Flanna spolkla ostrou odpověď, jež se jí drala na rty. Jestli chce tohoto muže odvrátit od jeho úmyslu koupit Brae, a tím ji zbavit svobody, potřebuje nyní, aby jí byl nakloněn. “Mám Anguse,” pronesla zvolna. “Byl to sluha mé matky. Když maminka zemřela, přešel do mých služeb. Na výšku měří bezmála sedm stop a je to ten nejhroznější bojovník.”

Patrick se málem rozesmál nahlas. Dvě holky a pitomý starý zbrojnoš! Tenhle Angus musí být pořádný mamlas, když na Flannin plán přistoupil! Násilím své veselí ztlumil. Tím, že kupuje Brae, prokazuje Flanně Brodieové velikou laskavost. To, že nechce manžela, je samosebou skrznaskrz nesmysl. Jeho zlato jí přivábí manžela náramně úctyhodného. A on, Patrick, bude trochu štědřejší, než původně předpokládal, poněvadž z jakéhosi podivného důvodu obdivuje jejího nezkrotného ducha. Plamenná Flanna, tak ji prý podle Collyho slov nazývají. A jméno je to určitě výstižné!

“Nedělejte si starosti, děvče,” řekl jí. “Tohle všechno vám bude jen a jen ku prospěchu, to vám slibuji.” Pro Kristovy drahý rány! zaklela Flanna v duchu. Copak tenhle zatracenej vévoda je hluchý? Anebo je to jen obyčejnej hlupák? Buď ji neslyšel, nebo nerozuměl, co mu říkala. “Prosím vás, můj pane,” pronesla a na okamžik přitom dokázala potlačit svou hrdost, “nenabízejte otci, že byste chtěl Brae koupit. Brae je to jediné, co mám. Můj otec skočí po vašem zlatě a já z něho neuvidím ani penci.”

“Nesmysl, děvče,” pokoušel se ji uchlácholit, “jste přece jediná dcera svého otce. Bude chtít pro vás jen to nejlepší.” ‘Zatracená práce!” vybuchla Flanna prudce. “Cožpak mi nerozumíte, můj pane? Lachlann Brodie je starý hamižník! Neutratí ani falešný pětník, pokud ho k tomu někdo nepřinutí. Proč by jinak podle vašeho názoru moji bratři i s rodinami žili všichni na Killiecairnu? Nechtěl dát mým bratrům vůbec nic. Takže i manželky, jež se jim nakonec podařilo získat, toho mají samy dost málo. Žádná nemá ani píď půdy, která by jim říkala paní a díky které by se jejich manželé mohli osamostatnit. A kvůli tomuhle všichni do jednoho toho starocha nenávidí až za hrob, ačkoliv nikdo z nich nemá dost kuráže, aby mu to pověděl do očí. Nabídněte mu, že odkoupíte Brae, a on si vaše zlato vezme a nechá mě úplně bez groše jako všech41

ny mé bratry. A až zemře, jeho dědic, můj bratr Aulay, bude nachlup jako on sám. Já nebudu mít nic!” Její slova v sobě nesla pečeť pravdy, avšak Patricku Lesliemu se nechtělo věřit, že by nějaký muž mohl zbavit vlastní dceru toho, co jí zcela po právu náleží. Natož potom takovou krasavici a ona krásná skutečně je. Teď přehání, protože zkrátka nechce odprodat majetek, jejž zdědila po matce. To on sice chápe, ale zároveň si umínil, že Brae získá. Po cestě už vévoda z Glenkirku neřekl ani slovo. I Flanna Brodieová byla zticha, seděla sklesle, jako by se bránila. Než dojeli do údolí Killiecairn, kde se proti šedé obloze temně rýsoval veliký kamenný dům Lachlanna Brodieho, bylo skoro poledne. Když se přiblížili k přednímu vchodu, objevila se náhle jakási žena a začala ječet: “Tak tady jsi, ty mizerná mrňavá čertice! Kde jsi courala? Co je tohle za chlapy? Ať už jsi z toho koně dole! Tvůj otec se celý den chystá, že ti konečně nařeže, jak si zasloužíš!” Žena měla obličej rudý samou zlostí. “Tohle je manželka mého nejstaršího bratra, Una Brodieová, můj pane,” pravila suše Flanna. “Uno, tohle je vévoda z Glenkirku. Přistihla jsem ho, když vstoupil na území Brae, a on mě vzal do zajetí.” Výsměšně pozvedla svázané ruce. “Obávám se, že nemohu z toho koně slézt, dokud mi nerozvážou kotníky.”

Při pohledu na nepříjemnou situaci, v níž se nacházela

její švagrová, se Una Brodieová dala do křiku tak hlasitého, že se odevšad začali sbíhat členové jejich početné rodiny a s otevřenými ústy postupně obklopili jezdce. Vévoda si byl jist, že se Flanna Brodieová posměšně uchichtla, ale když se nad tím blíže zamyslel, usoudil, že se musel splést. “Není potřeba křičet, madam,” řekl Uně Brodieové. “Kdybych měl v úmyslu způsobit Brodieovým z Killiecairnu nějakou újmu, těžko bych se sem vydal s pouhými šesti muži za zády.” Rozvázal Flanně zápěstí a přikázal Colinu MoreLesliemu, aby dívce zároveň uvolnil nohy. “Můžete dolů,” zamumlal jí do ucha.

“Ale co vás vede, můj pane!” řekla téměř zvesela; očividně

se velmi dobře bavila. “Tady seshora mám daleko

lepší výhled, než by se mi naskýtal na zemi. A kromě toho jsem ještě nikdy neseděla na tak skvělém koni, jako je tenhle.”

“Slezeme dolů oba dva,” procedil skrz zaťaté zuby. Seskočil jako první a pak zvedl děvče, aby ho vzápětí postavil na zem.

“Co se tady, k čertu, děje?” prohlásil muž, který se k nim právě prodral; určitě byl vysoký jako vévoda. “Flanno! Kde jsi byla? Stařík bez tebe vyváděl celý den jako blázen!” Jeho pohled se střetl s vévodovými zelenými zraky. “A co vy jste zač, pane?”

“Patrick Leslie, vévoda z Glenkirku,” zněla odpověď. “Mám s vaším panem otcem nějaké řízení.” Napřáhl k němu ruku.

Muž ji stiskl. “Aulay Brodie, můj pane. Račte jít se

mnou. Vy a vaši muži jste v naší síni srdečně vítáni.

Uno! Koukej toho vřískání nechat! Vždyť bys naše hosty

zahnala dřív, než jim stihneme nabídnout pohostinství.”

Vévoda vešel za Aulaym Brodiem do domu. Flanna

spěchala před nimi, ostatní jim kráčeli v patách. Netrvalo

dlouho a nevelká síň byla plná členů rodiny a služebnictva.

Měli zde jen jediný začouzený krb, který se nacházel

na vzdálenějším konci místnosti. U krbu seděl v křesle ze

zčernalého dubového dřeva bělovlasý stařec a opíral se

o vysoké opěradlo. Kdysi to býval urostlý muž, avšak

nyní byl celý zkroucený a ohnutý a jeho nejvýraznějším

fyzickým rysem byl velikánský orlí nos. Oči měl ale pronikavé

a ty teď bedlivě sledovaly, jak se k němu v průvodu

jeho syna blíží návštěvník.

“Tohle je Patrick Leslie, vévoda z Glenkirku, tatínku,” pravil Aulay Brodie.

Patrick se starci zdvořile uklonil. “Pane!”

Lachlann Brodie mladšímu muži pokynul, aby se posadil

naproti němu. “Přineste whisky,” řekl stroze. Jeho

rozkaz byl bleskurychle splněn. Stařec přelétl očima

svou jedinou dceru. “Kdes byla?” zeptal se.

“Na Brae,” řekla. “Mám v úmyslu vzít si tam Aggie

a Anguse, abych tam mohla bydlet.”

“Humfff!” zachrochtal její otec a pak se jeho pohled

vrátil k Patrickovi Lesliemu. “Prý jste mou dceru přivezl domů ve svém sedle a měla prý svázané ruce a nohy.

Proč?”

“Zaútočila na mě,” odpověděl bez váhání vévoda. “Střelila mi pod nohy ne jeden, ale hned dva šípy, a to nehledě na dýku, kterou se oháněla. Považoval jsem to za nepřátelský či n.”

“Kdyby po tom opravdu toužila, zabila by vás jedna dvě,” odvětil Lachlann Brodie s úšklebkem. “Když jí bylo

šestnáct, viděl jsem, jak jedním z těch šípů složila plně dorostlého jelena. Trefila toho drobečka rovnou do srdce. Cestu zpátky na Killiecairn by si hravě našla sama.” “Chci koupit Brae,” pravil odměřeně Patrick Leslie. “Proč?” Ve staříkových očích najednou zajiskřil zájem. “Sousedí s mými pozemky. Chci, aby se mezi mnou a mými sousedy prostíralo co možná nejvíce půdy,” odpověděl mu vévoda. “Vzhledem ke královské válce dole v Anglii a k těm náboženským fanatikům všude okolo se dá říci, že teď máme dost nebezpečné časy.” “To ano,” přitakal Lachlann Brodie. “Ty ale Brae nemůžeš prodat, tatínku,” skočila mu do řeči Flanna. “Patří mně! Je to moje věno. To jediné, co mám!”

“Vyplatím vám za ně poctivou cenu,” pokračoval vévoda,

jako by Flanna vůbec neotevřela ústa. “Věno ve

zlatě má pro děvče o mnoho větší hodnotu než Brae a zalesněná

půda kolem. Ze všech stran ho obklopují pozemky

náležející ke Glenkirku. Pro nikoho jiného než pro mě

z něj neplyne žádný užitek.”

“Kolik?” otázal se Lachlann Brodie.

“Dvě stě padesát zlatých,” zněla odpověď.

Stařec zavrtěl nesouhlasně hlavou. “To je málo.”

“Tak tedy pět set,” opáčil vévoda.

Při téhle kromobyčej štědré nabídce to v síni slyšitelně zašumělo.

“Já ale za Brae nechci zlato, můj pane,” pravil konečně Lachlann Brodie. “Všechno zlato světa nestačí, abyste si Brae mohl koupit.”

“Co tedy za ně chcete, pane?” vyptával se vévoda. “Pokud bude v mých silách váš požadavek splnit, splním ho, protože jsem se rozhodl Brae získat.” “Jestliže chcete získat Brae, můj pane, musíte k němu přibrat i jeho dědičku,” řekl Lachlann Brodie. “Ožeňte se s Flannou, a Brae je vaše.”

“Hrom mě bac!” vyhrkl nahlas Aulay Brodie. Byl údivem bez sebe stejně jako ostatní přítomní. Zlato stařík uctívá jako Boha, a přesto se teď doopravdy snaží zachovat se velkomyslně ke své nejmladší ratolesti! “Já se nechci provdat za nikoho, a za něj nejmíň ze všech!” vybuchla Flanna.

“Zavři pusu, holka,” řekl jí klidně otec. “Já jsem tvrdý chlap a je pravda pravdoucí, že nerad utrácím, ale tvoji maminku jsem miloval. Byla radostí mého stáří. Slíbil jsem jí, že tě výhodně provdám, a upřímně řečeno, holka, lepší příležitost se ti už asi sotva naskytne.” Obrátil se opět k vévodovi. “Tak, můj pane, teď povězte: jak moc toužíte po Brae? Děvče nevypadá nejhůř, přestože má kapánek silné kosti. Obávám se, že to zdědila po mně, ne po své matce. Je sdostatek mladá, aby mohla bez obtíží rodit děti, i když ve dvaadvaceti už má rozpuk skoro za sebou. Má prudkou náturu, v tom vám nebudu věšet bulíky na nos, ale až půjdete do boje, nenajdete lepšího druha. Je panna, to vám zaručuji, protože se k ní nikdo nedokázal přiblížit, a tak máte jistotu, že váš dědic bude skutečně z vaší krve. Pokud chcete Brae, musíte si vzít mou dceru za manželku. Vy přece manželku nemáte, viďte?”

Napadlo ho, aby tomu starci zalhal, ale jeho lež by

mohli snadno odhalit. “Ne, manželku nemám,” odpověděl.

“Já si ho nevezmu!” zaječela Flanna, ale nikdo si jí nevšímal.

Zdálo se, že tenhle obchod se týká pouze jejího

otce a vévody.

“Ticho buď, ty náno pitomá!” sykla na ni Una Brodieová. “Když budeš držet klapačku, bude z tebe vévodkyně!”

“Já ho nechci!” pokusila se Flanna dát ještě jednou najevo své mínění. 45

Patrick Leslie se na dívku zahleděl. Ženu potřebuje, o to nic. A upřímně řečeno, bylo mu lhostejno, jestli k ní bude cítit lásku, nebo ne. Potřeboval manželku, která mu dokáže dát dědice, a vypadá to, že Flanna má síly dost. Láska by mohla být celkem nepříjemná komplikace, rozhodl se. Děvče je koneckonců dost půvabné. A věnem dostane cosi, po čem on velice touží. Zlato nepotřebuje, poněvadž je boháč. Rodina po něm chce, aby se oženil. Koho jiného má k dispozici? Pravda, Brodieové se Leslieům z Glenkirku stěží mohou rovnat. Jsou to drsní, tvrdí horalové, ale na tom přece málo záleží. Není pravděpodobné, že až bude Flanna jednou na Glenkirku, že by její rodinu příliš často vídal. Jestli ovšem nebude potřebovat

pomoc těch lidí v boji. Rozhlédl se po těch mužích

z Brodieova rodu, po těch mužích s přísnýma očima,

a dospěl k závěru, že v bitvě by mu mohli být k užitku.

V tom okamžiku si uvědomil, že je rozhodnut. “Vezmu si

ji,” řekl.

“Ne!” zadupala Flanna nožkou a rozhlédla se po síni, hledajíc alespoň nějakou oporu. Žádnou však nenalezla. “Můj pane, tohle rozhodnutí je holá nepředloženost,” tlumeně zašeptal svému pánovi Colin MoreLeslie. “Určitě by se našla i jiná cesta. Souhlasil by s tímhle váš otec, Bůh buď milostiv jeho duši? A co princezna, vaše matka?”

“Potřebuji ženu,” pravil netrpělivě vévoda, “a také chci Brae. Tohle mi připadá jako dokonalé řešení, Colly.” “Zajeď do vesnice a z kostela sem přivez kněze,” nakázal Lachlann Brodie svému nejstaršímu synovi.

“Vy snad chcete, abych se s ní oženil tady a teď?” Patricka Leslieho to sice vyvedlo z rovnováhy, ale koneckonců, vždyť na tom vlastně nezáleží, ne?

“Vezmete si ji a budete s ní spát, můj pane, abychom si já i mí synové mohli být jisti, že ji nezapudíte proto, že by manželství nebylo konzumováno, a pak si Brae nenecháte pro sebe. Já už na světě nevěřím nikomu.” “Je to práskaný starý ďábel!” prohodil tiše Colin MoreLesli e.

“Jak je libo, Lachlanne Brodie,” řekl vévoda. “Pošlete Aulayho pro kněze. Dnešek je pro svatbu stejně vhodný den jako kterýkoli jiný.”

“A zůstanete zde celou noc,” zazněl skrytý příkaz. “Ano, a poruším to děvče, aby zítra ráno, než si ji odvezu zpátky na Glenkirk, každý viděl na prostěradle její nevinnost. Pak budu mít bezpečně v rukou smlouvu

0 vlastnictví Brae, že?”

Lachlann Brodie přisvědčil. “Ujednáno,” řekl. Plivl si do dlaně a podal ruku vévodovi.

1 Patrick Leslie si plivl do dlaně a vzápětí si oba muži potřásli rukama. “Ujednáno,” opakoval.

“Ne,” pronesla tichoučce Flanna Brodieová, jenomže

ji nikdo neposlouchal. Klidně si mohla postěžovat větru

nad střechami.

“Pět set zlatých v pekle a z tebe bude vévodkyně!” zabrblala závistivě její švagrová Ailis. “Ty máš ale

štěstí!”

“Štěstí?!” řekla trpce Flanna. “O žádném štěstí nevím. Ty mého bratra Simona alespoň miluješ a on má o tebe zájem. Jediný důvod, proč mě tenhle Leslie z Glenkirku chce, je Brae. Zda ho koupí, nebo vyžení, to je mu dočista

jedno. Vím já snad sakra něco o tom, co to obnáší, být vévodkyní?! Nemám o tom ponětí, takže si jenom uříznu ostudu a svému manželovi také. V tom já žádné štěstí nevidím.”

“On už tě určitě poučí, jak se má vévodkyně chovat,” řekla Ailis. “A mimo to pochybuji, že by ses kdy dostala ke dvoru. Říká se, že Angličané už jednoho královského Stuarta zamordovali. Jak se starat o domácnost, to víš, protože jsme se my všichni mohli strhat, jak jsme ti tyhle základní věci cpali do hlavy. Přestože jsi umíněná jako mezek, chytrá jsi dost. A všechno ostatní se už naučíš.”

“Odveďte mou dceru do její komnaty a dohlédněte,

aby se na svou svatbu náležitě připravila,” poručil Lachlann

Brodie ženám.

Manželky jeho synů a jejich dcery se v tu ránu shromáždily kolem Flanny a odvedly ji ze síně. K Flanně se protlačila její komorná Aggie. 47

“Vezmete si mě s sebou, viďte, má paní?” pronesl rozčileně. “Ano, ty a Angus se mnou půjdete na Glenkirk,” odvětila Flanna. Najednou se obrátila přímo na vévodu. “Smím si přece vzít s sebou Aggie a Anguse, ne? Bez nich nejedu nikam!”

“Své sluhy si smíte vzít samozřejmě s sebou,” ujistil ji.

Když ho o tu věc žádala, hleděla na něho velice odhodlaně,

ačkoliv ve skutečnosti do toho neměla vůbec co mluvit.

Ale nakonec vlastně o nic nejde a všechny nevěsty,

které kdy přišly na Glenkirk, provázelo jejich osobní služebnictvo.

Flanna se cítila, jako by z ní vyprchal život. Když z ní

švagrové svlékaly šatstvo a strkaly ji do kádě s horkou

vodou, stála tam jako socha a nijak se nebránila. “Nejlepší

by bylo začít od vlasů,” pronesla tiše směrem k Aggie,

jež kývla na souhlas.

“Sbalíme ti tvoje věci,” řekla Una, “i když pochybuji,

že pro hrad Glenkirk budou dost dobré. No, tak či tak, šít

umíš. Můžeš si spolu s Aggie nějaké pěkné nové šaty

spíchnout, to je jasné. Na nevěstě ale vévoda šetřit nebude.

Musíš ho o všechno požádat dřív, než ho přestaneš

bavit, Flanno. Jsem si jistá, že ti dá klíče od zásobáren

a tam už bezpochyby najdeš hedvábí i ostatní pořádné

látky.”

“Já od něho nic nechci,” prohlásila chladně Flanna. “Bude mu patřit to jediné, o co jsem kdy v životě stála, a to je Brae.”

“Nebuď blázen!” napomenula ji příkře Una.

“Dědek by měl raději vzít těch pět set zlatých,” řekla

Ailis. “No jen si představte Plamennou Flannu jako vévodkyni!”

“Drž hubu, ty štěkno mizerná!” vybafla na ni Una. “Ty

si snad, Ailis, myslíš, že kdyby starý Lachlann shrábl to

zlato, že by z něj kdokoli z nás viděl třebas jen penci?

Musím ti připomenout, že staříkovým dědicem je můj

Aulay. Tvůj Simon není nic než druhý nejmladší syn. Ta

půda náleží Flanně, dostala ji po matce. To na ni se štěstí

usmálo, ne na nás, přestože mně stejně jako vám všem

zůstává rozum stát, jak je možné, že Lachlann nechal plavat pět set zlatých. Zdá se, že Meg Gordonovou skutečně miloval a ona i přes ten velký věkový rozdíl milovala jeho.”

V komnatě se rozhostilo ticho. Una byla žena, která

v rodině zastávala výsadní postavení. Třebaže byla neúprosná

a prudká a s pošetilci měla trpělivosti pramálo,

měla v podstatě dobré srdce. Nenašel se nikdo, dokonce

ani její tchán, kdo by ji mohl nařknout, že je zbytečně krutá, ale ženám v domácnosti Lachlanna Brodieho vládla železnou rukou a vyžadovala od nich slepou poslušnost a slušné chování. Každého, kdo znevážil její autoritu, bez meškání potrestala a výjimkou nebyla ani Flanna, pro kterou měla Una tak trochu slabost. Una Brodieová totiž ztratila svou jedinou dceru při téže zimní epidemii, jíž padla za oběť i Flannina matka. Přestože měla Una čtyři syny, dcerka zůstávala dítětem jejímu srdci nejbližším. Ona sama také onemocněla a byla to právě Meg Gordonová, kdo o ni a o její děcko pečoval, Meg, která se od nich nakazila a zemřela. Flanna, přestože se Unině Mary nikterak nepodobala, byla dcerou bez matky a Una byla matkou bez dcery. Nikdy o tom sice nepadlo ani slůvko, ale Una se dítěte ujala a vychovávala je, jak nejlépe uměla, i když s Flannou nebylo nikdy lehké pořízení, Meg ji totiž velmi rozmazlila. Když ženské Flannu pořádně vydrbaly, vystoupila nahá z dubové kádě, aby ji mohly otřít. Ručníkem jí vysušily husté vlasy a pak je u krbu kartáčovaly, dokud se jí kadeře hebce neleskly. Přinesly sněhobílou spodničku a nevěstu do ní oblékly. Neteře Flanně uvily věneček z vřesu a hvězdnice. To bylo to jediné, co měla mít při svatebním obřadu na sobě, navíc měla jít bosa a s vlasy rozpuštěnými, to na znamení, že je panna. “Vysoká jsi jako tvůj tatík a bratři a máš i jejich rezavé vlasy,” povšimla si Una, “ale máš maminčinu tvář, děvče. Meg byla překrásná žena, to tedy ano. Máš čistou pleť, hezké oči a ústa jako stvořená pro líbání. Vévoda s tebou nebude nešťastný!

A teď mě dobře poslouchej, Flanno. Až přijde čas, aby

se tvůj manžel s tebou spojil v loži, klidně lež a nech ho, ať dělá, co je třeba. Až do tebe poprvé vstoupí, maličko tě to zabolí, ale to bude jenom chvilka. Jestli je v tom dobrý, možná si přitom užiješ trochu rozkoše, ale i když si neužiješ, stejně mu řekni, že se ti to líbilo. Každý mužský rád věří, že mu jako milenci není na světě rovno, holčičko. Nijak si neuškodíš, když ho v té víře ponecháš.” “A co moji bratři? Jsou dobří milenci?” zeptala se svých šesti švagrových odvážně Flanna. Přejela je zkoumavýma očima. Potom se při pohledu na jejich rozpaky šelmovsky rozesmála. Zdálo se, že Una je s ní silně nespokojená.

Flanna poznala, že starší žena má sto chutí ji

uhodit, ale nechce dát před ostatními najevo, že není ve

své kůži. Ailis, Peggie, Eileen, Mona a Sorcha byly v obličeji

rudé jako ředkvička.

“Koukej se chovat slušně, ty malá čubko!” vyštěkla

Una. “To, že z tebe bude vévodkyně, neznamená, že si na

nás můžeš sprostě vyšlapovat! Aulay mě v posteli nikdy

nezklamal a jsem si jistá, že jeho bratři se u svých manželek

činí neméně zdatně,” podotkla na obranu ostatních.

“Tak, děvče, dávej si pozor na pusu a teď hezky na kolena

a to se týká vás všech. Pomodlíme se svorně za

Flannino štěstí a za to, aby svému manželovi dala za devět

měsíců hezkého syna.”

“Nech to být, Uno,” řekla prostořece Flanna. “Já jsem si ještě ani nezvykla na myšlenku, že budu mít manžela, a ty už mluvíš o dětech!”

“Mužský dědic upevní tvou pozici, děvče,” řekla jí moudře švagrová. “Pokud máš v hlavě kouska zdravého rozumu, Flanno Brodieová, dáš vévodovi dítě, jakmile to jen trochu půjde.”

Kapitola 3

Una poslala jednu z mladších žen zpátky do síně zjistit,

zda již z vesnice dorazil kněz. Byl tady. Flannu

bez dalších velkých cavyků odvedli po schodišti dolů

a postavili před reverenda pana Forbese, místního presbyteriánského

duchovního. Přišel Patrick Leslie a stoupl

si vedle ní. Její odění ho maličko překvapilo; po chvilce

si však vzpomněl, že přivést nevěstu nastávajícímu manželovi

bosou a ve spodní košilce je starodávný venkovský

zvyk. Vyhlašuje se tím nejen nevěstina nevinnost,

ale i poslušnost. Chybělo málo, aby se rozesmál: podezříval

Flannu, že právě té druhé ctnosti se jí citelně nedostává.

Jenomže jemu je to lhostejné pokud mu ovšem

to děvče dokáže vést dobře domácnost.

Kněz si odkašlal a potom spěšně odsloužil prostý obřad. Když Patrick Leslie přisvědčil, že si Flannu Brodieovou bere za manželku, hlas měl jasný a silný. Když se však pan Forbes otázal Flanny, jestli si bere vévodu za manžela, aby ho milovala, uznávala, ctila a poslouchala, Flanna chvilku váhala a pak řekla: “Nemiluji ho, protože ho neznám. Mé uznání si musí vysloužit. Ctít ho ale budu jakožto svého pána. Nemohu ovšem před tváří boží slíbit, že ho budu poslouchat, jelikož si tím nejsem jistá.” Kněz byl chudák celý vyděšený a nevěděl, jak se po dívčině strohém prohlášení zachovat. Lachlann Brodie vypadal, jako by měl už už začít soptit vzteky. Tvář mu hrála do rudofialova.

“Přijímám podmínky této dámy,” pronesl zničehonic Patrick Leslie, čímž onen bludný kruh rozťal. “Vzhledem ke skutečnosti, že jsme se poznali před pouhými několika hodinami, je její prohlášení nanejvýš poctivé. Oceňuji

jak její upřímnost, tak otevřenost. Vypovídá to příznivě o jejím charakteru.”

“Tak dobrá,” navázal rychle reverend Forbes, jehož duši zaplavila úleva. “Pak tedy prohlašuji tento pár za muže a ženu.”

“Kdybych do toho ještě měl co mluvit, holka, pořádně

bych ti požehnal holí,” řekl Flanně otec, “a tvému manželovi

radím, aby to udělal úplně stejně.”

Alespoň pro jednou zachovala Flanna klid a nijak otci neodsekla.

“Jídlo je na stole,” oznámila Una a všichni usedli k tabuli. Vévodu překvapilo, jak opravdu vynikající hostinu nechal jeho tchán nachystat. Vzhledem k pověsti skrblíka, která Lachlanna Brodieho provázela, by byl vévoda tohle nečekal. Měli čerstvě chycené ryby pstruzi i lososi leželi na talířích s řeřichou. Dále hovězí bok dušený ve vlastní šťávě; veliký tác plný kachen s křupavou kůrčičkou, nadívaných chlebem a jablky; králičí ragú v lehké voňavé omáčce s mrkví a pórkem; dále čerstvý chléb, máslo a bochánek sýra a nejlepší říjnové pivo, jaké kdy Patrick Leslie ochutnal. Víno zde neměli, zato nechyběl právě vylisovaný mošt pro mlsnější jazýčky.

Flanna, jež mívala obvykle apetyt za dva, si náhle uvědomila, že se v jídle jenom nimrá. Rozbřesklo se jí: zakratičko bude muset jít do postele s tímhle snědým cizincem. O tom, co se vlastně odehrává mezi muži

a ženami, ve skutečnosti nevěděla pranic. Nikdy ji to nijak zvlášť nezajímalo. Jelikož neměla žádné kamarádky přiměřeného věku, s nimiž by si mohla poklevetit, její skrovné znalosti pocházely z jediného zdroje, jímž byla Una; avšak probírat podobné věci s pannou, to bylo Uně značně proti srsti. Těch pár slov, která jí Una řekla, než vstoupily do síně, Flannu zmátlo ještě víc. Budu vypadat jako pěkná husa, pomyslela si a najednou cítila, že je trochu vyděšená.

Patrick Leslie svou novomanželku úkradkem pozoroval a všiml si, že téměř nejí. Do jaké míry je panna? ptal se sám sebe. Staroch povídal, že je nedotčená, ale s tě

mihle holčicemi z Vysočiny člověk nikdy neví, na čem

je. A proč byl tenhle sňatek uzavřený takhle nakvap? Byl

ten důvod skutečně tak prostý? Nenosí ta dívka dítě jiného

muže? Při pohledu na Flannu ale toto podezření pustil

z hlavy. Nic nenasvědčovalo, že by tohle děvče mělo

uvolněné mravy. Starému lišákovi Brodiemu se zkrátka

naskytla dobrá příležitost provdat svou jedinou dceru za

muže s titulem a vévoda to tak bral. Nicméně rozhodl

se, že dnes v noci bude s tou dívkou souložit v domě jejího

otce, jak jinak. Pokud se ukáže, že není panna, vévoda

tohle manželství okamžitě prohlásí za neplatné. Brae mu

ale přitom zůstane jako náhrada za utrpěnou zradu.

Konečně dojedli. Do síně vstoupil dudák, aby jim zahrál.

Brodieovi muži se po jednom i po dvojicích seřadili

před tabulí k tanci. Vzduch začal pozvolna modrat kouřem

z krbu, který špatně táhl. Patrick si uvědomil, že od

chvíle, kdy si před knězem vyměnili slib, neřekl dosud

Flanně ani slovo. Nepromluvila však ani ona na něj. Napřáhl

k ní ruku, vstal od stolu a táhl dívku za sebou.

“Pojďte, madam, zatančíme si, abychom oslavili náš

svazek.” Odvedl ji doprostřed síně a dudák spustil majestátní

svatební tanec. Patricka udivilo, s jakou výjimečnou

grácií se jeho nevěsta i přes svou výšku pohybuje.

Dívka si nadzdvihla sukni své jednoduché košile a jistými

kroky podupávala a houpala se do rytmu. Roztočil ji

a vzápětí ji stáhl do ohbí své paže; Flanna zaklonila hlavu

a na moment k němu vzhlédla. Má stříbrošedé oči. Až

do téhle chvíle to nevěděl. Obdařil ji pousmáním, aby tak

ocenil její obratnost. “Tančíte znamenitě, madam,” řekl jí

tichým hlasem.

“Děkuji vám, můj pane,” odvětila stejně tiše. “Je mi to ale pohledný pár!” zašeptala Una Brodieová svému manželovi. “Tvůj tatík měl dneska z pekla štěstí! Nikdy jsem si nepomyslela, že ji vůbec kdy provdáme, tím méně dobře provdáme a dokonce za samotného vévodu z Glenkirku.”

“Modli se, aby jí šupem udělal děcko a aby mu dala zdravého chlapce,” odpověděl Aulay Brodie ženě. “Až se jeho rodina o tomhle sňatku dozví, nebudou moc na

dšení. Jsem si jist, že by pro svého vévodu našli lepší partii, než je Brodieová z Killiecairnu. Tatík měl dnes štěstí, Uno, to máš pravdu, ale modli se, aby takovéhle štěstí měla v následujících měsících i Flanna. Nemohu si pomoci, ale je mi sestřičky líto. Vévoda ji nezná a chce jenom její věno Brae. Doufám, že se k ní začne chovat pozorně, anebo přinejmenším vlídně.” “O Flannu se nestrachuj,” řekla Una manželovi. “Je to silné děvče. Jestliže si bude přát, aby ji vévoda miloval, on ji milovat začne. Mně je spíš líto chudáka Patricka Leslieho, Aulayi. Nemá ani ponětí, jak prudká umí Flanna být!”

Aulay Brodie se zachechtal. “Však on už to dost záhy zjistí, ženo.”

Lachlann Brodie se naklonil a řekl své dceři: “Je čas, abys opustila síň, děvče. Tvého manžela pošleme zakrátko za tebou. Bůh s tebou, Flanno. Tvá matka by se dnes dmula pýchou.”

Zvedla se, sklonila a pocelovala mu zvadlou líc. “Vím,

žes to udělal proto, že jsi chtěl pro mě jen to nejlepší, tatínku.

Jednoho dne ti za to možná poděkuji. Anebo na tebe sešlu své prokletí. Na to nám dá odpověď jedině čas. Nechci, aby se mnou chodily nějaké ženy. Jsem schopná se o sebe postarat.”

Přikývl, a zatímco jeho dcera odcházela ze síně, klidně

vyzval ženy z domácnosti, aby zůstaly sedět.

Flanna spěchala nahoru po schodech, do své ložničky.

Překvapilo ji, když na chodbě nalezla dvě nevelká zavazadla,

v nichž měla sbalené své věci. Vešla do komnaty

a shledala, že téměř vše, co jí náleží, zmizelo. Postel,

právě tak velká, aby se do ní vešli dva lidé, byla čistě povlečena.

Na stolku stálo měděné umyvadlo a džbán

s vlažnou vodou. Hned vedle ležel čistý ručník. Flanna

nalila do umyvadla trochu vody a omyla si obličej a ruce.

Pak si hadříkem vydrbala zuby a nakonec vychrstla vodu

z jediného okénka. Na chodbě přede dveřmi zaslechla

kroky. Spěšně se obrátila. Dveře se otevřely a do komnaty

vstoupil vévoda. Flanně se divoce rozbušilo srdce.

Zavřel za sebou dveře a zajistil je závorou. “Nemusíte

se tvářit tak zděšeně,” řekl. “Nemám v úmyslu nikterak vám ublížit, madam. Dnes večer jste byla podivně zamlklá. Zkraje dne jste takhle tichá nebyla.” Usedl na kraj postele. “Pomozte mi zout boty, madam,” řekl. “Co bych měla podle vás říkat, můj pane?” zeptala se ho. Otočila se k němu zády, mezi nohama chytila jeho botu a stáhla mu ji. Potom mu hbitě zula i druhou a opět se k němu obrátila čelem. “Já jsem o tenhle svazek mezi našimi rody nestála. Pravda je, že vy jste na tom stejně. Chtěl jste Brae tak teď je máte. Mne jste nechtěl.” “Manželku jsem také potřeboval,” odpověděl jí upřímně. Rozepnul si knoflíky na kabátci, svlékl jej a podal jí ho.

Flanna oděv vzala a pečlivě ho položila na jedinou židli,

která se v místnosti nacházela. “Ale kdyby se vám naskytla

lepší příležitost,” opáčila, “zrovna po Brodieové

z Killiecairnu byste se asi nepídil, že?”

“Nevím, po kom bych se byl vůbec pídil,” odpověděl jí

po pravdě. “Než moje matka odcestovala na jih, poradila

mi, abych se oženil, ale ve skutečnosti jsem neznal jedinou

úctyhodnou ženu, která by žila někde poblíž. Nečekal

jsem, že budu dědit takhle záhy, protože můj otec se

těšil pevnému zdraví, avšak potom jsem přesto dědil,

takže přede mnou vyvstala nutnost najít si ženu. Mohla

jste se jí stát vy stejně jako kterákoli jiná. Jak jste řekla,

chtěl jsem Brae.”

“Máte tedy milenku?” chtěla vědět Flanna. Neočekávaně se na ni zazubil. “Žárlila byste, kdyby

ano?”

“Moc si o sobě nemyslete, můj pane,” odsekla příkře.

“Chci prostě vědět, co mě čeká na Glenkirku.”

“Děvčata mám rád,” připustil, “a mám tři uznané levobočky,

dva chlapce a malou holčičku, ale jejich matky

pro mě znamenaly jenom okamžité rozptýlení. Své děti

však uznávám za vlastní a dohlížím na to, aby nijak nestrádaly.

Na Glenkirku ani nikde jinde jsem si ale milenku

jakživ nevydržoval, madam.”

Flanna kývla. “Co má dělat vévodkyně? Moc vzdělaná nejsem. Umím se starat o domácnost. Dovedu se po

depsat, ale ve společenských finesách se nevyznám a neumím žádný cizí jazyk. Nechci vám dělat hanbu, můj pane.”

Patricka Leslieho se při této ukázce Flanniny upřímnosti

zmocnilo zvláštní dojetí. Byla to čestná, nekomplikovaná dívka. Možná že se ukáže, že pro něho tenhle ukvapený sňatek není ani v nejmenším nevýhodný. Vstal a začal si rozepínat knoflíky u kalhot. “Glenkirk je samozřejmě větší než dům vašeho otce,” začal. “Od té doby, co matka odjela, tam není žádná žena, jež by na hrad dohlédla. Domácnost řídili matčini osobní sluhové, kteří tam s ní přišli, když se provdala za mého otce. Glenkirk zoufale volá po ženské ruce, madam. Vaše dovednost bude plně oceněna. Klidně si vyberte za sluhu kohokoli z našich lidí a vezmeme s sebou i tu vaši Aggie a Anguse.” Vystoupil z tmavých vlněných kalhot, pak i ze lněných spodků a opět jí šaty podal.

Flanna najednou zase zmlkla. Vzala kusy oděvu, jež jí podával, a očima rychle přejela jeho dlouhé nohy, čouhající z košile, která mu sahala skoro po kolena. Kolenní klouby mu vykukovaly z tlustých punčoch. Sklonil se, aby punčochy spěšně sroloval, a odkopl je stranou. Potom se k ní opět natočil čelem. “Tak, madam, nyní jsme myslím připraveni pokročit dál.”

Flanna s námahou polkla. “Já však nevím, co mám dělat,” řekla.

“Pojďte sem ke mně,” nakázal jí jemně. Udělala pár krůčků, až stanula před ním.

“Povězte mi, co přesně víte anebo jste slyšela o soukromých

chvilkách manžela s jeho ženou,” pronesl mírně.

“Nic. Vážně nic,” přiznala se. “Než jsem sešla do síně

k našemu svatebnímu obřadu, švagrové mi řekly, abych

klidně ležela, až do mě vejdete, a jestli budete obratný,

možná mi poskytnete i trochu rozkoše. Jenomže já, můj

pane, nemám sebemenší tušení, co tím Una myslela! Je

mi líto, že jsem takhle nevzdělaná nebo že vás nějak

zklamu, ale už je to prostě tak.”

A teď bylo na Patricku Lesliem, aby ztěžka polkl.

Jestli se dá Flanně věřit a on si tím byl jist , pak je naprosto

nepoučená panna, což je protiklad panny, která už

ve škole vášně nějakou tu lekci dostala. Měl jsem někdy

takovouhle pannu? Měl jsem vůbec někdy pannu? Měl

pocit, že ne. “Dovolila jste někdy nějakému mládenci,

aby vás políbil?” zeptal se jí. Najednou mu připadalo

nevhodné, aby ji dál oslovoval madam. “Anebo aby vás

laskal?”

“Samozřejmě že ne!” odpověděla mu rozhořčeně. “Za co mě máte, můj pane? Nejsem žádná povětrnice, která kdekomu ochotně podrží někde v tmavém koutě anebo se s ním vyválí na vřesu!”

Přikývl. “Nic takového jsem si nemyslel, děvče, ale nějaký

ten chvatný polibek nebo polaskání přece ještě není

zločin. Pokud tedy nemáte ze školy lásky žádné vzdělání,

musím vás učit úplně od začátku. Váš otec očekává,

že vaše panenství bude obětováno ještě před úsvitem, nebo

mi nedá pozemky kolem Brae. Máme do rána co dělat,

vy i já.”

“Zase Brae!” vykřikla. “Ó, tak si ho vezměte a nechte mě na pokoji, můj pane! Raději bych zemřela jako čistá panna!” Obrátila se k němu zády.

Patrick se tlumeně zasmál. Potom napřáhl paže a přitáhl si ji k sobě tak, že stála dál zády k němu; jednou rukou ji volně objímal kolem pasu. Neudržel se, aby na okamžik nezavrtal tvář do jejích dlouhých rudozlatých vlasů. Voněly bílým vřesem. “Ale to ne, to ne, holčičko,” pronesl konejšivě, “to by byl hotový zločin, kdybyste zemřela jako panna, protože jste velice krásná.” Odstrčil ty husté kučery stranou a vtiskl jí lehoučký polibek na šíji. Pleť pod jeho rty byla hebká. Pokušení ve mně tedy dokáže probudit snadno, pomyslel si potěšeně. Už líhal se ženami i po kratší známosti.

Dech se jí zadrhl v hrdle. Jeho paže ji jemně, ale nyní již pevně poutala k jeho pevnému tělu a ten teplý dotek úst na šíji ji lekal a zároveň fascinoval. “Opravdu si myslíte, že jsem krásná?” otázala se ho plaše, když se jí zase vrátil hlas. Co to s ní sakra je? Chová se jako učiněná slepi ce. 57

“Ano,” odpověděl a přitom ji k sobě obrátil tak, aby

mu zase hleděla do očí. Přiklonil její oválný obličej ke

svému, pak se sklonil a vtiskl jí jemný polibek.

Flanna při doteku jejich rtů ke svému hlubokému ponížení

bezmála omdlela. Srdce jí zběsile tlouklo, dunělo jí

v hrudi a rezonovalo v uších; hlava se jí točila závratí. Kolébala

se jako mladá pláňka ve větru a celou její bytost zaplavovalo

horko. “Óóóóch.” To bylo jediné, co ze sebe

dokázala vypravit, když konečně odtáhl ústa od jejích rtů.

A to už zde byly jeho ruce, aby ji zachytily. V rozpacích

se zaruměnila a schovala hlavu do jeho ramene. Její

bezelstnost ho okouzlila. “Myslím, že asi budete mít talent

na líbání, Flanno,” řekl jí s úsměvem.

Nyní, když jí smysly přestaly tančit divoké kolo, se

Flanna rozhodla, že i jí se jejich první polibek líbil. Znovu

k němu pozdvihla zrak a odvážně pravila: “To ovšem

nezjistíme dřív, můj pane, dokud to ještě párkrát nezkusíme.”

Nato mu položila paže kolem krku a stáhla ho do

svého objetí.

Tiše se zasmál a řekl: “Jsem své paní k službám.” A pak ji začal opět líbat.

Tála mu v náručí, nechala se vést a on v ní jako nanejvýš

zkušený učitel nacházel bystrou žákyni. Jejich ústa

se nejprve lehounce otírala o sebe, podobajíce se dvěma

motýlům. Potom se charakter jeho výuky začal polehounku

měnit: jeho ústa se tiskla stále pevněji a naléhavěji

k jejím. Flanna cítila, jak se jí samým nervózním

vzrušením začíná houpat žaludek. Muž ji palcem a ukazovákem

pevně držel za hlavu. Jazykem jí přejel po našpulených

rtech a ona se zajíkla údivem a nechala ho,

aby jazykem vnikl hlouběji do horké, vlhké jeskyně jejích

úst. Instinkt jí velel, aby se bránila, aby prchla, ale to

jí muž nedovolil. Namísto toho jako by se jejího couvajícího

jazýčku dotýkal horký, zkoumavý prst, škádlil ho,

hladil a sváděl k velice pomalému smyslnému tanci.

A pak si uvědomila, že jeho ruka již nespočívá na její

hlavě. Flanna byla přespříliš ochotná žákyně a ta ruka jí

mezitím rozvazovala stuhy na košilce. Ucukla hlavou

a zvolala: “Ne!” Pokusila se mu ruku odstrčit.

“Políbení, to je jenom začátek,” mumlal zastřeným hlasem Patrick Leslie. “Potom přijdou na řadu doteky, holčičko. Věřte mi, Flanno, neublížím vám. Jenomže teď se vás potřebuji dotknout.”

“Proč?” napůl zašeptala. Ach bože! Jeho veliká ruka

jí vklouzla do výstřihu, aby vzala do dlaně její ňadro. Zachvěla

se jako osika.

“Protože já panic nejsem, holčičko, a vám se, jak se

zdá, podařilo svými polibky probudit mou touhu. Musím

té touze nyní ztupit ostří, jinak si vás vezmu dřív, než budete

úplně připravená,” řekl jí po pravdě.

“Aha.” Promluvila nesmírně tiše.

“Jak jen vám buší srdéčko!” zamumlal a sklonil hlavu, aby ji políbil na sám hrot prsu.

“Jestli v tom budete pokračovat, rozbuší se mi ještě

víc,” vydechla. Má tak teplou ruku! A jak se zdá, její ňadro se přesně hodí do zátočiny jeho dlaně. Když jí políbil bradavku, měla pocit, jako by ji zasáhl blesk. Bradavka se jí svraštila a trochu bolestivě ztuhla. “Ženská ňadra jsou stvořena k laskání,” řekl jí. “Já ale ještě nejsem žena,” opáčila rychle a zabořila prsty do jeho tmavé kštice a zdvihla mu hlavu. Zasmál se. “Vašim štědrým půvabům nedokážu odolat, holčičko,” sdělil jí. “Jste příliš rozkošná.” “Vždyť se ani neznáme!” zaprotestovala. “Až do dnešního dne jsem vás v životě okem nezahlédla, Patricku Leslie! Když jsem po vás vystřelila svoje šípy, nechtěla jsem nic jiného než vás zahnat. Nenapadlo by mě, že než skončí den, budeme muž a žena.”

“Ani mě by to nenapadlo, Flanno,” odvětil rychle, “Jenomže

teď jsme muž a žena a já neznám účinnější způsob,

jak se můžeme poznat, než že se pomilujeme. Mnoho

dívek se muselo provdat za neznámého muže, a přesto

jim to nikterak neublížilo. A já vám budu dobrým manželem,

holčičko!”

“Nikdy jsem si nepomyslela, že budu něčí manželkou,” pronesla tiše.

“A vidíte, přece! Jste moje žena.” Přitáhl si ji blíže. “Snažím se nejít na vás moc rychle,” řekl jí.

“Já vím,” uznala a napadlo ji, že vévoda je cítit mýdlem, kůží, koňmi a člověčinou. Bylo to pro ni uklidňující poznání. Jednou paží ji zlehka objímal. Hladil její hedvábné vlasy. Uvědomila si, že vnímá tlukot jeho srdce! Pravidelně tlouklo pod mužovou hrudní kostí. Buch! Buch! Buch! Maloučko se od něho odtáhla a rozvázala mu tkanice na lněné košili. Sebrala veškerou odvahu a vtiskla mu polibek na širokou hruď. Byla hladká a teplá. Špičkou jazyka se Flanna kurážně dotkla jeho bradavek, nemohla si pomoci: začala je olizovat. Vzápětí toho nechala a zmateně se mu přimáčkla k prsům horkým líčkem.

“Tohle bylo hezké, holčičko,” řekl jí. Chtěl ji nějak povzbudit.

“Myslím,” pravil, “že teď už asi můžeme svléknout

i poslední kousky oděvu.” A než stihla zaprotestovat,

přetáhl jí přes hlavu košili a hodil ji na podlahu.

“Teď je řada na vás,” řekl jí.

“Jaktěživa jsem neviděla nahého muže,” řekla.

“Doufám, že nebudete moc zklamaná,” odpověděl, zatímco

mu svlékala košili, kterou nechala vzápětí padnout

na zem.

Když v rukou ucítila látku jeho košile, pevně stiskla víčka. Nemohla popadnout dech. Patrick Leslie se kousl do rtu, aby potlačil uličnický smích, který se mu užuž dral z hrdla. Zatímco Flanna pomaloučku otvírala nejdřív jedno a pak druhé oko, až nakonec zírala přímo na jeho nos a přitom se zhluboka nadechovala, vévoda zůstal stát naprosto klidně a mlčky. Napřáhl ruce a jemně ji vzal do náručí.

“Tak co, líbí se vám můj nos?” dobíral si ji.

“Ccože?” Doopravdy se jí podařilo promluvit a to

i přesto, že tu strnule stála nahá a ňadry se opírala o hruď

stejně nahého muže. “Váš nos?” Vyhlížela zmateně.

“Zíráte přímo na něj, Flanno,” řekl.

“Nevím, kam jinam se mám koukat, můj pane,” odvětila

upřímně.

Neovládl se a bouřlivě se rozesmál.

“Na tom není nic k smíchu, můj pane,” bránila se Flanna a snažila se přitom od něho odtáhnout, to jí však muž nedovolil. 60

“Ach, děvče, já jenom žasnu nad tím, jak jste plachá,” řekl

jí. “To děvče, které po mně dnes odpoledne střílelo šípy

a pak mě ohrožovalo dýkou, je stydlivé a váhavé. Tohle poznání

mě překvapuje a okouzluje.” Palcem a ukazováčkem

uchopil jednu její hustou kadeř; začal ji třít a přitom žasl

nad tou hebkostí. Pak kučeru přitiskl ke rtům. “Milování je

ta nejpřirozenější věc, která se mezi mužem a ženou může

odehrát. Každá cti dbalá panna musí spoléhat na to, že ji její

ženich do téhle věci zasvětí. Kdyby váš tatínek tak nenaléhal

na to, aby bylo tohle manželství konzumováno dnes

v noci, poskytl bych vám tolik času, kolik byste chtěla,

abyste mě mohla lépe poznat, jenomže on je v tomhle

punktu neústupný. Obává se, že bych vás mohl nechat nedotčenou

a potom prohlásit, že to nenaplnění je důvodem

pro zrušení našeho svazku. Kdyby se tohle stalo, byl bych

podle zákona oprávněn ponechat si vaše věno. Brae.”

“Aha,” řekla a s úzkostí se mu zahleděla do očí.

Něžně jí pohladil tvář hřbetem ruky a pokračoval: “Nic

takového nechci, Flanno. Nejsem žádný nečestný chlap

a ani má rodina není nečestná. Je pravda, že jsem si vás

vzal kvůli vašim pozemkům náležícím k Brae, ale věno

je měřítko, podle něhož je vybírána každá žena. Jsem zámožný

člověk a není mi zapotřebí dalšího zlata ani dobytka,

ale Brae jsem chtěl. Čím více půdy mám v držení,

tím lépe je můj klan chráněn. Bez Brae bych odmítl třebas

i královu dceru. Rozumíte mi, holčičko?” Klouby ruky

jí přejel po lícní kosti.

“Jsem tedy pošetilá, když chci, aby po mně muž toužil kvůli mně samé, a ne kvůli mému věnu, pane?” zeptala se ho mírně.

Zavrtěl hlavou. “Kdepak, Flanno, nejste pošetilá. Má

vlastní matka se odmítla podvolit rozkazu samotného

krále Jakuba, podle něhož se měla provdat za mého otce,

poněvadž královské rozhodnutí vycházelo z jiných předpokladů

nešlo o to, že by se k sobě hodili nebo že by

k sobě chovali lásku. Než si matka mého otce vzala, musel

se jí dvořit.”

“A získal si pak její srdce, můj pane?” zvědavě se ho

vyptávala.

“Ano,” odvětil s úsměvem Patrick Leslie. “Získal si její srdce natolik, že když ho u Dunbaru zabili, matka odešla z Glenkirku.”

Na okamžik zůstala zticha a pak řekla: “Myslíte si, že se my dva budeme jednou milovat z celého srdce, můj pane?”

Ta otázka ho vyděsila. Jak již vypozoroval, láska je cit velmi spletitý. Má mnoho fází a fazet a mísí se v něm sladkost s hořkostí. Vždycky jsem se lásky bál, uvědomil si nyní ve světle Flanniny bezelstné zvědavosti. Vášeň, to je cosi, čemu rozumí dobře, a touze jakbysmet, ale co láska? “Nevím, Flanno,” odpověděl otevřeně, “ale teď jste má choť. Budu vás ctít tělem i duší, holčičko. Víc vám ovšem, na mou čest, slíbit nemohu. Zbytek nám vyjeví čas.”

Přisvědčila; byla mu vděčná za upřímnost i poctivou odpověď. Tohle je víc, pochopila, protože dobře znala své bratry a otce, než čeho by se mi kdy dostalo od většiny mužů. “Dobrá tedy, můj pane,” řekla, “měli bychom přikročit k té konzumaci, která je pro mého tatínka tak důležitá. Co chcete, abych dělala? Nezapomeňte, že jsem zcela nepoučená. Za ten nedostatek vědomostí se vám omlouvám, ale žena mého bratra byla přesvědčená, že děvčata by v těchhle věcech neměla mít žádnou povědomost až do chvíle, kdy vstoupí do manželského lože. Většina dívek však samozřejmě ví, koho si bere. A tak se se svým vyvoleným

mazlí někde v koutě, jenomže já jsem žádného muže

nechtěla. Měla jsem v úmyslu zůstat svobodná.”

“Já vás zotročovat nemíním, holčičko,” přislíbil jí.

“Starejte si mi dobře o domácnost. Dejte mi dědice, nezaplétejte

se do žádných skandálů a budete mít volné ruce,

abyste si mohla jít svou cestou. Až poznáte mé příbuzné,

zjistíte, že jsou to všechno ženy velmi nezávislého ducha.”

Jeho paže ji stiskla v pase. “Dnes v noci se s láskou

milovat nebudeme, Flanno, ženo moje, ale naučím vás

vášni a rozkoši, která, jak uvidíte, nám pro tuto chvíli postačí.”

Potom ji zvedl v náručí a bez meškání ji položil do

postele; sám si vzápětí lehl vedle ní. Jak tak leželi bok po

boku, povšiml si, jak má dívka dlouhé nohy.

Bojovala sama se sebou, aby zachovala klid, ale třes,

jenž rozechvíval její tělo, zarazit nedokázala. Naplňovala

ji různorodá směsice pocitů. Strach. Zvědavost. Vzrušení.

Na jeho tělo se stále ještě nepodívala. Avšak nyní se přece

jenom pozdvihla na lokti a její zrak beze spěchu přejížděl

mužovo dlouhé tělo. Pozoroval ji přitom, ale jen

vskrytu, aby ji při té bedlivé obhlídce nezastrašil ani nepřivedl

do rozpaků. Rozložitá ramena. Široká hruď, jen

trochu porostlá tmavými chlupy, se zužuje do štíhlého

pasu. Břicho vypadá pevně a je docela ploché. Napřáhla

ruku a dotkla se ho. Kůže pod jejími prsty byla svalnatá

a teplá.

Nohy měl hodně dlouhé a jak jeho lýtka, tak stehna byla samý sval. Měla před sebou činorodého muže, žádného pecivála, který dřepí u krbu, jak je den dlouhý. A ta jeho chodidla! Nikdy neviděla tak veliké nohy. Dlouhé a úzké, dočista nepodobné chodidlům jejího otce a bratrů, kteří měli nohy širší než delší. Zatímco si pečlivě prohlížela jeho údy, její dlaň mu stále spočívala na břiše. Nyní k této části jeho těla opět obrátila pozornost: prohrábla hustý, temný chomáč kudrn, jenž pokrýval rozhraní mezi manželovým břichem a stehny a z něhož vykukovalo jeho mužství.

“Tohle je vaše mužství?” otázala se ho věcně. “Ano,” odpověděl a s námahou zapolykal, poněvadž ho právě vzala do ruky. “Musíte s ním zacházet jemně, holčičko.”

“Nic moc velkého to není,” podotkla.

“Aby povyrostlo, musí se do něj přelít moje touha,” odvětil. Trochu ho udivilo, jak mu ta poznámka pošramotila sebevědomí. Tahle nezkrocená panenka ví pramálo o tom, že jakmile mu chuť vzkypí v žilách, jeho mužství naroste nejen do šířky, ale i do délky. S pravděpodobností větší než velkou ji pak vyděsí.

“Jak mám probudit vaši touhu?” zeptala se bez okolků a pustila ho.

“Třeba takhle,” odpověděl a zničehonic se zvedl, aby ji překulil pod sebe. A když ji vzápětí pevně obemkly jeho paže, jeho ústa nalezla její v hlubokém, prudkém polibku

ku. K mužovu úžasu se pod jeho ústy dívčí rty ochotně rozevřely a její jazyk mu šel naproti, aby ho vlákal do milostného zápasu. Přimkla se k němu celým štíhlým, a přece tak úžasně vnadným tělem. “Neboj se, Flanno,” zamumlal jí se rty na rtech.

“Nebojím se,” zalhala, ale srdce jí přitom šíleně bušilo. “Ty máš tak slaďoučká ňadra!” řekl a jeho ruka se je vydala polaskat. “Jsou jako zralá jablíčka v podzimním zenitu.” Sklonil hlavu a políbil ji na bradavku. Ta v tu

chvíli ztuhla, podobna přemrzlému poupěti. Otevřel ústa a začal jí bradavku něžně lízat; pomaloučku ji objížděl jazykem dokola a zas a znova. Právě v okamžiku, kdy měla dívka dojem, že se jí z hrdla musí užuž vydrat výkřik, jeho rty jí bradavku rozhodně sevřely a muž začal její citlivé tělo tvrdě sát.

‘Áááách, Ježíši!” Jeho vytrvalá ústa vyvolala zvláštní odezvu, jež jí v odpověď zapulzovala kdesi hluboko mezi nohama. Trochu se zavrtěla, aby se pokusila tomuto novému druhu mučení uniknout. Nepřestával jí však silně cucat bradavku, což v jejím nic netušícím těle působilo zmatek a nic než zmatek. “Ach, nechte toho, můj pane, prosím vás!” vykřikla tichoučce, ale zdálo se, že muž ji neslyší.

“Sladká! Slaďoučká!” zabručel, když zdvihl hlavu,

a pak se čiperně přesunul k její druhé bradavce a začal ji

škádlit špičkou jazyka a lízal a lízal, dokud dívka nebyla

v jednom ohni, a pak ji cucal jako předtím tu první.

Flanna ho pozorovala přivřenýma očima. V hloubi těla

jí plál oheň. Břicho se jí pod náporem neznámých smyslových

počitků stahovalo a napínalo. Natáhla ruku, aby

se dotkla mužovy temné kštice, kterou měl nakrátko přistřiženou.

Na muže měl vlasy jemné a velmi husté. Její

prsty mu váhavě pohladily půvabnou křivku krku a muž

si zhluboka povzdechl a zvedl hlavu, aby jí mohl pohlédnout

do očí.

“Začínáš mě teď hodně zajímat, holčičko,” řekl tiše s lehoučkým úsměvem na rtech.

“Tomuhle se tedy říká milování?” zeptala se ho. Na lících

jí zaplál ruměnec.

“Tohle je pouze začátek, Flanno,” odpověděl. A pak

znovu sklonil svou tmavou hlavu a přejel jí jazykem mezi

ňadry. Proboha, ta je ale sladká! Už byl tvrdý jako kámen,

jenomže jeho panenská manželka potřebuje víc času

a on jí ho musí poskytnout. Kdyby na ni šel moc

zostra, začala by ho nenávidět. Vždyť spolu budou muset

žít, dokud je smrt nerozdělí. A on určitě nechce, aby

k němu pociťovala nenávist. Dost na tom, že je tak rozrušená

kvůli Brae. Začal ji nanovo líbat: na rty, na tvář, na

víčka, na útlé hrdlo. Ústy bloudil po jejím těle a pokrýval

vřelými pocely její bříško a boky.

Flanna si jeho polibky vychutnávala, ačkoliv teď měla pocit, že její ňadra jaksi osiřela. Prsy jako by se pod jeho dotyky zaoblily a ztuhly, bradavky ji pálily, až to skoro bolelo. Když se muž nadzvedl na lokti, aby ji lehounce pohladil po stehnech, jež dosud držela pevně u sebe, vylekaně sebou škubla. Když se podívala dolů, spatřila, že jeho mužství už není malé a na pohled nemohoucí: i kdepak, prodloužilo se a naběhlo. Její rty se sešpulily do maličkého udiveného O. Mužovy dlouhé prsty ji citlivě laskaly, rozběhly se jí dolů po stehnech a pak zase nahoru. Nohy se jí začaly porozvírat, jako by měly svou vlastní nezbadatelnou vůli. Zachvěla se očekáváním. Patrick Leslie se pomalu usmál. Je sice nezkušená, ale statečná, pomyslel si s uznáním. Něžně jí pohladil Venušin pahorek. Měla ho porostlý rezavým křovíčkem, jež bylo jen o tón temnější než její velkolepé rudozlaté vlasy. Naklonil se, aby ji znovu políbil, a přitom ji nepřestával hladit. Spodní pysky jí naběhly, takže nyní mohl konečně vklouznout jedním prstem do její hluboké brázdy. Již zvlhla panenským vzrušením. Jeho prst si jemně zajížděl mezi záhyby teploučké, vlhké tkáně. Zajíkla se, ale on ji rychle uklidnil konejšivými zvuky a drobnými polibky. Srdce Flanně zběsile tlouklo. Probudil v ní pocity, o nichž nikdy neměla ani ponětí. Bezstarostně dráždil její smysly. Připadala si jako kotlík, pod který vytrvale přikládají, aby na bodu varu prudce překypěl. V mysli jí tanula spousta otázek, jež by mu ráda položila, jenomže teď na to asi není ta pravá chvíle. Ale když ona se toho

potřebuje tolik dozvědět! Bože můj, ten prst je neodbytný, dotýká se jí tak důvěrně, že má Flanna pocit, že udělá něco nepředstavitelného: omdlí. Avšak namísto toho se znovu zhluboka nadechla, nabrala do plic doušek vzduchu, aby si pročistila hlavu. Ten prst do ní začíná vnikat. “Co to děláš?” napůl zavzlykala. Nyní již byla trochu vyděšená.

“To nic, to je v pořádku, jehňátko moje,” snažil se ji ukonejšit. “Potřebuji zjistit, jak máš uložené panenství. Nechci, aby tě to bolelo víc, než bude nutné, Flanno. Lež klidně, holčičko.” Políbil ji na ústa, aby ji rozptýlil, zatímco jeho prst hledal odpověď na různé otázky. Když ji našel, zamračil se. Průchod nebude snadný, protože její panenská blána je hodně úzká jakmile na ni zlehka přitlačil, dívka ucukla. Napadlo ho však, že asi nebude tak obtížné ji porušit, protože je zvyklá jezdit na koni, a tím se panenství často uvolňuje.

Ach, bože můj! pomyslela si Flanna. Co jen se bude dít

dál? Přeji si to vůbec? Ale na tom přece nezáleží! On si

mě vezme tak či tak a to všechno kvůli Brae! Z koutků

očí jí začaly kanout slzy a stékaly dál po lících. Jak k ní

nyní přilehl, jeho mužství se jí bořilo do boku. Zachvěla

se a odvrátila od něho hlavu; kousala se do rtu, aby nesouhlasně

nevykřikla.

On však její slzy spatřil a jeho odhodlání se téměř rozpadlo v prach. Nebyl žádný ukrutník, který by ženy nutil, aby mu byly po vůli. Vášeň přináší rozkoš a právě tuto rozkoš chtěl své nevěstě poskytnout. Posadil se na paty a oslovil ji: “Flanno, miláčku, neměj ze mě strach! Tak, teď se na mě podívej a hezky mi pověz, co tě trápí. Nechci, aby ses mě bála. ‘

Otočila hlavu a vzhlédla k němu, mladistvá ňadra se jí přitom dmula pod přívalem emocí. “K ničemu to není, můj pane! Nechtěla jsem, aby to takhle dopadlo. Nikdy jsem nepomyslela na manželství, ale tohle je k ničemu. Vím, že můj život nemá smysl!” A začala vzlykat. “Ach, Flanno, ty moje ženo divoká,” pronesl s citem Patrick Leslie, “to přece není pravda! Cožpak ještě nevíš, jak si vážím daru, jímž mě chceš obdarovat? Jak moc si ho cením? Střežila jsi tu odměnu po celý svůj život a pro

mě je to nesmírná čest, že jsem jediný, komu se této odměny

dostane. Jakpak by tohle nemělo smysl, miláčku?

Žádná nevěsta nemůže svému manželovi, ať už je to

pastýř nebo král, přinést cennější dar než je její panenství.

Nemáš pravdu v tom, že by tohle bylo k ničemu. Já

si tě pro toto odhodlání vážím, Flanno Leslieová.”

“A co Brae?” otázala se tichým hlasem.

“Brae je tvé věno, Flanno,” odpověděl.

“Stojíš o ně víc nežli o mne,” řekla. “Dostal bys ho za

zlato, jenom kdyby ti ho můj otec chtěl prodat.”

“Ano,” přitakal, “ale já jsem ho chtěl tak moc proto,

abych s ním mohl dostat i tebe, holčičko, a ty mi dáš odměnu,

která je nade všechno zlato světa.”

“Ach!” Jeho slova v ní vyvolala pohnutí.

“Chci tebe, Flanno Leslieová,” zašeptal jí a naklonil

se, aby ji mohl lehoučce hryznout do ušního lalůčku.

“Chci spojit své tělo s tvým a oběma nám dát rozkoš. Takové

potěšení, jaké ti já poskytnu, jsi jaktěživa neokusila.”

Špičkou jazyka jí začal objíždět vnitřek ouška. “Vykutálený jsi jako liška a tvoje slova plynou hladce jako vody horského jezera,” řekla mu a přitom znovu sebrala odvahu a po hřbetě jí přeběhl záchvěv vzrušení. “Musíme v téhle místnosti zůstat, dokud onen skutek nebude završen, miláčku,” řekl jí. “A dozajista tu nechceme trčet do konce života. Glenkirk si zamiluješ, Flanno. A co víc: zbavíš se svého tatíka a bratří.” “Dovolíš mi, abych dala tvůj hrad znovu do pořádku, aby patřil i mně?” zeptala se ho s kuráží. Zachechtal se a zvuk to byl vřelý a zvučný. “Mám dojem, madam, že jestli je tu někdo mazaný jako liška, budete to nejspíš vy! Ano, můžeš si s mými věcmi naložit, jak uznáš za vhodné,” dal jí vzápětí kýženou odpověď. Jeho mužství bylo nyní jako ze železa, a jestli ho co nejrychleji nezaboří do horkého sametu jejího lůna, už to nevydrží. Roznítila jeho touhu až k bodu, kdy mužům i loupežný vpád připadne jako jedna z možností. “Tak mě tedy líbej, můj pane, a vezmi si svou zástavu,” zašeptala mu, objala ho přitom kolem šíje a přivinula ho k sobě, takže její plné prsy začala drtit mužova hruď.

“Zkusím se nebát a ty buď na mne něžný.”

Jeho rty se setkaly s jejími ve spalujícím polibku. Ústy

se k ní tiskl stále pevněji, aby odvrátil její pozornost, poněvadž

jí mezitím začal kolenem roztahovat stehna. Oba

se chvěli: on žádostivostí, Flanna nervozitou. Nebyla tak

beze smyslů, aby necítila, že jí jeho mužství zvolna, jemně

vniká do těla. Když ji zaplnil, dívce se zrychlil dech

a ona si připomněla Unina slova: Klidně lež a nech ho, ať

dělá, co je třeba.

Jenomže ona nemohla klidně ležet. Její nezkušené tělo

chtělo najít mužův rytmus a pohybovat se v něm. Když

do ní přestal vnikat, zmátlo ji to. “Co se děje?” šeptla.

“Teď to zabolí,” řekl, a než se ho mohla zeptat, jak to

myslí, stáhl se zpátky a vzápětí se do ní přehluboko zabořil.

Flanna vykřikla. V uších jí zazvonil Unin hlas: Až do

tebe poprvé vstoupí, maličko tě to zabolí, ale to bude jenom

chvilka.

Avšak tohle není jen tak nějaká bolest. Vykřikla ještě jednou: muž do ní vnikl znovu a tentokrát překonal překážku, jež mu předtím bránila dostat se dál. Žhavá bolest dívce vystřelila do hrudi, takže v tu chvíli skoro nemohla popadnout dech, a přelila se jí do boků, jež jí náhle připadaly jako z olova. Muž na ní teď ležel bez pohnutí a bolest postupně slábla.

“Jsi odvážná holka,” zamumlal jí do ucha a potom se na ní začal hýbat.

Strnula v očekávání další trýzně, ale k jejímu úžasu a úlevě se žádná nedostavovala. Cítila jen mocný tlak jeho slabin, jímž se jí jeho mužství nořilo do pochvy. A tu pojednou pochytila tempo jeho pohybu. Rozhoupala se spolu s ním a po chviličce se jí po těle začalo rozlévat zvláštní teplo a s ním i medová sladkost, jež v ní budila pocit, že už to déle nevydrží. “Och! Ach! Áááách! To je nádhera!” zpola vzlykla.

Zasténal tak hlasitě, že si myslela, že se nějak poranil,

ale on se jen přestal hýbat, strnul a pak se zhroutil. Pocítila,

jak ta tvrdost v ní taje, a při pomyšlení na tu ztrátu

lehce vykřikla. Po té bolesti přišla i trocha rozkoše. Una měla pravdu. Oddělil se od ní a svalil se vedle ní na záda; chvilku mlčky ležel. Flanna mu ležela po boku a v tu chvíli ji ovládl pocit osamění. Tichoučce se rozplakala

a Patrick Leslie, celý užaslý nad tím, jakou vášnivou touhu v něm dokázala vznítit, svou nevěstu sevřel v náručí. “No vidíš, jehňátko moje, mělas kuráže za dva a poskytla jsi mi veliké potěšní. Rozkoš jsem způsobil i já tobě, protože jsi mi to řekla.” Pohladil ji po hedvábné hlavě. “Už je to pryč. Už tě teď nebudu znova trápit, Flanno Leslieová. Teď se prospi.” Políbil ji na temeno. Překvapilo ji, jak útěšná je jeho náruč a ten lehoučký polibek. Podivila se, jak mohla být taková bláznivka a brečet jako každá jiná ženská, vždyť tímhle ukňouraným plemenem vždycky pohrdala! A přesto se mu s radostí schoulila do náruče, vdechujíc jeho mužnou vůni, a pak zavřel a oči.

Když Patrick ucítil, jak se uvolnila a jak se jí při usínání

zpomaluje dech, usmál se do tmy. Oženil se s ní kvůli pozemkům,

ale možná že získal daleko víc, než očekával.

Přede dveřmi ložnice se Lachlann Brodie vítězoslavně

usmál na svého nejstaršího syna, na Aulayho. “A je to,”

prohlásil spokojeně stařec. “Teď už ji nemůže zavrhnout.”

Kapitola 4

Paní! Paní!”

Kdosi jí neodbytně cloumal paží. Flanna pomalu procitla,

vyplouvajíc z hlubin přehlubokého spánku.

“Paní!” naléhal na ni Aggiin mladý hlas.

“Co se děje?” podařilo se Flanně ze sebe vypravit, ale

oči měla přitom ještě pevně zavřené. Zavrtala se zpátky

do péřového hnízda své postele.

“Váš manžel říká, že musíte vstát. Chce odjet co nejdřív, paní,” řekla Aggie. “Žene se na nás bouřka a vypadá to na pořádné boží dopuštění. Angus a já jsme už na odjezd připraveni. Čeká se jenom na vás. Starý pán chce vidět prostěradlo, paní.”

Její manžel? Její manžel! V tu chvíli se jí vybavily události uplynulého dne a noci. “Přines mi horkou vodu,” řekla a převalila se na bok; stahovala přitom s sebou přikrývku, aby zakryla svou nahotu. “Už jsem ji donesla,” odpověděla Aggie, “a tady máte čistý ručník, paní.”

Flanna se zvedla z lůžka a Aggie při pohledu na nahé

tělo své paní zrudla jako pivoňka. Flanna si toho nevšímala.

Řekla: “Odnes to prostěradlo mému otci a pověz

mu, že manželství bylo naplněno důstojně a se vším všudy.

Potom mi sem přineseš něco k jídlu. Ani mě nenapadne

jít dolů do síně, aby mě tam celá ta zatracená rodina

mohla očumovat. Jakmile vytáhnu paty z téhle

místnosti, odjíždím i z Killiecairnu. Řekni mému pánovi,

ať se zatím nají, Aggie.”

Aggie, jež vykulila oči, když na prostěradle, které právě stahovala z lůžka, spatřila velikou krvavou skvrnu, mlčky přikývla a kvapně se vzdálila. 70 70

Flanna se rozhlédla po komnatě. Nenacházela nic, co

by zde vypovídalo o tom, že tu Patrick Leslie vůbec kdy

byl. Jenomže on zde byl. Usmála se. Souložení bylo jedna

ze součástí manželství, která se jí bude zamlouvat,

zejména až konečně zjistí, co má sama dělat, aby ho potěšila.

Že je to ale zvláštní člověk, ten její manžel! Pyšný,

skoro až arogantní, ale mimo to laskavost sama.

Flanně bylo pochopitelně jasné, že Patrick Leslie se k ní

minulé noci choval vlídně. Klidně ji mohl svalit na záda

a s chladnou hlavou ji obrat o panenství. A on se místo

toho snažil rozptýlit její obavy a tu zkušenost jí co nejvíce

zpříjemnit. Je mu za to vděčná a poví mu to. Nikdy

neuvažovala o tom, že by se stala něčí ženou. Vlastně se

ani nechtěla vdávat, ale nyní je vdaná a má za sebou soulož. A koneckonců, Patrick jí přece slíbil, že ji nebude zotročovat, jako to její bratři dělají se svými manželkami. “Musím mu být dobrou ženou,” řekla si tiše. “Ailis má pravdu. Vím, jak spravovat domácnost. Na Glenkirku budu mít služebnictvo, které bude plnit moje příkazy.” Chopila se žínky, kterou jí tu nechala Aggie, rychle si omyla obličej a ruce. Vypláchla si ústa a chtěla se pustit do oblékání. A vtom si všimla, že na stehnech má zaschlou krev. Cítila, jak jí rudnou líce; pak vzala z umývadla žínku a pečlivě krev oddrolila. Měla náhle pocit, že její ženská zahrádka je celá bolavá. Šetrně se omyla i tam a trochu zděšeně přitom zírala, jak voda v umývadle zhnědla.

Navlékla si pletené punčochy, zelené vlněné kalhoty,

bílou bavlněnou košili a nakonec i svůj kabátec z laní kůže.

Když se vecpala do ošlapaných bot, došla zpátky

k umývadlu, kde nechala Aggie ležet kartáč na vlasy.

Flanna si důkladně pročesala dlouhé kadeře a pak si

z nich spletla jeden tlustý cop. Kartáč si strčila do kapsy

a popadla svou modrou čapku, kterou si vzápětí posadila

na hlavu. Rozhlédla se po nevelké komnatě, jež byla po

většinu života její. Potom bez dalšího ohlížení i váhání

místnost opustila. Aggie s jídlem se nevracela, což znamenalo,

že ji otec chce vidět a podezřívá ji, že se chce

z Killiecairnu honem honem ztratit. Rozmrzelá a nemálo hladová Flanna chvátala dolů do síně.

Bylo to přesně, jak čekala. Byli tam všichni do jednoho.

Ženy se uculovaly byly si jisté, že ta pyšná Flanna

dostala konečně za vyučenou. Až na otce, který na ni

upřel přísný, hodnotící zrak, se muži jejímu pohledu vyhýbali.

Otec na ni kývl, čímž jí naznačil, že se má posadit

po jeho levici. Flanna usedla a dovolila švagrovým, aby

ji obsloužily. Postavily před ni misku ovesné kaše. Natáhla

se pro džbánek se zlatavou smetanou, trošku si jí na

kaši nalila a pak mísu beze slova vyjedla. Potom si vzala

bochník chleba; kousek odlomila a palcem si na něj přimázla

máslo. Kdosi jí na špičce dýky nabídl kus tvrdého

sýra. Když si sýr brala a pokládala na chleba s máslem,

její oči se setkaly se zraky jejího muže, jenž se na ni maličko

usmál. Do poháru jí nalili hned trochu usrkla víno!

K snídani se u nich víno obvykle nepodávalo. Když

dojedla, zůstala tiše sedět.

Otec konečně promluvil. “Činila ses dobře, holčičko,”

oslovil Lachlann Brodie svou dceru uznale. “Tvůj manžel

říká, že jsi kurážné děvče. Předal jsem mu pozemky

okolo Brae. Nyní patří jemu stejně jako ty, Flanno.

Kdykoli se vám zachce přijet, budete v téhle síni vítáni.”

Vévoda se zvedl od stolu a vztáhl ke své manželce ruku

v rukavici. “Zvedá se bouře. Musíme jet.”

“Já vím,” řekla a položila svou ruku do jeho. Sklonila

se a dala otci políbení na povadlou tvář. “Sbohem, tatínku.”

“Sbohem, dceruško,” řekl. “Tvá maminka by dnes byla

pyšná, kdyby přihlížela, jak odcházíš z mého domu jako

vévodkyně.”

“Děkuji vám za vaši pohostinnost, Lachlanne Brodie,”

pronesl Patrick Leslie. “A za vaši dceru,” dořekl s úsměvem.

Jak tak procházeli úzkou chodbou, přihnala se k nim

Una Brodieová. “Jsi v pořádku?” otázala se jí.

Flanna se zastavila a naklonila se blíž, aby na koženou

tvář své švagrové vtiskla polibek. “Ano,” řekla. “Měla jsi

pravdu. Zažila jsem přitom i trochu rozkoše.”

“Dobrá!” zaznělo v odpověď. “A koukej si pamatovat, co ti teď povídám: Dej svému manželovi dědice tak rychle, jak jen to půjde, děvče. Bůh tě provázej.” Flanna se na starší ženu usmála a potom s manželem po boku kvapně odešla.

“Má tě moc ráda,” řekl vévoda tlumeným hlasem.

“Je to hodná ženská,” odpověděla Flanna.

“Pojedeš se mnou,” řekl jí. “Až dorazíme na Glenkirk,

dám ti koně.”

“Nic naplat!” opáčila zostra. “Samosebou, Brodieové z Killiecairnu sice nemají takový majetek jako ty, můj pane, ale zle na tom nejsme!”

Jako by chtěl její slova podložit skutkem, vyšel nyní ze stáje Aulay, její nejstarší bratr, a vedl šedou grošovanou klisnu s černou hřívou a ocasem. “Je tvoje,” prohlásil mrzutě. “Nemůžeš přece opustit Killiecairn bez pořádného

koně!”

“Ale vždyť jsi ji vychovával od hříběte,” namítla Flanna. “Vím, žes ji chtěl pro svou vnučku Moiru. Tohle přece

nejde!”

“Moiře jsou jen tři roky a na takové pěkné zvíře, jako je Glaise, je ještě malá. Vycvičím pro ni jinou kobylku a do té doby Moira povyroste, aby na ni stačila. Měl jsem moc velké oči, vždyť je to moje první vnouče!” pronesl Aulay Brodie se sotva znatelným úsměvem. “Glaise je můj svatební dar pro tebe, sestřičko.” Flanna bratra prudce objala a políbila. “Přijímám tvůj dar a děkuji ti, Aulayi.”

Nevrle ji setřásl. “Pomůžu ti do sedla, děvče,” řekl

příkře. Pak se sklonil, nastavil své velikánské dlaně,

a když na ně sestra našlápla, opatrně, avšak pevně ji vysadil

nahoru na koně. “Nezapomeň, Flanno, má měkkou

hubu. Moc za ni neškubej!”

Novopečená vévodkyně z Glenkirku se naklonila

vpřed a s láskou klisnu popleskala. “Budeme spolu vycházet

na výbornou, Glaise,” zašeptala tvorovi.

Aulay Brodie teď podal ruku vévodovi. “Doufám, že

vám to nevadí,” pravil klidně.

Patrick zavrtěl hlavou. “Kdepak. Je překrásná.”

“Kobylka, nebo děvče?” optal se zcela vážně Aulay Brodi e.

“Obě,” zazněla odpověď a pak už se i vévoda vyšvihl na svého hřebce. “Pojedeš mi po boku,” obrátil se na svou ženu.

Nechali Killiecairn za sebou. Flanna se na ten rozlehlý kamenný dům, kde vyrostla, ohlédla pouze jedinkrát. Vzduch byl hodně chladný a nehybný. Zalézal jí skrze oblečení až do kostí; cítila v něm vodu. Zpáteční cesta na hrad Glenkirk jim potrvá skoro celý den. Otřásla se a přitáhla si k tělu svůj těžký vlněný plášť, hlavu však měla vztyčenou. Její novomanžel jí cestou neřekl ani slovo, ale slyšela, jak si cosi mumlají muži jedoucí za nimi. Soustředila se na krajinu kolem.

Obloha nad nimi byla šedá. Kopce, jež je obklopovaly,

se černaly stromovím, ať už to byly stálezelené jehličnany

nebo holé větve stromů, jež se celé léto honosily listím,

aby ho pak na podzim shodily. Nyní na koberec z tohoto

listí našlapovaly podkovy jejich koní a vytloukaly

z něho zemitou vůni vlhkého tlení, jež vzlínala vzhůru.

Kolem nich sem a tam lítali psi, kteří čas od času vyplašili

králíka nebo nějakého ptáka; muži to zvíře bez meškání

zabili a vzali ho s sebou, aby alespoň trochu pomohli

naplnit hradní spižírnu. Někdy k poledni, těsně

předtím, než zastavili, aby si odpočali a něco pojedli, dostali

jelena.

Skotská nevěsta Časně odpoledne se spustil lehký deštík. Netrvalo ale dlouho a mžení zhoustlo v pořádný liják. Flanna se chtěla před deštěm alespoň trochu ochránit, a tak si přes hlavu přehodila kapuci svého pláště. Liják pozvolna přešel ve sněžení, jež z povrchu zemského takřka vymazalo cestu, které se drželi. Vévoda zavolal na Colina MoreLeslieho, na svého vrchního lovčího, aby se vydal napřed a zjistil, zda jedou po správné cestě. Kobyla, která nesla Flannu, však měla krok jistý a bezpečný jako koza. Flanna byla přešťastná, že nemusí dělat nic než klidně sedět. “Ještě asi hodinu,” obrátil se na ni konečně Patrick Leslie. “I přes ten sníh už poznávám krajinu. Jsi v pořádku, děvče?”

“Ano, můj pane,” přisvědčila Flanna kývnutím hlavy.

Ve skutečnosti mrzla tak, že sotva cítila prsty na nohou,

avšak jemu byla bezpochyby také zima. Na stížnosti nebyla

vhodná chvíle. Stejně se nezahřejí, dokud nedojedou

na hrad, to věděla.

“Hodná holka,” odpověděl jí a pak se zase soustředil na cestu.

Jako bych byla jeho kůň nebo jeden pes ze smečky, napadlo

Flannu, kterou jeho tón skoro pohněval. Ale proč

by k ní měl koneckonců chovat nějaké city? uvažovala.

Třebaže s ní ležel, vlastně ji doopravdy nezná. Hlavou jí

probleskla myšlenka, že Una má možná pravdu: měla by

povít dědice co nejrychleji. Ani Flanna necítila ke svému

muži nic obzvlášť silného, vždyť Patricka Leslieho neznala

o nic lépe, než znal on ji. Ale kdyby si vzal do hlavy,

že se s ní rozvede, protože jeho rodina nebude souhlasit

se sňatkem s nějakou Brodieovou z Killiecairnu,

nezůstalo by jí nic! Brae nyní náleží ke Glenkirku.

Ovšem matka Glenkirkova dědice, to už bude mocná síla,

s níž se musí počítat! Flanna se v duchu usmála.

Nikdy o sobě neuvažovala jako o matce stejně tak ji

v životě nenapadlo, že se stane čísi manželkou. V jiných

časech by měla na vybranou ze dvou možností: sňatek

s mužem, anebo sňatek s církví. Dnes má však jen jedinou

možnost, protože hříšné praktiky žen zavřených

v klášteře stoupenci Úmluv vymýtili. Žena se buď vdá,

nebo nevdá; a ta, která se nevdá a nemá přitom vlastní

majetek a půdu, zůstane závislá na otci nebo na bratrech.

Flanna si s hrůzou uvědomila, že nemá nic nežli

to, co jí dá Patrick Leslie. Tohle postavení jí připadalo

nepříliš záviděníhodné a nelíbilo se jí ani za mák, ale co

naplat?

Koně se ploužili soumrakem dál. Sníh nyní padal čím dál hustěji. Na stromech a úbočích kopců už ležela bílá pokrývka, ale vítr naštěstí nefoukal. A pak jí před očima konečně vyvstala mohutná temná kamenná masa, z níž trčely k nebesům věže. Zatoužila vidět svůj nový domov jasněji, ale bránil jí v tom sníh. Když přejížděli padací most a pod mříží proklouzli na nádvoří, zaslechla, jak 75

pod koňskými kopyty tlumeně zadunělo dřevo; na nádvoří zastavili.

Patrick Leslie se obratně sesmekl ze svého hřebce. Přistoupil

k Flanně a zdvihl ji ze sedla. Nepostavil ji však na

zem namísto toho ji ve své pevné náruči odnesl do hradu.

“Vítejte doma, madam,” pravil, když zase konečně

stála na vlastních nohou.

Flannu to trošičku zmátlo, ale hned se rozhlédla kolem

sebe. “Kde to jsme?” zeptala se ho. Její oči si přitom všímaly

hedvábných praporců, splývajících z krovů, dvou

ohromných krbů a zejména dvou portrétů, jež nad těmi krby visely.

“Tohle je hlavní síň hradu Glenkirk. Tento pán,” vévoda

ukázal na jeden z obrazů, “to je můj jmenovec, první

hrabě z Glenkirku. Sloužil králi Jakubovi Čtvrtému jako

velvyslanec ve vévodství San Lorenzo. Ta dáma nad protějším

krbem je jeho dcera, lady Janet Leslieová. Někdy

vám její příběh budu vyprávět. Pojďte se ohřát k ohni,

madam!”

Flanna jeho nabídku s povděkem přijala. Sundala si rukavice,

jež jí zatím přimrzly k prstům, a vztáhla ruce

k žáru velkého ohniště. “Tohle je tedy pořádně veliká síň,

můj pane,” řekla mu. “Větší jsem ještě neviděla, ale to se

vlastně rozumí samo sebou, protože jsem z Killiecairnu

až dosud téměř paty nevytáhla. Síň na Brae není ani zpoloviny

takhle rozlehlá!”

“Ty jsi byla na braeském hradě sama, děvče?” Tohle ho doopravdy zaujalo. Přikročil k příborníku, kde nalil do dvou pohárků whisky vonící po rašelině; jednu číši jí podal. “Tohle tě zahřeje,” řekl.

“Ano, byla jsem i uvnitř Brae,” odpověděla mu. Potom do sebe jediným rychlým douškem whisky obrátila. “Střecha nad okapy je trochu poškozená, ale hrad samotný je v pořádku, i když samý prach.”

“A tak to zůstane i nadále, poněvadž nevím, co bych si s dalším hradem počal. Mně šlo o pozemky,” odvětil. Potom i on vypil svou whisky, vzal oba cínové pohárky a postavil je stranou.

“Chci ten hrad,” řekla Flanna. “Ten hrad a ostrov.”

“Proč?” tázal se zvědavě.

“Protože nemám nic, co bych mohla označit za svůj majetek, pane,” odvětila. “Brae s pozemky bylo to jediné, co mi patřilo. Nyní je máte v držení vy, ale právě jste řekl, že o hrad nemáte zájem. Dejte ho tedy mně! Já ho skutečně chci.”

To je ale prapodivná žádost, napadlo ho, a užuž se ji

chystal zamítnout, když Flanna znovu promluvila.

“Nedal jste mi žádný jitřní dar, můj pane. Chci hrad

Brae a něco peněz na opravu střechy. Vaše matka určitě

nepřišla k vašemu otci takhle chudá jako já.”

“To ne,” připustil, “má matka byla princezna, a když se

provdala za mého otce, vlastnila ohromné jmění.”

“A vaše babička byla rovněž dědičkou, můj pane?”

Cat Leslieová, babička z otcovy strany, byla úžasná

žena, vzpomněl si Patrick Leslie s úsměvem. Připomněl

si, jak to bylo tenkrát, když se v Edinburghu narodil jeho

otec. Věno jeho babičky tvořilo pouhý zlomek toho,

co skutečně náleželo jí, a ne jejímu otci, přestože on

sám to do podílu své dcery zahrnul. Patrickova babička

se velice rozzlobila a odmítla se provdat za jeho dědečka.

Tomu se však již podařilo snoubenku oplodnit

usoudil totiž, že v takovémto případě nebude mít na vybranou

a podřídí se vůli své rodiny i vůli jeho a provdá

se za něj. Jenomže Patrickova babička uprchla. Buď dostane

svůj majetek zpátky, anebo se jeho dítě narodí jako

parchant. Dědečkovi trvalo celé měsíce, než ji vůbec

vypátral, a když se tak konečně stalo, v zoufalství, že by

se jeho dědic měl narodit z nemanželského lože, Cat

Leslieové navrátil část majetku do výhradního vlastnictví

a oženil se s ní sotva pár minut předtím, než přišel na

svět jeho syn. Ano, Patrickova babička z otcovy strany

byla rovněž dědičkou.

“Ano,” řekl v odpověď na otázku své mladé ženy vévoda z Glenkirku. “I má babička měla značné věno, Flanno. Obě babičky.”

“Takže chápete, můj pane, proč chci mít alespoň maličký hrad! Mé předchůdkyně přišly ke svým manželům zaopatřené penězi, šperky, pozemky a výbavou. Já k vám

přicházím jen se ždibínkem půdy a se šaty, jež mám na sobě. Ta země nyní náleží vám, já mám tudíž už jenom ty šaty. Pro dceru hlavy klanu se možná hodily, pochybuji však, že by je mohla nosit vévodkyně. Dejte mi prosím hrad Brae jako jitřní dar nevěstě a dovolte mi ho opravit, abych měla alespoň něco svého.” Velmi se snažila hovořit pokorně, jelikož měla svou hrdost.

Když se na ni Patrick zahleděl, postřehl, co ji to stojí

přemáhání, aby ho o cokoli požádala. Je stejně hrdá jako

on. Ten hrad pro něj nic neznamená, ale pro ni má podle

všeho velkou cenu. ‘Tak si tu střechu spánembohem

oprav, aby ti ten zbytek nespadl na hlavu,” řekl jí. “Ale

nic víc. Nalož si s tím podle svého. Já budu, madam, vaším

jménem spravovat pozemky kolem hradu Brae a vy

ho budete držet pěkně v bezpečí, he?”

Vrhla se k němu, objala ho kolem krku a srdečně ho

zulíbala. “Ach, děkuji vám, můj pane! Jsem díky vám tak

šťastná! Slibuji, že co se vydání týče, budu se mírnit.”

Potom ho pustila z objetí a zrudla, protože jí došlo, jak

moc si vůči němu dovolila. Kousajíc se do rtu, stála před

ním a nevěděla, co dělat, ale Patrick Leslie se na ni uličnicky

zašklebil.

“Vidím, Flanno Leslieová, že mě nepřijdeš příliš draho. Ten hrad mě nestál nic a ty ses teď ještě zapřisáhla, že s tou opravou to také nebude tak horké. Měla jsi mě spíš požádat o nějaké šperky a kočár.”

“Na co by mi byly šperky, můj pane?” pravila upřímně. “A pokud jde o kočár, ten se přece hodí akorát tak pro stařenky! Já mám dobrého koně a v sedle se taky udržím. K čemu kočár? Škoda peněz!”

Vybavil si velkolepé kočáry své matky i babičky a rozesmál

se. Ačkoliv byly obě dvě výtečné jezdkyně, nikdy

se nevydávaly na delší cestu bez svého pohodlí. Nu, jeho

manželka je praktické děvče. Ostatně, ani jedna z nich by

nikam daleko nejela. A o kočár by rovněž nežádaly.

“Uvidíme, zda se dokážeš postarat, abych moc nerozhazoval

vlastní peníze, Flanno,” řekl jí.

“A máš hodně zlata, můj pane?” otázala se ho.

“Ano, hromadu, ale tohle smíme vědět jedině ty a já.

Až nadejde čas, děvče, a my dva se navzájem poznáme blíž a já si budu jist, že ti mohu důvěřovat, sdělím ti o téhle záležitosti víc.”

“Můžeš mi důvěřovat, můj pane,” pronesla důstojně Flanna. “Jsem nyní tvá manželka, jsem Leslieová. Má oddanost teď náleží tobě a Glenkirku. Kam jinam bych svou věrnost měla upřít?”

Vroucně se na ni usmál její slova ho dojala. Tahle dívčice z Vysočiny, s níž se tak nakvap oženil, bude asi drobet složitější bytost, než za jakou ji pokládal. “Jsem pevně přesvědčen, že ti mohu důvěřovat, Flanno,” řekl jí. “Nyní ovšem není ten pravý čas na debaty o mém majetku. Máš před sebou důležitý úkol, holčičko: musíš z mého hradu udělat zase poněkud obyvatelnější místo. Od té doby, co odjela má matka a Adaliho vzala s sebou, tady není nikdo, kdo by služebnictvo trochu prohnal. Chybí jim pevná ruka, která by jim vládla, a tak zpohodlněli. Ty je tou pevnou rukou zase musíš chytit u huby.” “Kdo je to Adali?” zeptala se ho a usedla do jednoho ze dvou křesel, jež stála u žhnoucího ohně.

Posadil se naproti ní. “Adali je jeden z matčiných sluhů, který s ní byl od té chvíle, co se narodila. Když přišla na Glenkirk jakožto manželka mého otce, stal se z Adaliho zdejší majordom. Když po otcově smrti Glenkirk opustila, Adali s dalšími dvěma služebnými, které stály po matčině boku po celý její dosavadní život, odjel s ní. Žili spolu tak dlouho, že je nikdo nemohl od sebe odloučit. A byl to právě Adali, kdo spravoval celou domácnost a dohlížel na to, aby služebnictvo dělalo, co je třeba, a zajišťoval, abychom měli, co potřebujeme k životu, a nakupoval to, co jsme si nemohli sami vypěstovat, vyrobit, směnit nebo ulovit. A to máš ode dneška za úkol ty, Flanno. Být vévodkyní, to obnáší víc než chodit po slavnostech a nosit přepychové šaty,” skončil svou řeč. Užasle na něho zírala. “Na slavnosti jsem nebyla za celý svůj život ani jednou, můj pane, a ani přepychové šaty nemám. Co se týče vedení tvé domácnosti, udělám, co bude v mých silách, ale skutečně nemám sebemenší tušení, jak zvládnout úkol tak veliký. Pochopitelně se to naučím, avšak musíš mít se mnou trpělivost. Tohle není Killiecairn. Tohle je velký dům. I tvoje vlastní matka měla k dispozici služebnictvo. A já nejsem žádná služka, můj pane. Jsem tvoje žena!”

“Holčičko, já jsem to tak nemyslel. Dostaneš k ruce

všechny sluhy, které si vyžádáš. Pokud jsem ti tuto možnost

sám nenabídl, omlouvám se,” pravil Patrick Leslie.

“Můj pane, oženil ses se mnou kvůli pozemkům,” odpověděla

Flanna věcně. “To přece chápeme oba. Vím, co

je moje povinnost: udělat ze tvého domova místo, kde se

budeš cítit pohodlně, a dát ti co nejrychleji dědice. Naštěstí

mám s sebou svého sluhu Anguse, který mi zpočátku

pomůže. Angus přišel na Killiecairn s mou matkou,

když se tam přivdala z Brae. Má na paměti, jak by

se měla spravovat vznešená domácnost, a bude mi s tím

pomáhat. Pokud jde o ten druhý úkol, jejž před sebou

mám, je na tobě a na mně, abychom se s ním nějak vypořádali.”

“Nemyslel jsem si…” začal, Flanna ho však přerušila.

“Ve kterém měsíci jsi se narodil, můj pane?” otázala se

ho.

“V březnu,” odpověděl.

“A kolik ti bude o dalších narozeninách?” naléhala na něj .

Chvilku přemýšlel, pak řekl: “Třicet pět, děvče.” “Já jsem se narodila v srpnu a letos mi bylo dvacet dva, můj pane. Jak stará byla tvoje maminka, když porodila první děcko?” vyptávala se Flanna.

Znovu se zamyslel, tentokrát na dlouho. Tohle se stalo dřív, než přišel na svět on sám. Z jeho sourozenců byla nejstarší nevlastní sestra India. “Mám dojem, že jí bylo sedmnáct,” řekl. “Ano! Bylo jí sedmnáct.” “A kolik dětí měla, když byla v mých letech?” ptala se ho vytrvale Flanna.

“Čtyři,” pravil a došlo mu přitom, kam tohle vyptávání

směřuje, jenomže si pořád ještě nebyl jistý, jestli je na roli

otce dostatečně zralý. Jistě nevěděl dokonce ani to, zda

je připraven pro manželství, ačkoliv ženatý už vlastně

byl .

“Čtyři,” opakovala Flanna. “Tvá maminka měla v mých letech už čtyři děti! Hádám, můj pane, že máme před sebou spoustu práce. Kolik měla dětí dohromady?” Patrick Leslie ztěžka zapolykal. “Devět,” zamručel, “ale jedna z mých sester zemřela, ještě než dovršila první rok života. Chápej, Flanno: moje matka měla několik manželů a milence, kteří otcovsky vládli její velké rodi ně.”

“Milence?” Flanna nevěděla, jestli se děsit, nebo ne.

“Otcem mého nevlastního bratra Charlieho byl princ

Jindřich Stuart, ten, co měl být králem po Jakubovi,” řekl

vévoda své ženě. “Stalo se to samozřejmě předtím, než

se provdala za mého otce.”

“A co se s ním stalo?” chtěla věděl Flanna.

“S kým?” řekl Patrick.

“S tím bastardem. S bastardem tvé maminky,” odvětila Flanna.

Patrick Leslie vyprskl smíchy. O Charliem jaktěživ

takhle neuvažoval. A pokud si vzpomínal, nebral ho tak

nikdo. “O mém nevlastním bratrovi Karlu Fredericku

Stuartovi, vévodovi z Lundy, nikdy nikdo tímhle způsobem

nepřemýšlel, Flanno. Sice jsme mu žertem říkali

náš ne tak docela královský Stuartovec, ale vždycky jsme

ho prostě brali jako jedno z dětí naší matky. Starý král Jakub

a královna Anna ho velmi milovali. Byl jejich prvním

vnoučetem. Žel, jeho otec princ zemřel krátce po jeho

narození. Charlieho měl moc rád i jeho strýc, náš

zesnulý král Karel, po němž se bratr jmenuje. Jeden z důvodů,

proč vlastně matka odjela do Anglie, je ten, že

chtěla dohlédnout na to, aby se Charlie nevydával do nebezpečí

tím, že se zaplete do toho pletichářského boje, co

se teď vede kvůli víře a kvůli božským právům králů.

Charlie je rodině svého otce hluboce oddán.”

“Ale vždyť se narodil z levého boku,” trvala na svém

Flanna. “Jak může být něco jiného než bastard?”

“Děvče,” vysvětloval jí trpělivě, “královští Stuartové

se ke svým dětem, ať už vzešly z jakékoli matky, vždycky

hlásili. Takhle to chodilo, když vládli tady ve Skotsku,

a tak to chodí i nyní v Anglii. Stuartovci udržují opravdu

láskyplné vztahy. S jejich krví je smíšena i má vlastní, stejně jako krev mnoha rodů ve Skotsku.”

Flanna zavrtěla nevěřícně hlavou. “To nechápu,” prohlásila, “ale jestli to říkáš ty, tak to bude pravda. Přijímám tvá slova jako bernou minci.”

Patrick se znovu zasmál. “Nemáš hlad?” otázal se jí.

“Mám. A nemohu se ubránit údivu nad tím, že ještě

není jídlo na stole, přestože pán už je v domě skoro hodinu,”

odpověděla mu. Zvedla se. “Koho jsi pověřil správou

hradu, můj pane?”

“Od chvíle, kdy odjela má matka, hrad nespravoval nikdo,” řekl .

Flanna si povzdychla. “Angusi, ke mně!” zavolala a z hloubi stínů v síni vykročil obrovitý muž její sluha. V náručí choval Sultána, který hlasitě předl, zatímco ho Angus rytmicky hladil.

Patrick Leslie se uchechtl. “To je hodně zvláštní, k cizincům se Sultán většinou takhle nechová, ale já jeho úsudku o lidech věřím.”

“Je to úžasné zvíře, můj pane,” odvětil Angus. Byl to

muž neurčitého věku, sedm stop vysoký, ale stál zpříma

jako mocný dub. Vlasy měl tmavohnědé, místy prokvetlé

stříbrem. Nosil je do ohonu, stažené koženým řemínkem.

Slušivý vous si Angus pečlivě zastřihoval a pěstil, což byl

drobný projev marnivosti. Každý, kdo Anguse znal, dobře

věděl, jak moc je na své vousy pyšný a na svůj oděv jakbysmet:

Angus totiž neustále nosil gordonovský kilt.

“Pusť to zvíře,” řekla Flanna, “a zjisti, proč ještě není

večeře na stole. Mají snad muži po té nekonečné jízdě

v dešti umřít hlady? Zítra spolu my dva musíme dohlédnout

na to, aby se chod domácnosti vrátil do patřičných

kolejí.” Obrátila se ke svému manželovi. “Je hrad můj?” Přesně pochopil, jak to jeho žena myslí. “Ano, madam,” odpověděl.

Flanna se znovu obrátila k sluhovi. “Od této chvíle jsi

majordomem hradu Glenkirk, Angusi,” prohlásila. “Aggie,

kde mám svou komnatu? Chci si dát horkou lázeň.

I navzdory té whisky a ohni jsem pořád ještě zmrzlá jako

drozd.”

“Když oni tu mají tolik komnat, paní, že nevím, kam se dřív vrtnout!” řekla Aggie, která přišla v doprovodu jakési starší ženy. “Ona to ví,” pokračovala obviňujícím tónem, “jenomže mi to nechce povědět.”

“Máte tedy v úmyslu, můj pane, začít si teď, když tu už není vaše paní matka, tahat na hrad svoje souložnice?” zeptala se ta žena. Byla malá a obtloustlá, vlasy měla bílé, zato mladou tvář.

“Tohle je moje manželka, Mary,” řekl vévoda. “Včera jsem se s ní oženil v domě jejího otce, na Killiecairnu. Od nynějška je to vaše nová paní. Budete se k ní všichni chovat s úctou. Flanno, tohle je Mary MoreLeslieová.” “Vyznáš se v péči o domácnost?” otázala se té ženy břitce Flanna.

“Ano,” zněla odpověď a Mary MoreLeslieová si Flannu prohlédla kritickým pohledem: to by bylo, aby nepoznala holku z Vysočiny, když nějakou uvidí! “Dobrá. Budeš zde tedy dělat hospodyni pokud o tobě ovšem Angus neřekne, že jsi špindíra. A teď mi ukaž moje komnaty, Mary MoreLeslieová.” Flanna se natolik poučila od své švagrové Uny Brodieové, aby věděla, že buď musí těm, kdo jí slouží, okamžitě a nesmlouvavě předvést svou autoritu, anebo ztratí vládu nad domácností. Ani na vteřinu od starší ženy neodvrátila oči. Byla to nakonec Mary, kdo jako první uhnul pohledem; odvrátila se a řekla: “Tudy, má paní. Nevěstu jsme jaksi nečekali, takže nemáme nic připraveno, ale dnes večer dáme všechno do pořádku. Zítra je přece taky den, že.”

Vévoda z Glenkirku v údivu přihlížel, jak Mary pokorně

odvádí Flannu a její služku ze síně. Ohlédl se a Angus

už byl také pryč. O kotníky se vévodovi mazlivě otíral

Sultán. Patrick Leslie se znovu posadil do křesla.

Kocour mu vyskočil na klín a pohodlně se uvelebil.

“Tak co, Sultáne,” pravil, “co říkáš na svou novou paničku?

Mám takový pocit, že jsem si mimoděk vybral

moc dobrou manželku.” Jeden den! Zná ji jediný den.

Zjistil už, že je nebojácná a praktická. Zdálo se, že se jí

líbí milování s ním. Působila dojmem děvčete upřímného

a věrného. Tohle je stejně dobrý základ pro manželství jako kterýkoli jiný. A přece toho bylo ještě mnohem, mnohem víc, co se o své mladé ženě musí dozvědět. To, že si ji vzal, bylo od něho nesmírně ukvapené, to sám dobře ví.

Patrick Leslie se usmál pod vousy. Co si o téhle přímočaré

holčině z Vysočiny, pocházející z nepříliš významné

rodiny, bude asi tak myslet jeho matka? Co na ni řeknou

jeho sourozenci? Mezi své čtyři bratry počítal i vévodu

a markýze. Způsob života, jenž vedou Charlie a Jindřich,

se naprosto liší od jeho vlastního, přestože vzhledem

k současným těžkostem v Anglii je i jejich život nepochybně

do jisté míry narušen. Ale takový Jindřich, ten už

bude vědět, jak se vyhnout obtížím. Ten z toho všeho vyvázne,

aniž by třeba jen pomačkal své hedvábné nohavice

Skotská nevěsta a jeho rodina jakbysmet. Jindřich je o sedm let starší než Patrick Leslie, a třebaže se k němu choval vlídně, míval na svého malého bratříčka málo času. Zato bratr Charlie, to byla jiná kapitola. Ne tak docela královského Stuartovce dělí od Patricka Leslieho pouze tři a půl roku. Ten si na bratříčka vždycky čas udělal, a v důsledku toho mu byl dokonce bližší i než jeho bratři z leslieovské krve, Adam s Duncanem. Jakpak si Charlie vede uprostřed té vřavy? Odjakživa byl oddán rodině svého otce. Kdyby byl princ Jindřich dostal svolení, aby s ovdovělou markýzou z Westleighu, což byl titul, který jejich matce tenkrát příslušel, uzavřel sňatek, Charlie by se po smrti starého Jakuba stal anglickým králem. Jenomže Charliemu bylo jedno, zda králem bude, nebo ne. Choval se ke královským Stuartovcům se stejnou loajalitou jako kterýkoli legitimní syn. Na jih Vysočiny novinky pronikaly jenom pomalu. Až do konce loňského jara vlastně ani nevěděli o tom, že král byl popraven. Kde je teď asi Charliemu konec”Pán Bůh tě opatruj, bratře,” zašeptal pro sebe vévoda.

“Můj pane!” Po boku mu stanul Angus. “Kuchař bude mít večeři za chvilku hotovou. Už jsem si s ním promluvil. Propříště se bude jídlo podávat včas. Dnes nikdo nevěděl jistě, kdy se vrátíte proto to zdržení.” Maličko se

vévodovi uklonil. “Mám o tom zpravit naši paní, nebo jí to řeknete vy?”

Patrick Leslie vstal a postavil přitom Sultána na podlahu. “Povím jí to sám,” odvětil. “Jsem rád, že je teď můj dům v tak dobrých rukou. Děkuji ti.” A vyšel ze síně. Angus za ním chvilku hleděl. Flanna si i přes svou snahu vyhnout se zodpovědnosti, která obvykle přísluší jejímu pohlaví, až dosud vedla dobře. Takhle vzpurná bývala i její matka, přestože na nepoddajnou povahu Meg Gordonové se dnes pamatoval už jenom Angus. Lachlanna Brodieho úplně okouzlila, takže její svéhlavost považoval za velice zábavnou. A navíc starý Brodie dodržel slib, který své umírající manželce kdysi dal, ačkoliv pro Anguse byla hotová záhada, jak to zaonačil, aby jim do klína spadl sám vévoda z Glenkirku. Tak či tak, stalo se. Z Flanny je díky tomuto sňatku zároveň vévodkyně i hraběnka.

vévodovi a jeho rodině toho věděl Angus mnohem víc, než by si Patrick Leslie představoval. Angusovým dědečkem byl vévodův dědeček, tedy čtvrtý hrabě

z Glenkirku, rovněž Patrick. Tenhle Patrick rozesel po kraji jistý počet nemanželských dětí. Hraběte upoutala

1 Angusova babička z matčiny strany, Bride Forbesová,

jež mu v březnu roku 1578 povila dceru Jessii. Když nadešel

její čas, Jessie Forbesová zaujala pro změnu Andrewa

Gordona, hraběte z Brae. Zemřela dva dny poté, co

dala život synovi, pojmenovanému Angus po jakémsi

předkovi; toho syna hrabě uznal za vlastního, dal mu přízvisko

Gordon a vychoval ho na braeském hradě. Když

byly Angusovi tři roky, za hraběte z Brae se provdala

mladá Anna Keithová a ta porodila své jediné dítě, dceru

Margaret, když Angus dovršil sedmý rok. K manželovu

levobočkovi se chovala jako k vlastnímu dítěti jediný

rozdíl spočíval v tom, že Angus nemohl zdědit otcův titul

ani jeho majetek. Obojí připadlo Angusově sestře Margaret,

zrozené z manželského lože.

Když hrabě z Brae nedlouho po dceřiných dvanáctých narozeninách zemřel, právě Angus vzal na svá bedra správu Brae a ochraňoval ovdovělou hraběnku a její děc

ko před každým, kdo by snad chtěl dědičku, její matku či Brae nějak poškodit. Byl to Angus, kdo rozeznal zájem, který o Meg Gordonovou projevil jednoho léta na skotských hrách v Inverness Lachlann Brodie; jenomže Meg Gordonová nechtěla opustit matku, jež tehdy stonala a chřadla. O pouhé dva roky později, když Anna zemřela a když ji pochovali, Meg na naléhání svého nevlastního bratra nabídku toho Brodieho z Killiecairnu skutečně při jala.

“Ano, jsme z urozenějšího rodu,” řekl tehdy nevlastní sestře na rovinu, “ale ty už máš nejlepší léta za sebou, Meg. On se pramálo stará, jestli mu dáš děti, protože od své první ženy, Bůh jí buď milostiv, už má půl tuctu chlapců. Je dost starý na to, aby ti mohl být otcem, ale miluje tě, což by mohl nevidět jedině blázen. O moc lépe než on si nestojíš, protože nemáš nic než Brae a pozemky, které k němu patří. Nemáš dobytek ani peníze. Tohle je pro tebe dobrá partie a on na tebe bude hodný.” ‘A co bude s tebou, Angusi? Nemohu tě opustit,” řekla svému nevlastnímu bratrovi Meg Gordonová. “Kromě lidí z Brae ví jenom málokdo, že jsem levoboček tvého otce,” odpověděl Angus. “Půjdu s tebou jako tvůj osobní sluha. Brodie ti možnost mít vlastního sluhu neupře a každý, kdo má oči v hlavě, uvidí, jak jsem užitečný.” A tak se tedy stalo, že Meg přijala nabídku k sňatku, kterou jí udělal Lachlann Brodie, muž o třiatřicet roků starší než ona. K jejímu překvapení se ukázalo, že její manžel je bez ohledu na svůj věk náruživým milovníkem. Zbožňoval půdu, po které Meg chodila, a udělal cokoli, čím by mohl oblažit její srdce. A do killiecairnské domácnosti vstoupil Angus Gordon a nenápadně střežil svou mladší sestru a nakonec i její dítě; s úspěchem se snažil být co nejužitečnější, aby si nikdo nemohl stěžovat, že si svou mzdu nezaslouží. Když Flannina matka ležela na smrtelné posteli, svěřila se svému jedinému děcku, že Angus je její nevlastní bratr, a tím pádem Flannin strýček. A strážkyní tohoto tajemství byla od té chvíle Flanna. 86

Angus Gordon si všiml dvou portrétů visících nad krby. Uviděl kvalitní nábytek, pěkné tapiserie, nádheru hedvábných korouhví, jež splývaly z krovů, stříbro na příborníku, porcelánové mísy a ve svícnech svíčky ze včelího vosku. V lampách hořel čistý, vonný olej a na stole stála whisky i víno. Chtělo to tu sice pořádně vydrbat, ale bylo zřejmé, že takhle bezprizorné toto místo není příliš dlouho. Tohle je veliká síň, která patří zámožnému muži a manželkou toho muže je nyní Angusova neteř.

Musí se naučit spoustě věcí, pomyslel si Angus. Meg svého jedináčka milovala, ale neměla dostatek času, aby Flannu naučila, jak řídit veliký dům. Sestru zřejmě nikdy nenapadlo, že by Flanna mohla udělat takové štěstí. Když Meg umřela, Una Brodieová se snažila, seč mohla, aby dívce vpravila do hlavy základy hospodaření, jenomže Flannu tyhle věci nikdy nezajímaly, a Killiecairn kromě toho nebyl žádnou výjimečnou domácností. Angusova neteř raději běhala po venku a od svítání do soumraku jezdila na koni a lovila. Meg svou dceru naučila, jak se má podepsat, ale až na tuhle drobnost Flanna psát neuměla a se čtením to vypadalo stejně. Jediný jazyk, který ovládá, je její mateřština, zavrtěl Angus znepokojeně hlavou. Neteř je na své nové postavení velmi bídně připravená. Uvažoval, co si asi pomyslí vévoda, až to zjistí. Zavrtěl svou velkou hlavou do třetice. Mají před sebou tolik práce! Což domácnost, tu už on zvládne, ale Flanně Skotská nevěsta se musí dostat alespoň takového vzdělání, aby svému manželovi nedělala ostudu. Cožpak Angus na vlastní uši neslyšel, jak Patrick Leslie říkal své ženě, že jeho matka byla princezna? Princezna číst rozhodně uměla i psát a mluvit cizími jazyky. Flanna mluvila jakýmsi horským nářečím angličtiny a gaelštinou, které nerozuměl nikdo jiný než Skotové.

Zaslechl, jak se do síně začínají trousit sluhové, aby prostřeli velkou tabuli a naservírovali jídlo. Rychle se obrátil a hlasem, v němž zvučela autorita, jim začal dávat rozkazy. A to už do síně vešel vévoda s Flannou a Angus je dovedl k hlavnímu stolu, přičemž svou neteř posadil vévodovi po pravici. Pak pouhým povytažením obočí pokynul

sluhům, aby nosili na stůl. “Je to prosté jídlo, můj

pane, protože kuchař měl, jak se obávám, po ruce jen

málo surovin. Zítra to napravíme.”

“Prostému jídlu já dávám přednost,” odvětil Patrick

Leslie, když mu padl do oka pstruh pečený na roštu, hovězí

pečeně, zvěřinový nákyp, dušené artyčoky, chléb,

máslo a sýr. “Na to, jak málo toho měl kuchař po ruce, je

tohle krmě přímo úžasná,” podotkl suše.

“Pokud jste spokojen, můj pane, buďte prosím ubezpečen,

že to kuchaři vyřídím,” řekl Angus a obratnou rukou

nalil víno; pak od stolu poodstoupil. “Je mi však líto, že

jako zákusek máme pouze hruškový koláč. Víno, nebo

pivo, má paní?” Naklonil se k Flanně.

“Ó, víno!” řekla mu a otočila se ke svému manželovi.

“Na Killiecairnu jsme mívali víno pouze při zvláštních

příležitostech. Budeme ho tu mít u každého jídla, můj

pane?” Hltavě usrkla ze svého poháru.

“Jestli vás to potěší, madam, pak ano,” odpověděl.

S radostí přikývla na souhlas. “Tak dobré víno jsem

ještě jaktěživa neochutnala,” zahorovala nadšeně. “Odkud

pochází?”

“Z Francie,” řekl trochu pobaveně. “Moje matka tam má rodinu.”

“Tvá maminka je Francouzka?” zeptala se ho Flanna.

“Ne. Moje babička, hraběnka z BrocCairnu, s níž se

seznámíš, je rodem Angličanka. Otec mé matky byl

vládcem mocné říše na Východě. Angličané tu říši nazývají

Indie.”

Přikývla a k Angusovu ulehčení už vévodovi žádné

další otázky nepoložila. V opačném případě by vyšla najevo

její otřesná nevzdělanost. Flanna nevěděla nic víc,

než že na jih od Skotska leží Anglie a že kus od západního

pobřeží je místo zvané Irsko. Ještě tak věděla, že za

mořem je Francie, ale to bylo všechno dalších vědomostí

se jí žalostně nedostávalo.

Zesnulý hrabě z Brae poskytl svému jedinému synovi vzdělání, Angus dokonce strávil dva roky na univerzitě v Aberdeenu. V životě by ho nebylo napadlo, že mu to

ještě někdy bude k užitku, ale nyní pochopil, že máli od

neteře odvrátit hrozící katastrofu, bude si muset připomenout

všechno, co se kdy naučil. Jednoho dne dostane

vévoda z Glenkirku od své manželky dědice. Jednoho

dne její svěží půvaby povadnou a jeho zrak začnou přitahovat

jiné ženy a že k tomu bezpochyby dojde. A tehdy

bude Flanna potřebovat k přežití svůj důvtip. Nadlouho

by si přece žena mohla udržet muže jedině věčně svůdným

tělem.

Kapitola 5

Flanna se rozhlédla po ložnici, která nyní náležela jí. Byla to nejkrásnější místnost, jakou v životě viděla, a Flanna si nebyla jistá, zda se v ní vůbec někdy může cítit jako doma. Všechno je tu tak elegantní, tak honosné! Stěny jsou tvořeny panely z teple zlatavého dřeva: každý druhý má na sobě květinový vzorek a ty panely, jež jsou mezi nimi, jsou sice obyčejné, zato se vzorovaným okrajem. Strop je malovaný. Flanna jaktěživa takový strop nespatřila! Vyhlížel jako nebe za úchvatných zářijových dní, byl modrý a posetý obláčky olemovanými meruňkovou a bleďounce zlatou. A po téhle nástropní obloze pluly děti s křidélky, smyslné ženy a nádherní muži; někteří z těch lidí ukrývali svou nahotu pod diskrétně nařasenými kusy látky, kdežto jiní byli prostě dočista nazí. Flannu z toho přecházel zrak a erotičnost toho výjevu jí vháněla krev do lící. Tento pokoj uviděla teprve tehdy, když je sem nahoru dovedla stará Mary. Flanna až dosud pilně okukovala neméně velkolepou místnost, kterou bude sdílet se svým manželem, jehož ložnice sousedí s její byly propojeny malými dvířky v panelovém ostění. Nyní však její oko bedlivě obhlíželo vybavení komnaty. Mohutná dubová postel stála na osmi nohách, čelní pelest měla polstrovanou. Sloupky, na nichž spočívala nebesa, byly kroucené a zdobené vyřezávanými listy a hrozny vína. Vyřezávaná byla i těžká dubová nebesa. Když Flanna pohlédla vzhůru, zjistila, že také nebesa mají z vnitřní strany malby: na jednotlivá pole je člení drobné vzorečky hvězd, měsíců, květin, ptáků a zvířátek. Lůžko bylo potaženo vínovým sametem a ležela na něm pokrývka v barvě vínové a zlaté.

Postel, prádelníky, stoly a křesla byly vyrobeny ze zlatavého dubu. Čalouněná opěradla u křesel zářila rudou a zlatou. Z obou stran rozlehlého krbu seděli vysocí chrti vytesaní z kamene. Na kamenné krbové římse stály naleštěné dřevěné hodiny, které právě odbíjely celou. Na vycíděné dřevěné podlaze ležely ty nejúchvatnější a nejbarevnější

vlněné tkaniny, jaké kdy Flanna viděla. Prý

turecké koberce, říkala Mary, když spolu byly v denní

komnatě. Co se osvětlení týkalo, stály zde stříbrné svícny

osazené svíčkami ze včelího vosku a lampy vyrobené ze

stříbra a křišťálového skla, v nichž hořel vonný olej.

“Máte zde i zvláštní komnatu určenou výhradně na

oděvy,” řekla Aggie; i ona byla jako u vidění. “A paní,

představte si: je tu i malinký pokojík pro mne, říkala Mary!

Ukázala mi ho, paní. V životě jsem neměla pokoj sama

pro sebe. Tohle je hodně veliký dům.”

“Možná že je na mě veliký až příliš,” pronesla nervózně Flanna. “Kdo obýval tyhle komnaty přede mnou? Jsem docela zvědavá.”

“Mary povídá, že tohle vždycky bývaly komnaty hradního pána a paní. Kdysi v těchto místnostech bydlela vévodova matka a otec, má paní. A před nimi jeho prarodiče. Mary povídá, že lady Jasmína byla nesmírně půvabná dáma a vy že asi nebudete vědět, že pocházela z cizích divokých krajů. Mary povídá, že vám ušlo, že lady Jasmína byla z královské krve a její služebníci byli majestátní, především pan Adali. Mary povídá, že teď, když je paní pryč, už hrad nikdy nebude, co býval.” “Mary toho napovídá ažaž, přestože má asi pravdu,” podotkla suše Flanna. “Obávám se, že si bude muset zvyknout na obyčejnou novou paní a tou paní jsem já. Nejsem z královského rodu a v tobě určitě nedřímá žádný majestát, i když o Angusovi by se to snad říci dalo, to kvůli té jeho výšce. A teď mi pomoz do postele, Aggie.

Jsem unavená a ty bezpochyby také. Máme za sebou dlouhý den. Kde je můj manžel?”

“Nevím, paní. Když jsme odcházeli, byl ještě v síni. Řekla bych, že tam buď ještě zůstal, nebo odešel do své komnaty. Mám najít Donala a zeptat se ho, paní?”

“Ne, ještě ne. Chci se vykoupat. Před jídlem na to nebyl čas. Jdi teď za Angusem a postarej se o to, Aggie. Vévoda tady nespí, že?”

“Má komnatu vedle vaší, paní,” odvětila Aggie. “Takhle

to prý chodí v urozených domácnostech, povídá Mary.

Bůh s námi, paní, musíme se toho o tomhle novém

místě ještě tolik naučit!” Potom odspěchala najít Anguse.

Proč jenom takovou hloupou otázku Aggie položila?

Cožpak jim Mary už předtím neřekla, že manžel má svou

vlastní komnatu? Flanna začala přecházet sem a tam. Byla

unavená. Ale co hůř: začínala si uvědomovat, že otec,

stržený dychtivou snahou ulovit pro ni dobrou partii, ani

ve snu nedomyslel následky toho, že se obyčejná Brodieovic

holka z Vysočiny provdá za vévodu. Došlo to

starci alespoň teď? Zřejmě nikoli. V životě se nedostal

dál než na pět mil z Killiecairnu pokud jste ovšem nebrali

v potaz dvě cesty na skotské hry. Celý Killiecairn

by se hravě směstnal do velké síně Glenkirku. Flanna byla

v nemožné situaci: manžel, který o ni nestál, a hrad,

o jehož správě nevěděla ani to nejmenší.

Na dveře komnaty někdo zaklepal a Flanna zvolala:

“Vstupte!” Když zjistila, že je to Angus, Flanna se konečně

rozplakala. “Co mám dělat?” vzlykala a on okamžitě

pochopil, co má na mysli.

“Přestaňte naříkat, má paní,” řekl jí klidně a zavřel za sebou dveře. “Hradní personál dokážu zvládnout. Cožpak jsem nevyrůstal na Brae? Je třeba, aby to vypadalo, že veškeré pokyny, které jim dávám, pocházejí od vás. Stačí, když budete mít oči na stopkách, má paní, a naučíte se to ode mne. Musíte se naučit číst a rovněž psát víc než jen své jméno. Vaše maminka ovládala obojí. Vím, že na to nemáte dostatek trpělivosti, ale naučit se to musíte.” “Nechci, aby se dozvěděl, jak moc jsem nevzdělaná,” přitakala s nervozitou v hlase.

“Budu vás učit sám,” znovu ji ujistil Angus. “Cožpak se mi od vašeho dědečka nedostalo vzdělání? Ačkoliv až do dnešního dne jsem nevěděl, k čemu mi to vlastně bylo, má paní. Nemějte strach! Nastává zima a v tenhle čas zavítá na Glenkirk jen málo lidí pokud vůbec někdo.

Knihovnu tu mají, a jakmile se jednou přiučíte čtení, můžete se začít vzdělávat i sama. Pánova matka i její předchůdkyně byly sečtělé dámy. To, že neumíte cizí řeči, pro vás není žádná hanba, protože jste pouhé děvče z Vysočiny, a z lidí, s nimiž se budete stýkat, umí mluvit cizí řečí jen málokdo pokud vůbec někdo. Ale musíte se naučit, jak hovořit správně anglicky, holčičko, a musíte bezpodmínečně umět číst a psát. Mohou nastat časy, kdy vévoda bude muset na cesty. Bude vám psát a vy mu budete odepisovat. Začneme hned zítra, má paní.” Flanna trochu popotáhla a kývla na souhlas. “Ach, Angusi! Co bych si bez tebe počala? Stojíš mi vždycky po boku, strýčku.”

Kvapně ji objal a vzápětí ji od sebe lehce odstrčil. “Pst, má paní! Nevíme, jak by se vévodovi zamlouvalo, kdyby se dozvěděl, že správu nad jeho domácností převzal Gordonův levoboček.”

“O levobočcích si nic zlého nemyslí,” odvětila Flanna

a řekla Angusovi o manželově nevlastním bratru, o vévodovi z Lundy.

“Ach tak,” pravil Angus, když domluvila. “Jenomže

jeho bratr je princův syn a zřejmě pouhou shodou okolností

se nestal králem. Nezapomínejte, že moje maminka

byla obyčejná dívka, Jessie Forbesová, dcera Bride Forbesové.”

“Kdo byl otec tvojí maminky, Angusi?” zeptala se ho

Flanna. “Znala ho vůbec? Proč se s tvou babičkou neoženil?”

“Ano, vím, kdo to byl, má paní. Byl to šlechtic stejně

jako můj otec. Babiččin otec, starý Fingal Forbes, vždycky

říkával, že Forbesovic děvčata nikdy nedokážou odmítnout

pohledného mládence, když je hezky poprosí.”

Obr se uchechtl. Potom úplně změnil téma hovoru a řekl:

“Už se vám hřeje voda do koupele, má paní, zanedlouho

vám ji přinesou. Jeho lordstvo vzkazuje, že dnes v noci

se k vám nepřipojí, jelikož je přesvědčen, že po té dnešní

štrapáci musíte být velice unavená.” Angus se jí vzápětí

uklonil, a než mu Flanna stihla položit další otázku, vyklouzl

z komnaty.

Cítím zklamání, anebo úlevu? Tohle se Flanně honilo

hlavou, když se znovu objevila Aggie s několika mladíky,

kteří vlekli do místnosti velikánskou dubovou káď.

Mlčky přihlížela, jak v kádi přibývá vody. Jakmile mládenci

odešli, vrhla se na Flannu Aggie a začala ji honem

svlékat. Flanna se tiše koupala sama, zatímco služebná

vytáhla z krbu pár cihel, které se zde nahřívaly, a zabalila

je do flanelu. Pak je položila do veliké postele, aby bylo

lůžko hezky vyhřáté, ještě než Aggie paní osuší a oblékne

do nočního úboru. Nakonec se Aggie s přáním dobré

noci odporoučela; na první pohled bylo jasné, že se už

nemůže dočkat, aby si užila přepychu, který pro ni představoval

její vlastní pokojíček.

‘Má dokonce i malinkaté okýnko, paní,” řekla Flanně,

než odešla. “A taky prádelník na moje věci!”

Flanna se v příšeří komnaty usmála. Kromě jedněch

šatů na převlečení a hřebenu z hruškového dřeva, jímž si

češe oříškově hnědé vlasy, těch věcí Aggie moc nemá.

Má stejně málo světských statků jako její velitelka, pomyslela

si Flanna s uchichtnutím. Zavrtala se do postele

a vlastně dnes poprvé si vychutnávala pocit opravdového

tepla. Slaboučké světlo vycházející z krbu halilo místnost

do zlaté záře. Byla si nyní jistá sama sebou daleko

víc než předtím, protože plně důvěřovala Angusovi, že jí

pomůže dohnat nedostatky ve vzdělání a ve způsobech.

Ačkoliv její strýček zastával pouze podřízené postavení,

vychován byl jako šlechtic.

Myšlenky se jí nyní zatoulaly k osobě jejího manžela. Zalitovala, že za ní nepřišel. Po koupeli zase pookřála a ta soulož včera v noci se jí líbila. Pokud mu má dát v brzké době dědice, nemůže mu dovolit, aby své manželské povinnosti zanedbával. Ale kdo ví, možná že po té celodenní jízdě v dešti byl ve skutečnosti unavený on. Je koneckonců o pár let starší než ona. Flanna se posunula víc ke kraji, zvedla nohy a omotala je kolem jednoho ze sloupků postele. Tohle je místo, které stojí za to a ona ty úkoly, jež před ní leží, zdolá! Usnula. Do rána sněžení ustalo, na zemi však zůstala ležet studená bílá pokrývka, tlustá přinejmenším půl stopy. Když Flanna vstoupila do malé rodinné síně hradu, zjistila, že manžel už zase odjel i s lovci a bude pryč několik dní. Majíli tady na hradě přečkat zimní měsíce ve zdraví, bude zapotřebí víc než jen jednoho kusu vysoké. Jak shledala

Skotská nevěsta při své první inspekční cestě, kterou vykonala v Angusově společnosti, do chladné spižírny se klidně vejde alespoň šest celých jelenů a teď je tu pouze jediný. Zato zde v úhledných řadách visí spousta lovného ptactva. “Byla bych ráda jela s nimi,” postěžovala si Flanna. “Jsem v lovu stejně dobrá jako kterýkoli z mužů. Kdy odjeli? Třeba bych je ještě mohla dohonit! Jejich stopy bude ve sněhu dobře vidět!”

“Když je vévoda pryč,” pronesl klidně Angus, “mohla by to být báječná příležitost, abyste začala s výukou, má paní. Ve vévodské knihovně jsem vám připravil učebnu. Počkám tam na vás.”

“Jenže já chci jet na lov!” oponovala mu Flanna. “Jestli chcete, má paní, jeďte si. Ale co se stane, až váš manžel zjistí, jak málo toho víte? Jeho pozornost jste zatím ještě plně neupoutala. Ženich, který se vyspí se svou nevěstou o svatební noci, ale další noc už nepřijde, a potom si na několik dnů vyrazí na lov?” Angus zavrtěl velice důrazně hlavou na znamení nesouhlasu. “Ccc, ccc!” zamumlal.

“Oženil se se mnou kvůli půdě,” procedila skrz zaťaté zuby.

“To ano,” souhlasil Angus. “Ale teď už tu půdu má,

kdežto vy ne. Pán bude potřebovat pořádný důvod, aby si

vás u sebe nechal, a zdá se, že teď ten důvod nemá, má

paní. Měla byste mít jedno dvě děti.”

“Však je také mít budu!” pravila zostra Flanna.

“Ne, pokud ho nedokážete dostat znovu do postele,”

dal jí strýc přísně logickou odpověď. “Co na tobě je, má

milá Flanno, co by mohlo tvého manžela zajímat a okouzlit?

Samosebou že muž nechce manželku, která by byla

daleko moudřejší, než je on sám, ale z takové, jež si s ním

po souloži bude mít o čem povídat, bude mít radost.

O čem si budeš se svým manželem povídat? O lovu?

0 domácnosti? Co mu povíš, aby ho to fascinovalo a přimělo, aby se do tebe zamiloval? Víš, děvče, záhy zjistíš,

že soulož bez lásky ti nepřinese takovou rozkoš jako milování

prodchnuté láskou. Touha je mocný cit, ale láska je

mnohem lepší. Mám vám, paní, osedlat vaši klisnu?’

Flanna chvilku mlčela. Nakonec odpověděla: “Počkám

na tebe ve vévodské knihovně, Angusi.” A pak odešla

a provázelo ji jen šustění sukní. Jeho slova ji náramně

znepokojila.

Jak tak chvátala pryč, Angus se usmál. Jeho neteř byla inteligentní dívka, ačkoliv sama ještě ani nevěděla, jak moc je vlastně chytrá. Odhadoval, že jí učení půjde rychle a ve svém úsudku se nemýlil. Za dva dny Flanna zvládla abecedu a dokázala sestavit krátká slova, přičemž z polic v knihovně sundávala knihy a tato slůvka v nich předčítala nahlas, aby si je vzápětí pečlivě opsala. Vévodkyně z Glenkirku k překvapení svého strýčka jevila zběhlost v jednoduché aritmetice.

“To mě naučila maminka. Říkala, že bych měla umět počítat, aby mě nemohli šidit obchodníci. Někdy jsem

1 pomáhala Uně s účty. Však víš, jak je můj otec na peníze,” řekla Flanna.

“To tedy ano,” odpověděl Angus. Měl radost, že jeho

nevlastní sestra pro své dítě udělala něco užitečného.

Vévoda se svými muži se vrátil za pět dní. Přivezli s sebou

čtyři pěkné jeleny, jež služebnictvo vyvrhne a zavěsí

do chladné spižírny, kterou má k dispozici hradní kuchyně.

Flanna se za tu dobu slušně obeznámila s hradem, poněvadž

všechen čas, který nevěnovala v knihovně učení,

trávila tím, že se svým strýčkem, s nezdolnou starou Mary

a s Aggie zkoumala svůj nový domov. Objevila západní

věž, která bývala kdysi útočištěm té zajímavé dámy, jejíž obraz visel nyní nad krbem.

‘Kdysi tu bydlívala stará babička lady Jasmíny,” informovala je Mary. “Západní věž byla v době, kdy k nám madam začala jezdit na návštěvu, už celé roky opuštěná. Jí se ale líbila. Řekla, že to je přesně ono. Už je mnoho let pod drnem, tahle stará lady de Marisco. Už v pokročilém věku prý zabila nějakého muže a zachránila tím lady Jasmíně život.”

“Tady?” Flannu to sdělení upoutalo. “Ale kdež, dole v Anglii. Byla tehdy ve svém domě, který nyní náleží vévodovi z Lundy,” pronesla Mary. Do jaké rodiny jsem se to přivdala? zauvažovala Flanna. Tchyně je princezna. Švagr je královský levoboček. Pokud se dá věřit staré Mary, mají v té rodině lordů a urozených dam celá hejna o vražedkyni nemluvě. “Co se s ní stalo?”

“Coby! Nic, má paní,” odvětila Mary. “Lady de Marisco zabila hledaného zločince, který už předtím pomordoval čtyři lidi. Byla to tuze statečná stará paní, dej jí Bůh

nebe!”

A teď, když se jí vrátil manžel, se Flanna rozhodla, že

musí o jeho rodině vyzvědět trochu víc. Povšimla si, s jakým

uznáním Patrick Leslie, kráčeje velkou síní, pohlédl

na naleštěný nábytek a na podlahy očištěné od prachu.

Komíny už vymetli, takže krby nečadily. Okna se jenjen

blýskala. Po místnosti stály misky s potpourri.

“Vítej doma, můj pane! Jsem přesvědčená, že jste měli

úspěch, takže na zimu budeme mít masa dost.” Podala

mu číši vína, vzápětí se uklonila.

“Čtyři kousky, madam,” odpověděl a vypil svůj pohár

do dna. “Počasí se začíná měnit, a tak teď musíme zůstat

uvnitř, ale mám v úmyslu zase vyrazit, jakmile to jen trochu

půjde. Tentokrát bude sice pršet, ale zanedlouho bude

padat sníh a nastane zima se vším všudy. Doufám, že

padneme ještě alespoň na jednoho jelena, a kdo ví, možná

že nám do spíže přibyde i divoký kanec.”

“Chceš se pochopitelně vykoupat,” řekla Flanna. “Lázeň

jsem už nachystala.” K jeho značnému překvapení

ho vzala za ruku a vedla ho po schodišti nahoru do jejich

společných komnat. “Donale,” řekla vévodovu osobnímu

sluhovi, “odeber jeho lordstvu šaty. Košile, spodky

a punčochy půjdou rovnou do prádelny. Svého manžela

vykoupu sama. Pověz Angusovi, že dneska večer budeme

jíst v našem přijímacím pokoji.” Usmála se a Donal

byl propuštěn.

Posbíral šatstvo svého pána a čiperně se ztratil. Patricka to pobavilo; vlezl do kádě. Voda byla horká, 97

a když se do ní ponořil, teprve tehdy si uvědomil, jak ho po těch několika dnech jízdy v tom chladném, syrovém počasí bolí všechny svaly. “Madam,” řekl jí a blaženě přitom mhouřil své zelenozlaté oči, “všemožně mi dokazujete, že coby manželka jste dokonalost sama. Síň je potěchou pro můj zrak a navrch ta koupel!” “Jsteli spokojen, radost mám i já!” odvětila skromně. Zasmál se. “Jak začínáš být vlídná a poddajná, děvče!” utahoval si z ní dobromyslně.

“Těžko se hádat, když na mém konání nenacházíte

chyby, můj pane choti!” odsekla mu jedovatě Flanna. Popadla

štětinatý kartáč a namydlila ho; vévoda v kádi poklekl

a ona mu začala drbat záda a ramena. Kartáč se jenjen

míhal a cíleně se pohyboval po široké ploše pokožky.

Zdvihla mu paži a pořádně ji omyla. Potom i druhou. Obešla ho, aby k sobě stáli čelem, zvedla mu nohu a vydrbala ji a s druhou také neváhala.

Když Donal z komnaty odešel, svlékla si šaty, takže ho nyní omývala jenom ve spodničce a tenké blůzce. Byla to tatáž spodnička, kterou měla na sobě toho dne, kdy uzavřeli sňatek. Najednou mu došlo, že Flanna má asi málo šatů a mezi nimi nemá určitě žádné, jež by odpovídaly společenskému postavení jeho choti. Patrick se tak soustředil na zajišťování zásob masa na zimní měsíce, že nevěnoval ani stín myšlenky téhle mladé ženě, kterou má nyní za manželku. Měl by zjednat co nejrychleji nápravu. Byla ale při své práci pořád v pohybu, soustředěně přitom nakláněla ryšavou hlavu. Stuhy na blůzce se jí rozvázaly, a nabídly tak jeho zrakům pohled na její oblá slonovinová ňadra. Na rtech mu zahrál uličnický úsměv. Pokušení bylo zkrátka příliš silné.

Když svou ženu strhl do kádě na sebe, Flanna zaskočeně vykřikla. “Zbláznil ses, Patricku Leslie? Myslíš, že mám tolik šatstva, abys se mnou mohl zacházet takhle svévolně?” Začala se s ním prát.

Zachytil její úder, z dlaně jí vykroutil kartáč a políbil ji na ústa. Bránila se dál, odtáhla od něho hlavu, třebaže jí jeho ruka vklouzla pod blůzu, aby vzala do zajetí její prs. “Madam, předvádět zboží, a nečekat přitom, že koupím,

to je zhola nemožné!” zamumlal jí do ouška a pak jí ho jazykem zevnitř oblízl.

“Óóóó, ty jsi ale rošťák!” zmohla se na slaboučké zaprotestování.

Sklonila hlavu a rty se zlehka otřela o jeho

ústa. “Tak tomuhle se tedy říká milostné hrátky, můj pane?”

Stříbrošedé oči měla napůl zavřené, a když se usadila

tváří k manželovi, zatřpytily se.

“Ano,” odpověděl a jazykem jí přejel přes rty. Odtáhl paži z ženina útlého pasu a zajel jí rukou pod spodničku. “Jsi nestyda, na mou věru,” spíš zašeptala, ale přitom změnila polohu, aby hledající ruka nemusela hledat dlouho.

“A vy jste holka neřestná, madam,” řekl. “Poznal jsem to hned poprvé, když jste na mě zaútočila, ale málo naplat, já jsem zkrátka muž, který má neřestné holky rád, Flanno.” Prsty škádlil její spodní pysky, jež se rozevíraly mezi hebkými kudrnami, zdobícími Venušin pahorek. Zavzdychala a zabořila se obličejem do ohbí mezi mužovou šíjí a ramenem. Tohle milování se jí líbí a dnes v noci za ní muž znovu přijde do postele, ale tentokrát už to nebude jako o svatební noci. Dneska už s ním bude beze strachu a bude dychtit po poznání, jak potěšit muže. “Óóóó!” zalapala po dechu, když ji zcela nepřipravenou nadzdvihl, aby si ji mohl posadit na svůj milostný prut. “A co teď?” mumlal. “Je to teď lepší, co ty na to, děvče?” Přitáhl ji k sobě, svlékl jí promáčenou blůzičku a tu hodil vzápětí na podlahu. O lehce zarostlou hruď se mu otřely její pevné bradavky.

Cítila, jak jí planou líce. Hlava se jí motala v závrati. “Áááách!” Začal proti ní dělat výpady pánví a jeho ruce přitom svíraly její hýždě. Ten pocit, který vyvolává spojení našich těl do milostného propletence, je naprosto jedinečný, napadlo Flannu, když napodobila jeho smyslné pohyby. “Óóó, ano!” vykřikla. Její nadšení ho překvapilo.

Propánajána, a jak by teprve byla nebezpečná, kdyby umění lásky plně ovládala! blesklo mu hlavou, když začal rytmicky přirážet. “Polib mě ještě, holčičko,” nakázal jí a s nejvyšší rozkoší se zmocnil jejích úst.

Nádhera! Nádhera! táhlo Flanně neurčitě hlavou, když prožívala blaho, jež jí poskytovalo mocné kopí, které do ní strkal. Napadlo ji, že by ho mohla potěšit ještě víc, kdyby měla trochu těsnější pochvu. Pokusila se ho sevřít. Když hlasitě zasténal, bylo jí jasné, že uspěla, a tak to udělala ještě jednou. Odtáhla rty od jeho a zeptala se: “Líbí se ti tohle, můj pane? Mám v tom pokračovat?” “Ano, ty čarodějko jedna, dáváš mi neuvěřitelnou rozkoš!” Vtiskl se do ní hlouběji a tvrději než dosud, takže voda v kádi prudce zašplouchala. Flanna se rozechvěla; vzápětí vzlétla k výšinám, o nichž ani netušila, že by mohly existovat, a pak se na něj zhroutila. Vnímala přitom jen velmi vzdáleně, jak do jejího těla vycedil své milostné šťávy. “Ó, můj pane, to bylo skvělé,” zašeptala. “Tahle soulož s tebou se mi líbila moc a moc.”

Patrick Leslie se slabě zasmál. “Tak to jsme na tom stejně, holčičko,” připustil.

Voda v kádi valem stydla. Vyprostil se z milostného

sevření a postavil se; ženu vytáhl do stoje s sebou. Flanně

se po obnažených ňadrech rozlil ruměnec. Stála tam

v promáčené spodničce a marně uvažovala, co má teď

dělat. Vyřešil ten problém za ni: rozvázal stužky a stáhl jí

sukni z těla, takže před ním stanula nahá.

“Jsi půvab sám, Flanno, a nemáš důvod se přede mnou

ostýchat. Jakožto tvůj manžel mám právo dívat se na tebe

a obdivovat tvou krásu,” řekl jí.

Opět se zapýřila a pak řekla: ‘Vylez z té kádě, můj pane, a já tě osuším. Na krbovou mřížku jsem dala ohřát pár ručníků.”

“Otřeme se navzájem,” opáčil s úsměvem, popadl ručník a začal ji rychle utírat. “Nemáte hlad, madam? Už jsem zvědav, co nám sem Angus přinese k jídlu.” ‘Pět ran do čepice!” zaklela Flanna. “Myslíš, že nás

slyšel?”

“Možné to je, ale hádám, že Angus je zkušený muž,

holčičko, a proto mu těžko způsobí újmu na zdraví, když

uslyší, jak spolu muž se ženou dovádějí.”

Když se navzájem osušili, vévoda si oblékl zelený sametový župan lemovaný kožešinou, zatímco Flanna vklouzla do čisté, jemné lněné košilky. Bosky přešli do salonku, kde už je čekal prostřený stůl a na něm tác se syrovými ústřicemi, další s garnáty v bílém víně, pečený kapoun, talíř jehněčích řízků, zeleninový salát, čerstvý chléb s hrudkou sladkého másla, klín tvrdého sýra a nakonec jablkový koláč. Stály tam dva džbány: v jednom bylo říjnové pivo, ve druhém víno.

“Dovol, abych tě obsloužila, můj pane,” řekla Flanna. “Dej mi tedy nejprve ty ústřice,” prohlásil Patrick. “Jestli se vám souložení takhle líbí, madam, potřebuji být zase rychle při síle.” Usedl do čela stolu a s očekáváním se na ni zadíval.

“Tím chceš říci, že to spolu můžeme dělat dnes v noci znovu?” podivila se Flanna.

Patricka Leslieho její bezelstnost rozveselila. “Ano, a možná vícekrát nežli jen jednou, madam, pokud mě ovšem mezi našimi výbuchy vášně necháte odpočinout. Těší vás to pomyšlení?”

“Ano,” odpověděla zcela po pravdě. “Líbí se mi, když tvou zásluhou můžu létat jako pták, můj pane. Una povídala, že až do mě vejdeš, třeba zakusím i rozkoš, a to se skutečně stalo; jenomže já bych tě ráda potěšila stejně moc, jako jsi potěšil ty mne. Řekneš mi, jak bych toho mohla docílit?” A s očima dokořán přihlížela, jak spořádal celé tucty ústřic.

“Posaď se vedle mě, Flanno,” řekl a ukázal na křeslo po

své pravici. Pro tuto chvíli nechal její otázku nezodpovězenou.

Na vysvětlování bude později času dost. Sáhl po

tácu s garnáty a řekl jí: “Sníme je napůl.” Chytil jednoho

velikého korýše za ocásek a labužnicky se do něj pustil.

Chuť k jídlu měl přímo zázračnou. Když spořádali garnáty,

Flanna mu nandala na talíř pořádnou porci kuřete,

několik kusů jehněčího a trochu salátu. Mezi sebe a manžela

položila pecínek chleba, sama si kus odlomila a štědře

ho namazala máslem. Náhle shledala, že její apetyt si

s tím jeho v ničem nezadá. Hlad měla jako vlk a s potěšením

jedla a jedla, dokud na stole nezbylo nic než koláček,

0 nějž se spolu podělili. Vypili i džbán hnědého piva.

“Víno si necháme na potom,” řekl a spiklenecky se zašklebil. “Sluší se,” zeptala se ho, “aby se manželce líbily manželovy pozornosti takhle moc, jako se líbí mně, můj pane? Bez té lásky, o níž každý mluví? Vždyť my dva se známe týden a z toho týdne jsi strávil většinu času mimo dům. Je správné, že se mi tak moc líbíš? Chtěla bych být dobrou vévodkyní a nerada bych na Leslieovy z Glenkirku přivolala nějakou ostudu.”

Palcem a ukazováčkem ji uchopil za bradu a zahleděl

se jí do stříbrných očí. Je doopravdy krásná, napadlo ho

přitom. Malý rovný nosík, oválné oči obroubené hustými

pískově zbarvenými brvami a k tomu světlé obočí. Přejel

jí palcem po líčku. Kůži měla smetanovou a na dotyk

hebkou a jakoby průsvitnou, což je výsada, která přináleží

výhradně nefalšovaným rusovláskám. U kořene nosu

měla pršku sotva znatelných zlatavých pih. Patrick Leslie

ji na špičku toho nosíku políbil.

Jsi chytré děvče,” řekl. “Vím, že z tebe bude dobrá vévodkyně, Flanno, přestože život, který tady na Glenkirku povedeme, nebude dvakrát vzrušující. Stejně jako můj otec a matka ani já nepůjdu ke královskému dvoru

1 kdyby tu ovšem nějaký dvůr byl. Pokud bude v mých silách, abych tomu zabránil, nenechám se zaplést do politiky ani do žádných náboženských strkanic, ani do šarvátek

se sousedy. Existují lidé, kteří by s chutí zničili

mou rodinu a obrali nás o majetek, jak je k tomu nabádá

jejich hrabivá a nízká duše. Chci, aby mě všichni nechali

na pokoji, chci žít svým klidným životem, starat se o své

lidi, vychovávat naše děti tak, aby se jich nedotkly všechny

ty předsudky, marnost a závist. Nepodaří se mi to,

jestliže dovolím, aby se nám do života začal s tou svou

halasnou pošetilostí vměšovat vnější svět. My nebudeme

dělat kašpárky králům, Flanno ani moji rodiče a prarodiče

je nedělali. Ty mi dáš děti a budeš spravovat tenhle

hrad, jenž se stane tvým královstvím. Udělej, co ti říkám,

a bude z tebe dobrá vévodkyně a já tě budu ctít, o tom nepochybuj.

Dokážeš se s takovým životem spokojit? Je to

jediný život, jenž ti mohu nabídnout, Flanno, ale zato tě

nikdy neopustím, abych bojoval v zájmu nějakého vládce, ať už to bude král či parlament.”

“Se životem, jaký mi tu líčíš, můj pane, dokážu být

spokojená. Tohle je život, který znám. Měla jsem obavy

z jiného života, z takového, pro nějž mě nevychovali. Nechtěla

jsem tě přivádět do rozpaků, Patricku Leslie, poněvadž

se zdá, že jsi hodný člověk.”

“Pojď si mi sednout na klín, Flanno,” řekl. Uvolnil prsty, jimiž jemně svíral její bradu, a přitáhl si svou ženu

k sobě. Pohodlně se usadila a on ji kolébal v náručí, zatímco oheň hlučně praskal.

Flanna se mu opřela hlavou o rameno a spokojeně si

vzdychla. Rozhodně nečekala, že by s Patrickem Lesliem

tak snadno dospěli k dohodě a navíc tak rychle. Nikdy

by ji nebylo napadlo, že manželství by mohlo vypadat

i takhle. Nikdy neviděla, že by se její bratři mazlili s manželkami.

Byli příliš zaneprázdněni tím, jak své ženy a děti

komandovali, než aby jim zbyl čas na nějaké projevy lásky.

Jeho něha se jí líbila stejně jako jeho náruživost při

milování. Možná že nakonec nepovede tak hrozný život.

Koneckonců, slíbil jí přece, že když bude své povinnosti

plnit dobře, ponechá jí svobodu. Bez dlouhých úvah se

otřela tváří o sametovou látku jeho župana, a když ji na

oplátku políbil na temeno, usmála se pro sebe.

“Vy ale máte vlasy, madam!” poznamenal. “Mají stejný

rudozlatý odstín jako vlasy té dámy, kterou počítám

mezi své předky, té, jejíž portrét nám visí v hale. Rád

bych měl jednou holčičku s vlásky, jako máš ty.” Rukou

jí zajel pod košilku a sevřel jedno ňadro, přičemž palcem

jí roztržitě třel bradavku.

Srdce jí poskočilo v hrudi. “Nejdřív ze všeho,” přinutila se k odpovědi, “musíme mít jednoho nebo dva syny pro Glenkirk.” Věděla, co je její povinnost. Vykoná ji dřív, než jeho rodina přijde na to, že se tenhle elegantní, zámožný a vzdělaný vévoda z Glenkirku oženil s neotesanou Brodieovou z Killiecairnu. “Měla jsem kolem sebe tolik bratrů, že jsem na kluky docela zvyklá,” řekla. “Tví bratři byli přece dospělí dávno předtím, než ses vůbec narodila,” opáčil se smíchem. “Ano, potřebujeme syny pro Glenkirk, a oba, ty i já, se budeme snažit ostošest,

abychom je měli, ale děvčátko s planoucí hřívou, jakou

má její maminka, by pro mě rozhodně nebylo žádným

zklamáním, Flanno.” Přitiskl se jí obličejem k uchu.

Ta mě ale umí vydráždit, ta moje horkokrevná žena s velkýma

očima, pomyslel si a jazykem jí zajel do drobné

mušličky ucha, aby ji svádivě polaskal.

Tohle je ale zvláštní věc! Cítila, jak jí ze všech údů vyprchává síla; stávalo se jí to pokaždé, když se jí s vášní dotkl. Cítívají se ženy vždycky takhle? Jsou slabé a bezbranné? Je to sice rozkošné, jenomže zároveň ji to nanejvýš zneklidňuje. “Ne!” prohlásila a pak před tím pustošivým dotekem uhnula.

“Co se děje, děvče?” V okamžiku, kdy se mu vzepřela, svého počínání nechal.

“Copak se ženy nemohou milovat s muži?” Stříbrné

oči se setkaly s jeho zelenozlatými v upřímné otázce.

“Ale ano,” odpověděl jí zvolna. Oč tady vlastně jde?

“Jak?”

“Jak?” opakoval po ní a vyhlížel přitom zmateně.

“Víš, můj pane, určitě to není tak, že by se všechny ženy

v mužově náručí chovaly nečinně! Ty se mne dotýkáš

a já to považuji za příjemné. Neměla bych se dotýkat i já

tebe? Považoval bys to i ty za příjemné? Jsou dva lidi při

milování druh a družka, anebo je žena pouhou věcí, kterou

její manžel užívá, aby se ukojil? Patricku, prosím,

pověz mi, jak to je,” dořekla Flanna.

Patrick Leslie se zničehonic cítil jako sobecký blázen.

Od samého začátku věděl, že je Flanna nevinná, jenomže

on se tak radoval z jejího líbezného těla a z rozkoše, kterou

jí jeho dovednost zřetelně působila, že mu jisté věci

ani nepřišly na mysl. “Dělej všechno po mně, holčičko,”

řekl jí. “Co potěší tebe, bude potěšením i pro mne. Zakoušel

jsem díky tobě takovou rozkoš, že jsem dočista

zapomněl, že ty sama nemáš s vášní žádné zkušenosti.”

Jemně jí pohladit prsa a zulíbal ústa, jež mu štědře nabídla. “O svatební noci jsi byla drobet odvážnější, Flanno, děvče moje,” škádlil ji.

“To jsem ještě nevěděla, co bude následovat,” odvětila.

Potom mu zajela rukou pod župan a polaskala jeho pevný hrudník; její prsty se v tom hebkém porostu přitom polehoučku splétaly. Zabořila tvář do křivky mužova ramene a krku a vtiskla na to místo jemný polibek. Vzápětí zvedla hlavu, aby si k sobě mohla přitáhnout jeho obličej, kurážně mu strčila špičku jazyka do ucha a pak do něj lehce foukla. “Asi takhle, můj pane?” zamumlala žhavě.

“Ano,” pronesl beze spěchu a tvrdě jí zmáčkl bradavku.

Vyvřískla, zavrtěla se mu zadečkem na klíně a hned

nato ho štípla do ušního lalůčku. Její ruce mu stáhly župan

z ramenou a obnažily muže až k pasu; začala mu nestydatě

pokrývat kůži polibky a přitom se natáčela tak,

aby mohl snáze uskutečnit své záměry.

Její odvaha ho výtečně pobavila. A ještě víc, když si

zdvihla spodničku tak, že na něho vyšpulila holý zadeček.

Pohladil svou velkou dlaní dvojici roztoužených

úplňků, až se zajíkla překvapením a pokusila se vyprostit

z jeho objetí. Pevně ji otočil tak, aby opět byli čelem

k sobě. Vzápětí jí košilku svlékl, měl ji nyní v náručí

zcela nahou. “Laskání je právě to, po čem každý z milenců

prahne, miláčku Flanno.” Jeho rty se zmocnily jejích

v divokém políbení. Když od ní odtáhl hlavu, přitáhla si

ho drsně zpátky a jejich ústa se srazila ve spalujícím polibku.

“Ty jsi ale necuda!” zasténal s ústy na jejích rtech.

“Nezdá se mi, že by se ti zamlouvaly plaché slečinky,”

odsekla sžíravě, než mu kurážně zajela jazykem mezi rty.

Patrick ve snaze stát se opět pánem situace jí zabořil

tvář mezi ňadra, což způsobilo, že skoro vypískla překvapením.

Velmi dlouho zůstal jako očarován čirou sladkostí

té dívky. Pak ale zdvihl hlavu, jistýma rukama ji sevřel

okolo pasu a nadzvedl ji; vzápětí ji znovu posadil

tak, aby mu seděla na stehnech obličejem k němu. Uchopil

její tvář do dlaní a ještě jednou ji zulíbal. Prsty měl

přitom zabořené do jejích rudozlatých vlasů.

Flanna měla ruce položené naplocho na jeho hrudi, jako

by měla v úmyslu ho od sebe odstrčit, ale nic takového neudělala.

Místo toho zvrátila hlavu naznak a blaženě zavzdychala, když políbil dlouhou linii jejího hrdla. Žár jeho těla byl omračující. Cítila pod sebou jeho mužství. “Chci tě mít v sobě, Patricku Leslie,” zachraptěla. “Hned!” Neřekl ani slovo, ale zvedl ji a zasunul do ní celou svou dlouhatánskou tvrdou délku. Vnímala, jak do ní vstupuje, a oči přitom měla přivřené, potom je znenadání otevřela, aby se mu upřeně zahleděla rovnou do očí. Vylekal se, ale uměl se s tou výzvou vyrovnat. “Nemůžu to oddřít všecko sám, Flanno, holčičko moje,” řekl jí. “Musíš si na mě trošku zarajtovat.”

Při těch slovech jí líce jemně zrůžověly, pak se však začala na něm pohybovat, zpočátku beze spěchu, po chvilce v poněkud rychlejším tempu. Oči měla neustále upřené do jeho a tímhle odvážným počínáním ho vzrušovala ještě víc. Natáhl se a chňapl jí po ňadrech; v souladu s tím, jak její tělo klouzalo nahoru a dolů po jeho prutu, jí je silně mačkal. Mít to pevné, průrazné milostné kopí tam uvnitř, to je ale nádhera! pomyslela si Flanna. Zcela ji zaplňoval. Stiskla ho v sobě; pocítila při tom počitku velkou radost a neméně ji potěšilo i to, jak sykl netajenou rozkoší.

Skotská nevěsta Najednou k jejímu značnému úžasu vstal a zajel jí rukama pod hýždě. Flanna mu ovinula nohy kolem boků, takže když se pomaloučku vydal ze salonu směrem do jejich ložnice, pohupovala se v jakémsi závěsu. Vzápětí ji položil do nohou postele. Ucítila, jak se pod její vahou zhoupla matrace. Byla v šoku: vždyť byli stále spojení! A tu už začal tvrdě přirážet. Přimáčkl jí ruce za hlavu a hleděl do její úchvatné tváře. V očích se mu zračila vášeň a Flanna nedokázala odvrátit pohled, tak silně ji manželova náruživost fascinovala. Prudce do ní zajížděl, třel se o ni, a ona si jeho bezmála zvířecí chování vychutnávala, vycházela mu vstříc pánví při každém pohybu. “Ano! Ano!” povzbuzovala ho tiše, stříbrné oči se jí přitom blýskaly.

“Ach, ty děvko, tys mě docela zničila!”

Zachvěla se pod ním, a zatímco ji zaplavily mužovy

milostné šťávy, on ze sebe vyrazil hluboký sten.

A ona se znovu rozletěla do výšin, jsouc strávená jeho

žárem, naplněná sladkostí, která jí byla stále více povědomá, kterou očekávala a celou svou bytostí zoufale potřebovala. “Ach, Patricku!” vzdychla. “To souložení se mi doopravdy líbí!”

Zhroutil se na ni, ale hned se zase zvedl a pak vstal. Šel k hlavám lůžka a stáhl z něho pokrývku; vzápětí do ní ženu zachumlal a sám si lehl vedle ní. Objal ji pažemi, a zatímco mu položila hlavu na vlhkou hruď, pohladil jí půvabná záda. “Madam, netuším, která dobrá víla mě zavedla na Brae a k vám, ale jsem jí za to nesmírně vděčný. Žádný muž si nemůže přát lepší družku do lože, než jaká se teď stává z vás.”

“Je to i něco víc?” otázala se ho tichým hlasem. “Ano, takhle vypadá láska, Flanno, miláčku,” řekl jí. “Co je to láska?” zauvažovala nahlas. “Otec prý mou matku miloval, ale já jsem nikdy nepochopila, co to láska je. Ty to víš?”

Několik dlouhých chvil zůstal ležet mlčky a potom pravil: “Ani já si tím nejsem moc jistý, Flanno. Vím jedině to, že moji rodiče jako by zůstávali spojeni jakýmsi neviditelným poutem i v okamžicích, kdy nebyli právě spolu. Občas mezi sebou rozprávěli beze slov, pouhým pohledem. Když otce u Dunbaru zabili, matka už nedokázala déle setrvat tam, kdy spolu zakusili tolik přešťastných let. A tak Glenkirk opustila. Nechápu to, ale myslím, že právě to je láska. Snad se dostaví časem stejně jako bude narůstat vášeň mezi mužem a ženou.” “Myslíš, že k sobě někdy pocítíme lásku, Patricku?” pronesla takřka šeptem.

“Nevím, Flanno, holčičko moje, ale jedna věc už mi

jasná je: ačkoliv se známe tak krátkou dobu, jsem s tebou

spokojený.” Přivinul ji k sobě a pomaloučku, hluboce ji

políbil na ústa. Pak jí pokryl polibky i celý obličej a hrdlo.

“Velice spokojený,” zamumlal se rty na pulzujícím

místečku na jejím krku.

“Óóóóch,” zareagovala Flanna zcela bezprostředně.

“My si to asi uděláme ještě jednou, že?” Tak slaďoučce ji

líbá!

“Ano, děvče moje,” zabručel jí do ouška. “Uděláme si to ještě jednou. A ještě. A ještě jednou!”

Část II NANICOVATÁ VÉVODKYNĚ

Kapitola 6

Flanna vyjekla, jelikož ji po zadečku plácla tvrdá ruka. Rozdurděně se otočila a octla se tváří v tvář pohlednému muži s kaštanovými kučerami, jež mu splývaly na ramena, a s rozesmátýma očima v barvě jantaru. “Hoď sebou, děvče, a pověz vévodovi, že se na něho přijel podívat jeho starší bratr, ne tak docela královský Stuartovec. Ale nejdřív mi dej hubičku! Jsi ta nejhezčí holka, kterou jsem poslední dobou viděl.” Rozpřáhl paže, přitáhl si Flannu k sobě a velmi bujaře ji políbil na ústa.

Flanna ucukla a vší silou tomu mužskému vlepila facku. “Jste pěkný drzoun, to tedy ano! Budu vám vděčná, když ode mne budete držet ruce pryč, můj pane! Jak jen se opovažujete mě takhle obtěžovat?!” osopila se na něho zuřivě.

Karel Frederick Stuart, vévoda z Lundy, si třel tvář,

která ho notně pálila. “To byla rána, jako když kůň kopne,

děvče! Ty nemáš ráda, když tě muži líbají?”

“Líbat mě smí jedině manžel, můj pane,” odsekla zostra

Flanna a nespouštěla přitom ze svého protivníka zrak.

“Nějaké potíže, má paní?” Ze stínů veliké síně se náhle

vyloupl Angus. Z jeho sedmi stop výšky nepřišel nazmar

ani palec, což na toho Angličana udělalo silný dojem,

přestože se nezarazil ani v nejmenším.

“Jsem vévodův bratr,” řekl Angusovi.

“Který, můj pane? Jestli se nepletu, vévoda má bratry

hned čtyři. Podle vašeho přízvuku jste jeden z těch, kdo

jsou rodem Angličané,” pravil Angus a úmyslně pohlédl

na opovážlivého hosta svrchu, aby ho zastrašil.

Vévoda z Lundy se zasmál. “Jsem ten královský levoboček,” zazubil se. “A kdo asi tak budeš ty, můj olbřímí příteli?”

“Jsem Angus, můj pane, hradní majordom,” zaznělo v odpověď.

“A kdo je to děvče s pohotovou rukou?” Vrhl úkosem žádostivý pohled na Flannu, která se na něho na oplátku zamračila.

“V této síni je toliko jediná žena, můj pane, a proto soudím, že hovoříte právě o ní. Není to ledajaké děvče, nýbrž paní tohoto hradu. Ohlásím vašemu bratrovi, že jste zde.” Lehce se vévodovi z Lundy uklonil a odkvapil. Karel Frederick Stuart se na Flannu vytřeštěně zadíval. “Paní tohoto hradu?” V očích se mu zračil zmatek. “Jsem manželka vašeho bratra, vy rujný ďáble!” vyštěkla Flanna.

“Odkdy?” Charlie Stuart to jaksi ne a ne strávit. “Bezmála dva měsíce,” odpověděla Flanna. “No to ať mě tedy čert vezme!” ozvala se rozesmátá odpověď.

“Na to taky dojde, pokud nějak nevylepšíte ty své mizerné

móresy,” vpálila mu Flanna prudce. “Tohle je pro

vás běžné, že vstoupíte do domu a vrhnete se na první ženu,

na kterou narazíte? Měl byste se stydět, pane!”

“Ne všechny ženy v domech, do nichž vstupuji, jsou

tak žádoucí jako vy, madam,” řekl jí s uličnickým úsměvem.

“Nevěděl jsem, že Patrick pomýšlí na sňatek!”

“On sám také ne a já jakbysmet,” řekla Flanna, “avšak

pod vlivem různých okolností to dopadlo, jak to dopadlo.”

“Matka o tom ví? Viděl jsem ji před několika měsíci,

ale je pochopitelné, že o tomhle nemohla nic tušit. Okolnosti?

Není to snad tak, že jste v jiném stavu, madam,

a proto se můj bratr rozhodl, že z vás učiní počestnou

ženu?”

“Urážíte mne, můj pane,” řekla Flanna. “Když se váš bratr se mnou ženil, s outěžkem jsem nebyla. Doufám však, že brzy budu. Glenkirk dědice potřebuje a já jsem odhodlána mu ho zaopatřit co možná nejdřív. Znám svou povinnost, můj pane.” “Odkud jste, madam?” 112

“Jsem jediná dcera Brodieho z Killiecairnu a dědička

Brae, sire,” prohlásila hrdě Flanna.

“Pro Kristovy rány!” opáčil vévoda z Lundy. “Pokud si

dobře pamatuji, pak v době, kdy jsem bydlel tady na

Glenkirku, byl Killiecairn venkovská díra.”

“My na Killiecairnu žijeme prostě,” řekla záměrně zdrženlivě

Flanna. “Jste vždycky takhle neomalený, můj pane,

nebo je to jen tím, že jste Angličan, a domníváte se,

že jste něco víc než my Skotové?”

“Madam, rozhodně jsem neměl v úmyslu někoho urážet,” začal kvapně vysvětlovat vévoda z Lundy. “Takže jste zkrátka jenom tlučhuba, který rychleji mluví než myslí,” opáčila sladce.

“Pro Kristovy drahé rány, madam, vy jste pichlavá jako

bodlák,” odpověděl. “Přísahám, že jsem vás nechtěl urazit.

Pouze mě nesmírně překvapilo, když jsem zjistil, že

se Patrick oženil, aniž by o tom věděl kdokoli z rodiny.

Proč takové tajnosti, když nejste těhotná?”

“Se sňatkem jsme se nikterak netajili, můj pane,” namítla

Flanna stroze. “Možná že když jste sem jel, povšiml

jste si sněhu. Dnes poprvé za celé týdny vysvitlo slunce.

A kromě toho, jaký by v tom byl rozdíl, kdyby se

o našem sňatku vědělo?”

“Charlie!” Do síně dorazil Patrick Leslie. “Vítej zpátky na Glenkirku, bratře! Co tě sem v tomhle hrozném ročním období přivádí? Vidím, že ses již seznámil s mou nevěstou. No není to krasavice? Všiml sis, jaké má vlasy? Mají nachlup stejnou barvu jako vlasy mé předkyně, Janet Leslieové, jejíž portrét visí nad krbem. Koukni se! Vidíš to?”

“Ví o tom matka? Když jsem v listopadu odjížděl

z Anglie, nezdálo se mi, že by byla informována,” řekl

Karel Frederick Stuart bratrovi na uvítanou.

“Ještě ne. Počasí bylo příliš mizerné, než abychom vypravovali

posla na jih. A navíc ani nevím, jak vypadá politická

situace, takže se mi nechce riskovat život jakéhokoli

muže z Glenkirku,” odvětil Patrick. “Kdy jsi odjel

z Queen’s Malvern? A co je důležitější: proč jsi odtamtud

vůbec odjížděl? Matka se vydala dolů do Anglie právě za tím účelem, aby zajistila, že se žádná z jejích ratolestí nezaplete do té královské války, ačkoliv teď, když je ubohý král Karel mrtev, je tenhle důvod dost sporný,

ne?”

“Král Karel Druhý bude korunován ve Scone prvního

ledna,” prohlásil vévoda z Lundy.

“Král čeho?” vyptával se výsměšně Patrick.

“V prvé řadě král Skotska. Potom také Anglie a Irska,”

odvětil jeho bratr. “Do Skotska přijel loni v létě.”

“To vím,” řekl Patrick. “A pak přišel Dunbar, Charlie.

U Dunbaru zahynul otec. A kvůli čemu, ptám se tě?

Kvůli tomu, aby královský Stuartovec měl opět na hlavě

korunu. A mně na něm houby záleží, bratře! Ten vedle

těch svých bigotních pánů moc dlouho žít nedokáže, to ti

zaručuji! Vezme co nevidět do zaječích a nechá Skotsko,

ať si to dál flikuje, jak umí. A co se Anglie týče, Angličani

ať taky táhnou do pekel!”

“Dobré nebe, ty jsi ale zahořklý, Patricku!” řekl vévoda z Lundy.

“Ano, to jsem. Stýská se mi po otci a po mamince také. Kdyby nebylo Stuartovců, byla by tu s námi. Stuartovci působí Leslieovým z Glenkirku samé nesnáze a je to tak pořád. Jenomže co ty tu děláš, Charlie?” “Víno, pánové?” pospíšila si Flanna, zatímco mužové spolu rozprávěl i.

“Bude mi odpuštěno, madam?” zeptal se jí Lundy, když se chopil poháru.

“Popřemýšlím o tom, pane, ale obávám se, že jsou věci, na něž si budete muset zvyknout. Předpokládám, že zůstáváte přes noc.”

“Ano, a moje děti rovněž,” pravil vévoda z Lundy klidně. Flanna vypadala poplašeně, ale dříve nežli stačila něco říci, promluvil Patrick: “Tvoje děti? Co se vlastně stalo,

Charlie?”

“Bess je mrtvá. Musel jsem pro své děti najít nějaké bezpečné místo, Patricku. Obávám se, že v Anglii už v bezpečí nejsou. Tak především: rodina mé manželky už se nepočítá k anglikánům. Ukradli by mi syny i dceru

a vychovali je tak, aby se z nich stali lidé stejně zapšklí a úzkoprsí, jako jsou oni sami. Tohle nemohu připustit. Je mi jedno, jestli někdo ctí Boha způsobem takovým či makovým. Cožpak náš Pán Ježíš Kristus neřekl, že v domě Jeho Otce je mnoho rozličných příbytků? Podle zdravého rozumu by se dalo usuzovat, že pokud je těch příbytků mnoho, vede k nim i mnoho cest. Ať se každý řídí tím, co mu diktuje svědomí. Tenhle slepý fanatismus ve věci víry se mi hnusí!”

“Jak tvoje manželka zemřela, Charlie?” vzpomněl si Patrick na švagrovou Elizabeth Lightbodyovou, dceru hraběte z Welku. Upoutala bratrův těkající zrak, když jí bylo šestnáct a Charliemu dvacet šest roků. Zatímco na původ Karla Fredericka Stuarta hleděli členové její rodiny skrz prsty, jejich praktickému duchu neunikl ani jiný aspekt: Charlieho bohatství, nemovitý majetek, jeho titul a blízký vztah ke králi jakožto vlastnímu strýci. Pod vlivem těchto okolností Elizabethini příbuzní ukonejšili své pochyby a k sňatku přivolili. Manželství bylo velice šťastné.

“Zastřelil ji jeden z Cromwellových jezdců,” odpověděl

vévoda z Lundy. “Odjel jsem na den do Worcesteru.

Tohle byl takový ten jízdní oddíl, jejichž prostřednictvím

Cromwell rozsévá hrůzu mezi prostý lid. Worcester je samozřejmě

královské město. Cromwellovi jezdci se čas

od času přeženou přes okolní statky a zemědělské usedlosti.

Vpadli i do našeho domu a zastřelili mého majordoma

Smythe, který se je pokusil zastavit. Když se k nim

Bess rozběhla, aby proti tomu protestovala, zastřelili i ji.

Prý byla na místě mrtvá. Autumn zachovala klid a přežila

to. Toho vojáka, co zastřelil Bess, pak sestra vlastnoručně

zabila, ale to už je jiná historie. Dům vyplenili, pobrali,

co jim padlo do ruky, čehož zas tak moc nebylo.

Před několika lety, když tohle všechno začalo, jsme totiž

cennosti poschovávali a zakopali. Až se tahle bouře přežene,

zase si je ze skrýší vyzvedneme. Když odjížděli,

zapálili dům.”

“Oni vypálili Queen’s Malvern?” Patrick byl v šoku. Tenhle statek patříval jeho praprarodičům a jeho matka

ho v dívčích letech považovala za domov. Patrick sám coby děcko tam strávil mnohé blažené léto.

“Utrpěl škody, hlavně v jižním křídle, ale jednoho dne, až se budu smět domů vrátit, dám zase všechno do pořádku. Služebnictvo s rodinami jsem rozmístil po panství. Zatímco budu pryč, oni mi na dům dohlédnou. Děti jsem přivezl tobě, Patricku. Ukryješ je kvůli mně? Potíže s nimi mít nebudeš, protože jsou to hodné děti.” “Vezmeme si je, jak jinak,” prohlásila Flanna, než se její manžel zmohl na slovo. “Kde jsou, můj pane? Přece celou tu dobu nečekaly venku na mraze? Ihned je zaveďte dovnitř!”

“Biddy!” zavolal vévoda z Lundy. “Pojď sem do síně

a děti vezmi s sebou, prosím.” Obrátil se na švagrovou.

“Biddy je chůva,” vysvětlil jí. “A chůvu dělala už i mojí

Bess.”

Přikvačila k nim drobná boubelatá ženička neurčitého

věku. Vedla s sebou tři děti. Nejmenší z nich nesla v náručí.

Další dvě, děvčátko a chlapec, vypadaly unaveně

i bojácně.

Flanně se prudce sevřelo srdce. “Ach, ti chudáčkové malí!” řekla. “To jim ale nastaly hrozné časy! Pojďte blíž k ohni, broučkové moji, a pěkně se ohřejte.” Karel Frederick Stuart se měkce usmál. Bratrova nevěsta má laskavé srdce. “Tohle jsou moji maličcí,” řekl. “Sabrině je skoro deset, Freddiemu sedm a Willy je tříletý. A tohle je samosebou naše dobrá Biddy, bez níž by nikdo z nás nebyl mezi živými.” Usmál se na ně a pak pokračoval: “Děti, tohle je můj bratr, vás strýček Patrick, a jeho nevěsta, vaše tetička Flanna. Ukryjí vás u sebe a budou o vás pečovat, zatímco já se vydám na pomoc králi.”

“Ale tatínku, my nechceme, abys odjížděl!” řekla Sabrina Stuartovna a v jantarových očích jí stály slzy. Pověsila se na něho.

“Neodjedu, dokud se tady hezky nezabydlíte, Brie. Krále nečekají v Aberdeenu dřív než za dva týdny. Do té doby už budete znát Glenkirk jako své boty jako předtím Queen’s Malvern,” přislíbil jí otec.

“Máme tady poníky, na kterých si budeš moct zarajtovat, holčičko,” řekl Patrick Leslie neteři. “Jezdíš přece ráda, ne?”

“Proč mluvíš tak divně?” zeptala se ho Sabrina. “Jsem Skot, malá, ne Angličan. Nyní jsi ve Skotsku,” odvětil. “Zvykneš si na to rychle.” “Chci maminku!” pronesl Freddie Stuart plačtivě. “Maminka je mrtvá, ty trdlo! Zastřelil ji ten ničemnej voják,” připomněla mu sestra. “Odešla do nebe, aby tam bydlela s Ježíšem.”

“Nechci, aby bydlela s Ježíšem!” zalkal v tu chvíli Freddie.

“Chci, aby bydlela s námi! Proč nepřijde domů?”

“Protože nepřijde,” ucedila jeho sestra pochmurně.

Flanna si klekla, aby chlapečkovi lépe viděla do tváře.

“Umíš zacházet s dlouhým lukem, miláčku?” zeptala se

ho.

Beze slova zavrtěl hlavou.

“Já ano,” řekla Flanna. “Chceš, abych tě to naučila?” “Vážně bys mohla?” Tahle rudovlasá paní, co tak příjemně voní a umí člověka přesvědčit, Freddieho zaujala. Maminka mu nikdy ani nedovolila, aby si pohrál s mečíkem, který mu k minulým narozeninám poslal bratránek, princ Jindřich.

“Mohla,” řekla Flanna. “Jestli zítra nebude pršet nebo sněžit, necháme si na nádvoří postavit terče a začneme cvičit.” Otočila hlavu k Sabrině. “Když budeš chtít, budu učit i tebe.”

“Jakživa jsem nepoznala dámu, která by uměla střílet

z luku,” řekla Brie. I ji ta nová tetička fascinovala. “Víš, holčičko,” řekla jí Flanna a zasmála se přitom, “já se teď teprve učím být dámou, ale ještě jí nejsem a z dlouhého luku střílím hodně dobře.” Vstala a zašimrala batole pod bradičkou. “A ty, Vilíčku, se hned zjara naučíš sedět na poníkovi. No, ale teď už musíme tyhle děti nakrmit a dopravit do teplé postele. Máte za sebou dlouhou štrapáci.” Na chvilku si přestala všímat dětí a křikla: “Angusi, kde tě mám, člověče?” “Tady jsem, má paní,” popošel majordom vpřed. Oběma džentlmenům se uklonil. “S hospodyní jsem už mlu117

vil, má paní. Pro děti teď chystáme komnaty v jižní věži. S vaším dovolením je odvedu do kuchyně a dáme jim něco k snědku.”

Flanna přikývla, potom se obrátila na své hosty. Biddy zírala na Anguse očima jako talíře a děti začaly opět vypadat vyděšeně. “Angus vám neublíží, miláčkové,” řekla Flanna. “Je jako vaše Biddy: když se moje maminka provdala za mého tatínka, přišel s ní do jejího nového domova. Pomáhal mě vychovávat. A teď šel se mnou na Glenkirk. Je to nejen můj sluha, ale i můj přítel. Můžete se na něj spolehnout úplně ve všem. Dobře se o vás postará, to mi věřte!”

“Děkuji vám, má paní,” řekla Biddy, třebaže pořád ještě nevypadala moc přesvědčeně a spíše budila dojem, že zahání pochyby.

Zato Freddiemu se vrátil hlas. Zvedl oči nahoru k Angusovi

a zeptal se ho: “Kolik měříš?”

“Sedm stop, hochu,” zazněla odpověď.

“Jaké to je, být takhle veliký?” zvídal dále Freddie.

Angus se sklonil a vzal kloučka do náručí. “Asi takovéhle,

chlapče. Co tomu říkáš?”

Freddie se zasmál. “Líbí se mi to!” vykřikl se smíchem. “Zvedni mě taky,” zvolala Sabrina a radostně zapištěla, když Angus splnil její rozkaz.

“Pojďte za mnou, slečno Biddy,” řekl Angus. “Zajdeme teď do kuchyně na něco dobrého k večeři.” A vypochodoval se svými dvěma novými mladými přáteli ze síně. Jemu v patách pospíchala Biddy s malým Vilíkem na ruce. Vévoda z Lundy se obrátil k Flanně. “Jak vám mám poděkovat, madam? Je mi jasné, že moje děti budou ve vaší péči šťastné a v bezpečí.”

“Aby byly děti šťastné, k tomu stačí málo, můj pane,” řekla mu Flanna. “Tak a teď se musím jít přesvědčit, že služebné připravily dětem komnaty se vším všudy.” Udělala pukrle a odešla.

“Pojď, posadíme se, Charlie,” řekl Patrick. “Chci slyšet, co je nového. Sem do Skotska jsi přece nevážil cestu jenom kvůli dětem, to je jistá věc!”

Muži se posadili čelem k sobě u jednoho ze dvou ohromných krbů, jež ve velké síni byly. Patrick jim dolil do pohárů víno.

“Jak se vede matce?” otázal se bratra. “Kdy jsi ji viděl naposledy? A proč jsi nenechal svoje děti na Cadby u Jindřicha a jeho rodiny?”

“Maminka nesmírně truchlí pro otce,” odpověděl

Charlie. Jako všichni potomci, jež měla lady Jasmína

s různými otci, i Karel Frederick Stuart, ne tak docela

královský Stuartovec, jenž nikdy nepoznal muže, který

ho skutečně zplodil a záhy poté zemřel, nazýval nebožtíka

Jemmieho Leslieho otcem, poněvadž matčin třetí

manžel byl vlastně jediným otcem, kterého pamatoval.

“Vzala s sebou do Francie Autumn. A samozřejmě i svoje věrné čtyři služebníky počítám k nim také toho muže odsud z Glenkirku, toho, co se oženil s Toramalli. Myslím, že ten tohle tvoje horské hnízdo nepostrádá ani v nejmenším.” “Existuje nebezpečí, že by Cromwellovi vojáci mohli zaútočit na Cadby stejně jako předtím na Queen’s Malvern?” vyptával se Patrick staršího sourozence. “Ne, o tom pochybuji. A proto jsem odvezl své děti k tobě, Patricku. Jindřich úzkostlivě dbá na to, aby zachoval zdání nestrannosti. Kdybych svoje kuřátka dovezl k němu, mohl by se stát cílem útoku těch fanatiků. Jindřicha stejně jako nás všechny znechutila poprava starého krále, jenomže on dohlédne dál. Jednoho krásného dne všechna ta hrůza pomine a mladý král zaujme místo, jež mu po právu přináleží. Pokud mají Lindleyové z Westleighu do té doby přežít, musejí zůstat nestranní. Tohle je Jindřichova metoda a přes své důvěrné svazky s královskou rodinou jsem byl jejím zastáncem i já. Tahle pokrevní pouta byla ovšem důvodem, proč jsem jim byl pořád podezřelý. Když ale zavraždili Bessie, pochopil jsem, že už nemohu jenom nečinně přihlížet. Musel jsem zvolit stranu, k níž se přikloním, a proto jsem se přihlásil ke králi. Děti by se mohly stát mým zranitelným místem, Patricku. Tady na Glenkirku budou v bezpečí, protože v Anglii zná moje rozvětvené příbuzenstvo jen málokdo.

Ty, bratře Patricku, ve své nádherné izolaci uchráníš mé děti před nebezpečím. Maminka ví, kde svá stuartovská vnoučátka hledat, takže se o ně nebude strachovat.” Patrick přisvědčil a beze spěchu upil vína; potom promluvil: “A co budeš dělat ty, Charlie, zatímco já ti budu střežit potomstvo? Jakou zbrklost máš nyní v plánu? Skotský parlament drží mladého krále Karla na krátké otěži. Cožpak jsem neslyšel, jak jsi povídal dcerce, že král bude za dva týdny v Aberdeenu? Co bude v Aberdeenu pohledávat?”

“Potřebujeme naverbovat vojsko, Patricku,” odpověděl mu Charlie. “Jestliže má být Anglie zachráněna z rukou vzbouřenců, musíme mít armádu.”

“Ty jsi snad nadobro zešílel! Cožpak ses z otcovy smrti ani za mák nepoučil?!” zařval vévoda z Glenkirku na bratra vztekle.

“Skotové by bitvu u Dunbaru nikdy neprohráli, kdyby

generál Leslie ve své bezbřehé nadutosti neodvedl oddíly

dolů z kopců, kde byl ve výhodě, a neutábořil se s nimi

rovnou před anglickými liniemi. Jak je možné, že toho

starého náfuku nenapadlo, že by Angličané, pohánění

zoufalstvím, mohli zaútočit jako první? Anglie úpí ve

spárech příšery. Lid už toho má dost. Stačí silná armáda,

která se země zmocní, a král bude znovu uvítán doma!”

“Skotská armáda, ty blázne zatracená!” řekl rozzlobeně

Patrick. “Ty snad doopravdy věříš, že vpád skotského

vojska může přimět Angličany, aby se znovu přiklonili

na stranu Karla Stuarta? Dva stuartovští králové nedokázali

rozptýlit obavy Angličanů z útoku skotských pluků!

Až Angličané zmerčí, jak se na ně hrnou všechna ta chlapiska

v plédech, s vlajícími korouhvemi a s kvičícími dudami

pod paží, seberou se a poženou Skoty svinským

krokem zpátky, a ne že je budou vítat radostnými písněmi.

Po celé dvě generace Angličané Stuartovce považují

za přivandrovalce.”

“To proto, že král Jakub a první Karel Stuart byli skotští rodáci. Jenomže tenhle Karel se narodil ve Svatojakubském paláci a lid ho miloval, protože to byl jejich malý princ. Lidé jsou přece pořád stejní, Patricku. Stále

ho milují. Mají už plné zuby Cromwella, jeho brutální soldatesky a zpěváčků žalmů, kteří naši církev okleštili o její liturgii, biskupy i radost ze služby Bohu!” prohlásil zaníceně Charlie.

“Nelze říci, že bych s tebou nesouhlasil, Charlie,” pronesl

Patrick, “ale mladého krále nemůžeš na anglický trůn

znovu dosadit s pomocí skotské armády. Angličané to nepřijmou.

Možná tím jenom poškodíš královy zájmy.”

“On chce domů,” řekl tiše Charlie. ‘Bessie mi zabili

koncem září. Já jsem se v půlce listopadu vydal na sever.

U dvora pokud se tomu tedy dá říkat dvůr jsme už

byli. Skotský parlament krále fakticky odřízl od jeho

opravdových přátel a ti byli zapuzeni. Jejich duchovní do

něj hučí ve dne v noci. Víš, co mu řekli po Dunbaru? Že

ztráty, jež Skotové utrpěli, jsou jen důsledkem selhání

královských Stuartovců, kteří nepřijali Národní úmluvu

dřív! Protože trvali na ritech anglikánské církve, místo

aby vedli národ po stezce presbyteriánství! Jediný důvod,

proč ho dopravili do Skotska a vydají se s ním dolů

do Anglie, je naděje, že tam s sebou vezmou i své náboženství

a vnutí ho celé Anglii!”

Patrick zavrtěl nevěřícně hlavou. Potom řekl: “Vzpomínáš si, co nám vyprávěla maminka o našem dědečkovi, o Velkém Mogulu Akbarovi? Jak ke svému dvoru povolal zástupce všech vyznání a dovolil jim, aby svobodně promlouvali? Katolíci, anglikáni, řecká pravoslavná církev, protestanti, židé, muslimové, hinduisté, buddhisté, džinisté, zoroastriáni. Všechna náboženství, na která si jen vzpomněl, nechal přijít ke svému dvoru ve Fátipúru Sikrí. Celá léta naslouchal, jak se hádají a přou, která víra je nejlepší, která je ta pravá. A nakonec si vybral své vlastní vyznání a to praktikoval, přičemž z těch všech přijal za své to nejlepší. A nikoho nenutil, aby přistupoval na jeho víru, ani nikomu nezakazoval žádné zvláštní bohoslužebné obřady. Když se teď dívám, co se to děje kolem nás, Charlie, stále lépe rozumím logickým úvahám našeho děda.”

“To já též,” přisvědčil Charlie, “ale rovněž vím, že Velký Mogul by jaktěživ nepřipustil rebelii, jako je ta

hle, ani by vzbouřence nenechal vyváznout bez trestu. Královna Jindřiška žije s nejmladší dcerou, princeznou Jindřiškou Annou, ve vyhnanství ve své rodné Francii a trpí nouzí. Princ Jakub je právě u ní, ale putuje sem a tam mezi Francií, Anglií a Skotskem. Princ Jindřich je v moci cromwellovců. Mladou princeznu Alžbětu velice zasáhla otcova smrt. Než ho popravili, předal jí svou knihu modliteb tehdy ho viděla naposled. Před několika měsíci zemřela ve vězení, ještě jí nebylo ani patnáct. Prý se od té modlitební knížky nechtěla odloučit, Patricku. Pochovali ji s ní. Král nemá svou moc z vůle lidu, ale z vůle boží. Tomu věřím celým srdcem. A budu tomu věřit napořád. Vraždou mého strýce Karla se Cromwell a ti jeho darebáci z parlamentu pokusili zmařit úradek nebes. Toto zlo nyní musíme napravit a syna mého strýce dosadit opět na místo, jež mu přináleží: na trůn Velké Británie!”

“Cromwell také věří, že je Bůh na jeho straně,” podotkl Patrick Leslie v odpověď na bratrův ohnivý proslov. “On i jeho přívrženci citují z bible ty pasáže, které by mohly jejich výklad potvrzovat. Ti, kdo využívají Boha jako zástěrku pro své chování, to jsou ti nejnebezpečnější tvorové, které země nosí, Charlie. Víra v takového Boha je opravňuje k vraždění, mučení a krádežím a přitom se netrápí pochybnostmi, poněvadž Bůh je přece na jejich straně. Nevím, jak by se dalo dosáhnout kompromisu, a to zvláště teď, když mají Angličané v držení Edinburgh a většinu nížin na jihu Skotska.”

“A právě proto král přichází ze Scone do Aberdeenu, aby zde na severu naverboval vojsko,” vysvětlil bratrovi Charlie. “Patricku, i ty musíš z mužů z Glenkirku sestavit oddíl a jít do toho s námi! Je to povinnost, kterou jako věrný Skot máš, bratře!”

“Nemám,” řekl pevně svému sourozenci vévoda

z Glenkirku. “Já jsem věrný v prvé řadě svému klanu

a své nejbližší rodině. Poskytnu útočiště tvým dětem

a budu je chránit, Charlie, ale s tebou nepojedu. Královští

Stuartovci jsou pro Leslieovy z Glenkirku zkázou.

Rodová historie je toho důkazem.”

“Nechte už politiky, pánové,” řekla Flanna, která se

znovu objevila ve velké síni. “Teď je čas na večeři. Děti

už se najedly v kuchyni. Kdy jste, Karle Fredericku

Stuarte, ty chudáčky nebohé krmil naposled? V životě

jsem neviděla takový úžasný apetyt!”

“V posledních měsících to v Anglii s jídlem nebylo

valné,” pravil omluvně vévoda z Lundy. “A to, čím je krmili

tady ve Skotsku, jim, obávám se, většinou moc nejelo.

Byla to hlavně strava, co se běžně jí na vesnici: tmavý

chleba, ovesná kaše, vařené zelí, solené ryby. Masa a zeleniny

a sladkostí viděli pramálo.”

“A se slušným teplým jídlem to bylo stejné,” podotkla

vévodkyně z Glenkirku. “Kuchař jim předložil ječnomrkvový

vývar z jehněčí kosti z té včerejší pečeně, k tomu

krajíce čerstvého chleba každý pořádně namazaný

máslem a navrch s kusem poctivého sýra. Vaše chudinky

děti se na to vrhly jako celá vlčí smečka. A ta jejich Biddy

nezůstala pozadu, třebaže se snažila trochu víc dbát

o dobré způsoby, chudák. Řekla jsem kuchaři, aby jim

dal ještě hruškové pyré, ale bojím se jim toho dávat víc,

aby se jim neudělalo špatně. Ubožáčci malí, ti ale měli

hlad!” zakončila rozhořčeně.

Karel Frederick Stuart vstal a uchopil svou švagrovou za obě ruce, pozdvihl je ke rtům a políbil. “Madam, ať se stane cokoliv, vím, že moje děti budou u vás v dobrých rukou. Za takovou laskavost se vám nikdy nedokážu dost odvděči t.”

Flanna při té lichotce zčervenala a vymanila se z jeho sevření. “Pojďte se, pane, znovu posadit,” řekla a sama se uvelebila na klíně manželovi. “Povídejte mi o tom vašem král i,” pravila.

“Je to i váš král, Flanno Leslieová,” dostalo se jí odpovědi. Pak vévoda z Lundy řekl: “Inu, jeho matka o něm vždycky říkávala, že je to nejošklivější dítě pod sluncem, ale on se ve skutečnosti tou tmavou pletí, vlasy a očima podobá své italské babičce Marii Medicejské. Tyhle oči však nádherně září. Jsou lidé, kteří mu pro tu snědost přezdívají černý kluk. Jeho podoba je směsicí rodových rysů z obou stran. Vždyť má koneckonců jednoho dědeč ka Francouze a druhého Skota a jeho babičky jsou Italka a Dánka. Je urostlý, má podlouhlou tvář s velmi smyslnými ústy, jak alespoň tvrdí dámy. Je vzdělaný, ale žádný knihomol jako jeho dědeček a otec. Je to dobrý voják, ačkoliv čas od času projeví jistou lehkomyslnost. Především je ale obdařen osobním kouzlem. Silným, silným kouzlem.” Vévoda z Lundy se obrátil na svého nevlastního bratra: “Tebe znepokojuje, Patricku, že si král nemůže podmanit své skotské poddané, jenomže on už to dokázal. Už si je podmanil!”

“Lid si třeba získat může,” namítl moudře vévoda z Glenkirku, “jenomže lid nemá vládu nad těmi, kdo nyní krále ovládají, Charlie. Není to žádný absolutní vladař, a dokud se jím nestane, nemá naději, že by opět získal svůj anglický trůn.”

Flanna do bratrské vády nijak nezasahovala, jenom se zeptala: “Jak vypadá dvůr?”

Karel Frederick Stuart se zasmál bezmála trpce. “Už

celá léta žádný opravdový dvůr neexistuje, madam,” řekl.

“Ne že bych byl někdy dvořan, to ne. Ale strýček,

král, občas chtěl, abych k nim zajel. Bývalo to většinou

při takových těch rodinných příležitostech, jako třeba

v předvánočním čase nebo těsně po Třech králích, v době

honů koncem léta a na podzim, o Velikonocích nebo na

narozeniny mého bratrance Karla. Tehdy bývaly u dvora

stejně jako za časů mého dědečka masky a tanec, lov

a bankety. Ženy byly vystrojené do překrásných šatů

a šperků a stejně našňoření bývali i muži ne jako dneska,

kdy každý chodí v ponuré černé, jen u krku má naškrobený

bílý límeček. Byly to skvostné časy, Flanno

Leslieová. Ne jako dneska.” Na pár dlouhých okamžiků

se odmlčel a jeho pohledná stuartovská tvář posmutněla.

Pak si vévoda z Lundy hluboce vzdychl. “Musíme znovu

nastolit našeho právoplatného krále,” řekl. “Velká Británie

a náš národ přece nejsou předurčeny k tomu, aby dál

snášely tenhle neradostný život, v němž jim zakazují

i slavit Vánoce. Prostý lid už nesmí za vlahé jarní noci

tančit kolem májky ani hrát na podzim na vesnických

trávnících pálkovanou. Víte, naše matka se poznala

s Jindřichovým, Indiiným a Fortuniným otcem právě

o Májovém jitru. Prý se do ní zamiloval na první pohled.

Vzpomínáš, jak výjimečně krásná bývala máti zamlada,

Patricku?”

Mladší z bratrů kývl na souhlas. “Žádná žena ještě nikdy nebyla tak úchvatná jako naše matka snad až na madam Skye,” odpověděl Patrick. “Kdo to byl?” zeptala se Flanna.

“Naše prababička,” odvětil Charlie. “Nikdy nikdo nebyl tak docela jako ona, a myslím, že ani nikdy nebude.” Opět zavládlo hrobové ticho a Flanna postřehla, že se obou mužů zmocňuje rozcitlivělá nálada, kterou vyvolaly vzpomínky a dobré víno z hradních sklepů. Zvedla se manželovi z klína. “Pánové, sluhové budou servírovat večeři, a pokud těm dobrotám nevzdáte hold, smrtelně urazíte kuchaře.” Odvedla je k hlavní tabuli a posadila se mezi ně. “Obsloužím pány sama,” řekla sluhovi a pak začala z táců nakládat jídlo na cínové talíře; první podala hostu, druhý manželovi a třetí talíř si nechala. Krmě byla jednoduchá, pouze o několika chodech. Měli pstruha na roštu, zvěřinu dušenou v husté vinné omáčce s plátky pórku a mrkve, pečené křepelky nadívané sušeným ovocem, půlku šunky, cibulovou pěnu, vařenou řepu, mísu drobného salátu lehce zakapaného bílým vínem, velký pecen chleba, ještě teplý z pece, hroudu sladkého másla a k tomu bochánek tvrdého sýra. Muži jedli s chutí a do pohárů jim Angus, jenž na všechno dohlížel, hojně doléval víno. Tečku za večeří udělal čerstvě upečený jablečný koláč s hustou smetanou. Karel Frederick Stuart se spokojeným výrazem odstrčil talíř. “Madam,” řekl Flanně, “jste každým coulem tak dobrá hospodyně jako všechny ty dámy, které na Glenkirk přišly před vámi. Tohle jídlo bylo jedna báseň. Nejlepší, jaké jsem za posledních několik měsíců měl, to vám přísahám.”

“Dovedu si představit, že v porovnání s vařeným zelím a slanečky to musela být hotová mana,” odtušila suše Flanna. Potom se zvedla od stolu. “Musím se jít podí

vat, jestli mají děti veškeré pohodlí, pánové.” Hned nato odešla.

“Ani trochu není taková, jak bych byl čekal od příští vévodkyně z Glenkirku,” řekl vévoda z Lundy bratrovi. “A přesto je to hodné děvče, to si troufám tvrdit, ačkoliv pusu má proříznutou trochu příliš.”

“Tebe si tvá sladká Bess hýčkala jako v bavlnce,” odpověděl bratrovi Patrick. “V téhle rodině přece výmluvné ženy nejsou ničím výjimečným, bratře. Hádám, že Flanna sem zapadá docela dobře.”

“Proč sis ji bral?” vyptával se ho Charlie. “Mohl sis

najít setsakramentsky dobrou partii lepší, než je zrzavá

dcera nějakého Brodieho z Killiecairnu. Jsi nejen hrabě,

ale i vévoda, Patricku. Na Glenkirk by se ráda přivdala

i velká dědička. Přece ji nemiluješ!”

“Když matka odjížděla, řekla mi, abych si vzal ženu,

která mi dá dědice pro Glenkirk,” vysvětloval Patrick

Leslie svému staršímu sourozenci. “Žádné vhodné ženy

jsem neznal. Proboha, Charlie, vždyť víš, že jsem

z Glenkirku skoro nevytáhl paty! Když tu rodiče ještě

byli, vždycky se zdálo, že je času dost. Moře, moře času

a my všichni že tu budeme navěky a pořád stejní. Jenomže

pak jsem byl najednou sám. Rozhodl jsem se, že

chci pro glenkirské panství získat pozemky kolem Brae.

Jediný způsob, jak je získat, byl oženit se s Flannou. Její

stařičký otec o zlato nestál a věř mi, že jsem mu nabízel

ohromnou částku. Potřeboval jsem manželku a Flanna

byla panna s majetkem, po němž jsem toužil a který

jsem mohl získat pouze jediným způsobem. Tenhle sňatek

byl sňatkem z rozumu, Charlie. Dal jsem starému

Brodiemu z Killiecairnu, co chtěl, a on dal mně, co jsem

chtěl já: Brae.”

“A co chtěla Flanna, bratříčku?”

Patrick Leslie se zasmál. “Chtěla žít o samotě na Brae, jen se svými dvěma sluhy, aby mohla zůstat svobodná. Avšak životu na Glenkirku přivyká bez obtíží, snad kvůli tomu svému drsnému vychování. Je celá žhavá do učení a netouží po ničem jiném, než aby se z ní stala opravdová dáma.”

“A aby ti dala dědice,” uchechtl se bratr. “To mi řekla sama. Líbí se jí postelové hrátky?” Patrick Leslie se doopravdy zarděl. “Ano,” zamumlal. “Takže má na to talent, co?” dobíral si ho Charlie. “Ááách, to jsi tedy šťastlivec! Ženu můžeš naučit spoustě věcí. Jak být dámou. Jak ocenit umění a klenoty. Naučíš ji tančit a vést účetnictví. Ale aby byla vášnivá a nadšená, tomu ji nenaučíš za živý svět. To musí mít od přírody, jak sám dobře víš. Možná že tvá Flanna bude vyhovující, třebaže trochu nezvyklá vévodkyně, bratře drahá! S těmi svými vlasy a pletí to je vážně krasavice. Jaké má oči?”

“Šedivé,” řekl Patrick Leslie. “Někdy jsou jako bouřkové mračno a jindy jako stříbro. Přijde na to, jakou má zrovna náladu.”

Charlie se začal chechtat. “No, jestli si všímáš takových věcí, Patricku, tak tě na ní asi bude zajímat i něco víc než její pozemky.”

“Je to milé děvče,” zněla odpověď. Patrick cítil, jak mu

při bratrově poznámce znovu zčervenaly líce. Charlie se smál čím dál víc. “Nemohlo se stát, Patricku Leslie, že ses nám zamiloval? A poprvé? Pro Kristovy rány, to se Jindřich nasměje, až se s ním zas uvidím a povím mu to!”

“Nejsem do ní zamilovaný,” popíral vévoda z Glenkirku.

“V životě nebudu žádnou ženu milovat. Láska působí

jedině bolest, Charlie. Matka milovala otce, jenomže on

nedbal na její výstrahu a nechal se úplně zbytečně zabít.

Ty jsi miloval Bess tak vroucně, že tě její smrt zbavila

rozvahy a tvé pošetilé činy nejspíš skončí tvou smrtí.

I India s Fortunou milovaly; ale India kvůli své lásce málem

přišla o svého prvorozeného a Fortunu zas její láska

stála Maguirův brod a ona sama je ze země, daleko

od rodiny, vypovězena navždycky. Kdepak, bratře, já milovat

nebudu!”

“Matka prožila s naším otcem mnoho šťastných let,” oponoval Charlie. “India nakonec syna neztratila a nalezla štěstí po boku Deverallově. Fortuna milovala Kierana Deverse tak moc, že byla ochotná opustit Irsko a odjet

s ním do Nového světa. A pokud jde o mne, já jsem synem

královského Stuartovce. Když jsem se narodil, tenhle

rod mne uvítal s otevřenou náručí a vždycky se mnou

jednal vlídně a s láskou. Na té ohradě, která od sebe dělí

krále a parlament, bych beztak nemohl sedět věčně, Patricku.

Bessina smrt mé rozhodování pouze uspíšila.

A k tomuhle rozhodnutí bych dříve či později stejně dospěl.

Láska je dar Boží. Doufám, že si to jednoho dne

uvědomíš a otevřeš lásce i své srdce. Zdá se, že Flanna je

dívka s vroucím srdcem. Nějak jsem si nevšiml, že bys

něco namítal, když se ti předtím posadila na klín!”

“Mám ji rád, jako mám rád své psy a kočky,” dostalo

se mu odpovědi.

“Tak to jsi tedy blázen, Patricku,” řekl mu bratr. Vzápětí vstoupila do síně Flanna a prohlásila: “Tvé děti jsou ubytované, můj pane, ale moc by je potěšilo, kdybys jim šel dát dobrou noc. Holčička si dělá starosti, abys od nich neodjel bez rozloučení. Musíš ji ještě jednou ujistit, že máš v úmyslu na Glenkirku zůstat, dokud nenastane čas, kdy se budeš muset vydat do Perthu za králem. Beztak jste se tu s mým manželem hádali celou dobu až doteď!”

Karel Frederick Stuart vstal od hlavní tabule s lenivým

úsměvem na rtech. “Ano, pro dnešek by to stačilo, co, Patricku?

Je to sice náramný bloud, madam, ale řekl bych,

že to už pro vás není žádné tajemství.” Vévoda z Lundy

pak s úklonou vyšel z veliké síně hradu Glenkirk.

“Co tím myslel, že jsi náramný bloud?” otázala se

Flanna manžela.

“Je přesvědčený, že když se nevyslovím pro krále, ohrozím rodinu víc, než kdybych se prohlásil jako věrný stoupenec královských Stuartovců. Já mám ale za to, že neutralita nám poslouží lépe. To je všechno, děvče,” zalhal Patri ck.

“Pojď k ohni,” vyzvala ho. “Já se zase k tobě posadím, můj pane, a snad tě i malinko rozptýlím.” Usmála se na něj a vztáhla k němu ruku.

Chvilku se cítil provinile, jelikož si vzpomněl, jak bratrovi říkal, že nikdy nebude milovat, potom se však zvedl

a vykročil po jejím boku. Flanna je jeho manželka, ať už

ji miluje, či nikoliv. Posadil se, přitáhl si ji na klín a políbil

zralá rudá ústa, která mu nabízela. Jak je žádoucí!

A den ode dne víc, jak se mu zdá. Ale zamilovaný do ní není. Zavrněla a přitulila se k němu, její rty se poddávaly jeho, rozevíraly se pro něj, její jazyk, nyní neuvěřitelně obratný, mu uváděl smysly do varu. Odtáhl od ní svou tmavou hlavu a přejel jí palcem po ústech. Flanna měla oči, blýskající se stříbrným ohněm, jen zpola otevřené. Jemně ho do palce kousla a pak mu ho začala s kočičím předením sát.

“Ty jsi ale nestydatá holka,” mručel jí do ucha, když jí druhou rukou zajel pod spodničku a začal jí hladit stehno. Věrna svému horalskému vychování nenosila kalhotky. Dáma by kalhotky nosit měla, napadlo ho, jenomže on nechtěl, aby se z ní někdy stala dáma až do téhle míry. Prsty se mu zabořily do chumáče tuhých kudrn, jimiž měla bujně zarostlý Venušin pahorek. Štěrbinku už měla vlhkou narůstajícím vzrušením. “Nestyda jedna,” opakoval a vnořil jí mezi pysky dva prsty a laskal její drobný klenot, dokud se nepřimáčkla k jeho tuhnoucímu rozkroku; přitom mu nepřestávala cucat palec, až jí ho nakonec sám vytrhl. Prsty jí zajel do mokré pochvy a pohyboval jimi nahoru a dolů, až se samou vášní zajíkla. Předklonil se, kousl ji do ušního lalůčku a zašeptal jí: “Pověz, že mě chceš, Flanno! Pověz, že chceš mít můj klacek hluboko v sobě, abychom oba pocítili rozkoš, po které tak prahneme! Pověz mi to!”

“Ne,” popichovala ho. “Pověz to ty mně! Já jsem takhle spokojená, ale hádám, že tobě to stačit nebude. Áááách! Cítím, jak se ti ten tvůj mužíček dere z kalhot, můj pane. Chceš mě, Patricku Leslie? Co na to řekneš? Óóóó! Nevytahuj ty prsty!”

“Ach, ty čubko jedna!” zavrčel, když se pokoušel rozepnout

knoflíky, které střežily jeho žhavou touhu. Zdařilo

se: na okamžik si Flannu na klíně nadzdvihl a potom ji

pomaloučku posadil na své rozdivočelé milostné kopí.

Jak se postupně nořil do její pulzující horkosti, sténal. Jeho

prsty zašmátraly po tkanicích jejích šatů, zajely jí do

výstřihu a roztrhly košilku, aby osvobodily její rozkošná ňadra. Z úst se mu vydral další sten.

Tlumeně se zasmála, ovinula mu paže kolem krku a zaklonila se, aby se mohl těšit z jejích štědrých vnad. “Tady, můj pane! Jen pro tebe, pro nikoho jiného. Óóóó, ano! To je nádhera!” vykřikla, když jí začal dlouhými, dráždivými tahy jazyka olizovat bradavky. “Hmmmmmmm,” zavzdychala blahem, když se jí při jeho dotyku rozběhly po zádech chvějivé vlny. Bylo to příliš sladké a ona ani trochu nedbala, že do veliké síně klidně může někdo vejít, tak byla ponořená do své rozkoše.

Ve stínech u vchodu do síně stál Karel Frederick Stuart a čekal, až jeho sourozenec a jeho náruživá Flanna tohle malé utkání s Erótem vítězně vybojují. Vůbec by se sem nebyl vracel, kdyby ovšem alespoň tušil, kam se má dnes v noci uložit ke spánku. Charlie se sám pro sebe usmál a v duchu si říkal, že Patrick si to snad ani neuvědomuje, ale už nyní je do své líbezné manželky zamilovaný až po uši a ona do něho. Žádný pár by nezůstal po několik měsíců takhle při chuti, kdyby k sobě ti dva nechovali žádné něžné city. Jednomu z nich nakonec dojde, co se stalo, a potom… Tiše se zasmál. To ale bude objev! Flanna dospěla k vrcholu a tiše vykřikla; Patrick zatím sténal, jako by zakoušel bolest. Padla na něj a jeho paže ji pevně stiskly. Potom tak zůstali několik minut, až se najednou Flanna napřímila a vyjekla: “Jé, Patricku! Tvůj bratr neví, kde má dneska v noci spát! Určitě se sem vrátí!” Pokoušela se zahalit do cárů košilky a přitom volala: “Ó, zašněruj mi šaty, můj pane, ať nás nepřistihne Skotská nevěsta

v tomhle stavu! Tvého bratra by naše zbrklé chování dozajista šokovalo!” Snažila se uhladit si vlasy tak, aby budily zdání upravenosti.

Její manžel se rozesmál, a zatímco šikovnými prsty dělal, co mu poroučela, řekl jí: “Charlie je Stuart, holčičko, a Stuartové se oddávají hlubokým a rychlým vášním. Je daleko pravděpodobnější, že kdyby nás tu takhle našel, začne nás škádlit. Tak, děvče, je to hotovo. Doufám, že mi tu laskavost oplatíš!” Když mu vyklouzla z náručí, potměšile na ni zamrkal. 130

Flanna sklonila zrak k manželovu mužství, jež po tom nedávném výkonu ochablo a scvrklo se. Natáhla ruku a polaskala ho. Pak pravila: “Snad by bylo lepší, kdyby ses upravil sám, Patricku.”

Charlie ještě chvilku počkal, než si bratr dá oděv do pořádku, a potom vstoupil halasně do síně. “Tak, děti jsou dobře zaopatřené, děkuji vám oběma. Ale teď mi ještě řekněte, kde mám vlastně spát já, milá švagrová.” “Samozřejmě, můj pane,” odpověděla mu Flanna upjatě. “Půjdeteli nyní za mnou, pohodlně vás uložím.” Tímto tónem promlouvala řádná manželka, ne ta roztoužená žena, kterou před pár minutami pozoroval. Charlie napřáhl ruku a zachytil neposlušný pramínek Flanniných rudozlatých vlasů. “Stejně pohodlně jako před chvilkou mého bratra, madam?” pozlobil ji. Zkrátka neodolal!

Flannu jeho slova zprvu zaskočila, potom uvedla

v úžas. Cítila, jak jí planou líčka, ale vzápětí se tomu rošťákovi,

který byl nyní jejím švagrem, zadívala rovnou do

jantarových očí a klidně pronesla: “No, tak docela pohodlně

ne, můj pane, ale budete se tam cítit velmi dobře.

Máme tu báječné postele a prošívané pokrývky z prachového

peří.”

Karel Frederick Stuart vybuchl v smích, a když se obrátil, zamrkal spiklenecky na bratra. “Kdyby tahle vévodkyně z Glenkirku nebyla tvoje, Patricku, klidně bych se do ní zamiloval sám,” řekl. “Nezapomeň, co jsem ti předtím pověděl, a nehraj si na blázna zbytečně dlouho. Mohl bys totiž přijít o všechno.” Pak se otočil opět k Flanně. “Veďte mě, madam. Toužím po tom slibovaném útulném ložumentu, ačkoliv bych vsadil krk, že moje postýlka nebude ani zdaleka tak pohodlná jako lůžko, na němž bude dnes v noci ležet můj bratr.’ A se smíchem vyšel vzápětí za Flannou ven ze síně.

Kapitola 7

Vévoda z Lundy zůstal u bratra přes Vánoce. A právě v téhle době vyprávěl Flanně příběhy o rodině jejich matky. O tom, jak se Flannina tchyně, s níž se dívka asi nikdy nesetká, narodila jako mogulská princezna v zemi, která od Glenkirku leží přes půl světa, na místě zvaném Indi e.

“Jmenovala se Jasaman Káma Begum,” řekl Charlie

švagrové, která na něj hleděla s očima dokořán. “Jasaman

znamená jasmínový květ. Káma je v jazyce její rodné

země slovo označující lásku a Begum, to je princezna.

Naše babička Velvet Gordonová, hraběnka z BrocCairnu,

jež věřila, že její manžel padl v souboji, odjela do Indie,

aby se setkala se svými rodiči ti tam byli v zájmu své

obchodní společnosti. Byla unesena a darována indickému

panovníkovi, aby se stala jednou z jeho žen.” Charlie

tuto historku, která byla mnohem, mnohem složitější, záměrně

zjednodušil, protože věděl, že Flanna, dívka nevzdělaná

Skotská nevěsta a ve věcech světa ležícího za obzorem Vysočiny naivní, by jeho vyprávění jinak neporozuměla. “Jednou z jeho žen?” Flannu to spíše zaujalo, než šokovalo. “A kolik jich vlastně měl?”

Charlie se zasmál. “Čtyřicet! Náš císařský dědeček žil ve světě, kde muž smí mít mnoho manželek. S většinou z nich se oženil z politických důvodů. Aby zastavil nějaký konflikt nebo zpečetil smlouvu,” vysvětloval. Pak ve vyprávění pokračoval. “Potom se naše babička dozvěděla, že jejího manžela v tom souboji nezabili. Jenomže to už byla na světě princezna, naše matka. Babička chtěla zůstat v Indii, dědeček však nemínil udělat nic, co by mohlo uvrhnout hanbu na jeho dobré jméno. A tak se vrátila do Anglie a k hraběti z BrocCairnu. Naše maminka

ale v Indii zůstala se svým otcem. O tom, že maminka

vůbec existuje, nevěděla kromě našich prarodičů živá duše

tedy až do chvíle, kdy v zimě roku šestnáct set šest

přijela do Londýna. Její otec byl mrtev. Prvního manžela

jí zavraždili. Ze své vlasti byla nucena prchnout. K naší

prababičce, k madam Skye, přijela požádat o útočiště.”

“Co jsem tady na Glenkirku, o téhle madam Skye jsem

už cosi zaslechla,” řekla Flanna. “Byla skutečně tak neuvěřitelná,

jak se traduje? I teď si o ní lidé povídají. Přestože

mi bylo řečeno, že v době, kdy sem přijela, to již byla

stařena.”

“Narodila se v Irsku,” začal Charlie znovu vyprávět. “Žila za vlády dvou panovníků. Znala jak Alžbětu Velikou, tak našeho krále Jakuba. S královnou Bětou se podle všeho věčně hádaly a babička měla převahu, ačkoliv nakonec pochopitelně královna zvítězila. Madam Skye měla šest manželů a všechny do jednoho přežila. Porodila osm dětí, z nichž sedm zůstalo naživu. Vybudovala mocné obchodní impérium, které z nás všech udělalo boháče a pokračuje v tom až do dnešních dnů. Až do okamžiku, kdy zemřela, považovala za svou povinnost dohlížet na to, aby její rodina byla šťastná a v bezpečí. Ještě v pokročilém věku zabila jistého muže, aby ochránila naši matku. Vrazila mu dýku rovnou do srdce.” Flanna zalapala po dechu. “To ale byla nějak prudká stařenka, ne? Je dobré vědět, že mým dětem bude v žilách kolovat taková silná krev!”

“V rodině vašeho manžela byla žena, která se madam

Skye vyrovnala každým coulem,” odvětil Charlie. “Portrét

té mladé dívky nad krbem tady v síni. Byla dcerou

prvního hraběte a se svým otcem odjela do nevelkého

království zvaného San Lorenzo. Ten první Patrick Leslie

pobýval v dotyčném městském státě jako velvyslanec

krále Jakuba Čtvrtého. Janet Leslieová se provdala za dědice

San Lorenza, ale pak ji unesli turečtí piráti a nějak

se to zběhlo, že skončila v harému tureckého sultána.”

“Byla kádin,” ujal se Patrick slova tam, kde jeho bratr

skončil. “Tohle je slovo, jímž se označují favoritky. Když

dala sultánovi jeho prvního syna, postoupila na společenském žebříčku ještě výš: stala se z ní baskádin neboli nejmilejší první manželka. Její potomci vládnou oné říši dodnes. Svého nejmladšího syna poslala na vychování do Skotska, a když pak její manžel zemřel, vrátila se sem i ona sama. A právě ona získala pro tuto rodovou větev, tedy pro své přímé potomstvo, titul hrabat ze Sitheanu. My z Glenkirku pocházíme ze strany Janetina bratra Adama.”

“Mocní císařové a sultáni!” zvolala Flanna. “O takových lidech jsem až do dnešního dne nikdy neslyšela.

Udivuje mne, že ses chtěl oženit s tak bezvýznamnou holkou, jakou je nějaká Brodieová z Killiecairnu, můj pane.” ‘Ale ty máš přece Brae a já jsem ho chtěl, ‘ opáčil stroze.

Tohle tedy bylo kruté! Jestli to Patrick nepostřehl, pak Charliemu jistě neušel kratičký bolestný záblesk, jenž se Flanně mihl v očích. Zmizel však stejně rychle, jako se předtím objevil.

“Ne všichni naši příbuzní jsou králové nebo lordi,” řekl

vévoda z Lundy ve snaze nějak ten nepříjemný okamžik

zahladit. “Dva nejstarší synové madam Skye tedy

určitě ne. Jeden zdědil ždibec půdy, který jeho otec vlastnil

kdesi v Irsku. A ten druhý byl námořní kapitán v Devonu.

Nejstarší dcera madam Skye byla dítětem španělského

kupce z Alžíru. Její druhá dcera a nejmladší syn

byli potomky irského lorda Burkea, což byl bezzemek

a každopádně člověk bez jakéhokoli vlivu.”

“Ale jak se z madam Skye vlastně stala šlechtična?”

podivila se Flanna.

“Za její vzestup do vyšší společenské třídy se zasloužil její třetí manžel, hrabě z Lynmouthu. Právě tehdy ji uvedli ke královninu oslnivému dvoru. Vždycky na Tři krále Skyein manžel pořádal maškarní ples, o němž si v té době povídal celý Londýn. Královna se ho pokaždé účastnila a ne že by se tam zdržela na pár slavnostních chvil, kdepak: pobývala tam celou noc. Získat pozvání na maškarní ples hraběte z Lynmouthu, to se považovalo za slušné terno. Kdo tam byl, společensky povyrostl.”

“A v téhle tradici pak pokračoval jejich syn,” řekl Patrick. “Na jednom z těch bálů vyvolala skandál naše matka s otcem.”

“Jak to?”

Patrick se zasmál. “Potom co se hosté rozešli do svých domovů, matku s otcem nachytali spolu v posteli. Našla je naše teta Sybilla a ztropila kvůli tomu děsný povyk. Víš, tahle naše tetička vyrůstala na BrocCairnu. Byla to dědečkova nemanželská dcera, ke které se však on otevřeně hlásil. Naše babička vychovávala tetu Sybillu jako své vlastní dítě. Pak se ale Sybilla poprvé setkala s naší matkou a začala prudce žárlit a navíc měla v úmyslu polapit našeho tatínka pro sebe. Když ho potom přistihla s naší maminkou v posteli, rozlítila se a vyvolala ohromný zmatek.”

“A tak se stalo, že se vaši rodiče vzali,” dořekla Flanna.

Patrick se znovu zasmál. “Ale kdepak! Za takových

okolností matka tatínka nechtěla. I přesto, že tahle situace

byla velmi choulostivá, odmítla dát se přinutit k sňatku

s ním a nepřála si ani, aby ho nějak dohnali k oltáři. Madam

Skye ji tudíž provdala za Rowana Lindleyho, markýze

z Westleighu, jenž byl tou dobou do maminky zamilovaný.

Když ho pár let nato v Irsku zabili, maminka už

jiného nápadníka nechtěla ani vidět. Pak pro ni zahořel

Charlieho otec a ona jeho city opětovala, jenomže princ

Jindřich zemřel nedlouho po Charlieho narození. A právě

v tom čase starý král Jakub s královnou nakázali v tom

nejlepším úmyslu mamince, aby se provdala za našeho

otce. Ona však místo toho prchla s dětmi do Francie. Trvalo

bezmála dvě léta, než ji otec našel a než se spolu

usmířili. Teprve potom se vzali a jeli domů na Glenkirk.”

“Jenomže,” dodal Charlie, “starý král celou situaci zamotal

ještě víc a matku napůl přislíbil ještě dalšímu muži.

Když se matka provdala za otce, tenhle chlapík šílel

vzteky. Umínil si, že je zničí. Samosebou neuspěl a místo

toho po něm začali pátrat, aby ho zatkli za vraždu, kterou

spáchal a pokusil se ji svést na Leslieovy z Glenkirku.

Zmizel, jen aby se zanedlouho znovu objevil a ohrožoval matku na životě.” 135

“A tehdy ho zabila vaše madam Skye?” zeptala se Flanna.

“Ano,” přisvědčili oba bratři jednohlasně.

Flanna žasla. Do jaké se to přivdala rodiny? Velevýznamní

vladaři a lordíčkové. Pohádkové bohatství. Ženy,

jež jsou půvabné, zbožňované, chytré, ženy, po kterých

prahnou a kvůli kterým se střetávají mocní muži. A teď

tu je nějaká Flanna Brodieová. Holčina z Vysočiny, důležitá

asi jako kytka u cesty, holčina, jejíž jediná hodnota

spočívá v kousíčku země zvaném Brae. Viděla portrét Janet

Leslieové visící nad krbem a v rodinné hradní galerii

portrét Patrickovy matky, oné pověstné Jasmíny, a také

jeho líbezné babičky Cat Leslieové, jež vzdorovala samotnému

králi, aby mohla žít s mužem, kterého milovala.

Kdo je Flanna Brodieová, aby se mohla srovnávat

s těmito moudrými, úchvatnými ženami? Chtěla by zanechat

na Glenkirku svou vlastní stopu, aby i její portrét

jednoho dne visel v rodinné galerii a její potomci si šuškali:

“Ach ano, a tohle je Flanna Leslieová, manželka

druhého vévody, která…” Která co? Flanna si zhluboka

povzdechla. Co by mohla vykonat, aby zde nechala nějakou

památku?

V několika následujících dnech pečovala Flanna o své

dva malé synovečky a mladistvou neteř jako matka. Dodržela

slovo a začala obě starší děti učit, jak se zachází

s dlouhým lukem. Sabrinu Stuartovnu si ta žena s ohnivými

vlasy, jež byla dle dívčina úsudku tak krásná, naprosto

získala.

“Trefila jsem! Trefila jsem!” vykřikla dívenka vzrušeně, když její šíp poprvé zasáhl slaměný terč postavený na nádvoří. Nasadila na tětivu další šíp a vypustila ho a znovu trefila cíl. “Tys mě to doopravdy naučila!” řekla a pozvedla k Flanně rozzářené oči.

“A ty mě musíš na oplátku naučit, jak být dámou,” odpověděla Flanna a na děvčátko se usmála. “Jednou třeba pojedu ke dvoru a nechtěla bych vašeho strýčka uvést do rozpaků svými drsnými způsoby.”

“Vždyť máš způsoby docela slušné,” odvětila Sabrina. “Mluvíš sice s podivným přízvukem, ale nejsi přece

Angličanka. Jsi Skotka. Lidé z nížiny, ti kolem bratránka

Karla, mají přízvuk slabší a já jim rozumím lépe. Nemám

je ale ráda. Jsou věčně mrzutí a ke králi se chovají

ničemně. Ovšem král Karel je džentlmen a předstírá, že

si ničeho nevšímá.” Na devítiletou dívku byla Sabrina

dost vyzrálá. “To bratránek Karel má způsoby přímo obdivuhodné,”

pokračovala. “Nikdy jsem nezažila, že by se

k někomu, a to bez ohledu na jeho poměr ke své osobě,

zachoval nevlídně nebo sprostě. Stýská se mu však po

dámách. U dvora se nyní vyskytuje jenom několik žen.

Takových těch zarputilých, co vůbec nejsou podle jeho

vkusu. Mne má bratránek Karel rád,” svěřila se Flanně.

“Tatínek říká, že je moc dobře, že jsem jenom malá holčička,

jinak by si král třeba vzal do hlavy, že mě svede.

Tatínek říká, že jednou ze mě bude náramná krasavice.”

“Hezký je, kdo se hezky chová.” Flanna přímo slyšela,

jak jejími ústy promlouvá její švagrová Una. “Ale ano,

myslím, že až budeš dospělá dáma, budeš velice krásná,

Brie.”

“Jak dlouho tu u vás máme zůstat, teto Flanno?” zeptala se jí dívenka. “Budeme tady až do jara?”

“Nevím, miláčku,” odpověděla po pravdě Flanna a zadupala nohama ve škorních, aby si v nich trochu rozproudila krev. “Glenkirk vám bude domovem tak dlouho, jak bude třeba.”

“Stýská se mi stále po mamince a stýská se mi po Queen’s Malvern,” pronesla Sabrina zádumčivě. “Sice vím, že je maminka mrtvá a daleko ode mne, ale když já chci domů!” Z jantarových očí jí vytryskly slzy. I přes své kultivované řeči to přece jenom byla jen malá holčička. Flanna poklekla a dívenku konejšivě objala. “Rozumím tomu tak, Brie, že v Anglii je občanská válka. Domů se vydat nemůžeš, dokud to všechno neutichne. A pak, váš domov hodně poničili a bude nutné ho zase spravit. To nějaký čas potrvá, miláčku.” Znovu vstala, vzala Sabrinu za ruku a zavedla ji zpátky do domu, přičemž nechala Anguse, ať dál dohlíží na jejího synovce. “Až se král opět vrátí domů do Anglie, pak se domů do Anglie vrátíš i ty.” Když vstoupily do síně, sloužící jim odebrali pláště. “Horký kořeněný mošt pro paní Stuartovnu!” poručila vévodkyně z Glenkirku. “A pro mě víno.” “Kdyby tak strýček Patrick chtěl vyslat své muže, aby králi pomohli! To by bylo všechno v pořádku,” prohlásila Brie s nezvratnou logikou mládí. “Proč nechce jít králi na pomoc, teto?”

“Protože se zdá, že královští Stuartovci přinášejí Leslieům

z Glenkirku smůlu, kdykoli se jejich cesty zkříží

tak to alespoň tvrdí tvůj strýc, ‘ vysvětlovala Flanna.

“A mimo to by bylo zapotřebí mnohem víc mužů, než

kolik by jich dokázal zaopatřit Glenkirk, aby to králi pomohlo

znovu získat anglický trůn,” dodala.

“Přála bych si být starší,” pronesla vášnivě lady Sabrina Stuartovna. “To bych totiž mohla jít sbírat vojsko pro mého bratránka Karla!”

A v tu chvíli jako by Flannu zasáhl blesk! Brie možná

není dost velká, aby králi pomohla, zato Flanna Leslieová

ano! Ty řečičky o smůle, které Patrick donekonečna

omílá, jsou přece holý nesmysl! Mezi královskými

Stuartovci a Leslieovými z Glenkirku žádná kletba neleží.

Ano, právě takhle by mohla jako jedna z leslieovských

žen zanechat v rodové historii svou stopu: bude

tou vévodkyní z Glenkirku, která pomohla Karlu Druhému

znovu usednout na trůn, poněvadž putovala po Vysočině

mezi klany a povzbuzovala muže, aby se přidali na

stranu svého krále v jeho spravedlivé při. Avšak nejdřív

ze všeho se Flanna s králem musí setkat. Potřebuje mít

jistotu, že je hoden její snahy, a také bude nutné dostat od

něho svolení. Jenomže jak to zaonačit?

Patrick jejím plánům určitě své požehnání nedá, to

Flanna věděla, ale tohle je věc, kterou ona prostě udělat

musí, to je nabíledni. Není přece žádná unylá slečinka,

která bez mužova souhlasu nedokáže ani pohnout rukou!

Vzápětí dostala nápad: až její švagr Karel Frederick

Stuart odjede z Glenkirku, může se přece vydat za ním.

To bude ta snazší část celého podniku. Trochu obtížnější

už bude vymyslet způsob, jak ospravedlnit svou nepřítomnost

na Glenkirku, ale s tím už jí bezděky pomůže její

věrná Aggie. Flanně bylo jasné, že Angus by s jejím

záměrem silně nesouhlasil, a dokonce by se mohl pokusit ji zastavit. Ona se však zastavit nedá! Ve stopách vévody z Lundy pojede až do Perthu. Potom se mu ukáže. Charlie bude trvat na tom, aby se vrátila domů, ale ona odmítne odjet, dokud se nesetká s králem.

Koneckonců, vévoda z Lundy sotva může své švagrové spoutat ruce a nohy, aby ji měl pod dozorem. Nebude se mu chtít přebírat zodpovědnost za její chování. Ano! Přesně takhle to Flanna provede. A jestliže jí král dá svolení, bude pro něj verbovat bez ohledu na to, co tomu říká její manžel!

Mezitím však nadešel čas svátků vánočních. Přestože nová církev ve Skotsku považovala oslavy za naprosto nemístné pokud se ovšem vůbec nějaké konaly , Flanna věděla, že tady na Glenkirku se staré tradice dodrží se vším všudy. K uším vzdálených úředníků, což byli přece jenom cizinci, se žádná stížnost nedonese. Na hradě uvítají s otevřenou náručí každého člena klanu a jejich příbuzné, kteří budou schopni tu cestu vykonat. Pro každého tu bude dárek. Nože, křesadla a šípy pro muže. Stužky, nitě a tkalouny pro ženy. Sladkosti pro drobotinu. Každá rodina, která sem přijde, obdrží stříbrňák. Těm nejstarším bude prominuto nájemné. Po celých dvanáct svátečních dní se bude ve velké síni slavit. To ale bude podivná oslava! napadlo Anguse, když začínal s přípravami. James Leslie je mrtev a jeho manželka, vroucně milovaná muži i ženami z klanu, od nich odjela do ciziny. Ovšem ať tak či tak, tohle budou první Vánoce, které jeho neteř prožije jako paní na Glenkirku. Angus si přál, aby pro ni byly nezapomenutelné a pro jejich hosty co nejšťastnější. Spřátelil se s Mary MoreLeslieovou. Pro Mary, jež byla oddána vévodkyni Jasmíně a jejího sluhu, legendárního Adaliho, víceméně uctívala jako božstvo, to nebylo vůbec snadné. Jestliže vévoda pod vlivem událostí posledních několika měsíců zahořkl, glenkirská hospodyně na tom byla stejně. Avšak Angus Gordon byl obdařen šarmem i vytříbenými způsoby. Mary si ihned uvědomila, že Angus je víc než jen pouhý sluha. 139

Netrvalo dlouho a Angus zjistil, že na veškeré domácí

záležitosti na Glenkirku dohlížel Adali, který služebnictvu

vládl pevně, leč vlídně. Angus tedy nyní dělal totéž.

Hradní personál, jemuž se svým způsobem ulevilo, že

nad sebou opět cítí silnou ruku, se Angusovu nesmlouvavému

velení ochotně podvolil. Potěšená Mary se zničehonic

stala Angusovou pravou rukou. Nová vévodkyně je

snad drobátko neotesaná a divoká, říkala si Mary, ale až

se tu to děvče bude cítit jako doma, i tohle se změní.

Glenkirk znovu žije! Jsou tady děti, které se smějí a tropí

rošťárny. Jako za starých časů, usoudila Mary MoreLeslieová.

Poprvé za mnoho měsíců byla spokojená.

“Je zapotřebí najít vánoční poleno,” řekla Angusovi.

“Možná že naše paní bude chtít vytáhnout děti ven do lesa,

aby ho hledaly samy. Alespoň vévoda a jeho bratři

pro poleno vždycky chodili.”

“Výborný návrh, slečno Mary,” souhlasil Angus.

“A vévoda se svými muži musí vystopovat kance. Mně

je srdečně jedno, co si o tom myslí ti zakyslí presbyteriáni.

Narození Páně slavíme tady, na Glenkirku. Až nadejde

Boží hod vánoční, dobrý pan Edie bude sedět vedle

otce Kennetha a budou spolu svorně jíst a popíjet, a věřte

mi, neuslyšíte od nich křivého slova.”

“Znáte obyvatele hradu velmi dobře,” poznamenal se

smíchem Angus a usmál se na Mary.

“Ale jděte, Angusi Gordone!” odvětila se smíchem.

“Už jste si mě omotal kolem prstu. Jste hodný člověk a já

bych řekla, že my dva se mezi sebou vždycky nějak srovnáme.”

Dvorně se jí uklonil. “Bez vás, Mary, bych nezmohl

nic, tak to je a vy to víte.”

“Přemýšlím, jestli seženeme krocany,” hloubala Mary.

“Do města je příliš daleko. Hádám, že si vystačíme s kapouny,

s hovězím a s rybami. Raději bychom měli mít

všeho víc než míň,” rozhodla pevně. “Ve sklepích mám

koše jablek, takže jako zákusek budou koláče. Děti z vesnic

sladkosti moc často nevidí. Jen počkejte, jak budou

kulit oči, až jim je donesem, Angusi! Tohle tělu jenom

prospěje.” Vzápětí si otřela oči zástěrou.

“Vy máte ale měkké srdce!” pravil jemně.

“No, vy na tom myslím nebudete o nic lépe než já, Angusi

Gordone,” opáčila břitce. “Vždyť vidím, jak trpělivě

se moříte s naší paní nad písmenky! Proč, pro všechno na

světě, to děvče otálelo s učením až doteď? Musela přece

vědět, že se jednoho dne vdá a bude muset zvládnout domácnost.

Jisté věci by měla umět už dávno. Copak se

o to její maminka nestarala?”

“Jsem Gordonovým levobočkem a vy na mě nekoukejte

tak nevinně, Mary, protože i když to ostatní nenapadlo,

vy jste to určitě uhádla. Má nevlastní sestra zemřela,

když bylo Flanně deset. Náš otec a Megina matka,

Bůh jim dej nebe, nás vychovali společně, jako vlastní

sourozence. Sestra měla legitimní původ, a tak se stala

dědičkou Brae, ale se mnou nikdy nikdo nezacházel o nic

hůř, pořád jsem byl pro všechny syn svého otce. Když se

Meg provdala za Brodieho, šel jsem s ní na Killiecairn.

Flanna úsilí své matky, která ji chtěla naučit číst a psát,

tvrdě vzdorovala. Po Megině smrti se chtěla Flanny

ujmout její švagrová, to ovšem bylo prakticky nemožné,

protože moje neteř nestála o nic jiného, než aby se mohla

svobodně prohánět po venku. Naučil jsem ji jezdit na koni,

lovit, rybařit a střílet. Ženy z rodiny ji jen stěží přiučily

šití, tkaní a vaření, ale tohle zkrátka nejsou věci,

v nichž by nacházela zalíbení. Když přišla sem na Glenkirk,

uvědomila si, jaký to byl nerozum, že se vzdělání

bránila. Prohlíží si portréty předchozích hradních paní

a cítí se jako oukropeček. Touží zde zanechat vlastní stopu,

ale ví, že to nedokáže, pokud na sobě nezapracuje.

Ano, mám s ní trpělivost, Mary. Meg by si to přála, ačkoliv

připouštím, že občas bych tu holku nejradši přehnul

přes koleno a nasekal jí na zadek.”

Mary se při těch slovech hlasitě rozesmála. “Myslím,”

řekla obrovi, “že tohle už můžete klidně nechat na vévodovi.

Ten ji nemůže ignorovat, jako si jí nevšímal její

otec. Vévoda nechápe, že už je do ní zamilovaný a ona

do něho. Přece vidím, jak na sebe hledí, když mají dojem,

že si jich nikdo nevšímá. Těším se na novou generaci Leslieů,

Angusi. Vévodova matka bude mít velikou radost.”

“I když je Flanna kapku divoká?” škádlil obr hospodyni.

“Ne všechny glenkirské dámy mohou být rodem princezny.

To většinou stejně nebyly,” prohlásila nevzrušeně

Mary. “Ach, Angusi, doufám, že jednoho dne se s ní setkáte

myslím s naší vévodkyní Jasmínou! Jenomže ona

tu bez svého Jemmieho Leslieho zůstat nemohla. A vůbec,

teď když jsou pryč, je na Glenkirku prázdné místo,

které vévoda Patrick a jeho manželka budou muset zaplnit.”

Povzdychla si a znovu si otřela oči do zástěry. Vzápětí

se napřímila a energicky řekla: “Tak, Angusi Gordone,

co je ještě třeba udělat, aby tyhle Vánoce byly pro nás

pro všechny šťastné?”

Když Angus řekl neteři, jak užitečná je nyní Mary MoreLeslieová, nová vévodkyně pocítila ke starší ženě neskrývanou vděčnost. Přijala její návrh a se třemi mladými Stuarty v závěsu jela v doprovodu skupinky mužů

z klanu do lesa, v němž se hrad nacházel, aby zde vyhledali dokonalé poleno na vánoční oslavy. Na to, že byl prosinec, bylo dopoledne neobvykle slunné a přívětivé. Nefoukal ani vítr.

“Nesmíme se venku moc zdržovat,” řekla Flanna dětem. “Do večera se strhne bouřka. Neměli bychom se ani vydávat moc daleko od hradu.”

“Jak víš, že bude bouřka?” vyptávala se tetičky Brie. “Chci, aby nám tohle počasí vydrželo celou zimu! Co jsme přišli na sever, nezahlédla jsem slunce hezky dlouho.” ‘V tuhle dobu by nemělo být slunečno ani teplo,” vysvětlila jí Flanna. “A také nefouká vítr, holčičko. Tohle všechno je varovnou předzvěstí blížící se bouře.” Zavětřila. “Přivoňte si,” řekla dětem. “Copak ve vzduchu necítíte sníh? Třebaže je vzduch vlahý, skrývá se v něm chlad.”

“Jak to, že tohle všechno víš?” zeptal se jí Freddie Stuart. “Tohle je země, kde jsem se narodila a kde jsem vyrůstala,” odpověděla mu Flanna. “Nebyla jsem žádná

spořádaná slečinka, která by vysedávala doma za tkalcovským

stavem. Byla jsem venku s Angusem a ten mě

učil, jak mám lovit a stopovat kořist. Nemůžeš spoléhat

na to, že se ti počasí najednou nezmění, a tak se zkrátka musíš naučit rozumět znamením, která ti příroda dává.” “Chci se to naučit,” řekl Freddie.

“Pokud tu s námi zůstaneš dostatečně dlouho, Freddie,

naučím tě to,” slíbila mu Flanna. “I tvou sestru a bratříčka.”

Potom pobídla Glaise do klusu. “A nyní už pojďme,

děti. Angus povídal, že se kuchař dneska chystá péct

sladké bochánky. Čím dřív najdeme vánoční poleno, tím

dřív budeme doma, abychom si na nich mohli pochutnat.

A Mary říkala, že k nim budou švestková povidla.”

Prohledávali les křížem krážem přes hodinu, než dorazili

k urostlému dubu, který se vyvrátil teprve nedávno.

Muži z klanu sestoupili z koní, popadli pily a začali odřezávat

ten konec kmene, na kterém bylo stále ještě vidět

kořeny. Když pahýl odpadl, uřízli několik mohutných

polen, z nichž každé bylo určeno do krbu ve veliké síni.

Největší špalek poslouží jako slavnostní vánoční poleno.

Omotali okolo něj provazy a vítězoslavně ho odvlekli na

Glenkirk, kde ho složili před hlavní síň; tam si špalek počká

na Boží hod vánoční, kdy ho s veškerou obřadností

přenesou dovnitř. Pár skupinek mužů se vrátilo do lesa,

aby, ještě než se strhne bouře, stihli odvléci na hrad

i ostatní dubová polena.

Flanna doprovodila děti do kuchyně, odkud se k nim

linula vábná vůně pečiva. Jakmile pomocná kuchařka zahlédla,

že vcházejí dovnitř, usmála se a přispěchala k nim

s podnosem sladkých bochánků, čerstvě upečených

v cihlové peci, stojící hned vedle velikého krbu. Položila

podnos na dřevěný stůl, který se rozkládal uprostřed jejího

království. Potom starostlivě roztrhala tři bochníčky

na kousky, štědře je pomazala máslem a potřela švestkovými

povidly. S nesmírnou zdvořilostí podala každému

děcku po bochánku. Pak se při pohledu na ty tři mladé

tvářičky rozesmála.

“Děkuji ti, kuchařko,” řekla ženě Flanna. “Děti už vypadají zdravěji a silněji a to tvou zásluhou.” “A také díky vaší mateřské péči,” odvětila kuchařka. “Chudák pan Charlie přišel o ženu a zůstal tu sám! Pamatuji se na něho od dob, kdy jsem v téhle kuchyni sloužila jako pouhopouhá kuchtička a on sám byl malý

hošík jako tenhleten andílek!” Počechrala Willymu vlasy a přitom se na toho nejmenšího Stuartovce, který měl na obličejíku šmouhy od fialové zavařeniny, blaženě usmála.

“Každý tu nosí s sebou kousek historie,” pravila tiše Flanna.

“Copak na Killiecairnu to tak není?” opáčila kuchařka. “Ano, ale to je něco jiného,” odvětila Flanna. “To bych prosila!” řekla kuchařka. “Tohle je Glenkirk! Na celém světě se nenajde místo, jako je tohle, má paní. A až jednou ze světa zmizí a ono zmizí, protože všechno nakonec jednou pomine , nebude už jiné, které by se mu podobalo.”

V následujících několika dnech Flanna s dětmi a hrstkou

sloužících zdobili síň zeleným listím, silnými borovými

větvemi a kyticemi z cesmíny. Vánoční zvyky, které

se dodržují od Božího hodu po Tři krále, Flanna znala.

Důležitou úlohu hrálo při oslavách číslo dvanáct. Po obvodu

síně bylo rozestaveno dvanáct rozsochatých svícnů.

Každá kytice cesmíny byla ozdobena dvanácti větvičkami.

Ve dvanácti vánočních dnech si lidé vyměňovali dárky

dohromady jich bylo dvanáct. Budou zde i vánoční

figurky z perníku. Dvacátého čtvrtého prosince odpoledne

kolem síně ovinuli zelenou nitku. Ve stanovenou hodinu

vstoupili do síně hosté; dávali pozor, aby tu zelenou

nit nepřetrhli. Žádná slavnost by však nemohla začít bez

ptáka pro štěstí, který přeskakuje práh.

“Na Queen’s Malvern takový zvyk nemáme,” řekla

Brie Flanně, když jí to teta objasnila.

“A to je opravdovský ptáček?” divil se nahlas Freddie.

“Óóóóó!” zavřeštěl malý Willy a ukázal buclatým prstíkem

ke dveřím.

Tam stál muž s kaštanovými vlasy, celý v zeleném

oděvu pošitém zvonky; obličej mu kryla ptačí maska. Jediným

vysokým skokem překonal práh a za doprovodu

malých varhan, bubínků a flétny se pustil do tance. Nejprve

dotančil k čestné tabuli, tam vysekl poklonu a nastavil

čapku. Vévoda mu dal stříbrňák. Pták pro štěstí křepčil dál po síni, zdravil všechny hosty a od každého stolu

dostával pence. Když už se pozdravil s každým, donesl

váček s mincemi panu Ediemu, presbyteriánskému duchovnímu,

a řekl: “To je pro chudé, velebný pane!”

A vzápětí rozmarně odtancoval ze síně ven.

“Tatínek toho ptáčka pro štěstí propásl,” řekla Brie

zklamaně.

“Musel přece hlídat vánoční poleno!” odpověděl jí Freddi e.

“No a to už teď může dovnitř,” řekl vévoda. “Nechtěli byste je vy tři doprovodit?”

Všechny tři děti se vydrápaly ze svých míst a hnaly se od stolu.

“Stihne se Charlie převléknout?” zeptala se Flanna. “Tohle už přece dělal i dřív,” vysvětlil jí Patrick. “Když jsme já a moji bratři byli mrňata. Nemohu pomyslet na ptáka pro štěstí, aniž bych si přitom zároveň nevzpomněl na Charlieho. Jeden rok ho chtěl dělat Jindřich, jenomže neuměl tančit tak jako Charlie. Ten hopsá i dneska výš než kdokoli jiný.”

Flanna položila dlaň na ruku svého manžela. “Já vím, že se ti po nich stýská, ale my si přece vytvoříme své vlastní vzpomínky, můj pane.”

Jejich zraky se setkaly a on se usmál. “Ano, děvenko, jak říkáš,” přislíbil jí. “Tak a teď mi pověz, jak je možné, že mi vidíš až do ledví! Nejsem si jistý, zda se cítím dobře vedle manželky, která si čte v mých nejhlubších myšlenkách

Skotská nevěsta jako v otevřené knize.” Pozvedl její ručku k ústům a políbil ji .

“Vánoce na Brae bývaly vždycky zvláštní dobou,” řekla. “Maminka s Angusem mi o nich pověděli všechno. Na Killiecairnu nikdy takhle zvláštní nebyly a já vím, že to mamince chybělo. Nikdy si slůvkem nepostěžovala, jenomže já jsem jí to vyčetla z očí. Mého otce milovala, ale Killiecairn nikdy nepovažovala za skutečný domov. Snad právě proto miluji Brae a chci ho povznést k jeho bývalé slávě.”

“A co s Brae uděláš, až bude zase obyvatelné?” zeptal se jí s pousmáním.

“Budu ho mít k dispozici pro případ, že by už nebylo možné, abychom dál žili spolu, můj pane,” odsekla mu drze. “Glenkirk je tvůj, ale Brae bude náležet mně a jednoho dne našim dětem. Třeba teď máš svou půdu, ale ten hrad je jen a jen můj.”

“Ty bys mě opustila, děvenko?” Hleděl na ni s pobavením. “Pokud se spolu nesrovnáme, pak ano, samozřejmě!” odvětila.

“Ty jsi nezávislá žena, Flanno Leslieová!” rozchechtal se.

“Podívej se, můj pane, tady je vánoční poleno,” odpověděla

na ta slova Flanna, aby nenásilně změnila téma

hovoru. Neměla v úmyslu pouštět se s ním do debaty

o Brae. Vrátil jí ho a řekl, že ho smí znovu uvést do obyvatelného

stavu. Právě odtamtud bude sbírat muže pro

krále Karla Stuartovce. Patrick nechtěl do celé věci zatahovat

Glenkirk ani Leslieovy, a ona to bude respektovat

stejně, jako on respektoval její lásku k Brae.

Hosté začali provolávat slávu, jelikož do síně bylo právě

vneseno vánoční poleno; nesli ho až ke krbu, nad

nímž visel portrét prvního Patricka Leslieho. Na polenu

seděla stuartovská drobotina, a zatímco putovalo velikou

síní, maličcí zpívali latinsky starodávnou vánoční píseň,

která již tradičně vánoční poleno vyprovází. Když špalek

doputoval k ohromnému ohništi, děti seskočily a pomohly

ho strčit dovnitř. Potom se lady Sabrina Stuartovna

chopila ohně, jejž jí podal Angus, a podpálila pod špalkem

suché chrastí. Všichni, kdož byli ve veliké síni

Glenkirku přítomni, mocně vykřikli.

“Výborně, dcerunko!” pravil Charlie a vyzvedl Sabrinu do náruče; ponosil ji po celé síni, a než ji znovu dopravil k čestné tabuli k ostatním členům rodiny, zasmál se. “Tatínku, propásl jsi ptáčka pro štěstí!” řekla Sabrina. “Byl v tom zeleném peří se všemi těmi zvonečky dočista skvělý a skákal nachlup tak vysoko jako ty, když tancuješ.” “No kdo by to byl řekl?!” předstíral Charlie úžas. “Vždycky jsem si myslel, že tak vysoko jako já neumí skákat nikdo. Tohle je stuartovská dovednost nebo tak mi to alespoň říkali. Matka mi povídala, že můj otec,

princ Jindřich, byl dobrý tanečník, tančil s půvabně pokrčeným

kolenem. Váš strýček Jindřich by si to ještě mohl

pamatovat a vaše tetička India také.”

“Stýská se mi po rodině,” pronesla melancholicky Sabrina. “Kéž bys nemusel odjíždět, tatínku! Ale já vím, že tě bratránek Karel potřebuje.”

“Bylo mi dáno na srozuměnou, že pánové, kteří přišli

s králem z Francie, už nejsou vítanými hosty. Prý se chovali

bezbožně, lady Sabrino,” odvážil se říci pan Edie

a pak pohlédl na vévodu z Lundy. “Je to tak, sire?”

“To jsou ti, kteří nejsou spokojeni s královými dlouholetými

přáteli, ano, je to pravda, pane Edie,” odpověděl

vévoda, “ale nemohou očekávat, že by král, ten věrný a dobrý člověk, poslal pryč ty, kdo ho loajálně podporovali. Po boku mého bratrance vyrostlo mnoho mužů. Jsem přesvědčen, že je úlohou církve, aby je přivedla na pravou cestu, místo aby je zapudila do temnoty jejich neustálých hříchů. Souhlasíte se mnou?”

Když pan Edie vévodovi odpovídal, v očích mu zasvítila jiskřička humoru. “Já jsem jen prostý venkovský kněz, můj pane. Nemohu soudit své nadřízené, ani jim nařizovat, jak si mají počínat.” “Jste moudrý muž,” zazubil se vévoda. “Žijeme v přetěžkých časech,” pravil klidně duchovní, “avšak tady na Glenkirku jsme od zlého odděleni a řídíme se zákony naší země. Věřím, že to je to jediné, co po nás Bůh požaduje.”

Hosté kolem nich a u čestné tabule už se hltavě pustili do hovězího a kapouna a lososa, které jim služebnictvo naservírovalo. Ke stolům se nosila zvěřina a zvěřinové paštičky a tácy s pečenou králičinou. U žádného ze stolů nescházel chléb, hroudy smetanového másla ani kola sýra. Byla zde hojnost vína, piva a moštu. Potom přinesli jablkové koláče spolu s poháry husté smetany. A jak Mary předpověděla, tenhle chod uvedl do vytržení zejména drobotinu. A když dojedli, vystoupili Patrick s Flannou před čestnou tabuli a rozdělili mezi muže, ženy a děti z klanu dárky.

Pivo i víno bylo větším dílem vypito. Dudák zmáčkl

měchy. Muži se dali do tance. Zpočátku se tančilo ostýchavě

a bez šťávy, ale po chvilce začal být tanec divočejší

a vášnivější. Nakonec se zvedli i Patrick s Charliem.

Na kamennou podlahu síně muži položili meče. A dva

bratři se roztančili. Patrick byl o palec vyšší. Černé vlasy

měl nakrátko přistřižené. Když ve svém zeleném kiltu

s úzkými rudými a bílými proužky tančil mezi zkříženými

meči, zelenozlaté oči mu jiskřily. Charlie Stuart, cynický

úsměv na neméně pohledné tváři, tmavě kaštanové

vlasy stažené dozadu a blýskající se jantarové oči, tančil

se svým mladším bratrem oděn do svého rudého stuartovského

plédu. Jak tak sehraná bratrská dvojice tančila,

hudba hrála stále prudčeji, až nakonec s posledním zakvičením

dud umlkla stejně nečekaně, jako začala. Sourozenci

si padli do náručí a radostně se rozesmáli; síň zaburácela

provoláváním slávy a muži z klanu se natlačili

na parket, aby oba bratry poplácali po zádech a potřásli

jim rukama.

Slavnost skončila k půlnoci a síň se vyprázdnila, poněvadž

obyvatelé Glenkirku se vydali do vesnice, kde se

pan Edie chystal k první bohoslužbě.

“Modleme se, aby dnes v noci nekázal moc dlouho,”

zabručel vévoda své ženě a přitom ji přes sukně poplácal

po zadničce. “Je psí zima a já už se nemůžu dočkat, až se

s tebou vyspím, Flanno Leslieová.”

“Tohle není moc zbožná myšlenka, můj pane,” zašeptala v odpověď.

“Ale co je na tom tak bezbožného, ženo?” zeptal se jí. “Pst!” okřikla ho. “Pan Edie už se chystá začít.” K jejich překvapení mluvil duchovní jen krátce. Posvátný obřad skončil a oni stáli znovu venku před kostelem. Začalo sněžit.

“Teta Flanna to povídala,” řekla samolibě Sabrina. “Vždyť už je to tři dny!” prohlásil trochu s pohrdáním Freddi e.

“Ach, chlapče milá, než nám severní vítr přinese sníh, nějakou dobu to trvá,” řekla jim Flanna. “Došlo to sem přesně načas.”

“Děkuji ti za ten hřeben z hruškového dřeva,” řekla Sabrina, když opět vstoupili do hradu. “Toho jelínka, co je na něm vyřezaný, toho přímo miluji. Takovýhle hřeben jsem jaktěživa neviděla!”

“To proto, že jsem ho pro tebe sama vyrobila,” řekla

Flanna dítěti. “Vyřezávat mě před léty, když jsem byla

asi ve tvém věku, naučil Angus.”

Patrick se zájmem naslouchal. Tak tohle by byl do

Flanny nikdy neřekl. Tak ona umí vyřezávat a má umělecké

nadání! Když potom spolu leželi v posteli, zeptal

se jí na to.

“Co tě vedlo k tomu, že ses chtěla naučit něco takhle obyčejného?” podivil se.

“Zemřela mi matka,” odvětila. “Pořád jsem na to musela

myslet a také na to, že by k tomu nebylo došlo, kdyby

neošetřovala svou neteř, která umřela a od které tu nákazu

chytila. Jsem přesvědčená, že jsem pomaloučku

přicházela o rozum. Angus to poznal, a tak se do věci

vložil. Maminka vyřezávala figurky ptáků a zvířat. Řekl

mi, že vždycky doufala, že já se jejímu umění přiučím.

A proto jsem se začala učit. Musela jsem se tak moc soustředit

na to, co dělám, že jsem už nemohla dumat o mamince

ani o tom, jak zemřela. To přece bylo od Anguse

hodně chytré, nemyslíš?”

“On je z tvé krve, viď?” zeptal se Patrick.

“Je to levoboček mého dědečka Andrewa Gordona,”

řekla Flanna. “Vychovala ho má babička Gordonová.

Když se narodila má matka, jemu bylo sedm. Já sama

jsem to netušila, dokud maminka neměla duši na jazyku.

Tehdy mi o tom pověděla, řekla, že nechce, abych zůstala

na světě sama. Dědeček dal Angusovi vzdělání, jako

by to byl jeho dědic. Jeho jediným legitimním potomkem

však byla samozřejmě moje matka. Měli se se strýčkem

moc a moc rádi.”

Patrick přisvědčil. “Z levobočné linie pocházejí i MoreLeslieové,” řekl. “Vždycky nám zachovávali věrnost. Tvůj strýc je dobrý člověk.”

“Ano, to je,” řekla Flanna. Potom se mu zavrtala do ramene. “Ještě jsi mi nedal vánoční dárek,” řekla mu.

“A co Brae? To ti nestačí?” dobíral si ji.

“Že bys mi dal, co už bylo mé, můj pane? Nechce se

mi věřit, můj pane, že bys byl taková držgrešle!” Lehce

ho uhodila do ramene.

Začal se řehtat. “Vstaňte, madam, a svlékněte si noční úbor,” nakázal jí.

“Co má tohle znamenat, pane?” otázala se ho.

“Jestli chceš svůj dáreček, děvče, hezky svého muže

poslechni, nebo bych ti musel nařezat, abys byla povolnější,”

řekl a v koutku úst mu zahrál lehký úsměv.

Flanny se zmocnila zvědavost. Vylezla z teploučkého

lože a svlékla si jednoduchou bílou noční košilku.

“A teď si rozpusť vlasy,” přikazoval jí. “Chci vidět, jak

ti ta ohnivá záplava splývá po ramenou a po zádech.”

Flanna, stále napjatější, mu vyhověla. Prsty si rozpletla

těžký cop a rozčesala jeho prameny tak, aby ji dlouhé

vlasy celou zahalily. ‘Co dál, můj pane?” tázala se manžela.

Patrick Leslie vylezl z postele, sáhl pod polštáře a vytáhl

dlouhou šňůru černých perel, kterou Flanně přetáhl

přes hlavu. Potom ji od sebe kousek odstrčil a potěšeně

zíral, jak se na Flannině mléčně bílé kůži, jejíž čistotu rušilo

pouze jiskrné rudé zlato kadeří, vyjímají kulaté ebenové

korálky. Ten svůdný obraz, který mu skýtala nahá

žena s perlami kolem šíje, plně upoutal jeho chtíč; cítil, jak tvrdne.

Černé perly Flanna ještě nikdy neviděla, ale stačil jediný pohled, aby si uvědomila, že ať už jsou tyhle kuličky cokoli, musely stát celé jmění. Když je zkoumala, byly na dotek hlaďoučké a klouzaly jí mezi prsty jako tekuté hedvábí. “Jak se jim říká?” otázala se, když se jejich pohledy setkaly.

“Perly,” řekl. Chtěl ji!

“Mám takovou tenoučkou šňůrku perel, které patřily mamince,” řekla Flanna, “ale ty jsou bílé.” Viděla, jak se mu pod noční košilí vzdouvá mužství. “Jsou úchvatné, můj pane, děkuji ti,” řekla. Ovinula mu paže kolem krku a políbila ho.

Pevně si ji k sobě přitiskl tak pevně, že se jí perly zařízly do jemného masa a ona vykřikla překvapením. Jeho

ústa byla žhavá a panovačná. Jeho jazyk svedl s jejím

krátkou potyčku. Jeho rty se odtrhly od jejích a vydaly se

na pouť po jejím obličeji, hrdle, ramenou. Poklekl před ní

a políbil ji na ňadra. Tiše cosi zamumlala. Jeho jazyk jí

pomaloučku olizoval bradavku. Pak se kolem ní jeho ústa

semkla a on ji začal cucat. Jednou rukou si ženu přidržoval

za hýždě. Prsty druhé ruky se jí začal dobývat do

lůna, a když shledal, že je již vlhká, zaútočil ostřeji a mezitím

jí sevřel bradavku zuby.

Flanna cítila, jak pod vlivem té rozkoše, kterou jí dával

okusit, slábne v kolenou. Přitiskla se k němu, aby ho povzbudila.

Ruce zabořila do jeho tmavé kštice. Když se jeho

ústa zmocnila její druhé bradavky, zatímco jeho prsty

útočily a útočily znova a znova, zasténala. Dosáhla prvního

vyvrcholení a její milostné šťávy prudce vytryskly.

Tu i on vydal divý sten, vytáhl z ní prsty a hladově si je

sál Flanna mu zpola v bezvědomí klesla do náruče. “Ty

jsi ale nestyda, Patricku Leslie,” řekla tichým hláskem

a pak se sklonila a začala mu jazykem laskat ucho.

Ze rtů mu uniklo zasyčení. Pak ji nevybíravě strhl přímo

na podlahu u lůžka, lehl si na ni a jediným rychlým

prudkým pohybem do ní vnikl. Flanna objala manžela

nohama kolem boků. Prsty vtiskla hluboko do svalů na

jeho šíji a zádech. Když se na ní začal rytmicky pohybovat,

zaryla mu do masa nehty.

“Ach táááák, tak kočička škrábe, ano?” zachraptěl

a bušil do ní tvrději a tvrději. “Ty jsi pěkně nemravná

děvka, ženo, ale při Všemohoucím, v životě jsem ještě

nechtěl ženskou tak, jako chci tebe, Flanno!”

Jeho slova jí divoce rozbušila srdce. Za dobu jejich

krátké známosti byl nyní poprvé blízek tomu, aby jí řekl,

že o ni vůbec stojí. Chtěla, aby ji miloval celou duší. Nechápala,

co to vlastně láska je, ale věděla, že po ní touží.

Stála o něho. Nevěděla, jak k tomu mohlo dojít, protože

Patrick si od ní udržoval odstup, Flanna však věděla, že

o něho stojí. Je snad tohle láska? Nevěděla. A kdyby to

přesto láska byla, dokázala by to Flanna poznat? Jedno

však věděla jistě: že chce, aby o ni také stál.

“Dokud jsme se nevzali, nikdy jsem nezažila, jak to mezi mužem a ženou chodí,” přiznala se. “Nepřestávej, Patricku, miluj mě! Nepřestávej! Tvou zásluhou se cítím jako ještě nikdy předtím a líbí se mi to!” Zasmál se a ten zvuk zněl radostně. “Tak tedy zavři pusu, ženo, a nech mě, abych tě miloval! Nemůžu se tě nabažit. Až mě to samotného udivuje.”

Jejich těla se pohybovala spolu a ve snaze dosáhnout

dokonalosti se svíjela a proplétala, až nalezla vášnivý rytmus, který těšil oba dva. Údy měli spletené vjedno. Srdce jim vyzváněla na poplach. Ústa jim vysušila touha, přestože těla jim zvlhla námahou. On věděl, co hledá. Ona nikoli. Její nevědomost ho vzrušovala a on velmi usiloval o to, aby jí poskytl takovou malou smrt, jakou ještě nikdy nezažila. Jeho rty opět nalezly její. Když jí začala tělo zaplavovat nezměrná vlna blaha, upadla bezmála do bezvědomí. Bylo to jako vysoký příliv, který hrozil, že ji spláchne do hlubiny, a tu najednou Flanna, jež cítila, že se přestává ovládat, propadla panice; avšak Patrick ji uklidnil, tichounce mumlal s ústy na jejích rtech: “No tak, no tak, holčičko, nech to plynout. Tohle bude ta nejskvělejší rozkoš, jakou jsi kdy zakusila. Věř mi, miláčku! ‘

A ona mu uvěřila. A vzápětí ji zdvihl k oblakům příval

potěšení tak neuvěřitelného, že měla pocit, že umírá, ale

kupodivu jí to vůbec nevadilo. Tělo jí prostoupila horkost.

Cítila, že je lehká jako pírko. Vznesla se a svět kolem

ní vybuchl rozkoší. A stejně rychle, jako to začalo,

bylo najednou po všem. Vnímala, jak se propadá do temnoty,

která rozpíná náruč, aby ji něžně zahalila.

Jeho vlastní potěšení dospělo k vrcholu zároveň s jejím,

rozskočilo se do všech stran, a zatímco žena vykřikla

a ochabla mu v náručí, vytryskla z něho záplava milostných

šťáv. Zhroutil se na ni a po té námaze jen ztěžka

oddechoval. Pak zase přišel k sobě a odvalil se z ní, přičemž

ji sevřel do náručí. Jeho velká ruka hladila zcuchanou

závěj rudozlatých vlasů. Jsou měkké a voňavé. Ještě

nyní mu matou všechny smysly. Ježíši Kriste! pomyslel

si. Vždyť já ji miluji! Miluji tuhle nemožnou, divokou holku, se kterou jsem se oženil jen pro majetek, ale nemohu jí to říci. Co kdyby mi nevěřila? Jak jen se tohle mohlo stát?

Flanna beze spěchu otevřela oči. Srdce v hrudi jí stále tlouklo o něco rychleji. Lící spočívala na mužově mokré hrudi a čichala jeho vůni už ji důvěrně znala. “Jsme ještě naživu?” troufla si hádat. ‘Ano,” odpověděl a zasmál se přitom.

“Může to vypadat ještě někdy takhle, Patricku?” otázala se ho.

“Vždycky ne, holčičko. A právě proto je to tak výjimečné,” řekl jí tiše.

“A tobě…” spustila, a třebaže vlastně ani nevěděla, jak

mu má tu otázku položit, Patrick Leslie porozuměl.

“Ano, to bylo. To bylo přímo báchorečné!”

“Co má být, prosím tě, tohle za slovo?” zeptala se

a opřela se o loket, aby mohla muži pohlédnout do hezké

tváře.

“Je to taková legrácka ze samé radosti, děvče. Znamená to něco skvělého, strhujícího, úžasného!” Na okamžik se zamyslela a potom řekla: “Ano, Patricku, bylo to opravdu báchorečné!”

“Až si příště budeš brát na krk perly, měla by ses raději

obléknout,” řekl a se širokým úsměvem se jich dotkl.

“Máme docela štěstí, že se nám nerozutekly po celé

komnatě,” poznamenala se šibalským zamrkáním.

Natáhl ruku a chytil šňůru, vinoucí se kolem úžlabiny

jejího hrdla, a přitáhl si za ni ženu k sobě. “Pojď, dej mi

ještě políbení, ženo,” řekl jí tiše. “Zdá se mi, že po tobě

zase toužím, Flanno Leslieová. Ty bys rozdivočila i anděly

nebeské.” Jejich rty se znovu setkaly v palčivém doteku.

Když se jejich ústa od sebe odtrhla, Flanna řekla s pousmáním:

“Do rozbřesku nám zbývá ještě několik hodin,

Patricku. Ty perly byly můj štědrovečerní dárek. Dáš mi

ještě něco dneska, na Boží hod?” “Dám vám víc, madam, než si dokážete představit,” přislíbil vévoda z Glenkirku své líbezné ženě. “Daleko, daleko víc!”

Kapitola 8

Na Hod boží vánoční Charlie prohlásil, že dvacátého sedmého prosince odjíždí do Perthu, kde se prvního ledna uskuteční královská korunovace. Jeho děti spustily hlasité protesty, avšak Charlie jim vysvětlil, že cesta do Perthu je dlouhá a svízelná, a pokud se tam má dostat včas, zbývá mu jen málo času. Jeho královský bratranec bude zoufale potřebovat, aby měl kolem sebe v takový slibný den nějaké přívětivé tváře. Sabrina, Freddie a Willy jsou z královy krve. A když jim to tedy takhle vysvětlil, pravil Charlie, jeho děti musejí zajisté chápat, jaká je jejich povinnost: vyprovodit tatínka s přáním všeho nejlepšího a modlit se za králův úspěch. Tři mladí Stuartovci váhavě souhlasili.

Flanna děkovala prozřetelnosti, že švagr učinil tohle

prohlášení tak záhy. Vyhledala mladého zbrojnoše,

o němž věděla, že na ni při několika příležitostech hleděl

s velkým obdivem.

“Ty jsi Ian, že?”

“Ano, má paní,” odvětil vojáček s ruměncem na tváři. Žasl nad tím, že by si vévodkyně mohla pamatovat jeho křestní jméno.

“Potřebuji od tebe, abys mi prokázal jistou službičku,” řekla Flanna. “Doručíš vzkaz mému bratru, Aulaymu Brodiemu, na Killiecairn?” “Ano, má paní!” přitakal horlivě.

Flanna se na něho zářivě usmála. Potom svěsila hlavu a ostýchavě zašoupala nožkou. “A nesmíš o tom povědět mému manželovi,” pronesla takřka šeptem. “Nechci, aby vévoda věděl, jak moc se mi stýská po rodině. Chci, aby sem za mnou přijel na návštěvu můj synovec. 154 154

Vévoda ho uvítá s otevřenou náručí, to vím. Pomůžeš mi, Iane?”

“Ano, má paní,” odpověděl Ian celý šťastný, že může být

k službám té překrásné vévodkyni, kterou tak obdivoval.

“Tak jeď a pověz Aulaymu Brodiemu, že tvá paní, vévodkyně

z Glenkirku, chce, aby s tebou ještě téhož dne

přijel zpátky jeho syn Fingal. Brodieové ti nabídnou své

pohostinství, ale ty jim poděkuješ a povíš, že vévodkyně

se už nemůže dočkat, až svého synovce opět spatří. Rozuměl

jsi? Musíš se s mým synovcem vrátit ještě dnes!

Počasí se zase uklidnilo a žádnou další bouři ve vzduchu

necítím.”

“Vyrazím okamžitě, má paní,” řekl voják. “Vezmi s sebou ze stájí ještě koně pro toho mládence, ale dávej pozor, ať tě nikdo nevidí odjíždět,” nakazovala mu.

“Rozumím,” odpověděl Ian, spěšně jí vysekl poklonu, obrátil se a hnal pryč.

Na Killiecairnu ho čekala spousta všetečných otázek,

jimiž ho počastoval Aulay Brodie. Ian zopakoval, co jeho

velitelka žádá, a zdvořile dodal, že se domnívá, že přestože

je jeho paní se svým údělem očividně spokojená,

trápí ji stesk po rodině a že vévoda tohoto synovce, kterého

vyženil s Flannou Brodieovou, dozajista rád uvítá.

“Tohle je pro našeho Fingala veliká příležitost!” řekla

spokojeně Una. “Jestli se vévodovi zalíbí, je pravděpodobné,

že se mu dostane i vzdělání, což bude šance, aby

byl v životě něčím lepším než jen jedním z našich synů,

jedním z haldy Brodieů tady na Killiecairnu. Flanna měla odjakživa pro Fingala slabost. Je to přece jediné dítě, které jsem ti dala poté, co nám zemřela Mary. Vzpomínáš, jak ho Flanna tahala jako kočka koťata a hlídala mi ho? Jsem si jistá, že tohle je způsob, jak nám chce vyjádřit vděčnost za to, jak jsme se o ni starali, když jí umřela maminka a tatík o svou dceru ztratil zájem.” “Oč by měl usilovat na Glenkirku, čeho by nemohl dosáhnout tady?” vyptával se jí umíněně manžel.

“Inu, třeba by se naučil číst a psát,” řekla Una. “Mohl by studovat, aby se stal knězem.”

“Fingal?!” zasmál se od srdce Aulay Brodie. “Ten je

tak nevycválaný a tvrdošíjný jako sama Flanna. Mlátíme

ho víc než všechny ostatní děti. A přesto je ještě divočejší

než ony!”

“A není divu!” odsekla. “Když je nejmladší z našich

synů a z celého hejna bratranců. Kdyby nebyl tak nevycválaný

a divoký, už by ho dávno byli přizabili. Chci, aby

šel Fingal na Glenkirk, Aulayi. Chci, aby dostal příležitost

vést lepší život. A kromě toho, posílá pro něj přece

tvá sestra. Chceš snad urazit vévodkyni z Glenkirku?

Flanna už není jenom tvoje mrňavá sestřička je to veliká

dáma! A vůbec: na co tady toho našeho kluka vlastně

potřebuješ, muži?”

“Ach, no tak dobrá, ženská, tak už hlavně přestaň mlít pantem. Kluk ať si spánembohem jede k mé sestře na Glenkirk.” Obrátil se k poslovi. “Zůstanete tu u nás do zítřka? Pojíte přece s námi, ne?”

Ian se skromně uklonil. “Rád bych, pane, paní mi však

nakázala, abych chlapce přivezl na hrad bez meškání.

Dokonce mu poslala i koně. Na Glenkirku dlí králův bratranec

a já bych hádal, že paní chce, aby ten váš mládeneček

viděl příbuzného našeho krále,” odpověděl Ian

s náramnou pohotovostí.

“Kterého krále?” ptal se Aulay Brodie.

“No přece krále Karla Stuarta, pane, vnuka zesnulého

krále Jakuba. Z Anglie ho vypudili, to je pravda, ale

v našem krásném Skotsku jsme ho s láskou uvítali a příští

týden bude ve Scone korunován, jak si přeje Bůh,” vysvětloval

Ian Brodieovým.

“Ihned svého syna vypravím na cestu,” prohlásila nanejvýš

vzrušeně Una. “Aulayi, náš syn se má setkat

s královským princem!” Vyřítila se ze síně.

“Není to princ,” uváděl věci na pravou míru Ian, “pouze

králův bratranec, pane. Je to vévoda z Lundy a rovněž

se jmenuje Karel Stuart.”

“To je ten parchant, Glenkirkův bratr?” zeptal se zostra Aulay.

“Ano, pane,” řekl Ian, který instinktivně pochopil, že v případě Aulayho Brodieho, jenž zřejmě ví víc, než je 156

ochoten přiznat, bude tím nejlepším způsobem jednání upřímnost. “Říkají mu ne tak docela královský Stuartovec. Je to vdovec a přivezl své tři malé děti, aby jim na Glenkirku poskytli útočiště.”

Aulay Brodie přikývl. “To je od něj moudré. Myslím,

že když je tam má sestra, bude o tu droboť dobře postaráno.

Teď už rozumím, proč chce mít Fingala u sebe. Ten

vévoda má kluky, co?”

“Dva syny a dceru,” odpověděl Ian.

Aulay Brodie se usmál. “Tak! Flanna chce, aby jí kluk pomáhal s těmi kloučaty i když je Fingal divoch, je na něho spolehnutí. Moje sestra už je v naději?”

Ian se začervenal až ke kořínkům svých oříškových vlasů. “Pane!” zadrmolil zmateně. “Jak bych mohl vědět něco tak důvěrného? Já jsem pouhý zbrojnoš, jeden z mnoha, kteří slouží vévodovi!”

“Echmchm,” odchrchlal si Aulay. “Jen klid, hochu! Jenom mě napadlo, že byste třeba mohl zaslechnout nějaké klípky a že byste byl ochotný podělit se o ně se starším bratrem své velitelky.”

“Pokud vím a že toho moc nevím, pane , naděje, že

by Glenkirk dostal v brzké době dědice, ještě není,” odvětil

Ian.

“Vždyť už je vdaná dva měsíce,” zabrblal si Aulay Brodie spíš pro sebe. “Cože to té holce trvá tak dlouho?!” Zvedl znovu oči k poslovi z Glenkirku. “Vychází s tím svým vévodou dobře?”

“Och ano, pane,” zahoroval nadšeně Ian. “Vévoda je do ní blázen. Tak se to tedy aspoň povídá mezi čeledí a není to samosebou výraz neúcty k vévodovi ani k vaší laskavé sestře.”

“Tak jsem to nemyslel, chlapče. Jsem rád, že to pro oba dva takhle dobře dopadlo. Jo, oženit se, to není žádná švanda, to vám tedy řeknu! A teď pojďte! Zatímco moje žena vypravuje chlapce na cestu, pojďte se mnou k mému otci a povězte mu, co jste pověděl mně. Otec svou holčičku miluje, a jak vím, hodně se mu po ní stýská.” Než se Ian s Fingalem Brodiem v závěsu vrátil zpátky na Glenkirk, bylo už skoro tma. Koně nechal ve stájích 157

a chlapce odvedl k jeho tetě. Fingal Brodie se kolem sebe rozhlížel vykulenýma očima, protože za celý život ještě nebyl jinde než ve svém rodném domě. Jakmile spatřil Flannu, rozběhl se k ní a ona ho objala. “Nezapomeň, Iane! O tomhle mládenci nevíš vůbec ni c!” řekl a ti še.

Zbrojnoš se uklonil a beze slova odešel.

“Děkuji ti!” zavolala za ním. Potom se obrátila ke svému

synovci a řekla: “Poslouchej mě, chlapče. Je potřeba,

aby můj manžel uvěřil, že tě sem poslal tvůj otec. Máš

mě zavézt zpátky na Killiecairn, jelikož mému tatínkovi

se nedaří valně a přeje si mě vidět. Rozumíš?”

“Co to šiješ za čertovinu, Flanno?” zeptal se jí prostořece.

Pak se na ni zakřenil a v modrých očích se mu

přitom roztančily jiskřičky. “Matka mi říkala, že když

mě voláš na Glenkirk, znamená to, že se na mě usmálo

štěstí.”

“Pokud to vidíš takhle, chlapče, klidně tu se mnou zůstaň,” odvětila a prohrábla mu kaštanové vlasy. “Zpátky tě posílat nebudu.”

“Jestli chceš, abych ti pomohl, musíš mi povědět, o co běží,” opakoval. “Sice mi to pálí, Flanno, ale nemůžu ti pomoci, když vůbec netuším, co se ode mne žádá.” Vysvětlila mu to, a když domluvila, mladík řekl: “Ty ses dočista zbláznila, Flanno Brodieová! Na něco takového vůbec pomyslet!”

“Flanno Leslieová,” řekla. “Ty v tom svém zapadákově

ani netušíš, co je to vlastně život, Fingale. Já ano. Vezmu

tě do galerie, kde visí obrazy všech těch dam, které sem

na Glenkirk přišly přede mnou. Jsou to významné dámy,

jedna jako druhá, to ti povídám! A najednou se sem přihrnu

já a jediným doporučením, které mám, je pro mě

Brae. Jenomže já nechci, aby se o mně v budoucnu povídalo,

že jsem byla ta vévodkyně, co nic neudělala. Chci

být jako ty ženy přede mnou, synovče! Nemám žádné

velké jmění, ale mohu se stát ženou činu, takovou, jakými

byly ony. Král potřebuje vojsko. My jsme jeho poddaní.

Kam jinam by se měl obrátit s prosbou o pomoc nežli

sem, na Vysočinu? Tihle Skotové z jihu jsou spíš Angli

čané než Skotové a právě Angličané ho vypudili z jeho říše a zavraždili mu otce. Král musí být pomstěn! A kdo jiný by to měl udělat než jeho krev?” “No dobrá, teto, ale co chceš ode mne?” zeptal se jí Fi ngal .

“Vévoda z Lundy, můj švagr a králův bratranec, odjíždí

pozítří z Glenkirku do Scone. A my pojedeme za ním,

ale Patrick, Angus i všichni ostatní budou žít v domnění,

že jsme odjeli na Killiecairn.”

“Pošlou tě zpátky,” prorokoval ponuře Fingal.

“Ano, to ano, ale ne dřív, než se setkám s králem. Pak

se zavážu, že budu bojovat za jeho věc, a obdržím od něho

svolení, abych pro něho sbírala vojsko, Fingale,” řekla.

“Tohle je jediný důvod, proč celý tenhle podvod osnovám.”

“A proč jednoduše nejedeš se svým manželem?” vyptával

se všetečně hoch.

“Patrick má jakousi utkvělou představu, že královští

Stuartovci přinášejí Leslieům z Glenkirku smůlu. To mu

řekla jeho matka, jenomže ona byla tehdy bez sebe zármutkem

nad ztrátou manžela, jenž zahynul u Dunbaru.

Ó, Fingale, já si tak hrozně přeji králi pomoci! A chci,

aby si lidé ještě za sto let, až se podívají na můj portrét

visící na stěně, říkali: Ach ano, to byla vévodkyně Flanna.

Naverbovala mocné vojsko a pomohla králi Karlu

Druhému znovu dosednout na trůn. No nebyla by to nádhera,

Fingale?”

“Stejně si myslím, že ses zbláznila,” odpověděl jí chlapec.

“Ale půjdu s tebou, tetičko, protože to vypadá na

pěkné dobrodružství a bude to daleko od Killiecairnu

a od celé naší famílie. Ale až se vrátíme, chci, abys poručila

tomu svému Angusovi, aby mě naučil číst a psát.

Nechci být takový ťulpas jako moji bratři a bratranci na

Killiecairnu. Nechci svůj život prožít tam, vzít si nějakou

místní holku, jako to udělali ostatní, a ke klubku umouněných

fakanů na Killiecairnu přidávat další a další. Chci

jet do Edinburghu!”

“Edinburgh je v rukou Angličanů,” řekla mu Flanna.

“Pověz mi, Fingale, čím chceš být?”

“Nevím,” odpověděl jí zcela po pravdě. “Jak bych to

mohl vědět, když jsem celý život proseděl na Killiecairnu?

Ale jedno vím jistě, Flanno: na světě existují i jiné

věci, než je jídlo, pití, šarvátky, lov, děvkaření a podobně.

A ať už jsou jakékoli, já se k nim chci přiblížit.”

“Pomoz mi a já pomůžu tobě, abys naplnil své sny,”

slíbila mu. ‘Tak, a až vejde do síně můj manžel, nezapomeň

říci, že tě poslal tvůj táta. A dávej si pozor na Anguse.

Ten dokáže odhalit lež jedna dvě. A Aggie se nesvěřuj.

Aggie je děsná klevetnice.”

Na znamení souhlasu přikývl. Potom na ni zamrkal. “My o vlku a vlk za humny!”

“Fingale Brodie!” Do síně vstoupil Angus. Jakmile zahlédl chlapce, zamířil k místu, kde hoch s Flannou právě seděl.

“Posílá ho Aulay,” pospíšila si Flanna. “Proč?” otázal se podezřívavě Angus.

“Od té doby, co se Flanna vdala a opustila Killiecairn, se dědečkovi nevede moc dobře. Tatíka napadlo, že by k nám mohla zajet dědu navštívit. Ve vzduchu prý podle něj žádná bouřka nevisí a k nám to je slabých pár hodin jízdy,” prohlásil lichometně Fingal. ‘Požádala jste už svého manžela, paní?” řekl Angus.

“Fingal dorazil teprve před chvilkou,” odpověděla Angusovi Flanna.

“Přijel jsi na koni?”

“Šel jsem pěšky a trvalo mi to celé dva dny!” řekl chlapec rozhorleně. “Doufám, že až pojedu s tetou zpátky, půjčíte mi koně.”

“Jestli se domluvím s Patrickem, vyrazíme hned nazítří,” řekla mírně Flanna. “Bůh nedopusť, aby starý pán zatím zemřel! To by mě hryzalo svědomí. Ale nemohu přece odjet, dokud je u nás na návštěvě bratr mého manžela.”

“Váš tatík se dožije nejmíň stovky,” prohlásil zarputile Angus a Fingal se hlasitě rozesmál. “A já beztak pojedu s vámi.”

“Nebuď blázen,” opáčila okamžitě Flanna. “Je tě zapotřebí tady tím spíš, až Charlie odjede. Budete muset

rozveselit děti. Se mnou pojede Fingal. Skoro celou cestu

pojedeme po pozemcích Glenkirku a potom po brodieovském

panství. Široko daleko žádní lupiči nejsou. Tedy

s výjimkou našich vlastních,” dořekla s pousmáním. Potom

dodala: “A kromě toho, Angusi, přece víš, že se

umím prát jako mužský. Nejsem žádná křehká květinka,

kterou je nutno chránit před zlým světem.”

“Byl bych radši, kdybyste s sebou měla pár zbrojnošů,”

opakoval umíněně.

“No tak dobrá, jednoho si tedy vyberu, ale jenom jednoho, Angusi. Nechci vypadat jako nějaká husička, která se neumí sama o sebe postarat. A jezdecký oddíl by navíc určitě upoutal víc pozornosti. Kdyby tu ovšem nějací lupiči byli. Když se mnou pojede jenom Fingal s jedním zbrojnošem, budu cestovat rychleji a ve větším bezpečí.” “Chcete vzít s sebou nějakého určitého muže, má paní?” “Vezmu si Iana. Je dost starý, aby už měl zkušenosti, ale zase dost mladý, než aby se choval jako stará bába. A abych nezapomněla: celý ten můj podnik musí odsouhlasit vévoda, Angusi.”

“To ano,” pokýval hlavou její strýc.

Fingal Brodie potlačil úsměv. Nikdo se neumí tak přetvařovat jako jeho teta!

Flanna řekla Aggie: “Přijel Fingal Brodie. Mému tatínkovi se nedaří dobře, takže zítra za ním zajedu na návštěvu.” “Kdy mám být připravená?” zeptala se bez váhání Aggi e.

“Ty jezdit nemusíš,” řekla Flanna. “Tebe a Anguse potřebuji

tady, abyste se postarali o děti. Nezapomínej, že

můj švagr odjíždí. Stará Biddy bude mít plné ruce práce.

Chci, abychom to těm broučkům ulehčili co možná nejvíc.

Však víš: je to sotva pár týdnů, co ztratili maminku,

a teď jim tatínek odjíždí bojovat za krále!”

Aggie přikývla. “Zůstanu,” řekla. “Jak dlouho budete

pryč? Mám vám zabalit věci?”

“Nevím, pár dnů, možná déle,” řekla jí Flanna. “Sbalím

si sama. Nechci toho s sebou brát moc. Co budu potřebovat,

to koneckonců dostanu na Killiecairnu.”

Nejtěžší ovšem pro Flannu bylo oznámit všechno manželovi.

Se lhaním si nikdy nedělala těžkou hlavu. Lhala

jen zřídka, pouze za výjimečných okolností, ale při pomyšlení,

že nyní bude kluzce kličkovat před Patrickem,

se cítila provinile. Jenomže věděla, že kdyby šla s pravdou

ven, zakázal by jí odjet, a ona by ho potom musela

neposlechnout, takže nesnází by z toho vzešlo ještě daleko

víc. Až se Flanna vrátí domů na Glenkirk, Patrick z ní

moc velkou radost mít nebude, jestliže se však setká s králem a získá od něho souhlas, že smí verbovat vojsko, Patrick už jí nebude moci zakázat nic. Měl příliš silný smysl pro čest, než aby se svému králi otevřeně vzepřel. Flanna se v duchu usmála. Její plán skutečně nemá ani skulinku!

Promluvila si s ním, když seděli ve velké síni u večeře. “Musím zajet na Killiecairn,” začala Flanna. “Fingale Brodie, kde tě mám? Pojď sem ke mně!”

Její synovec vstal ze svého místa na dolním konci stolu a uklonil se.

“Tohle je Aulayho nejmladší syn. Narodil se rok poté,

co mně zemřela matka. Přišel mi oznámit, že mému tatínkovi

se nevede valně a hodně se mu po mně stýská.

Bratr chce, abych zajela domů na krátkou návštěvu.

S tvým dovolením, můj pane, bych tedy jela na Killiecairn.

Nebudu pryč dlouho a neodjedu, dokud tu zůstane

Charlie.” Položila svou ruku na Patrickovu. “Dovolíš mi

odjet, viď?”

Přikývl. “Kolik ti je let, chlapče?” zeptal se Fingala. “Jedenáct, můj pane,” odvětil hoch. “A co si myslíš o Glenkirku?”

“Rád bych tady bydlel, můj pane,” odpověděl bez meškání Fingal. “Je to báječné místo!”

“Takže ty bys chtěl být jednoho dne jedním z mých vojáků,

ech?”

“I kdepak, můj pane! Chci se naučit číst a psát a stát se

někým důležitým!” vyhrkl neomaleně Fingal.

Patrick i Charlie vybuchli v smích.

“Při Všemohoucím, chlapče,” řekl vévoda z Glenkirku,

“ta tvá ctižádost se mi líbí! Až se moje žena vydá na zpáteční cestu, vrať se s ní sem. Budu vzdělávat své synovce a neteř a tobě si k nim přiberu. A jestli tak žízníš po učení, kdo ví, možná že tě jednou pošlu na univerzitu do Aberdeenu.”

“Děkuji vám, můj pane,” řekl Fingal Brodie a znovu se ukloni l .

“Pojď sem k nám, hochu, a přisedni si. Jsi pokrevní

příbuzný mé manželky a u mého stolu jsi vítán.” A když

chlapec přistoupil blíž, Patrick si ho přitáhl k sobě a řekl:

“Tohle je můj bratr, ne tak docela královský Stuartovec.

Jmenuje se stejně jako král: Charlie.”

“Proč jste ne tak docela královský, můj pane?” vyptával

se Fingal a potom se neklidně rozhlédl kolem sebe,

jelikož v síni se náhle rozhostilo ticho.

Avšak Charlie se necítil ani trochu uražen. Z hlediska

nevinného chlapce byla ta otázka zcela přiměřená.

“Mým otcem byl princ Jindřich Stuart, hochu. Narodil

jsem se z nemanželského lože. Kdyby se princ s mou

matkou vzali, byl bych nyní tvým králem.” A Charlie na

Fingala po přátelsku zamrkal.

Fingal Brodie se obrátil ke své tetě. “Tenhle dům, do kterého ses přivdala, Flanno, je zvláštní, ale skvělý!” pravil.

Flanna vzala z talířku kousek cukroví, políbila chlapce na tvář a strčila mu sladkost do pusy. “Jdi se teď trochu prospat, Fingale. Zítra nás čeká dlouhý a náročný den. Angus ti ukáže, kde dneska složíš hlavu.” “Může spát v mé komnatě,” dychtivě jí skočil do řeči Freddi e.

“To by bylo milé,” řekla Flanna chlapci. “Až se vrátím,

vyhradím tobě a Fingalovi vaši vlastní komnatu. Willy je

ještě maličký a měl by být v dětském pokoji.”

“Ano!” souhlasil nadšeně Freddie.

“A zatímco budu pryč,” pokračovala Flanna, “musíte

se s Angusem poohlédnout po místnosti, která by se podle tvého mínění hodila pro dva kluky!” “A co mám zatím dělat já?” vyptávala se rozkohoutěná Brie. Freddie spolu s tím neotesaně vyhlížejícím klukem na sebe strhli veškerou pozornost. 163

“Měli jste v Anglii bylinkářskou zahradu?” zeptala se jí Flanna.

‘Ano, zahrady v Queen’s Malvern byly proslulé,” odpověděla Brie.

“Tak tedy chci, abys rozhodla, co budeme pěstovat tady

na Glenkirku, až nastane léto. Dobrá paní pečuje

o své lidi, a pokud vím, tady to s léčivy vypadá bledě. Ty

a já, Brie, musíme začít od začátku.”

“Maminka měla krásnou bylinkářskou zahradu. Vyráběla

všechny možné masti a lektvary. Já jsem jí pomáhala.”

“Takže se musím plně spolehnout na tebe, Brie, protože

já v takových věcech nejsem vůbec zběhlá,” řekl Flanna

neteři.

“Ale kde získáme odnože, které budeme potřebovat?”

Brie byla zničehonic plně zaujatá.

“Zatímco budu pryč, pomůže ti Mary MoreLeslieová,”

odvětila Flanna. “Ta už bude vědět, co měla na zahrádce

vévodkyně Jasmína, tvoje babička.”

Brie přikývla na souhlas.

“Jsi velice chytrá žena,” pravil tichoučce Charlie.

“Jsem přesvědčen, že můj bratr udělal daleko lepší partii,

než sám tušil, když se poprvé rozhodl, že chce Brae.

Vím, že se o mé děti dobře postaráš.”

“To ano,” slíbila mu. Potom vstala od čestné tabule

a uklonila se jim. “Musím si jít zabalit těch pár věcí, které

budu potřebovat, abych mohla dvacátého sedmého odjet

časně zrána. Na cestu se nevydám dřív než ty, Charlie.”

“Já vyrážím hned za úsvitu,” řekl.

“Samozřejmě,” souhlasila. “Máš před sebou dlouhou

cestu a já vyjedu bezprostředně po tobě.” Pak se na oba

muže usmála. “Dobrou noc, pánové.” A s dalším pukrlátkem

chvátala ze síně. Ve své komnatě našla Aggie, jež jí

nachystala nevelký vak, který si Flanna poveze u sedla.

Flanna do něj nacpala dvě čisté košile, nějaké ty pletené

punčochy, kartáč na vlasy a malý kartáček z kančích štětin,

který používala na čištění zubů. Na chviličku se zamyslela

a potom do vaku přidala ještě stočený leslieovský pléd a váček s mincemi. Služka odnesla sedlový vak do koníren.

Dvacátého sedmého ji Aggie probudila ještě před rozbřeskem.

Flanna viděla, že manžel spal na dnešek ve své

komnatě. Místnost byla chladná a vlhká. Zatímco se rozvážně

oblékala, modlila se, aby dnes moc nepršelo ani

nesněžilo. Oblékla si tlusté pletené punčochy, přes něž

přetáhla kožené kalhoty. Pod pás kalhot si pečlivě zastrkala

spodní košilku, tak aby měla zakryté i hýždě. Potom

si navlékla košili s dlouhými rukávy, kterou si u výstřihu

stáhla a pak také zastrčila do kalhot. Zbýval už jenom

kožený kabátec s rohovinovými knoflíky, lemovaný jehněčí

vlnou, a kožené vysoké boty. Plášť s kapucí byl

stejně jako rukavice ušitý z tmavozelené vlny a lemovaný

bobrovinou. Zcela oblečená, vyšla Flanna ze své

komnaty.

Fingala nalezla ve velké síni, jak si láduje do úst horkou ovesnou kaši. Přisedla si k němu. Zanedlouho dorazili Charlie s Patrickem, kteří dělali dojem, že nejsou ve své kůži.

“Vy máte kocovinu!” obvinila je.

Při zvuku jejího hlasu sebou mírně škubli a pak trochu rozpači tě při kývl i.

“Styďte se, oba dva!” začala je hubovat. “To se ti dneska

nepojede moc dobře, Charlie.”

“Ani mi nemluv, Flanno,” přiznal se.

“Koukej se najíst!” nakázala mu přísně. “Angusi, dohlédni na to, aby lord Stuart snědl trochu té dobré horké kaše se smetanou.” Charlie zezelenal.

“Když budeš mít něco v žaludku, bude se ti cestovat lépe

a tvé hlavě to taky prospěje, to mi věř!” ujistila ho.

Potom opět obrátila pozornost ke své vlastní porci ovesné

kaše, ke chlebu s máslem, k sýru a šunce.

Charlie jedl zvolna, jakoby s přemáháním, ale zanedlouho

musel připustit, že se opravdu cítí lépe. Začala se

mu zase vracet barva.

Flanna mu podala pohárek s vínem. “Chlupy ze psa, řekl by můj tatínek,” vysvětlila.

Charlie opatrně usrkl, ale zdálo se, že díky vínu mu bude

ještě lépe. Nakonec vstal. “Jsem připraven,” řekl.

Zvedl se i Patrick a muži si pevně stiskli ruce a pak se

objali. “Ne abys byl takový blázen a dal se zabít!” poradil

svému staršímu bratrovi vévoda z Glenkirku. “Mamince

by se tenhle podnik ani trochu nezamlouval.”

“Ty a Jindřich budete obezřetní za nás za všechny,” popíchl

ho Charlie. “A co se týče mladých Leslieů v Irsku,

budou mít co dělat, aby přežili jak cromwellovce, tak Iry.

Nezávidím jim.”

“Pokud se budou řídit tím, co jim poradí starý Rory, Maguirův brod si udrží,” řekl mu Patrick.

“Ježíši, Rory je pořád ještě naživu?” zeptal se ho Charlie.

“Ano,” odtušil Patrick se širokým úsměvem. “Už je

mu přes sedmdesát, ale jak mě ujistili bratři, je ještě čilý.

Cullen Butler ale loni zemřel, těsně po svých osmdesátých

narozeninách. Teď v Maguirově brodu nemají žádného

kněze a ani ho mít nebudou.”

Charlie kývl a potom bratra objal naposledy. “Slunce

už se chystá vyjít,” řekl. “Radši bych už měl být na cestě

a ty také, Flanno, pokud máš do otcovského domu dorazit

včas.” Obrátil se ke švagrové, pozvedl její ruku k ústům

a políbil ji. “Opouštím tě s ukázkou slušnějších způsobů,

Flanno Leslieová, než s jakou jsem se s tebou

vítal,” pravil a uličnicky se ušklíbl.

“Takhle snadno tě nepropustím, Charlie,” řekla mu

Flanna. Pak ho objala a na tvář mu vtiskla zvučnou hubičku.

“Bezpečnou cestu, ty můj ne tak docela královský

stuartovský bratře!” popřála mu.

Uklonil se jí a zamával. Potom vyšel ze síně.

“Děti!” zvolala pojednou Flanna, která si uvědomila,

že tu nejsou.

“Už se s nimi rozloučil včera večer,” vysvětlil jí Patrick.

“Myslel si, že takhle to bude lepší.”

“To je pravda,” odpověděla. Potom řekla. “Sama bych

už také měla radši jet. Vrátím se tak rychle, jak jen to bude

možné, můj pane.”

“To bych si vyprosil, ženo, protože jsem shledal, že mě

pomyšlení na to, že budeš pryč, velice zneklidňuje.” Schvátil ji do náručí a dal jí zvučné políbení na obě líce; vzápětí ji políbil na rty zprvu jemně, potom prudčeji. “Óóóó,” zavzdychala Flanna a na okamžik zapochybovala, zda dělá dobře, když se obtěžuje dodržováním plánu, jenž si vytyčila. Pak si však připomněla, že je nanicovatá vévodkyně a že jí být nechce. S povzdechem se mu vyvinula z objetí a zavolala na svého synovce: “Fingale Brodie, pojď sem!”

Venku na nádvoří uviděla, že na ně čeká Ian, který drží

koně. Potichu zaklela. Měla v úmyslu tomu mladému

zbrojnoši říci, aby si zajel na návštěvu k rodičům. Jenomže

teď, s Angusem za zády, se toho neodvážila.

“A nebuď tam dlouho,” pravil jí strýc tak tichoučce,

aby to slyšela jenom ona. “Máš tady na Glenkirku povinnost,

kterou jsi ještě nesplnila, děvče.”

“Povím tatínkovi, že ho pozdravuješ,” odsekla mu

Flanna, když nasedala na Glaise.

Angus se zasmál. “Klidně,” pozlobil ji. Potom se obrátil a vysadil do sedla Fingala Brodieho. “A ty, chlapče, ty sis u vévody vykoledoval pěkný hrnek s medem. Máš náramné

štěstí!”

“To doufám,” odpověděl Fingal Brodie.

Co tím jenom myslel? podivil se v duchu Angus, když

sledoval, jak trojice odjíždí. Potom ale zavrtěl hlavou.

Tihle Brodieové zkrátka na úradky štěstěny hledí vždycky

s nedůvěrou. To už je jejich způsob uvažování.

Flannin kůň zvolna překlapal těžký dřevěný padací

most, jenž vedl z nádvoří Glenkirku. Její mysl se na plné

obrátky zaobírala úkolem, jak sdělit Ianu Moreovi, že nejedou

na Killiecairn, nýbrž do Scone. Flanna netoužila

po tom, aby se hnal ozlomkrk zpátky do hradu a všem

tam její pracně vymyšlený plán vyzvonil. Fingal tázavě

zachytil její pohled, ale ona pouze zavrtěla odmítavě hlavou.

Než dojedou k zatáčce lesní cesty, bude muset učinit

rozhodnutí. U té zatáčky se cesta rozbíhá do dvou směrů:

jedna vede na sever k pozemkům Flannina otce a druhá

na jihozápad do Scone. Co má dělat? Křižovatku už mají

na dohled. Na nějaké dlouhé úvahy už jí nezbývá čas.

“Zachováváš mi věrnost, Iane More?” zeptala se ho bez obalu a přímo na křižovatce přitáhla klisně uzdu. “Jste má vévodkyně, paní,” odpověděl prostě. “Jsem glenkirská vévodkyně, Iane More. Vím, že Glenkirku věrnost zachováváš, ale zachováš ji i mně?” opakovala Flanna. “Nerozumím, má paní.”

Kolik mu tak může být let? Sedmnáct? Je dost mladý, aby byl takový idealista jako ona? Anebo je to jenom loajální vazal Glenkirku? Flanna neměla na vybranou. Musí svůj problém vyřešit. “Já jsem vévodovi lhala,” řekla a při pohledu na jeho prostičkou, upřímnou tvář se téměř rozesmála. “Nejedu na Killiecairn. Jedu za vévodou z Lundy do Scone.”

“Ale proč, má paní?” Byl očividně zmaten. “Nech nás jet dál, Iane More, a já ti to povím,” řekla Flanna. Pobídla Glaise do mírné chůze. “V síni jsi vyslechl příběh stuartovských králů,” rozpovídala se a vojáček při kývl.

Rány boží, ta je ale mazaná! pomyslel si Fingal, když se vydali dál. Koně je s každým krokem odnášeli dál a dál od hradu, a to po cestě, po níž si Fingalova teta přála jet. Fingal popojel napřed, aby se ujistil, že je vévoda z Lundy nezpozoroval. Je třeba mít ho stále na dohled, ale oni sami nesmějí být spatřeni, dokud Flanna nerozhodne jinak. Fingal slyšel, jak její hlas vysvětluje mládenci její záměr. Fingal dumal, jestli se tetě podaří toho mladého zbrojnoše obalamutit, aby ji nechal jít, anebo jestli se spíš ten mládenec neobrátí a nerozjede se zpátky na Glenki rk.

“Chci pomoci našemu králi,” vysvětlovala Ianovi vážně.

“Chci pro něho sebrat vojenské oddíly a přinést slávu Leslieům z Glenkirku. Můj manžel však hluboce truchlí pro svého otce, a krále ačkoliv vlastně ne pro krále samotného, ale pro situaci, v níž se král nachází činí za tuhle smrt zodpovědným. Víš, Mary mi říkala, že vévodkyně Jasmína naléhala na starého vévodu, aby nejezdil, jenomže on ji neposlechl. Královy potíže nemají se smrtí vévody Jemmieho co dělat. Vévodovu smrt způsobilo je168

ho vlastní rozhodnutí, že se nebude ohlížet na dobré rady a navzdory všemu pojede.”

“Ale Stuartovci prý nosí Leslieům z Glenkirku smůlu, má paní,” řekl Ian.

“To je hloupost!” prohlásila Flanna. “Leslieové

z Glenkirku byli obyčejní statkáři, dokud z nich stuartovský

král neudělal hrabata. A další stuartovský král jim

udělil vévodský titul. Byli by snad šťastnější, kdyby i nadále

zůstali statkáři?”

“To nevím,” odvětil maličko popleteně. Flanna se zasmála. “To jsme dva,” řekla. “Iane, musíš vědět, že na svého manžela nechci přivolat žádnou hanbu chci jenom pomoci našemu králi. Měli snad ti Angláni právo zabít starého krále Karla? Byl přece nejen králem Anglie, ale i Skotska! Narodil se ve Skotsku, a přece ho zamordovali, a nehnuli přitom brvou,” kula Flanna železo, dokud bylo žhavé. “Vévoda z Lundy mě může ke králi uvést. Požádám krále o dovolení, abych mohla sbírat vojsko, a jestliže řekne ne, poslechnu ho. Pojedeme teď společně tak dlouho, až bude příliš pozdě, aby mě Charlie poslal zpátky. Potom se před ním přestaneme schovávat. Jakmile se setkám s králem, jedu domů. To přísahám na svou čest vévodkyně z Glenkirku! Viděl jsi někdy portréty bývalých glenkirských vévodkyní? Všechny do jedné to byly ženy silné a rozumné. Nechci zostudit svého manžela tím, že bych mezi potomky proslula jako nanicovatá vévodkyně. Chci vykonat své poslání, a pokud mi budeš nápomocen, tvé jméno bude zaznamenáno vedle mého.”

“Angus mě zabije,” prohlásil nervózně Ian, ale Flanna by přece mohla říci, že ho umluvila.

“Angus je starý drahoušek. Je jako všichni staří věrní psi: vrčí na všechno, co mu připadá, že by mohlo ohrožovat jeho paničku. Na tebe ale vrčet nebude, to ti slibuji, protože ty jsi ten, kdo bude dohlížet na mé bezpečí. Cožpak jsem si tě sama nevybrala za svého strážce?” Věnovala mu povzbudivý úsměv.

Fingal Brodie, který jel před nimi, to všechno slyšel a bezmála se chechtal nahlas. Flannu znal od svého naro

zení. Cožpak jeho matka vždycky neříkala, že když má

tahle holka zálusk na něco, co by chtít neměla, je nevyzpytatelná

jako málokdo? Sám pro sebe se zasmál. Jeho

osobně se sice dotkne to, že ho vévoda bude považovat

za zodpovědného za Flannino chování, ale pokud Flanna

ochrání před Angusem i takového prosťáčka, jakým je

Ian More, on, Fingal Brodie, se vévody z Glenkirku nemusí

obávat. Po vzoru své tetičky si bude hrát na neviňátko.

A využije příležitost, které se mu dostane. A jednoho

dne bude Někdo.

Ian sice s dobrodružstvím své velitelky nesouhlasil, ale ani se neobrátil nazpátek, aby ji prozradil. Nebyl si tak docela jistý, že vévodkyně dělá dobře, zároveň však nevěřil, že by ji dokázal zastavit. Je to převelice odhodlaná mladá žena, a jestli ji rozzlobí, mohl by ztratit své místo na hradě. Naprosto nepochyboval, že se mu v případě, že s ní půjde do spolku, dostane od ní ochrany. Koneckonců, vidí přece na vlastní oči, že vévodkyně budí daleko víc úcty než sám vévoda. Udělá lépe, když jí zůstane po boku a bude ji chránit před každým nebezpečím, které by ji mohlo cestou potkat.

Den byl chladný, bylo však sucho a nefoukal vítr, který

by zhoršoval nepohodlí, jež zakoušeli. Plahočili se přes

hvozd i pole a drželi se v závěsu za vévodou z Lundy

a jeho družinou, tak aby je měli jakžtakž na dohled. Nechtěli,

aby se ukázalo, že za Charliem Stuartem jedou.

Nakonec se začalo stmívat a Flanna uvažovala, zda mají

přenocovat na otevřeném prostranství. Co vyjeli z Glenkirku,

udělali pouze jedinou krátkou zastávku, a koně už

sotva pletli nohama. A tu ztratili pronásledované z dohledu,

jelikož Charlie se svými muži zajel za kopec. Flanna

poslala synovce na výzvědy.

Když se Fingal vrátil, řekl tetě: “Kousek dál stojí malá hospoda. Pro obě skupiny je moc malá, a kromě toho by se tvůj švagr ještě neměl dozvědět, že ho sledujeme. Nevím, co si počneme, Flanno. Ve volné krajině zůstat nemůžeme a koně potřebují přístřeší a plný žlab.”

Flanna se otočila k Ianovi. “Poznal by tě vévoda z Lundy?” zeptala se ho, a když zavrtěl hlavou, řekla: “Sundej 170

si odznak, který označuje, že sloužíš Leslieům z Glenkirku,

a schovej ho do kapsy. Požádáš, jestli mohou nám

a našim koním poskytnout přístřeší ve stájích. Nikdo nezjistí,

že jsem žena, protože jsem oblečená jako chlapec,

a dovnitř do hospody nepůjdu. Řekni hostinskému jenom

to, že ty a tví bratři putujete na jih a potřebujete někde

přespat. Dej mu tady těch pár měďáků. Bude souhlasit.

Potom tam zůstaneš a zajistíš nám nějakou večeři. S koňmi

mi pomůže Fi ngal.”

Dojeli k venkovskému hostinci a sesedli z koní. Flanna

zavedla všechny tři koně do stáje, zatímco Ian zašel do

výčepu. Stáj byla čistá a teplá. Stání tam měli dobře zametená

a zasypaná čerstvým senem. Koně Charlieho

Stuarta už byli ustájeni na noc. Flanna odvedla každé

zvíře do jednoho stání v zadní části stavení a nechala přitom

jedno oddělení prázdné, aby se tam mohli uložit oni

sami. Spolu s Fingalem odsedlali a přinesli zvířatům

vědro vody; napít jim dali jen trochu. Kdyby koně dostali

vody moc, nadmuli by se, ale ta kapka jim neublíží.

Potom jim Flanna založila do žlabu krmení. Fingal jí pomohl:

koně vyhřebelcoval a zkontroloval jim podkovy,

jestli v nich nemají kamínky. Ještě než byli hotovi, vrátil

se Ian i s večeří.

“Hostinský byl celý šťastný, že se spokojíme se stájemi,”

řekl. “Celou tu maličkou hospodu mu zabral váš

švagr a jeho družina. Hostinského žena a dcery vaří pro

víc lidí než kdykoli předtím.” Upřímně se zasmál. “Mám

pro nás čerstvý chleba, králíka, sýr a k napití mošt.”

A vše, co právě vyjmenoval, postavil na úzkou lavici.

Snědli to tak rychle, že jim jídlo ani nestačilo vystydnout,

a potom si stanovili pořadí hlídek. Flanna bude

hlídkovat jako první, potom Fingal a nakonec Ian, který

je probudí, až přijdou vévodovi muži připravit koně k odjezdu.

Flannini dva společníci se zachumlali do plášťů

a netrvalo dlouho a začali pochrupovat. Flanna seděla

opřená zády o stání; říkala si, že tenhle den byl zatím velmi

úspěšný: Patrick si myslí, že je u svého otce. Ian ji nezradil

a Charliemu nedošlo, že ho někdo sleduje.

Oknem stáje zahlédla, že venku svítí měsíc. Jaktěživa

se ještě nepustila do takového dobrodružství. Je divné, že necítí strach. Spíš ji rozjařuje a vzrušuje pomyšlení na to, že se setká s králem. Nebude si myslet, že má před sebou blázna? Nějakou pomatenou ženskou, která mu jen tak nazdařbůh nabízí, že sebere vojsko, aby mu pomohla zpátky na trůn? Flanna doufala, že ne. Už takhle se na ni Patrick bude dost zlobit, ale kdyby se jí král vysmál do očí, bylo by to hrozné.

Když se otevřely dveře stáje, napjala se jako struna, ale byli to jenom dva muži z Charlieho družiny, kteří chtěli zkontrolovat koně. Ani se neobtěžovali jít dál dozadu, kde ležela Flanna se svými druhy. To, že tu jsou ještě jiní poutníci, je pravděpodobně ani nenapadlo, za což byla Flanna upřímně vděčná. Podle odznaků totiž poznala, že jsou oba z posádky Glenkirku. Zato se od nich dozvěděla, že je teprve půlnoc. Když odešli, vzbudila Fingala a řekla mu: “Až bude měsíc svítit do toho druhého okna, probudíš Iana.”

“Ano,” řekl chlapec a s námahou se vyškrábal na nohy.

Flanna se omotala pláštěm a co nejpohodlněji se uvelebila

ke spánku v kupce sladce vonícího sena. Zdálo se,

jako by byla vůbec oka nezamhouřila, když vtom už s ní

zacloumal Fingal, který ji budil. Obloha venku byla ještě

potemnělá, ale měsíc už nesvítil. Tázavě na synovce pohlédla.

“Ian říká, že v hospodě už jsou vzhůru. Šel nám pro

něco k zakousnutí. Říká, že si je jistý, že ti druzí budou

už co nevidět připravení vyrazit.”

Flanna se protáhla a pak se s povzdechem posadila.

“Jdi ven,” řekla mu. “Potřebuji se vyčurat.” Fingal šel

hlídat ke dveřím a Flanna si mezitím spustila kalhoty

a ulevila si do sena, ležícího na hromádce v rohu stáje.

Zrovna si upravovala oděv, když se vrátil Ian.

“Mám ovesnou kaši,” řekl jí namísto pozdravu. Vzápětí

jí podal nevelký bochníček chleba s obilnou kaší, z níž

trčela dřevěná lžíce. “Sehnal jsem i sýr a mošt.”

“Vévoda už je vzhůru? Chystá se už odjet?” otázala se

ho.

“Ano, právě snídají, má paní,” řekl jí Ian.

“Tak to bychom si tedy měli raději pospíšit,” řekla

Flanna. “Kdyby přišli do stáje pro koně, držte se od nich

dál, a pokud vás sami neosloví, nemluvte, jinak vás poznají.

Já si zalezu někam, kde mě nebude vidět.”

“Ti muži z Glenkirku, kteří vévodu provázejí, by mě

nepoznali,” ujistil Ian svou velitel ku.

Dojedli, a když přišli vévodovi lidé vyvést své koně,

spokojili se s tím, že Ianovi a Fingalovi jen pokynuli na

pozdrav, osedlali zvířata a vyvedli je ven, do studeného

zimního jitra. Když za sebou zavřeli dveře stáje, Flanna

a její společníci se honem připravili na cestu sami

a u dveří sledovali, kdy vévodova družina vyrazí. Jakmile

se tak stalo, tři poutníci z Glenkirku se vydali obezřetně

v jejich stopách a stejně jako předešlého dne se přitom

drželi z dohledu.

A takto je sledovali celé následující čtyři dny. Byli

šťastní, že jim počasí přeje bylo příjemně sucho ,

a všímali si, že čím více se blíží k Perthu, hostince jsou

větší a lidí na cestě přibývá. Zdálo se, že na královskou

korunovaci se vypravilo hezkých pár Skotů. Konečně odpoledne

dne pátého dorazili do půvabného města Perth.

Flanna stanula na vršku zvaném Kinnoul a s úžasem

upírala zraky dolů na první město, které kdy v životě

spatřila. Její dva společníci také koukali s otevřenou pusou.

Tam na té pláni pod nimi leželo na březích řeky Tay

město Perth, shluk uliček, domů a kostelů. Řeka, která se

proplétala pod kamennými mosty, vinula přes zasněžená pole na okrajích města a nořila do hustých lesů za městem, se v odpoledním slunci podobala stříbrné stuze. Město i vršky a hory kdesi vzadu viděli skrz lehký zimní opar. Krajinou zavanul mrazivý dech větru z Vysočiny. “Nesmíme se tu moc zdržovat, paní,” varoval ji Ian. “V tomhle tumlu by se nám vévoda snadno ztratil, a my přece potřebujeme zjistit, kam se dnes uloží na noc, ne?” škubl za uzdu svého koně, aby ho opět pobídl k chůzi. “Ano,” přisvědčila. “Na takovémhle místě bych se nerada ztratila. Nevím, jak bychom tu Charlieho znovu našli.” Následovali tedy vévodu z Lundy a jeho průvodce dolů do města a pak i dál, úzkými křivými uličkami, dokud nedorazili k velikému hostinci. Venku visel barevný štít, na němž byl rudý bodlák se zlatou korunou, který značil, že tento podnik nese jméno U Koruny a bodláku. Flanna svého švagra viděla docela zřetelně, a když seskočil z koně, rychle popohnala Glaise, aby se dostala rovnou k němu. Pak na něho z výšky koňského hřbetu pohlédla a řekla: “Přeji ti dobrý den, Charlie, ne tak docela královský Stuartovče!”

Ten hlas mu byl sice jaksi povědomý, ale to je přece nesmysl, jak jinak. Charlie zvedl oči. Čelist mu poklesla údivem a potom úlekem. “Kriste Ježíši, Flanno!” pravil. “Kde se tu, u všech rohatých, bereš, a kde jsi nechala manžela?”

Kapitola 9

Flanna se na svého švagra nervózně usmála. “Hádám,

že na Glenkirku,” odpověděla mu, když sjela z koně

a stanula před Charliem. “Přijela jsem sama, jen se svým

synovcem Fingalem a se zbrojnošem Ianem Morem.”

“Jak jste se sem dostali?” vyptával se. Co se to tu,

k čertu, děje? Ten Patrick se určitě zbláznil!

“Jeli jsme za vámi,” řekla Flanna, jako by celá ta záležitost

byla průhledná jako sklo. “Sledovali jsme vás od

okamžiku, kdy jste opustili Glenkirk. ‘

“Proč?” Charlie cítil, jak mu v hlavě tepe krev. Tak

ona ho sledovala! A říká to tak, jako by to byla ta nejjednodušší

věc na světě!

“Chci pomoci králi,” odvětila se vší vážností Flanna.

“Ty jsi povídal, Charlie, že král potřebuje muže, aby za něj

bojovali. Chci pro tvého bratrance sbírat muže do zbraně.

A Patrick? Chová se pošetile, když jen blábolí o prokletích

a smůle. Pokud Leslieovy z Glenkirku nechce uvést na výsluní

slávy můj manžel, udělám to sama.”

Potřebuji se napít, usoudil Charlie. Whisky. Silnou

a s kouřovou příchutí. Moře whisky! Až bratr zjistí, že

Charlieho oddanost stuartovskému rodu inspirovala tuhle

jeho roztomilou naivní švagrovou k výbuchu vlasteneckých

vášní, přerazí ho vejpůl. Radši bychom měli

zajít dovnitř, Flanno,” řekl. “Tví společníci mohou zůstat

s mým doprovodem. Beztak ho zpoloviny tvoří muži

z Glenkirku. Až se budou vracet, mohou tě vyprovodit

domů.” Uchopil ji nesmlouvavě za paži a vedl ji do hostince.

Hostinský je přivítal až příliš snaživě. “Držel jsem vám

pokoje, můj pane,” řekl s četnými poklonami.

“Neočekávaně se ke mně připojila má švagrová, vévodkyně z Glenkirku,” vysvětloval hostinskému Charlie. “Můžete jí poskytnout ubytování?”

“Ó, můj pane, je mi nesmírně líto, ale vzhledem k té

zítřejší korunovaci máme hostí až po střechu. Ve vašem apartmá je ale komůrka pro sluhu. Obávám se, že Její Milost se s ní bude muset spokojit.” Charlie s půvabem sobě vlastním přikývl. “Rozumím,” řekl. “Přinesete nám oběd nahoru? A pospěšte si, prosím, Její Milost od dnešního rána nevzala do úst,” poznamenal Charlie suše.

“Ani sousto,” prohlásila Flanna. “A ráda bych si dala horkou lázeň. Už pět dní se klepu zimou. Bude něco takového možné?”

“Jakpak by ne, má paní,” pravil hostinský. “Káď máme a vodu nanosíme co by dup. Annie!” zavolal na svou dceru. “Okamžitě zavedeš vévodu a urozenou paní do jejich apartmá!”

Hostinského dcera udělala před Charliem a před Flannou pukrlátko a s nimi v patách spěchala pryč. Vedla je dolů úzkou chodbou a na jejím konci prudce otevřela těžké dubové dveře. “Tohle je salonek a za ním ložnice,” řekla, “a máme i komůrku pro komornou urozené paní.” Znovu se poklonila a potom přešla na druhou stranu místnosti, aby rozdělala oheň v krbu už byla připravená hranička. Potom odešla.

Charlie do té místnůstky nahlédl. Nebylo tam nic jiného

než ubohý kavalec se slamníkem. Zašklebil se, ale nebylo

zbytí. Musel to udělat.

“Tady budu spát já,” nabídla mu Flanna.

Charlie si povzdechl. “Ale ne. Kdybych na tvou nabídku

přistoupil, což bych s přihlédnutím ke tvému chování

skutečně měl, musel bych si od matky vyslechnout fůru

řečí,” řekl. “Kdepak, sestřičko, ty budeš bydlet v ložnici

až do chvíle, kdy tě pošlu zpátky k manželovi.”

“Ach, Charlie!” naléhala na něj Flanna. “Nezlob se,

prosím, na mne, a neposílej mě pryč, dokud se nesetkám

s králem! A určitě ne zítra cožpak nebude mít zítra korunovaci?”

“Patrick bude zuřit,” začal.

“Ten mě zatím asi ani nepostrádá,” řekla mu s pousmáním. “A než mě postrádat začne, já už budu na půl cestě zpátky na Glenkirk. Óóó, Charlie! Copak tys neviděl ty portréty na Glenkirku? Obraz vévodkyně Jasmíny a těch ostatních? Kdo jsem proti nim já? Byly to ženy urozené a zámožné. Chci vtisknout do historie rodu svou vlastní stopu stejně jako ony.”

“Pojď si sednout k ohni,” vyzval ji. “Pořád ještě vypadáš dost prokřehle.”

“Nikdy mě nenapadlo, že by mi mohlo být takhle zima,” při pustila.

“Taky jsi ještě nikdy nejela uprostřed zimy pět dní

v kuse. Budiž Bohu chvála, že nám na hlavu nepadal sníh

ani déšť!” zachechtal se Charlie. “A teď mi pověz, Flanno,

oč tady vlastně jde? Co má tvé chování společného

s mou matkou a se ženami, které žily na hradě před ní?”

“Měly majetek,” začala Flanna. “Byly to dědičky! Pocházely

z mocných rodů. Byly to ženy činu, které Leslieům

z Glenkirku přinesly slávu.”

“A tobě se jednoho dne podaří totéž, co jim,” znovu ji ujistil .

“Nejsem bohatá,” řekla.

“Měla jsi Brae a toho se zachtělo Patrickovi. Byl to výhodný obchod. Mnoho lidí už uzavřelo manželství z méně závažných příčin,” řekl Charlie.

“Moje rodina není mocná. Vaše maminka byla princezna!” “A moje prababička byla Greyová z Greyhavenu. Byla to obyčejná rodina, a to nikterak zvlášť zámožná. Přesně jako Brodieovi z Killiecairnu. A nezapomeň, tvoje matka byla Gordonová z Brae. Nelze říci, že by s tvým věnem nebo s rodokmenem bylo něco v nepořádku.” “Neproslavím se přece jako nanicovatá vévodkyně!” řekla.

Charlie se zasmál. “Jsi za mého bratra vdaná sotva pár měsíců, Flanno. To nemůžeš chvilku počkat, než se ve jménu Glenkirku vydáš dobývat svět?” “Jakpak ty bys mi mohl rozumět!” řekla se zoufalstvím

v hlase. “Je sice pravda, že jsi nelegitimní, ale jsi levoboček

z královského rodu. Po celý život jsi obklopen mocí,

bohatstvím a privilegii. To já ne. Co tobě přijde úplně

obyčejné, mně takové nepřipadá. Ony nepřinesly Leslieům

z Glenkirku pouze bohatství, ale i schopnosti, jimiž

tomuto rodu dodaly lesku. Jak se s nimi mohu měřit,

a to tady a teď? Pokud nepopadnu svou příležitost za pačesy

právě nyní, novou už nedostanu.Vrátím se zpátky na

Glenkirk a s božím požehnáním zplodím další generaci

pro Glenkirk, ale nic jiného už nevykonám.”

“A děti ti připadají málo?” zeptal se jí mírně Charlie

a vzal ji za ruku.

Flanna smutně pokývala hlavou. “Mně ano, Charlie, mně ano. Každá čubka dokáže vrhnout mladé. Já chci být něco víc!”

“Nevěřím, že ti můj bratr dovolí naverbovat pro krále oddíl vojáků,” řekl Charlie a políbil švagrové ruku. “Já však vím, že můj královský bratranec tvůj projev citu ocení, Flanno.”

“Já to dokážu, Charlie! Dokážu to!” řekla Flanna. “Jenom mě neposílej pryč, dokud se nesetkám s králem.” “Musím tě poslat pryč, Flanno,” řekl. “Miluji svého bratra a nechtěl bych se stát příčinou rozkolu mezi vámi. Nyní, když vím, že jsi jela za mnou, tě musím dopravit domů tak rychle, jak jen to bude možné, ale aby ses na zpáteční cestu vydávala dnes, na to už je příliš pozdě. A zítra bude korunován král a já nebudu mít čas dohlédnout na to, abys odjela v pořádku. Takže, sestřičko má malá, zdá se, že v čase královy korunovace získáš tady v Perthu přece jen trochu času. Aspoň budeš mít jednou o čem vyprávět svým dětem, co?” Usmál se na ni a pustil jí ruku.

“Chci se setkat s králem, Charlie,” řekla Flanna. “Neodjedu

domů, dokud ho neuvidím. Jestli se pokusíš mě

přinutit, dosáhneš pouze toho, že uteču a co potom povíš

Patrickovi?”

“Flanno, pochop, že ti, kdo tady ve Skotsku na krále dohlížejí, se snaží ze všech sil vypudit odsud jeho anglické přátele a přívržence. Jsou přesvědčeni, že my na něho

máme neblahý vliv. A abych byl k tobě zcela upřímný,

někteří z nás ho vskutku mají. Tihle Skotové jsou tvrdí,

úzkoprsí lidé, jejichž touha po moci je přinejmenším

stejně mocná jako ta, kterou v mysli chovají královi stoupenci

z Anglie. Dokonce i mne, tedy člověka, jenž se celý

život politice vyhýbal, shledávají podezřelým.”

“Ale proč?” zeptala se ho.

“Tady ve Skotsku bývaly časy, kdy být královským bastardem nebylo nijak zahanbující. Porodit královského Stuartovce ať už z pravého, nebo levého boku bylo cosi, co mnohé rodiny považovaly za společenský úspěch. Takhle už to v dnešním Skotsku nechodí. Já jsem levoboček prince Jindřicha. Ale nejen to: má matka je považována za cizinku a i její legitimní původ je dle úsudku jistých lidí jaksi sporný. To, že jsem vévoda z Lundy, vdovec s dětmi, který do vládní politiky jakživ nefušoval a místo toho si radši hleděl svého, to se nepočítá. Jsem zkrátka stuartovský parchant, Angličan, a tudíž mám špatný vliv.”

“Ale ke králi se přesto dokážeš dostat,” trvala na svém Flanna. “Jsi jeho bratranec a on tě má rád.” “Nazítří pojedu do Scone a budu tam stát v kostele a stejně jako spousta jiných doufat, že na mě padne jeho zrak, aby poznal, že není sám a bez přátel,” odpověděl jí Charlie. “Potom půjdu na hostinu, a buduli mít štěstí, podaří se mi na chvilku proklouznout kordonem jeho strážců, abych si s ním popovídal. To je ovšem ta nejlepší možnost, ve kterou vůbec mohu doufat, Flanno.” “Ne,” prohlásila pevně. “Jsi jeho bratranec a jsi všemi mastmi mazaný, Charlie, a já vím, že toho svedeš daleko víc. Vezmi mě do Scone a představ mě králi, abych mu mohla odpřisáhnout věrnost! Neposílej mě, prosím, domů, dokud to neudělám!”

Pro Kristovy rány! řekl si v duchu Charlie. Takhle umanutou ženskou jsem ještě v životě neviděl! Matka byla sice také rozhodná dáma, jenže s ní se dalo aspoň mluvit. To s Flannou se mluvit nedá. Ale než stihl nakousnout další debatu, ozvalo se zaťukání na dveře a opět vstoupila Annie.

“Tady je lázeň pro madam, můj pane,” řekla a přitom

se pokoušela vtáhnout do místnosti kulatou dřevěnou

káď. Za ní vpochodovalo dovnitř několik mládenců

s vědry vařící vody. Dovlekla dubovou nádobu k ohni

a pokynula sloužícím, aby do ní vodu vylili. Stačilo pár

dalších výprav do kuchyně a káď byla plná po okraj.

“Mám tu zůstat a pomoci vám?” otázala se Flanny.

“Ano, zůstaň tu a pomoz Její Milosti,” odpověděl místo

své švagrové rychle Charlie. “Flanno, budu vedle

v šenku. Vykoupej se a pak tady spolu poobědváme. Annie

pro mne zaskočí.” Svižným krokem vyšel za sloužícími

z místnosti.

“Ty zbabělče!” počastovala ho Flanna urážkou. Charlie se zasmál. “Ten, kdo ví, kdy má bitvu vzdát, je moudrý člověk, děvče,” zavolal ještě přes rameno. Annie za ním nesmlouvavě zavřela dveře. “Tohle je tedy váš manžel?” zeptala se Flanny. “Tohle je můj švagr,” řekla Flanna.

“Je to váš milenec?” vyzvídala zaujatě dcera hostinských.

“Ne!” popřela to prudce Flanna. “Jak je možné, že

slušně vychované děvče napadají takovéhle myšlenky?!”

Vypadala tak pohoršeně, že jí Annie uvěřila.

“Prosím za prominutí, má paní. Nechtěla jsem vás urazit,”

omlouvala se kvapně dívka. “Neříkejte mému otci,

že jsem se vás na to ptala, prosím!”

“Můj manžel ztratil nedávno otce, který se postavil za králova tatínka. Přestože nynějšího krále respektuje, žádnou pomoc mu nabízet nemíní. Já jsem jela za svým švagrem, abych slíbila králi, že na jeho počest sestavím oddíl zbrojenců.”

“Aha,” řekla Annie, jež ani za mák nerozuměla, jak to mezi šlechtou chodí. “Chcete do lázně nějakou vůni?” zeptala se Flanny.

Flanna se krátce zasmála. “Mám s sebou věci na převlečení a víc už nic,” řekla. “Manžel ani neví, že jsem jela do Perthu.”

“Pak by vám to tedy neodpustil,” řekla Annie a na dotvrzení svých slov pokývala hlavou. “To od vás bylo

moudré, že jste mu to neřekla, paní. Někdy je to tak lepší.

Vím, že má matka také vždycky neříká tatínkovi, co dělá. Tak, teď vám pomůžu stáhnout ty boty.” Poklekla. Přičinlivá Annie Flanně čiperně pomohla z bot, punčoch i z ostatního šatstva a rozčileně přitom pomlaskávala nad tím, v jakém stavu je oblečení té dámy. “Dám vám vyčistit boty, a jestli se dokážete vykoupat sama, to ostatní vezmu do prádelny.”

“Stačí, když mi kalhoty okartáčuješ,” přikázala jí Flanna. “Kdybys je vyprala, v tomhle počasí by trvalo týden, než by mi uschly. Za den za dva se budu muset rozjet domů, Annie. Ale děkuji ti.”

Annie udělala pukrle a posbírala boty a kousky oděvu.

Potom vyběhla ze dveří a pevně je za sebou zabouchla.

Flanna si blaženě povzdechla, neboť jí horko z vody prostoupilo

snad i kosti. Skutečně si předtím myslela, že už

se asi nikdy nezahřeje. Rozpletla si svůj tlustý cop a vlasy

si sepjala na temeni. Služebná nechala na okraji kádě

tenký plátek mýdla. Flanna po něm sáhla, namočila ho

a začala ho třít rukama. Do nosu jí stoupla lehká omamná

vůně vřesu a ona se usmála. Uchopila nevelký kousek

flanelu, který jí Annie přinesla, a začala se mýt. Drbala si

z obličeje zažranou špínu a prach cest a voda byla nesmírně

příjemná. Potom si umyla krk a uši. Paže, prsa.

Opřela se dozadu a vystrčila z vody nohu; namydleným

hadříkem si přejížděla po stehně, pak i po chodidle.

Opláchla se a zvedla druhou nohu. Zrovna zaujatě opakovala

předchozí postup, když tu se náhle s bouchnutím

rozlétly dveře.

Flanna zalapala po dechu a noha jí s cáknutím padla do kádě. Přitiskla si k hrudi hadřík a očima dokořán zírala na vysokého tmavovlasého muže, který na ni hleděl neméně překvapeně.

“Rány boží!” zvolal ten pán a vzápětí se usmál. “Pro Boha živého, drahoušku, na vás je skutečně radost pohledět!” Flanna začala na vetřelce vřískat z plných plic: “Jděte pryč! Jděte pryč!”

“Ach, má paní, moc se vám omlouvám!” Přiběhla Annie. “Za to může ten tupohlavec z kuchyně!” Obrátila se na vetřelce. “Pane, prosím tudy! Vévoda z Lundy je ve výčepu.”

“Ale tyhle pokoje jsou přece jeho, ne?” zjišťoval ten džentlmen.

“Ano, pane,” řekla Annie. “Pojďte prosím za mnou, já vás k němu zavedu.”

“A co vy jste zač, krasavice?” zeptal se pán Flanny a jantarovýma očima přitom s uznáním přelétl to málo, co z ní dokázal zahlédnout.

“Jděte pryč!” řekla Flanna. Teď už ovšem ztišila hlas, poněvadž si uvědomila, že cizinec hledá Charlieho, a neměl v úmyslu ji špehovat.

Onen džentlmen však neposlechl a místo toho vystrčil z místnosti Annie, a když za ní zavřel dveře, došel až ke kádi, kde seděla Flanna. “Jste zřejmě přítelkyně lorda Stuarta, má milá, ale kde vás v téhle nekulturní zemi dokázal najít, to tedy nemám ponětí. Nicméně považuji za urážlivé, že přede mnou takovou okouzlující společnici zatajil, zejména přihlédnemeli k tomu, co jsem všechno vytrpěl a bezpochyby ještě vytrpím.”

“Jste dost troufalý, pane, a navíc se mýlíte,” řekla Flanna. “A teď okamžitě opusťte tuto místnost. Annie zajde pro vévodu.”

“To mi bude báječně vyhovovat, drahoušku, vždyť jsem sem přišel za ním,” zněla mírná odpověď. “Trochu pochybuji, že by se vám chtělo dát mi maličkaté políbení.” šibalsky se usmál a naklonil se k ní.

Skotská nevěsta “Ó, vy jste mi pěkný drzoun!” vykoktala rozčertěná Flanna. “Jestli to na mě s takovou nehorázností zkusíte, dám vám pohlavek!”

Pán se rozesmál. Upřímně se bavil. “Vidím, drahoušku, že jako všechny rusovlásky sršíte temperamentem! Dovedu si představit, jaká divoška jste v posteli.” “Óóóó!” vykřikla Flanna a hodila po něm mokrým hadříkem. Teprve potom jí došlo, že se tímhle vášnivým gestem připravila o poslední zábranu, která ještě stála mezi těma všetečnýma jantarovýma očima a jejími bujnými vnadami. “Vy darebáku!” procedila skrz zaťaté zu182

by. “Špehovat dámu, když se koupe! To jsou mi hezké způsoby, pane! Co by si pomyslela vaše maminka?” “Pomyslela by si, že jsem nenapravitelný, což si ostatně myslela odjakživa, drahoušku,” zněla vítězoslavná odpověď. “No tak, drahoušku, postavte se, ať se můžu pokochat pohledem na vaše poklady! Jsem si jistý, že vašemu vévodovi to vadit nebude.” A ve vítězném úsměvu ukázal své oslnivé bílé zuby.

“Ach, pane, kdybych něco takového vskutku udělala,

můj vévoda by byl velice rozladěný,” ujistila ho Flanna.

“Ani netušíte, jak bude zuřit a to bude , až mu o tomhle

vašem vpádu povím. Tak a teď už běžte, než vzbouřím

celý hostinec!”

Dveře pokoje se znovu otevřely, ale tentokrát jimi

vstoupil Charlie Stuart. V okamžení se dotyčnému pánovi

lehce uklonil. “Vaše Veličenstvo!” řekl.

“Bratranče!” dostalo se mu odpovědi. “Doneslo se mi,

že tu budeš, a zvěsti nelhaly. Nevěděl jsem však, že máš

s sebou tak okouzlující společnici.” Široce se usmál.

“Tvoje dáma mě tu zatím příjemně bavila.”

“To není moje dáma, pane. Je to manželka mého bratra.

Pane, toto je lady Flanna Leslieová, vévodkyně z Glenkirku.”

Potom se Charlie obrátil na svou švagrovou. “No

tak vidíš, Flanno,” řekl. “Tvrdila jsi, že domů nepojedeš

dřív, dokud se nesetkáš s králem. To je on.”

Flanna pohlédla z Charlieho na vetřelce. Oba měli

tmavé vlasy, ačkoliv ty královy byly černé. Oba měli jantarové

oči. Charlie neměl tak výrazný nos a jeho pleť byla

o poznání světlejší, ale nebylo sporu o tom, že ti dva

muži jsou si podobní. Když ji zasáhl šok z poznání, propukla

v pláč, čímž oba své společníky dost zmátla. “Jak

jste mohl?” vzlykala. “Óóóó, jak jen jste mohl!”

“Máš vůbec tušení, proč tak vyvádí?” zeptal se král vévody

z Lundy.

“To tedy nemám,” odvětil Charlie. “Navrhuji, abychom si zašli do výčepu na džbán piva. Jak jsem si už ověřil, hostinský je v tomto ohledu velmi slušně zásoben.” “Utekl jsem svým strážcům jen na chviličku,” na to král. “Nechci být spatřen na veřejném místě, protože se 183

obávám, že by má přítomnost mohla způsobit pozdvižení.

Půjdeme teď ven, drahoušku, a dáme vám čas,

abyste se upravila a hodila na sebe nějaké šaty. Potom

se sem s Charliem vrátíme a společně si vypijeme skleničku

něčeho dobrého. Já se vám omluvím za své

ošklivé chování, vy mi odpustíte a budeme přátelé, co

vy na to?”

Flanna k němu zvedla oči a přikývla. Potom kýchla. “Pošlu vám sem to děvče, drahoušku,” pronesl král vl ídně.

“Děděkuji vám,” popotáhla Flanna.

Oba muži vyšli z místnosti a vzápětí se sem znovu vřítila

Skotská nevěsta Annie. Když se Flanna postavila, dcera hostinských ji zabalila do ručníku, který se mezitím nahřál u krbu, a druhým ji přitom utírala. Potom ze sedlového vaku vytáhla čistou košilku a přetáhla ji Flanně přes hlavu. “Tak, paní, a teď hezky do postele,” řekla Annie a strkala Flannu do ložnice, kde už hořel jasným plamenem další oheň. Lůžko bylo díky ohřívací pánvi vyhřáté a v nohách byla uložena cihla zabalená do flanelu. “Povím těm dvěma džentlmenům, že jste připravená je přijmout, a pak půjdu do výčepu svařit vám trochu kořeněného vína,” řekla Annie. “To je ale drzoun!” “Děkuji ti,” odvětila Flanna.

Annie odchvátala a za několik okamžiků do komnaty opět vstoupili Charlie s králem.

“Charlie, podej mi kartáč,” pronesla tichým hláskem

Flanna. “Je v mém vaku na stoličce.”

Vévoda z Lundy vyndal kýžený předmět z koženého

vaku, ale k jeho překvapení mu ho vzal z ruky sám král.

Panovník se vzápětí posadil vedle Flanny na okraj lůžka,

natáhl se a vytahal jí z vlasů spony. Začal jí kartáčovat

vlasy. Kančí štětiny se do Flanniny husté rudozlaté kštice

nořily zvolna a opatrně.

“Než má sestra Marie odjela, aby se provdala, rád jsem

ji česal,” vysvětlil. “Pravda, měla krásné vlasy, ale těm

vašim, drahoušku, těm se nemůže rovnat nic na světě.

Mají skvostnou barvu.”

Flanna i Charlie se nezmohli na slovo.

“Bratranec mi řekl, že váš manžel mě neuznává,” prohodil kli dně král.

“Tak to není, Sire! Patrick je ten nejvěrnější poddaný, jakého by si Vaše Veličenstvo mohlo přát,” bránila Flanna svého vévodu. “Říká však, že pokaždé když se cesty Stuartovců zkřížily s cestami Leslieů z Glenkirku, jeho rodině to přineslo neštěstí. Jeho otce zabili u Dunbaru. Jeho matka odjela z Glenkirku do Francie ke své nejmladší dceři. Patrick ještě nikdy nebyl sám a nelíbí se mu to. Se mnou se oženil kvůli pozemkům, ale ztrátu rodiny mu vynahradit nedokážu, Sire, a on připisuje odpovědnost za to všechno Stuartovcům.”

“Až se vrátíte domů, drahoušku, můžete svému manželovi povědět, že i já jsem přišel o rodinu. Mého otce zavraždili, popravili. Matka s mou nejmladší sestrou žije v bídě ve Francii. Kde jsou nyní moji bratři, to ani sám nevím. Má sestra Alžběta zemřela v zajetí. Sestra Marie se někde v cizí zemi pokouší prospět mně i mojí věci. Váš manžel a já máme společného mnohem víc, než tuší a to včetně jeho nevlastního bratra čili mého nejmilejšího bratrance. Tedy ne tak docela královského Stuartovce,” řekl král s pousmáním. “Nakonec své nepřátele porazím, ale nebudu mít za zlé Patrickovi Lesliemu, že mi nepomohl v nouzi. Chápu ho. Leslieové z Glenkirku vždycky zachovávali stuartovskému rodu věrnost. Patrick Leslie truchlí pro svého otce stejně hluboce, jako já truchlím pro svého.” Kartáč klouzal v pravidelném tempu mezi prameny vlasů.

“Patrick vám třeba nepomůže, Vaše Veličenstvo, ale já

ano!” vybuchla Flanna. “Když mi dáte svolení, půjdu na

Vysočinu a budu pro vás sbírat vojsko!”

Kartáč se zastavil. Potom král uchopil Flannu za bradu

a usmál se do jejích stříbrných očí. “Drahoušku, odsouhlasit

takovou velkorysou nabídku, to je to nejmenší, ale

já nechci zapříčinit nějakou roztržku mezi vámi a vaším

manželem.” Pak se k ní naklonil a políbil ji na ústa.

Flanna zůstala jako zasažená bleskem. Rty měl teplé

a k jejímu nemalému překvapení velice svůdné. Flanna

povzdechla a její ústa se královým rtům ochotně poddala. 185

A pak ji z omámení vytrhl Charlieho hlas. “Echmm, je

tady Annie s tím vínem, Flanno. Nemám ti donést do

postele něco málo k jídlu? Myslím, že by to asi bylo nejlepší.”

Chvilku byla úplně mimo sebe, ale pak jen dokázala

říct: “Ano, Charlie, měla bych raději zůstat v teple. Pořád

ještě se po té jízdě cítím prokřehlá.”

Když král zachytil, jak obluzený pohled mu věnovala,

zasmál se. To je mi ale rozkošná vévodkyňka! pomyslel

si. A je hezky zralá na nějaké zálety. Možná že se za tu

dobu, co zde bude muset zůstat, ze Skotska ještě vyklube

celkem zábavný kout světa. “Nejenom že vaši nabídku

přijímám, drahoušku, já ji i velice vítám,” řekl jí a jeho

jantarové oči se přitom pokoušely proniknout jemnou

látkou její košilky. Vážně, roztomilé stvoření! Ty rudozlaté

vlasy, stříbrné oči s hustými řasami a ta líbezná našpulená

ústa! Naklonil se a vtiskl jí na ty rty ještě poslední

spěšné políbení.

“Nechceš si se mnou něco malého zakousnout, bratranče?”

pronesl klidně Charlie, ale klidný přitom nebyl

ani zdaleka. Tenhle zvláštní pohled už v očích svého královského

příbuzného viděl. I nyní král usilovně přemýšlí,

jak by svedl Flannu, jež má v sobě tutéž okouzlující zemitost

jako králova předchozí milenka Lucy Waltersová.

Lucy ovšem neměla manžela, který by se mohl cítit uražen

na rozdíl od Flanny.

“Dám si s tebou pohárek vína, Charlie,” odpověděl

král. “Nedokážu unikat pozornosti svých strážců na moc

dlouho. A navíc: pokaždé když zatoužím utéci, třebas jen

na kratičko, vždycky mě to stojí na úplatcích celé jmění.”

Obrátil se zpátky k Flanně. “Dobrou noc, drahoušku.

Vyspěte se do růžova, a pokud míváte nějaké sny, doufám,

že dneska budou o mně.” Nato jí král poslal vzdušnou

hubičku, otočil se a vyšel z pokoje.

“Zůstaneš tady v posteli a nevytáhneš paty z téhle

místnosti, dokud se nevrátím, abych si s tebou mohl vážně

promluvit!” pronesl přísně Charlie.

Annie měla oči navrch hlavy. “Tohle byl… to byl

král?” zeptala se tichoučce. Flanna přisvědčila.

“A on sem přišel za vámi?”

“Král a můj švagr jsou bratranci z prvního kolena,”

řekla Flanna. “Vévodovým otcem byl princ Jindřich

Stuart, který zemřel dávno předtím, než jsme se my dvě

vůbec narodily.” Vzala si od Annie pohár se svařeným

vínem a usrkla z něj. Bylo horké a silné a Flanně se zazdálo,

že to víno jaksi potřebovala.

“Přinesu vám večeři,” řekla Annie.

“Nikomu neříkej, koho jsi tu zahlédla,” varovala ji

Flanna. “Ti, kdo krále hlídají, by se zlobili, kdyby vyšlo

najevo, že jim uklouzl, aby mohl být se svým bratrancem.

Prosím tě o to!”

“To nejspíš bude ta hrstka dědků ze skotské církve, co prý v jednom kuse dělají kázání každému, kdo se namane, a hlavně králi. O tom, že jsem viděla černého kluka, nepovím živé duši. Ani tátovi,” přislíbila Annie. “Černého kluka?”

“Tak mu říkají, protože je snědší a vypadá spíše jako Francouz než jako my Skotové,” vysvětlila jí Annie. Pak kvapně vyšla z místnosti, a než zaklaply dveře salonku, Flanna ještě na okamžik zaslechla služčino zachichotání. Z místnosti vzadu k ní doléhal tlumený zvuk hlasů, ale slova rozeznat nedokázala. Seděla v teplém pohodlném lůžku zabořená v polštářích, upíjela kořeněné víno a uvažovala

0 právě uplynuvší hodině. Setkala se s králem!

Dal jí ne jedno, ale hned dvě políbení! Flannu Brodieovou ba ne, Leslieovou, opravila se v duchu políbil její král. A také jí kartáčoval vlasy. Povzdechla. Udělala bych pro něj cokoli, pomyslela si. Pojedu na Killiecairn

1 dál a budu pro krále Karla sbírat vojsko. Možná že jednoho dne se spolu opět setkáme. Odložila pohár a začala

klímat.

Král se chystal bratrance opustit. Nakoukl do ložnice a uviděl, že Flanna spí. “To je ale krasavice!” zabručel potichu, když dveře opět zavřel.

“Je to manželka mého bratra, bratránku, a žádné lehké zboží,” pronesl Charlie mírně. “Jestli se Patrickovi donese, že je jeho žena tady a usiluje o to, aby mohla sbírat vojsko pro Vaši Výsost, zblázní se vzteky.” Zazubil se. 187

“Patrick se s ní potkal, oženil a připravil ji o panenství během jednoho jediného dne, poněvadž se mu zachtělo připojit její pozemky ke svým a jiným způsobem by toho dosáhnout nemohl. Zrovna se naučila číst a psát a stěží se o ní dá říci, že je vzdělaná. Bratr se však do ní zamiloval, ačkoliv mám dojem, že sám o tom ještě neví.” “A ona ho miluje?” otázal se král.

“Ano, věřím, že ano. Chce, aby byl na ni pyšný. Touží

sbírat vojsko pro Vaši Výsost, aby si ji potomci nepřipomínali

jako nanicovatou vévodkyni, jak to alespoň sama

formuluje. Určitě se pamatuješ na mou matku. Matka

mého nevlastního otce byla také dost rozpustilá osoba,

a to už nemluvím o té nejčastěji vzpomínané předkyni

všech Leslieů, které říkali Janet. Jak praví legenda, jako

mladou dívku ji unesli a pak se stala manželkou tureckého

sultána; do Skotska se vrátila v pozdním věku. Nevím,

jak dalece se ten příběh zakládá na pravdě, avšak

o Janet se na Glenkirku hovoří s velkou úctou. Hádám,

že to není o nic méně pravděpodobné než fakt, že sem

má matka připlula bezmála před padesáti lety z Indie.”

“A naše líbezná Flanna se chce těmhle dámám vyrovnat,”

řekl král. “Je dětinská, Charlie, ale myslím, že ne

hloupá. Svou stopu v dějinách rodu zanechá, tím jsem si

jist. A co se týče svádění… Echmmm, nejspíš bych

uspěl. Všiml jsem si, že v náručí by byla rozkošná, ale já

jsem měl to štěstí, že se mi vůbec podařilo prchnout

mým strážcům, abych mohl vidět tebe. Nepřipustím,

aby tě odehnali, Charlie, jak se již pokusili odehnat

ostatní mé přátele a příbuzné. Obklopili mě členy své

skotské církve a ti jejich duchovní do mě mluví ve dne

v noci. Každičké zlo, které kdy dopadlo na skotskou půdu,

je připisováno bezbožnosti mé rodiny. Přijal jsem

Národní úmluvy, abych získal zpátky trůn, jenž mi náleží,

ale…” Zmlkl, jelikož Charlie zdvihl ruku ve varovném

gestu.

“Nevíme, zda tu stěny nemají uši, bratranče,” pronesl Charlie tlumeným hlasem. “Chápu tě a neopustím tě, dokud nebudeš zase mezi svými. Teprve tehdy se vrátím se svými dětmi do Queen’s Malvern. Naši otcové byli rodní

bratři. My jsme bratranci. Jsme z téže krve. Já tě neopustím. Jsi můj král.” A Charlie, ne tak docela královský Stuartovec, poklekl před svým panovníkem.

Král pocítil, jak ho v očích štípou slzy. Ve snaze potlačit je zamrkal a pozdvihl Charlieho ze země, aby si opět mohli pohlédnout přímo do tváře. “Vím, jakou to pro tebe představuje oběť, bratranče, protože ty nejsi žádný politik

ani muž, který by bažil po moci. Netoužíš po ničem jiném než po své rodině a prostém, mírumilovném životě. V téhle válce jsi k mé lítosti přišel o manželku. Souží mě to stejně jako tebe. Jednoho dne se však, bratranče, vrátíme zase domů do Anglie.” Pak vévodu z Lundy objal, otočil se a bez dalšího slova z komnaty odešel.

Opravdu? ptal se sám sebe Charlie. Opravdu se jednou

zase vrátím domů do Anglie? Napravím zase škody napáchané

na svém domě? A budu v tom nádherném domě,

k němuž se víže tolik vzpomínek, zase bydlet? Dveře se

opět rozlétly a vstoupila Annie, klesajíc pod tíhou velikého

podnosu. Charlie vyskočil, aby jí pomohl, tác od ní

vzal a položil na stůl.

“Mám nachystat talíř i pro Její Milost, můj pane?” otázala se ho.

“Ano, a nalož jí ho vrchovatě! Na to, že je žena, má moje švagrová pořádnou chuť k jídlu.” Charlie se zasmál a zavětřil: z přikrytých mis a talířů na podnose mu k nosu stoupaly velmi utěšené výpary.

Annie jim donesla rostbíf, talíř, na němž bylo několik

tenkých plátků šunky, kapoun nadívaný jablky, chléb

a rozinky, pak mísu s garnáty, dušenými v bílém víně

a podávanými s hořčičnou omáčkou, další talíř se pstruhem

na roštu, misku malých mrkviček a ještě jednu s dušeným

listovým salátem, ještě horký pecínek chleba,

hroudu sladkého másla, půlku bochníčku tvrdého sýra,

řez francouzského sýra brie a mísu pečených jablek se

smetanou tak hustou, že v ní stála lžíce.

Otevřely se dveře ložnice a vešla Flanna, zabalená do

deky. Dychtivě čichala. “Mám hlad jako vlk!” prohlásila.

“Annie ti něco přinesla,” podotkl.

“I kdepak, Charlie, najíme se spolu. Můžeme se posadit k ohni. Annie, přines ten druhý stoleček a postav ho mezi nás. A pak můžeš jít, protože jsem schopná obsloužit jeho lordstvo sama a tvůj tatínek tě bude v tom dnešním shonu potřebovat jinde.”

Annie příkaz vykonala, pak se uklonila a odešla.

“Vidím, že ses z té dlouhé jízdy už zotavila,” pravil suše

Charlie. “Připadala jsi mi tak křehká a zničená, že

jsem si říkal, že jen padneš na lože a budeš spát až do rána.

Než král odešel, ještě se na tebe dovnitř podíval.”

“Je to okouzlující muž,” poznamenala Flanna. “Není

tak hezký jako můj Patrick, ale děvčata by ho nenechala

sedět v koutě, i kdyby nebyl král.” Podala švagrovi talíř

s kupičkou lahůdek. Vzápětí si začala vršit jídlo na vlastní

talí řek.

“Tvoje loajalita ho dojala,” řekl Charlie a pustil se do jídla.

“Ale to nebylo žádné plané pochlebování,” řekla. “Mám v úmyslu verbovat pro krále muže. Nejdřív ze všeho pojedu na Killiecairn. Brodieové milují boj nade všechno, a navíc je nás tolik, že se mému otci ulehčí, když mu pár chlapů odvedu. A kromě toho to přinese slávu nejen Leslieům z Glenkirku, ale i mým příbuzným.” Namočila garnáta do hořčičné omáčky a zakousla se do něj .

“Patrick ti to nedovolí, Flanno. Nejpřednější povinnost,

kterou ke Glenkirku máš, je porodit mému bratrovi

dědice,” připomněl jí Charlie.

“Na to je času dost,” odvětila nevzrušeně.

“Ve dvaadvaceti už asi těžko budeš poupě v prvním

rozpuku,” prohlásil Charlie neomaleně. “Já jsem se narodil,

když bylo matce dvacet dva, a to jsem byl její čtvrté

děcko.”

“Nechci mít tolik dětí jako vaše maminka,” opáčila Flanna. “Jak by mohly přežít? Glenkirk by nakonec dopadl jako Killiecairn byl by přecpaný dětmi a pak i jejich dětmi. Ba ne, myslím, že tohle nechci.”

“Ke Glenkirku náleží takové bohatství, že dokáže vydláždit cestičku každému dítěti, ať už jich bude, kolik

chce,” vysvětloval jí. “Nejmladší Leslieové se dělí o majetek

v Irsku. Doma zůstal jenom Patrick. Tvůj manžel je

mohovitý člověk, Flanno. Cožpak to nevíš?”

Zavrtěla hlavou. “Vím, že půdy má mnoho a hrad že je

v dobrém stavu. Má ještě víc?”

Charlie přisvědčil. “Zeptej se Patricka. Poví ti to sám.”

“Půjdeme zítra na korunovaci?” zeptala se ho.

Ne tak docela královský Stuartovec chvilku uvažoval.

On půjde, ale co Flanna? Pak se zasmál. “Ano, půjdeme,”

řekl, “musíš si ale najít nějaké šaty, děvče, protože

do kostela ve Scone v těch kalhotách jít nemůžeš. Až přijde

Annie pro podnos, poprosím ji.”

Dceru hostinských potěšilo, že by mohla pomoci vévodkyni

z Glenkirku. “Můžu vám půjčit šaty, které nosím

do kostela,” prohlásila pyšně. “Jsou skutečně pěkné

a táta říká, že na holku, jako jsem já, jsou až moc přepychové.

Mají lněný límec lemovaný krajkou. Dovolte

mi teď odnést podnos, má paní, a já vám hned donesu ty

šaty.”

K Charlieho překvapení byly Anniiny šaty naprosto přijatelné, třebaže jednoduché. Živůtek i sukně byly ušity z černého hedvábí. Flanna byla sice o něco plnější v prsou než Annie, ale jinak jí šaty padly jako ulité. Oděv je skromný, takže švagrová v něm na sebe nebude strhávat nežádoucí pozornost, řekl si v duchu Charlie s úlevou. On i Flanna děvčeti poděkovali a Flanna slíbila, že Anniinu sváteční garderobu bude hlídat jako oko v hlavě. Nadešlo jitro prvního ledna a bylo šedavé a chladné. Charlie s Flannou vstali, snědli si ovesnou kaši a pak už se přidali k davům, proudícím přes řeku ke katedrále ve Scone. Třebaže se mezi lidmi mluvilo o katedrále, ve skutečnosti to byl jen skromný kostelík. Skotská šlechta se činila, seč mohla, aby anglickou aristokracii udržela od korunovačního obřadu co nejdál. Ani jedna ze soupeřících stran o druhou nijak zvlášť nedbala, ale obě žárlivě prahly po tom, aby měly krále jen a jen pro sebe. Navíc mezi nimi ležela nevyřešená otázka náboženství. Skotská církev si ošklivila společenství anglikánů, jejichž obřady a rituály se více blížily praxi vyznání katolického. Nejvíc ze všeho byli Skotům proti srsti biskupové. Ti byli ve Skotsku z církve vyloučeni.

Charlie se nicméně nacházel v dost zajímavém postavení,

takže se zamlouval oběma stranám a byl jimi

i uznáván. Jako jeden z prvních anglických šlechticů vykonal

v duchu pokory a smutku pokání v rámci skotské

církve. Jestliže nebude zbytí, byl coby anglikán v zájmu

svého královského bratrance ochoten vzdát se svého vyznání.

Koneckonců, nikdo ho nežádal, aby se zříkal Pána

Ježíše. Vzpomněl si na svou prababičku, která s takovým

zalíbením citovala slova velké královny Alžběty: Pán Ježíš

Kristus je pouze jeden. A zbytek, to jsou jen podružnosti.

Takováto logika dávala smysl a umožňovala Charliemu,

aby udělal, co je nutné, aby mohl být nablízku

králi Karlovi.

Karel Frederick Stuart vypadal jako kdysi jeho otec

a zde, v tom zástupu lidí, se našli mnozí, kdo se na prince

Jindřicha pamatovali. Avšak jeho ne tak docela královský syn už byl na světě o hodně déle nežli sám Jindřich Stuart. Podle jantarových očí, rysů tváře i držení těla byl ale jakožto Stuartovec jednoznačně k poznání. Jediný rozdíl mezi Charliem a jeho otcem spočíval v barvě vlasů: princ Jindřich byl plavovlasý po své matce Dánce, kdežto Charlieho vlasy měly tradiční barvu stuartovskou, tedy kaštanovou.

Dorazili ke kostelíku a sesedli z koní. Davy se před ne

tak docela královským Stuartovcem a dámou, kterou doprovázel,

rozestoupily. Prostý lid si mezi sebou mumlal,

že kdyby nebylo té náhody, že je nemanželský, tenhle

muž by byl nejspíš králem. Někteří se natahovali, aby si

na něho sáhli. Charlie se vroucně usmál a přikývl na souhlas.

Sám napřáhl ruce, aby mohl stisknout ruce, jež se

k němu vztahovaly.

“Bůh vám žehnej, Vaše Veličenstvo!” pronesla jakási stařena a políbila mu ruku.

“Bůh žehnej našemu králi Karlovi, babičko,” odvětil Charlie a při zvuku jeho hlasu mu začal zástup provolávat slávu.

Vstoupili do nevelkého kostela a zůstali stát vzadu, jelikož postoupit dopředu nebylo možné a Charlie v celém obřadu vlastně nehrál žádnou úlohu. Vepředu postavili šest stop vysoké pódium, aby mohli všichni pohodlně sledovat, jak korunovace probíhá. Obřad měl proběhnout v duchu nové církve a byl schválen církevním shromážděním. Do kostelíka vešel královský průvod a Charliemu se podařilo na okamžik zachytit pohled svého bratrance. Král mu sotva postřehnutelně pokynul. Šlechta stojící pevně na straně stoupenců Úmluv nesla korunu z perel, pozlacené ostruhy a meč. Jediný, kdo měl povoleno účastnit se ceremoniálu jako člen královského doprovodu, byl roajalista hrabě Marischal, jehož k tomu opravňovala dědičná rodová povinnost.

Karel Druhý ještě jednou s nadšením potvrdil platnost

národních náboženských úmluv a prohlásil je za posvátné.

Na ty, kteří se shromáždili, aby přihlíželi králově korunovaci,

udělalo velký dojem jeho zanícení. Avšak

Charlie se sám pro sebe usmál. Církev nemá vládu tak

docela pod kontrolou jako dřív. Jeho královský bratranec

dělá, co musí, aby byl korunován. A až se král nakonec

pevně chopí moci, může se zachovat zcela jinak. Mezitím

ovšem odehraje svou roli, k čemuž měli Stuartovci

odjakživa vynikající nadání. Koruna konečně spočinula

na tmavé hlavě Jeho Veličenstva. Propukly ovace.

Flanna celou dobu přihlížela s otevřenými ústy. Když

se vydala za svým švagrem, nikdy by si byla nepomyslela,

že uvidí i samotnou korunovaci. Tuhle historku bude

muset jednou vyprávět svým dětem a vnoučatům. Už se

nemohla dočkat, až se o zážitky tohoto dne podělí s Patrickem.

Ach, kdyby jen nebyl ohledně krále tak zatvrzelý!

“Odvezu tě zpátky do hostince,” zamumlal Charlie,

když vyšli ze sconeského kostela. “Zítra vyrážíš na zpáteční

cestu, a přitom jsi, jak vidím, stále ještě vyčerpaná

tou jízdou sem, Flanno. Pošlu bratrovi vzkaz, kde mu

všechno vysvětlím a vezmu na sebe vinu za to, že jsi jela

za mnou.”

“Proč bys měl nést zodpovědnost za moje činy?” zeptala se ho Flanna. “Udělala jsem, co jsem udělala, protože jsem to udělat chtěla, Charlie.”

“To vím,” uchechtl se Charlie, když ji vysadil do sedla

Skotská nevěsta Glaise, “ale protože svého bratra znám lépe než ty, mám dojem, že bude lepší, když mu ještě plně nedojde, jak umíš být tvrdošíjná.” Pak se na koně vyhoupl sám. “Pokud bude Patrick setrvávat v přesvědčení, že mezi jeho rodem a královskou rodinou leží nějaká smolná sudba, nemohu mu to vymlouvat,” řekla Flanna. “Nesmím se však chovat stejně pošetile jako on. Dala jsem králi své slovo, že pro něho dám dohromady ozbrojený oddíl. Nemám ve zvyku cokoli slibovat lehkovážně, a pokud slib dám, neporuším ho.”

Charlie už na to neřekl nic. Bylo by to, jak věděl, stejně

k ničemu. Bude bratra varovat, aby si dával pozor na

to, co Flanna chystá. Pak už bude na Patrickovi, aby svou

ženu zvládl. Charlie Flannu doprovodil ke Koruně a bodláku,

a když jí pomáhal z koně, řekl: “Nyní se musím

vrátit ke králi. Buď se uvidíme ještě dneska večer, anebo

za tebou přijdu ráno, než se vydáš na cestu zpátky na

Glenkirk. Zkus si to srovnat v hlavě, Flanno. Pamatuj,

děvče, že první povinnost, kterou máš, náleží tvému

manželovi a Glenkirku, který potřebuje dědice.”

Když odjížděl, ani si nevšiml, že na něho vyplázla jazyk.

Kapitola 10

Flanna vrátila šaty Annie a přitom se jí zeptala: “Neviděla jsi tu někde mého synovce? Toho chlapce, co se mnou včera přijel?”

“Ten byl s vévodovými muži, má paní,” odvětila Annie. “Chcete, abych vám ho přivedla?”

“Ne,” řekla Flanna. “Jenom jsem chtěla vědět, kde je. Můj bratr by se na mě zlobil, kdyby se chlapci něco stalo nebo se přimíchal do nějaké neplechy. Ba co hůř: Fingalova máma by ze mě stáhla kůži.”

Annie se zasmála. “Rozumím. Co se kluků týče, moje mamka je taky pruďas. Mám vám donést něco k jídlu, má

paní?”

Flanna přisvědčila. “Na královu slavnost nebyly pozvány žádné ženy,” vysvětlovala.

“Byla korunovace krásná?” optala se jí zvědavě Annie.

Flanna kývla. “A náramně dlouhá,” řekla dceři hostinských.

“Ten kněz, co ho vybrali, aby kázal, byl k nezastavení

a mluvil pořád dál a dál. O královských Stuartovcích

neměl nijak příznivé mínění, protože o nich

říkal hrozné věci. Nazval je bezbožníky a lidmi smilstvu

propadlými. Jestli je pravda to, co říkal, divím se, že našeho

krále vůbec vpustili zpátky do Skotska,” podotkla

Flanna.

Annie se zahihňala. “Taťka říká, že je to banda zakyslých žalmožroutů, kteří by nejradši vymačkali ze života všechnu šťávu. Ale neříkejte to na mě, prosím, poněvadž bychom se dostali do potíží.” Uklonila se. “Přinesu vám něco dobrého na zub, má paní.” Potom s vrácenými šaty odchvátala pryč.

Když se zase vrátila, nesla tác s kapouními prsíčky,

malý bochníček čerstvého chleba, hrudku másla, misku s třešňovou zavařeninou a štědrou porci tvrdého žlutého sýra. Podnos položila.

“Budete si přát víno, nebo pivo, má paní?” otázala se Flanny.

“Pivo,” řekla jí Flanna.

“Hned ho džbánek přinesu,” odpověděla Annie a byla pryč, aby se za pár minut zase vrátila. Postavila nádobu na prádelník.

“Kdybyste ještě něco potřebovala, má paní, stačí zavolat,” řekla Annie, a než zmizela za dveřmi, ještě jednou

se uklonila.

Flanna usedla a s chutí snědla pokrmy, jež jí děvče přineslo.

Z ulice i z prostor samotné hospody k ní doléhaly

zvuky dokazující, že oslavy královské korunovace pokračují

i navzdory chladnému počasí. Seděla u ohně, jenž

dobře hořel a hřál, a najednou si uvědomila, jak je ve

skutečnosti utrmácená. Takovou cestu, jako byla ta do

Perthu, ještě v životě nepodnikla. Celou dobu byla jako

na jehlách, jestli ji Charlie nepřistihne a nepošle rovnou

domů. Ve stájích, kde přenocovali, se pořádně nevyspala.

Jídlo jí moc nesvědčilo. A v jednom kuse se děsila toho,

že by Patrickovi mohlo dojít, že jeho žena nejela na Killiecairn,

a že by ji mohl dohonit dřív, než Flanna dosáhne

svého cíle.

Jenomže ona už svůj záměr naplnila. Setkala se s králem

a má jeho požehnání, že pro něho smí sbírat vojsko.

A že ona bude sbírat vojsko! Bude z ní Flanna Leslieová

z Glenkirku, která důstojně dostála své povinnosti vůči

Karlu Stuartovi, druhému tohoto jména. Bude namalován

její portrét, aby se mohl pověsit do rodinné galerie,

a budoucí generace o ní budou hovořit se stejnou úctou,

s jakou si vykládají o Janet Leslieové a Catrioně Leslieové

a Jasmíně Leslieové. A král Leslieovy z Glenkirku odmění

a Patrick pochopí, že všechny ty nesmysly, které

mu napovídala matka o smůle, jež stíhá spojení těchto

dvou rodů, nejsou nic jiného než jalové tlachy. Přitáhla si

blíž k tělu přikrývku, kterou měla místo domácího oděvu

omotanou kolem ramen. Oči se jí klíží to dělá ta únava

a plný žaludek. Flanna usnula přímo v křesle, ukolébána

konejšivým praskáním dřeva v krbu.

Nastala noc a Flanna ve svém vyhřátém koutku sladce

dřímala dál. Neslyšela tudíž, jak se otevřely dveře komnaty,

neslyšela ani kroky, jež zazvučely na podlaze. Král!

Tiše tam stanul a shlížel na spící ženu. Je krásná, pomyslel

si znovu. Je to jedna z nejkrásnějších žen, jaké jsem

kdy viděl. To je ale škoda, že se dneska na skotském královském

dvoře nenajde místečko pro takovou rozkošnou

přítulnou kočičku, jako je tahle svůdná vévodkyně

z Glenkirku! Král si sundal klobouk s chocholem a plášť

lemovaný kožešinou a odložil je.

Hostina na oslavu jeho korunovace skončila a rozmrzelí

strážci už zalezli do postelí. Dovolili mu zůstat s přáteli,

což je ze strany jeho skotských dohlížitelů, kteří soudí,

že angličtí přátelé mají na krále velice špatný vliv,

ústupek dosti nezvyklý. Jsou to přece koneckonců anglikáni

a římští katolíci, kterých je třeba se vyvarovat za

každou cenu! Král se pro sebe usmál. Ti jeho strážci ale

nemají moc pod čepicí a mnozí z jeho přátel přilezli ke

křížku a přijali náboženské úmluvy, aby mohli zůstat

v blízkosti Karla Stuarta. Kvůli svému králi se pokořilo

mnoho nositelů nejslavnějších jmen celé Anglie.

Nechal je, ať svorně popíjejí a rozprávějí. Jen ať plánují

jeho návrat do Anglie. Jenomže král se rozhodl, že svůj

nástup na skotský trůn oslaví trochu jinak. Pohlédl na

Flannu Leslieovou. Je to už dlouho, co se naposledy pustil

do nějakého rozkošného dobrodružství a tahle vévodkyně

z Glenkirku je na flirt zralá. Vlastenka. Naivka.

A žena hodná zbožňování. V očekávání věcí příštích si

olízl masité rty. Charlie říkal, že ji zítra posílá domů, ale

král má s touhle líbeznou mladou ženou úplně jiné plány.

Sklonil se, rychle ji vzal do náručí a pak se do křesla

u ohně posadil místo ní. Cosi tiše zamumlala a pomaloučku

otevřela své stříbřité oči. Pak ty úchvatné oči zaostřily,

a jakmile poznaly krále, rozšířily se hrůzou. Flanna se vší

mocí snažila posadit, ale on ji držel v objetí pevně. “Vy

jste to nejkrásnější, co jsem až dosud ve Skotsku spatřil, Flanno Leslieová. Pochybuji, že by se vám někdo mohl

rovnat,” zabručel svým sytým libozvučným hlasem. Jantarovýma očima se jí vpíjel do tváře.

“Vaše Veličenstvo!” vypískla Flanna a vzápětí se znovu pokusila zvednout se mu z klína.

“Dovolte, ať vás ještě trochu pochovám, drahoušku,”

vemlouval se jí vlídně. “Už je to tak dlouho, co jsem naposledy

zakusil špetku něhy! Celé měsíce a měsíce jsem

prchal před svými nepřáteli. Byl jsem chudý jako kostelní

myš a viděl jsem, jak má matka, francouzská princezna,

bojuje o holý život, aby se mohla postarat o mou malou

sestřičku Jindřišku. Celá má rodina trpí, Flanno

Leslieová. A dneska jsem sice králem Skotska, ale jsem

velice osamělý král. Nezbavujte mě své společnosti, drahoušku,

zapřísahám vás!”

“Těší mě, že se Vašemu Veličenstvu v mé společnosti zalíbilo,” řekla Flanna, “avšak taková blízká důvěrnost s jiným mužem, než je můj manžel, není správná ani vhodná a Vaše Veličenstvo to dobře ví. Jsem venkovská holka, ale blázen nejsem.”

Krále to doopravdy pobavilo; zasmál se. Tohle nebude tak snadné, jak předpokládal. “Chci se s vámi pomilovat,” řekl jí upřímně. “Svému králi jistě nedáte košem, Flanno Leslieová!”

Flanna se začala kroutit, aby unikla jeho objetí. “Jsem vdaná žena, Vaše Veličenstvo,” pravila pevně. “Nemám v úmyslu zradit svého manžela, ani svým hříšným chováním uvrhnout hanbu na Glenkirk. Nechte mě, prosím,

jít!”

‘No tak dobrá,” řekl a v hlase mu zaznělo politování.

“Ale to mi předtím ani nedáte maličkaté políbení?” Podmanivě

se na ni usmál. “Hubičku na usmířenou, kterou

mi potvrdíte, že tím, že jsem se nechal strhnout vaším

půvabem a zachoval se poněkud ukvapeně, jsem vás nikterak

neurazil.”

“Jediné políbení?” zeptala se a zostra se na něho podívala. Přikývl na souhlas. Jaké roztomilé neviňátko! Je zřejmé, že netuší, k jakým daleko příjemnějším koncům může jediný polibek vést.

“Tak dobrá. Jednu hubičku,” řekla mu a zavírajíc oči

nabídla mu své rty.

Králova ústa se přimkla k jejím.

Políbil ji velmi důvěrně, jeho rty ji laskaly a trýznily a dráždily, až se Flanně zamžily všechny smysly. Ačkoliv se vůbec neodtrhl od jejích úst, zajel rukama pod přikrývku a začal ji hladit. Nalezl výstřih košile a prodral se dovnitř až na hedvábnou kůži. Polaskal jí ňadra a pak jeho prsty zmáčkly bradavku. Třebaže se mu nyní začala v náručí vzpouzet, stále ještě od ní neodtáhl ústa. Voněla jakýmsi opojným parfémem, který nedokázal rozpoznat. Cítil, jak mu v kalhotách tuhne mužství, a jeho ruka jí sjela po břiše dolů až ke změti drobných kudrn na místě, kde se pevně sbíhala ženina stehna. Přestože se snažila křičet, vnikl jí jedním prstem do štěrbiny mezi stydkými pysky. Nevzpomínal si, zda se někdy v životě takhle rychle vzrušil.

Flanně se konečně podařilo odtrhnout ústa od jeho. Jak se tak snažila vyprostit se mu z náruče, tloukla ho pěstmi, zuřila a lapala po dechu. “No Vaše Veličenstvo! Že se nestydíte se! Jste darebák! Okamžitě mě pusťte! Óóó!” “Jsem do tebe blázen, drahoušku!” vykřikl král a přitom se pokoušel odrážet její divoké rány. “Au!” Flanna ho prudce zatahala za černé kučery. “Pusťte mě!” zvolala. “Ó, ani se mi nechce věřit, že byste mohl být takový nectný padouch, Sire!” “Tohle není otázka cti, Flanno Leslieová,” namítl. “A vůbec, mnohé by považovaly za čest, kdyby se k nim přiblížil jejich král!” Uvolnil své sevření. Flanna se vydrápala na nohy a přitáhla si k tělu pokrývku. “Jsem venkovská ženská, Vaše Veličenstvo. Jsem vdaná za čestného muže. Uznávám vás jakožto svého krále, ale nebudu se chovat jako nějaká poběhlice z krčmy.” Znovu si těsně přitáhla přikrývku k štíhlému tělu, aby opět nalezla ztracenou důstojnost. “Musím požádat Vaše Veličenstvo, aby ihned odešlo,” řekla. “Musíte mi poskytnout ještě chvilku,” řekl. “Abyste na mě mohl vyzkoušet nějaké další triky?” tázala se.

“Obávám se, drahoušku, že jsem poněkud v nevýhodě,” řekl a očima sjel dolů: na kalhotách se mu rýsovala velmi výmluvná vyboulenina. “Ó, to je ostuda!” zvolala.

“Ostuda je,” odtušil sarkasticky, “že s tím nemohu udělat to, co by se dělat mělo.” A pak se na ni uličnicky zašklebil.

Flanna se zasmála. Nemohla si pomoci. “Jestli máte nějaké potíže, Vaše Veličenstvo, je to pouze vaše chyba nikoho jiného,” vyplísnila ho.

“Je mi tedy odpuštěno?” řekl a snažil se přitom vypadat, jako by všeho litoval.

“Jste nezpůsobný kluk,” řekla Flanna, “ale jestliže mi slíbíte, že se budete chovat slušně, pak tedy ano, odpustím vám, Vaše Veličenstvo.”

Zhluboka si povzdechl. “Musím se sklonit, madam,

před vaší dobrotou a silným smyslem pro čest. I teď jste

odhodlaná sbírat pro mě vojsko, drahoušku?”

“Cožpak jsem vám nedala své slovo?” odvětila. “Co

jednou slíbím, Vaše Veličenstvo, to splním.”

“Skoro jste mě zahanbila, Flanno Leslieová,” odpověděl.

“Skoro? ‘ Její stříbrné oči na něho zamrkaly. “To vám

maminka nikdy nevysvětlila, čemu se říká svědomí, Sire?”

“Vysvětlila,” řekl, “leč běda, zdá se, že větší vliv než

svědomí má na mě moje horká krev. Nejenže jsem Stuart:

v pokrevní linii francouzského rodu, z něhož pochází má

matka, se najde pěkných pár chlípných králů. Jako bychom

nedokázali odolat líbezné tvářičce a že ta vaše je

náramně líbezná, na mou duši, drahoušku!”

“Sire, slíbil jste, že se budete chovat slušně!” osopila

se na něho znovu Flanna.

Ještě jednou si vzdychl. “A to taky budu,” řekl a konečně se zvedl z křesla. Potom sevřel její ručku ve své a pozvedl ji k ústům, aby ji mohl políbit. A přesně v tu chvíli se dveře komnaty zprudka rozlétly a stál v nich vévoda z Glenkirku.

“Tak, madam!” vyštěkl na ni. “Konečně jsem vás našel! A co je tohle za chlapa, že se k vám chová tak směle?!” Vzápětí tasil meč. 200

“Odlož zbraň, Patricku!” řekl vévoda z Lundy, který byl bratrovi v patách. “Tohle je král!”

Patrick Leslie zarazil meč do pochvy, ale když to udělal, pronesl sžíravým tónem: “Takže mám být zřejmě poctěn, že si na mou manželku dovoluje královský Stuartovec, a ne nějaký obejda!” Pohled měl přitom ledový.

Skotská nevěsta Král políbil Flanně ruku, pustil ji a potom afektovaně prohlásil: “Tak tohle je ten Leslie z Glenkirku? Od vašeho bratra jsem toho o vás hodně slyšel, pane.” Hleděl na něho takřka přezíravě.

“Pak vám tedy Charlie vysvětlil i to, že ačkoliv Vaše Veličenstvo uznávám, muže svého klanu vám nepošlu. Proč by měli sloužit zbraním za potravu? Vy ke Skotsku lásku nechováte. Usilujete o to, abyste se mohl vrátit do Anglie, a při pokusu posadit vás zpátky na váš trůn mnozí zahynou ale Leslieové z Glenkirku to nebudou. My už jsme ztratili mnoho u Dunbaru a předtím u Solway Moss i v ostatních bitvách vybojovaných v barvách Stuartovců. Nemůžeme si již dovolit ztrácet další lidi.” Zatímco mluvil, pohlížel králi přímo do tváře. “Já pro krále postavím oddíl mužů ve zbrani!” vykřikla nemoudře Flanna.

Při těch slovech vévoda z Lundy slyšitelně zasténal. Cožpak jeho švagrová nemá ani tolik rozumu, aby v téhle situaci mlčela?

“Nic takového neuděláš!” řekl zuřivě Patrick Leslie. “Udělám!” trvala na svém Flanna.

“Máš povinnosti vůči mně, vůči Glenkirku. Musíš mi

dát dědice, Flanno. Zatraceně, děvče, tohle je přece tvá

povinnost v prvé řadě!”

“Jsem tedy jenom chovná klisna? Obyčejná čubka, jejíž hodnota spočívá v tom, že dokáže porodit děti?” ptala se Flanna.

“Ano, přesně tak!” pravil a ta slova měla zdrcující účinek. Popadla nejbližší věc, kterou měla na dosah, cínový pohár, a hodila mu ji na hlavu. “Nenávidím tě, Patricku

Leslie!”

Sklonil se a právě v tu chvíli se Charlie i král svorně vytratili na chodbu.

“Příjemná povaha, neníliž pravda?” poznamenal král žertem, když spolu s bratrancem ve spěchu opouštěli hosti nec.

“Můj bratr si ukousl větší sousto, než čekal,” opáčil Charlie a potom vybuchl v smích. “Flanna je složitá dívka a bratr nemá se ženami vůbec žádné zkušenosti. Ó, líhal s nimi sice, když byl ještě skoro kluk, ale jeho srdce se ještě nikdy žádná nezmocnila dokud se nesetkal s Flannou Brodieovou.”

“Domníval jsem se, že se vzali, protože on chtěl její pozemky,” řekl král.

“Takhle to začalo,” přisvědčil Charlie. “Jenomže pak se do ní zamiloval a já jsem přesvědčen, že ona do něho také, třebaže oba jsou přespříliš paličatí a vzteklí, než aby právě teď dokázali pochopit, co se děje.” Vévoda z Lundy se krátce zasmál. “Docela mu závidím to štěstí, které na ně na oba čeká.”

“Stýská se ti po Bess, viď?” pronesl král tiše. “Ano, bratránku, stýská,” připustil Charlie. “Jednoho dne bude pomstěna, to ti slibuji,” zapřisáhl se král.

“Děkuji Vašemu Veličenstvu,” řekl Charlie, “jenomže tohle mi ji zpátky nevrátí a ani moje děti už svou matku jaktěživy neuvidí. Aspoň že vím, že po dobu tohoto konfliktu, ať už potrvá jakkoli dlouho, budou ony v bezpečí. Bessini puritánští rodiče nemají vůbec tušení, kde děti jsou. Dostal jsem je z Anglie v pravý čas. Na Glenkirku budou mít blažené dětství.”

“Pak tedy přežijí, protože mí sourozenci a já jsme měli to nejšťastnější dětství, dokud nevypukla tahle zatracená parlamentní válka,” podotkl král.

“Bratranče,” pronesl Charlie, když bok po boku kráčeli

ztemnělou ulicí, “odpustíš mému bratru Patrickovi jeho nevybíravá slova? Přes svůj věk není připravený převzít zodpovědnost, jež přísluší jeho postavení. Matka a můj nevlastní otec ho rozmazlili a po celý život ho drželi jako ve vatičce ve Skotsku. A převážně na Glenkirku. Ten náhlý šok, když mu do života vpadl venkovní svět, zvládal jen s obtížemi. Věřím, že to ukvapené man želství, do něhož vstoupil, je ve skutečnosti moc dobrá věc. A ať už je teď Patrick rozlícený, jak chce, pořád je to věrný a oddaný služebník Vašeho Veličenstva.” Král se uchechtl. “Bratranče,” řekl, “máš dobře nabroušený jazyk Stuartovců. Proti Glenkirku nechovám žádnou zášť. Vlastně Patrickovi Lesliemu rozumím lépe, než si dokáže představit, protože i já jsem vinou tohoto násilí ztratil otce. A souhlasím s tebou, že manželka si ho už zpracuje. Má matka byla rovněž prudké povahy a dost často přesvědčovala otce o svých názorech tím, že právě toho využívala, a navrch ještě svých vábnějších půvabů. Jednou se vrátím do Anglie, a až se tak stane, Leslieové z Glenkirku budou u mého dvora vždycky vítanými hosty. Stejně jako ty, bratranče.”

“Vaše Veličenstvo je velkomyslné,” řekl Charlie. “Až dorazíme ke tvé rezidenci, ihned se vrátím ke Koruně a bodláku, jelikož mám podezření, že budu muset bratrovi a jeho ženě posloužit jako prostředník. Zítra odjíždějí na Glenki rk.”

“Pochopitelně,” odsouhlasil mu to král. “Doufám, že si mezitím vzájemně nezakroutili krkem. Ona má vynikající mušku. Docela si pohrávám s myšlenkou, zda bychom ji neměli postavit k dělům.” Zasmál se a Charlie se smál s ním.

Než se však vévoda z Lundy do hostince skutečně vrátil, bitva mezi jeho bratrem a švagrovou už byla dočasně dobojována. Flanna už ležela v posteli a dveře měla před manželem přepevně zavřené na závoru. Patrick dřepěl ve výčepu hospody, která byla vzhledem k pokročilé hodině tichá a liduprázdná, a usrkával z holby pivo. Charlie si k bratrovi přisedl.

“Usmířili jste se s Flannou?” zeptal se, ale už ve chvíli, kdy se ptal, znal na svou otázku odpověď. “Vždyť je nemožná,” odtušil mrzutě Patrick. “Nepamatuji se, že by s naší matkou bylo takhle těžké pořízení.” Charlie se od srdce zasmál. “No tak to tedy máš dost děravou paměť, bratříčku!” pravil. “Naše máti byla vždycky žena, kterou bylo potřeba nechat, aby si proved la svou. Zdá se, že my, vnukové Skye O’Malleyové, holt

máme zalíbení v silných ženách. Jestli chceš dávat někomu

vinu za to, co se stalo, klidně obviňuj mne, Patricku.

Kdybych nebyl tak setsakramentsky nadšený ohledně

krále a jeho sporu, kdyby se Flanna necítila tak setsakramentsky

maličká v porovnání s portréty naší mámy, Leslieovic

babičky a naší proslulé Janet Leslieové, k tomuhle

by pravděpodobně nebylo došlo. Víš ty, co mi tvoje

manželka řekla? Že nechce, aby se o ní jednou mluvilo

jako o nanicovaté vévodkyni. Že by ji potěšilo, kdyby

jednou její potomci při pohledu na její portrét obdivovali

její úspěch, kterého dosáhla při sbírání vojska pro krále

Karla Druhého, jemuž tím pomohla, aby mohl znovu zaujmout

své právoplatné místo na trůně. Je to okouzlující

neviňátko, ta naše Flanna. A je pozoruhodně vynalézavá.

Jela za mnou celou cestu z Glenkirku až do Perthu, a já

jsem o ní vůbec nevěděl, dokud se mi neprohlásila tady

před tímhle hostincem.” Krátce se zasmál. “To je přece výkon naprosto hodný leslieovské vévodkyně! Za tohle malé dobrodružství by jí poklepaly na rameno nejen naše máma, ale i Cat Leslieová a madam Skye.” “Je to ta nejneposlušnější holka pod sluncem,” zavrčel Patri ck.

“To byly naše sestry India a Fortuna také,” řekl Charlie. “Ale když se dopustily toho přečinu, čímž maminku i tátu velice rozčílily, ty jsi byl ještě malý kluk. Já se na to ale pamatuji dobře.”

“Je mi třicet pět let, Charlie. Potřebuji manželku, která mi dá dědice,” řekl Patrick. “Nestojím o ženskou, která se míchá do politiky, jíž nerozumí ani za mák. Flanna je naivní, a i když vím, že má dobré srdce, má povinnosti v prvé řadě vůči mně a vůči Glenkirku. Ne vůči královským Stuartovcům. Ať už si myslí cokoliv, tenhle rod přináší tomu mému jedině smůlu.”

“Měl bys ji lámat jemně, Patricku,” poradil mu starší

a moudřejší bratr. “A teď mi pověz, jak ses sem dostal tak

rychle. Flanna byla přesvědčená, že její podvůdek neodhalíš

dřív, než ona bude bezpečně na zpáteční cestě.”

Vévoda z Glenkirku nechal po svém pohledném obličeji přelétnout pousmání. “Musím přiznat, Charlie, že to

měla dobře promyšleno a že bych na nic nepřišel, kdyby

nebylo Uny Brodieové. Poslala na Glenkirk svého manžela

Aulayho, Fingalova otce. Dorazil navečer téhož dne,

kdy Flanna odjela, a přivezl synkovi nějaké oblečení.

Kluk se předtím prostě sebral a jel s mým zbrojnošem,

a tak za ním Una Brodieová poslala Aulayho se šatstvem.

Je to hrdá žena a nechtěla připustit, abych si myslel,

že Brodieové nedokážou svou rodinu patřičně vybavit.

Aulayho náramně překvapilo, když zjistil, že jeho

syn na Glenkirku není, a mne zase náramně překvapilo,

že moje žena není na Killiecairnu. Pak se do rozhovoru

vložil Angus Gordon a to už nám jednotlivé dílky skládačky

zapadly hezky do sebe. Byl to Angus, kdo pochopil,

kam Flanna jela. Následujícího dne jsem poslal Aulayho

Brodieho domů, přičemž jsem od něj nejdřív získal

slib, že ohledně téhle sestřiny eskapády zachová mlčení.

A den nato už jsem se vydal na cestu do Perthu. Já a moji

muži jsme jeli v jednom kuse a zastavovali jsme, jenom

když padla noc, takže byla příliš velká tma, než aby

se dalo jet dál. Spali jsme tam, kde jsme zastavili, a zásoby

jsme měli s sebou. Proto jsme se do Perthu dostali tak

brzy,” uzavřel Patrick.

“Tady se nic zlého nestalo,” konejšil ho Charlie. “Flanna

je v bezpečí a ty si ji zítra ráno odvezeš zpátky domů.”

“Že se nic nestalo?” prohlásil Patrick, jehož hněv v tu

chvíli vzplál nanovo. “Přijedu sem a najdu svou ženu, jak

tu v noční košili konverzuje s cizím chlapem!”

“Král se rád pokochá půvabnou tvářičkou, Patricku. Už

je zkrátka takový. Setkal se s Flannou včera a neodolal,

aby se ji dnes nepokusil svést. Nemáš představu, jak trudný

tu vede život mezi všemi těmi skotskými stoupenci

Úmluv a lordíčky z církve. Udělali z mého bratránka

vlastně vězně, přestože se mu občas podaří jejich ostražitému

oku uniknout. Já však tvou manželku znám, bratříčku.

Je to ctnostná žena, a ačkoliv na ni musíš naléhat, aby

uspokojila určité tvé potřeby, ujišťuji tě, že vévodkyně

z Glenkirku svedena nebyla. Cožpak ti to ještě nedošlo,

Patricku? Flanna je do tebe zamilovaná. A ty do ní.”

“Já do té neposlušné holky zamilovaný nejsem,” řekl

vévoda.

“Tak proč jsi tedy takhle navztekaný?” chtěl vědět Charli e.

Patrick Leslie praštil holbou o dubový stůl. “Sám nevím,” řekl upřímně. “Ale zamilovaný do ní nejsem,

Charlie!”

“Ale ano, jsi,” odtušil Charlie, drže se pravidel chladné logiky. “A řeknu ti, že jsi šťastlivec. Dá ti krásné silné děti… Až bude sama chtít.”

“A přesně toho se obávám,” řekl Patrick. “Až bude sama

chtít. Já už nejsem žádný chlapec, Charlie.”

“Ne, to nejsi,” připustil Charlie, “ale ona je ještě mladá

dost.”

“Co když se mi něco přihodí? Tak jako našemu otci,

co?” rozčiloval Patrick. “Glenkirk by zůstal bez dědice!”

“Co by se ti asi tak mělo přihodit, bratříčku?! Když

Jemmie Leslie umřel, bylo mu přes sedmdesát a do té

doby zplodil se dvěma manželkami pět synů a tři dcery.

Když mu naše matka porodila tebe, byl starší, než jsi teď

ty. A kromě toho: poněvadž se odmítáš zaplést do královské

války, budeš na Glenkirku bezpečný ažaž,” uzavřel

Charlie. Potom se ještě na okamžik zamyslel a řekl:

“A kdyby se ti něco stalo a ještě by tu nebyli žádní dědicové

z tvého těla, máš přece dva mladší bratry. Jsou to

rovněž Leslieové. Adam by přijel z Irska domů a zaujal

by tvoje místo.”

“To jsi mě tedy uklidnil,” poznamenal suše Patrick.

Charlie se uchechtl. “Pokud vy Leslieové zrovna nebojujete

za Stuartovce, dožíváte se požehnaného věku.

A protože ty za ně bojovat nebudeš, tuším, že budeš jednou

starý jako Metuzalém. Než sejdeš z tohoto světa, Patricku,

budeš mít kolem sebe mraky synů a vnoučat.

A Flanna tu bude s tebou rozkošný drobný trn ve tvém

boku.”

Patrick Leslie se zasmál. “Předpovídáš mi šťastnou budoucnost v nešťastných časech, Charlie.” Potom vystřízlivěl. “Jenže co bude s tebou?”

A nyní zase zvážněl ne tak docela královský Stuartovec. “Já udělám cokoli, čím mohu pomoci svému bratranci

králi,” řekl. “Nejsem žádný politikář, nikdy jsem

nebyl a ani jím být nemíním. Cena, kterou mám pro svého

bratrance, spočívá v něčem jiném: budu tady jako jeho

přítel, abych ho v těchto nelehkých časech utěšoval

a dodával mu odvahu. Veřejně jsem učinil pokání před

skutečnými vládci tohoto místa, abych zde mohl zůstat

po králově boku. Budu ho následovat, ať půjde kamkoli.”

“Půjde zpátky do Anglie,” řekl Patrick.

“Ano, přesně tak,” přisvědčil Charlie, “jenomže jak

rychle se dokáže znovu zmocnit trůnu, to už je úplně jiná

záležitost. Neříkám nic, protože nejsem v pozici, kdy

bych měl králi radit, ale domnívám se, že než Karel Druhý

usedne opět na svůj anglický trůn, ještě to nějaký čas

potrvá, třebaže netuším, jak dlouho. A jestliže se mu nepodaří

vybojovat si opravdovou moc tady ve Skotsku,

těžko říci, jak dlouho zde zůstane. Takhle trpělivý byl

proto, aby získal svou první korunu znáš ovšem královské

Stuartovce. Pevně věří ve svá božská práva. Ponese

svůj úděl dlouho, aniž si jedinkrát postěžuje, a pak mu

najednou dojde trpělivost. Je podstatně chytřejší, než býval

jeho otec, můj strýc. Dá se přesvědčit ke kompromisu,

ačkoliv ne snadno a určitě se neukvapí jako on.”

Vévoda z Glenkirku přikývl. “Ano,” souhlasil s bratrem,

“ale mně se nezdá, že by církevní strana dovolila

králi vydat se zpátky do Anglie, Charlie.”

“To máš sice pravdu, jenomže jim už se vláda začíná

vymykat z rukou, bratříčku. Postupuje to zvolna, ale ty přece víš, jak byli Stuartovci pro všechny ty svoje slabosti odjakživa oblíbeni mezi lidem. Tenhle král je mladý a přitažlivý. Svým šarmem a vlídným chováním si získal mezi lidmi mnoho přívrženců. Až je povolá, přijdou mu na pomoc.”

“Pak jsou to tedy blázni,” řekl Patrick. “Jak naše matka

zdůraznila, Angličané nebudou naše vojska v kiltech

a s dudami pod paží určitě vítat s otevřenou náručí. Už

mnohokrát jsme se vyrojili přes hranice našich dvou zemí

a vyvolali válku a zmar. Ti lidé na obou stranách hranice

mají dlouhou paměť. Kdyby to rozhodnutí bylo na

mně, poohlédl bych se po způsobu, jak pobít vůdce tohoto takzvaného společenství.”

“Ó jé!” odvětil Charlie. “To z tebe právě promluvil Mogul.”

“Inu, vytvoření vakua v mocenské struktuře Anglie by umožnilo králi, aby se vrátil a tohle vakuum zaplnil,” řekl vévoda z Glenkirku. “Připadá mi to jako lepší způsob.” “Jenže jak bychom to měli provést, bratříčku? A kolik by nás přitom zahynulo? A kdybychom začali věci hnát tímhle směrem, jak by se nám zároveň mohlo podařit vybrat tak rychle všechny významné muže, abychom tak zabránili nedůležitým členům Cromwellovy strany, aby tohle vakuum zaplnili sami?”

“Kolik jich zemře v téhle královské válce?” opáčil bez

meškání Patrick a potom ironicky dodal: “Ale vždyť koneckonců

náleží k lidu, tak jakoupak v tom světě stuartovských

králů mají moc! Co ty na to, Charlie?”

“Ježíši!” zaklel tlumeně vévoda z Lundy. “Z tebe se

stává pěkný cynik, bratříčku. Nejsem si jist, zda by ti to

rodiče schvalovali. Samozřejmě že jde o to, že ve válkách

umírají dobří lidé, ale války se musejí vést proto,

aby bylo dodrženo právo.”

“Kdo však rozhoduje o tom, co je a není právo, Charlie?

A odkud berou ti, kdo rozhodují, právo, aby tahle

rozhodnutí učinili? My všichni, každý z nás, máme na

věci rozdílné názory, ale je snad špatné, že ty a já nehledíme

na svět stejnýma očima? Jen se podívej na všechny

ty obtíže, které působí náboženství. Doopravdy se domníváš,

že Bůh má raději jednu víru nežli jinou? A přesto

se lidé bijí kvůli papežům a biskupům a kvůli tomu,

zda je potřeba je mít, anebo ne. A každá strana věří, že

když spáchají vraždu či někoho zmrzačí v božím jméně,

opravňuje je to šířit násilí dál a dál ba co hůř: oni věří,

že Bůh je má za tento postoj rád! Jaké zlo to činí a jak asi

musejí andělé naříkat, bratře! Tvrdíš, že Stuartovci nejsou

příčinou žádné smůly, jenomže já ti říkám, že ano.

Cožpak Skotsko neválčí věčně samo se sebou? Král proti

hraběti, klan proti klanu? Kolik stuartovských králů zemřelo mládo, a to rukou vraha, nebo ve válce jednotlivých politických frakcí? A přece na jih od nás leží Anglie, země, jež vzkvétá a zůstává silná! My jsme takový blahobyt nikdy nezažili, nikdy jsme takhle neprosperovali. Bojujeme proti sobě navzájem a proti našim církvím. Starý král Jakub mohl jen stěží očekávat, že zdědí Bětčin trůn. A kolik našich šlechticů šlo za ním na jih? A jak trpce nenávidí Angličané Stuartovce a lidi jejich ražení! Přinesli jsme jim s sebou rozkol, který u nás ve Skotsku bují celá staletí. A nyní Angličané zavraždili stuartovského krále a druhého vyhnali ze své země a pokoušejí se nastolit cosi, čemu říkají republika.”

Skotská nevěsta “To bude zničeno a stejně tak i ti, kdo popravili krále,” odvětil neochvějně Charlie.

“A jak dlouho potrvá, než se to všechno uskuteční,

a kolik lidí přitom bude zabito, Charlie?” zeptal se ho

s naprostým klidem vévoda z Glenkirku.

“To nevím,” zněla stejně klidná odpověď.

Patrick přitakal. “To neví nikdo,” řekl. “Takže, Charlie,

já teď popadnu svou zbrklou mladou ženu a vrátím se

s ní zpátky na Glenkirk. Před několika měsíci jsem odpřisáhl,

že budu dodržovat Úmluvy. Duchovní skotské

církve je takový nevýbojný chlapík a káže nám v glenkirském

kostelíku mírně a bez nějaké zaryté nenávisti. Jsem

poslušen zákonů země a se svými sousedy žiji v míru.

Nebudu žádat po svých mužích, aby položili život za

Karla Druhého. Jeho královský majestát budeme respektovat,

ale bojovat za něho nebudeme. Ani se nevydáme

na pochod dolů do Anglie, protože pamatuj na má slova,

že tam to celé směřuje. Než se rok s rokem sejde, tenhle

král přinutí tu zatracenou Cromwellovu vládu, aby šla

s barvou ven. Naše prohra u Dunbaru přivedla Angličany

do Edinburghu, kde jsou do dnešních dnů. Nedej Bůh,

aby tvůj královský bratranec svým příštím činem zničil

celé Skotsko!”

“Nedovolím, aby tahle záležitost zasela svár mezi nás dva,” řekl Charlie.

“Proč by měla?” odvětil Patrick. “Já mám porozumění pro tvou oddanost, Charlie. Budí ve mně úctu, jenomže 209

stejně jako ty jsi věrný svému stuartovskému rodu, já musím zůstat věrný svým Leslieům z Glenkirku. Taková loajalita však nemění nic na skutečnosti, že jsi můj starší bratr a že tě miluji.”

Charliemu se zamlžily oči, ale přesto se zmohl na lehký úšklebek. “Občas jaksi zapomínám, že už jsme dospělí,” řekl tiše.

Patrick pokýval hlavou. “Ano,” přitakal. “Měli jsme báječné mládí, Charlie. Pořád si pamatuji, jak jsi mě u té mrňavé říčky pod Glenkirkem učil chytat lososy. Mám dojem, že mně tehdy bylo osm a tobě dvanáct.” “Vzpomínáš si na ten den, kdy jsme nalovili šest ryb a přinesli je domů kuchaři? A večer je naservírovali na čestnou tabuli a my jsme byli pyšní jako čerti! A potom se hned chtěli učit rybařit i Adam s Duncanem,” zasmál se Charlie, “a my jsme se v jednom kuse museli pokradmu plížit z hradu, abychom je setřásli.”

“Ano, Duncan se nás tenkrát držíval jako klíště,” vzpomněl si Patrick. “Ale teď jsou on i Adam dospělí muži. A kromě naší nejmladší sestřičky, Autumn, už všichni máte děti. Ale já ne! Chci mít vlastní děti, Charlie.” “Děti, po nichž toužíš, ti dá Flanna,” řekl Charlie. “Je to hodné děvče a zná svou povinnost vůči Glenkirku.” “Obávám se však, že její srdce dlí nyní u krále,” řekl Patri ck.

“Jsi vážně bloud, když nevidíš, že Flanna se do tebe

zamilovala. Buď na ni něžný a rychle si ji získáš na svou

stranu. Udělala velkolepé gesto, ale dokonce i můj bratranec

ví, že je to k ničemu. Využil jejího zanícení pro

své záměry tak jako vždycky. Zapůsobil na ni šarmem

a sladkými slovíčky. Pověz své ženě, že ji miluješ, Patricku.

To úplně stačí, abys to u ní vyhrál.”

“Proč mi pořád vtloukáš do hlavy, že tu nemožnou holku

miluji?” tázal se podrážděně Patrick.

Charlie se zasmál. “Kdybys ji nemiloval, bratříčku, tak by tě její počínání nemohlo takhle rozčilovat. Ani by ses za ní nehnal jako o život. Snaž se trochu! Proč by ses k tomu nepřiznal?”

“A to bych té holce měl dát ještě víc moci, než teď na

de mnou má?” zeptal se. “Tvrdíš, že mě miluje, a přece mi to ještě neřekla!”

“A ani ti to neřekne, dokud to neuděláš ty jako první. A neptej se mne proč. Tohle ti nedovedu vysvětlit, ale zdá se, že už je to ženský způsob. Odmítají připustit pravdu o svém srdci dřív, než se s ní srovnají jejich muži. Moje Bess, nechť je jí země lehká, si nechala své názory pro sebe, dokud jsem jí nepadl bezmocně k nohám. Teprve tehdy se mi vyznala ze své lásky.” Pokrčil rameny. “I dnes je toho spousta, co na ženách nechápu. Kdyby mě tak slyšela máma! Ta by se nasmála!” dořekl a vesele se ušklíbl.

“Možná že až dorazíme domů,” odpověděl Patrick,

“zkusím se jí svým přiznáním vlichotit. V tuto chvíli je

tu ovšem jiná potíž: nemám kde spát. Flanna se přede

mnou zabednila v ložnici a já nebudu na veřejném místě

žebrat o to, aby mě vpustila dovnitř.”

“K salonu přiléhá malá komůrka se slamníkem. Tam

jsem spal já. Vyprosím si místo v královské rezidenci.

Díky svému stuartovskému šarmu jsem s církví zadobře.”

“Bylo pokání tvrdé?” zeptal se ho vévoda z Glenkirku.

“Nic tak těžkého to nebylo, pokud jsem měl na paměti,

že mým cílem je smět zůstat nablízku bratranci, abych

mu byl útěchou. Na církev moje projevy ryzího citu učinily

velmi silný dojem,” uzavřel Charlie s úsměvem.

“Uvidíme se zítra?” řekl Patrick.

“Než odjedete, ještě se tu zastavím,” slíbil vévoda z Lundy a protahoval si přitom své dlouhé údy. “Dobrou noc, Patricku,” řekl a pak z výčepu odešel. Vévoda z Glenkirku se dal úzkou chodbičkou a došel k apartmá, kde spala jeho manželka. Vstoupil dovnitř, přešel místnost a s nadějí se chopil kliky. Dveře však byly před ním stále zavřené na závoru. Ó, ta má ale temperament, ta moje neposlušná Flanna! řekl si v duchu skoro rozmarně. To je ale holka! Kdyby její bratr nepřijel na Glenkirk, asi by se klidně rozjela vstříc svému malému dobrodružství, a já bych nevěděl vůbec nic. Ale odteď už mezi sebou nebudeme mít žádné tajemství, rozhodl se.

Vzal svůj plášť a vešel do komůrky; tam se chopil slamníku a dostrkal ho před krb. Oheň stále hořel a Patrick ještě trošku přiložil. Potom ulehl, přikryl se kožešinou lemovaným pláštěm a usnul.

Probudil ho zvuk otvírajících se dveří ložnice. Z místnosti vyšla Flanna, a když tu našla manžela, velmi ji to překvapilo.

“Dobré ráno, ženo,” pravil Patrick a zvedl se ze slamníku. “Kdy vyrážíme na cestu?” zeptala se ho a přitom na něj hleděla trochu nervózně.

“Po vydatné snídani. A až se rozloučíme s Charliem,” odpověděl jí. “Bude ti to tak vyhovovat?” “Ano,” řekla. “Vědí naši muži, že jsi zde?” “Ano, a budou připraveni a s nimi i ti tvoji dva otrůčci.” Uchechtl se. Rozhodl se, že celou věc vezme s nadhledem, aby si snáze získal její přízeň. “Až se vrátíme na Glenkirk, ten tvůj synovec se začne učit spolu s Freddiem a se Sabrinou. Pokud se týče mladého Iana Morea, tak ten je dokonale polepšený a už se svou nezbednou vévodkyní obloudit nedá.”

“Nechci, aby byl potrestán za to, že poslouchal mé rozkazy,” řekla. “Vždyť co jiného udělal, Patricku? Jsem jeho velitelka a on zachovává věrnost Glenkirku. Neuvědomil

si, o co mi jde.”

“Já vím,” odtušil klidně vévoda. “A proto jsem si s ním promluvil, takže příště už nebude poslouchat nikoho jiného než mne či svého velícího důstojníka, Flanno. Ale těší mě, že ochotně přijímáš zodpovědnost za tohle své uličnictví. Pochybuji, jestli z toho bude mít radost tvůj otec.” “Ano, Aulay se určitě div nepřetrhl, aby mu to mohl povědět,” řekla Flanna. “Starý pán by si mě určitě přehnul přes koleno jen kdyby to šlo.”

“Přehnout přes koleno bych si tě měl já,” pronesl měkce Patri ck.

Vyhlížela poplašeně. “To neuděláš!” zvolala. “Tentokrát ne, děvče, ačkoliv bych měl,” odvětil. “Ale přišel jsem alespoň na to, že k tobě chovám něžné city.” Znovu začala vypadat zděšeně, a navíc se začervenala

jako růže. “Ach!” Víc ani slovo. Až pak ještě: “Raději

bych se měla obléknout.” Zmizela opět v ložnici a zavřela

za sebou dveře. Nyní však už nezamkla.

Pro Kristovy rány! zaklel v duchu Patrick. Že by měl

ten Charlie pravdu? Je možné, že by do mne byla zamilovaná

jako já do ní? Když se k tomu přiznám, udělá to také?

Patrick Leslie byl znenadání nucen čelit faktu, že zatímco

ví, jak se pomilovat se ženou, neví naprosto nic

o tom, jaké to je, být do ženy zamilovaný. Tohle zřejmě

není věc, na kterou by se člověk mohl nějak teoreticky

připravit. Usmál se. Naučíme se to společně, rozhodl se.

Přistoupil ke dveřím do ložnice, a než vstoupil dovnitř,

zaklepal.

“Máš tu trochu vody, abych se mohl opláchnout?” zeptal se jí.

“Pojď dál,” řekla. “Už jsem se v ní sice sama umyla,

ale vlastně jsem ani nebyla špinavá.” Ukázala na umyvadlo

stojící na stolku. Potom pokračovala v oblékání.

Měl na tvářích několikadenní strniště, ale asi se nedokáže

oholit, dokud nebudou zpátky na Glenkirku. Pečlivě

si umyl obličej a ruce. “Musím vypadat jako loupežník,”

řekl .

“Přesně tak,” přitakala. “Nelíbí se mi to.”

“To mně taky ne,” souhlasil s ní.

“Dobré ráno, má paní!” Zaslechli Anniino zavolání.

“Přinesla jsem vám snídani. Jé!” Při pohledu na vévodu

vykulila oči.

“Tohle je můj manžel, vévoda z Glenkirku, Annie,” pravila Flanna. “Přijel, aby mě doprovodil domů. Nejlépe bude, když se vrátíš do kuchyně a přineseš nám víc jídla. Vévoda rád pořádně posnídá, děvče.” Annie postavila podnos na stolek a uklonila se. “Hned tam letím, má paní,” řekla a vyběhla z pokoje. Patrick Leslie se nahlas zasmál. “Nejspíš poví kuchařce, že tady její paní má nějakého divokého horala, který umírá hlady,” prohlásil.

“Vždyť ty ale vypadáš jako divoký horal,” pozorovala ho Flanna. “Vypadáš jako mí bratři, a jak už jsem říkala, nelíbí se mi to. Mám tě radši hladce oholeného. Jsi po213

hledný muž, jenomže dneska ráno by to o tobě nemohl říci asi nikdo.”

“Tak ty si myslíš, že jsem pohledný muž, ženo má?”

Jeho zelenozlaté oči pátraly v její tváři po nějaké známce

vlídnosti a k Patrickovu úžasu ji nalezly.

“Ano, jsi pohledný. A neříkej mi, že ti to ještě nikdy

nikdo nepověděl,” prohlásila zostra Flanna.

Patrick Leslie napřáhl ruce, aby si k sobě svou ženu

mohl přitáhnout. “Ano, říkali mi to, ale nikdy mi to ještě neřekla má překrásná manželka.” Rty jí přejel po čele. “No a teď ti to povídá,” řekla měkce. “Pořád ještě se na mě zlobíš, Patricku?” zeptala se ho.

“Ano, zlobím se,” řekl, ale jeho pohled nebyl pohledem rozzlobeného člověka. “Jsi holka zlobivá, Flanno Leslieová, ale já ti odpustím, pokud mi slíbíš, že už přede mnou nebudeš mít žádné tajnosti.”

Srdce se jí náhle rozbušilo jako o závod. Nikdy předtím

se na ni ještě nedíval takhle. Je možné, že by o ni

stál? Mohl by ji milovat i pro něco jiného, než je Brae?

“Vynasnažím se být hodná, můj pane,” řekla tichoučce.

“Charlie mi pověděl, jak se cítíš, když hledíš na ty portréty

ostatních leslieovských žen,” řekl jí Patrick. “Povolám

z Aberdeenu malíře, aby přijel namalovat tvůj portrét

a víš, co si budou o tobě povídat naši potomci?

Budou říkat: A tohle je Flanna Leslieová, druhá vévodkyně.

Byla ze všech leslieovských žen ta nejkrásnější

a její manžel ji miloval a cenil si jí nade všechny ostatní.

Tohle si budou povídat, Flanno.”

“Oni si budou povídat, že ji manžel miloval?” Při těch slovech se jí oči rozšířily úžasem. “Ano,” pravil a uvažoval přitom, jakého ze sebe dělá blázna.

“Ach, Patricku!” povzdechla si. Roztála mu v náručí.

A potom k němu pozdvihla obličej, jaký ještě nikdy nespatřil:

celá jenjen zářila. “A to je pravda?”

“Ano, ‘ řekl. Když viděl to náhlé štěstí, uvědomil si, že jeho bratr se nemýlil. “Miluji tě, děvče moje.” ‘A já miluji tebe!” vykřikla, objala ho kolem krku a políbila ho. “Ach, jak tě miluji!” 214

Radostně se usmál. I jeho samého ovládal pocit narůstajícího štěstí. “Ty jsi mi ale ženská potřeštěná, Flanno Leslieová!” řekl jí.

“Ano,” přikývla na souhlas. “To jsem.” A oba se svorně rozesmál i.

Část III PLAMENNÁ FLANNA

Kapitola 11

Jeho jazyk si značil horkou cestičku dolů po jejím smetanovém

bříšku. Když na okna hradu Glenkirk zabubnovala

prška dešťových kapek, ledových krup a snad

i sněhu, vítr přežalostně zavyl; leč oheň v krbu ložnice

plál vysokým plamenem, ohříval komnatu a osvětloval

dvojici ležící v objetí na širokém lůžku.

Vévodkyně z Glenkirku spokojeně povzdechla: manžel

ochutnával každý, každičký coul její kůže. Olízal jí chodidla,

přičemž jí svůdně zajel i mezi prsty. Jazykem obtáhl

křivku jejího lýtka. Pak ji políbil na koleno. Ňadra se jí

ještě dmula po předchozím návalu pozornosti; bradavky

měla tvrdé a zvrásněné. Políbil jí jemné bříško. Přitiskl

se k němu tváří a vychutnával si jeho hedvábnou hebkost.

Když se začal blížit k jejímu ochlupenému podbřišku,

Flanna se prudce nadechla.

“Udělej to!” zachraptěla, třebaže jí bylo jasné, že zastavit by ho beztak nedokázala. Nechtěla ho zastavit. Zvedl tmavou hlavu a jeho zelenozlaté oči se nebezpečně zatřpytily. “Uděláme to najednou,” řekl jí.

“Najednou?” Zmátlo ji to.

Vzal do dlaně její pohlaví a tvrdě ho zmáčkl, až se celá rozechvěla. “Líbí se ti, když se tě tady dotýkám ústy. Líbí se ti, když tě tam škádlím jazykem. Líbí se ti, když ti cucám to neposlušné milostné poupátko, Flanno. Jenomže i já potřebuji, aby mě někdo škádlil a hrál si se mnou.” Najednou se otočil tak, že hlavou spočinul mezi jejími stehny a mužství přitiskl k ženiným ústům. Co se vášně týkalo, Flanna nebyla žádný zbabělec, přestože teď byla vylekaná. “Co chceš, abych dělala?” zeptala se ho.

“Zkus to jazykem, ale ne zuby, holčičko. Vezmi si mě

mezi své sladké rtíky, kolik pobereš, a cucej. Uvidíme,

jak nám to půjde, a když potom budeš chtít, naučíme se

pár dalších triků.” Rozevřel jí stydké pysky a začal ji lízat.

Flanna se v tu chvíli roztřásla rozkoší; váhavě otevřela

ústa a vyplázla jazyk, aby mu olízla mužství; zpočátku

bázlivě, ale pak její nadšení sílilo. Již s kuráží ho vzala

do úst a zaútočila: to masité žezlo se začalo v jejím smyslném

sevření vzdouvat a tuhnout ještě víc. Natáhla se,

aby ho mohla uchopit; zatímco ho jazykem a rty nepřestávala

zpracovávat po celé délce, vzala do dlaně dvojici

mužových klenotů. Její vzrušení se násobilo díky poznání,

že stejně jako muž ovládá ji, i ona má moc nad ním.

Zaobírala se jeho nejtajnějšími částmi těla tak, jako se on

věnoval jejím a bylo to tak rozkošně smyslné! Jeho jazyk

ji důvěrně zkoumal a do celého těla jí vysílal záchvěvy

potěšení. Sála ho stále tvrději a tvrději, dokud nevykřikl,

ať už toho mučení nechá. Uvolnila sevření, ale ne

dřív, než slízla perličku tekutiny, která mu vytryskla

z Kyklopova oka jeho mužství. Chutnalo to slaně.

Honem honem se otočil zase zpátky. Přimáčkl ji pod

sebe a tvrdě a hluboko do ní zajel a sténal přitom rozkoší.

Byla vroucí a vlhká, její horká pochva ho těsně obepínala.

Když vyplula na nekonečný oceán svého blaha, stříbrné

oči měla zavřené. Celou ji zaplňoval svou pulzující

délkou. Jeho rytmus ji nutil v té hlubině rozkoše utonout.

Zaťala mu prsty do svalnatých ramen a vzápětí ho divoce

škrábla na zádech.

“I ty děvko jedna!” zavrčel a jeho ústa se zmocnila jejích v dravém polibku.

Flanna se ocitla v závratné výši. Nebyla teď nic. Nic

než samo vzrušení. Zakřičela rozkoší, avšak ten zvuk zazněl

jen v její hlavě. Jediné, co se v ložnici skutečně ozývalo,

bylo její horečnaté sténání a jeho křik naprostého

ukojení, jelikož spolu právě dosáhli ráje. Pak už byla jedině

měkká, přilnavá tma a hrobové ticho. Když Flanna

konečně přišla k sobě, kolébal ji v náručí; pod ouškem

jí pravidelně bušilo jeho srdce. “Nádhera!” Víc ze sebe

vypravit nedokázala.

Zasmál se potlačovaným smíchem. “Ano, holčičko, to tedy byla,” souhlasně pravil.

“Patricku, musíme si také trochu odpočinout,” usmála

se na něho. “Co jsme se vrátili domů z Perthu, je to takhle

každou noc. Ráno se taktak dokážu zvednout z postele,

abych zastala své povinnosti a určila, co budou dělat děti,”

řekla mu Flanna. “Máme přece nějakou zodpovědnost,

miláčku.”

“V prvé řadě máme povinnost mít dědice anebo dva,” zasmál se.

“Děti přijdou samy,” ujistila ho. Ve skutečnosti již bylo velmi pravděpodobné, že je v jiném stavu, jenomže dokud si tím nemůže být docela jistá, nepoví mu nic, odůvodnila

si své rozhodnutí Flanna. O téhle věci se určitě

dost poučila v době, kdy vyrůstala v otcovském domě.

Tam to pořád chodilo tak, že nejméně jedna z jejích švagrových

byla samodruhá. Času bylo dost, protože na ní

ještě nezačalo být nic vidět. A kromě toho: navzdory počasí,

jež dnes v noci kolem Glenkirku řádí, blíží se jaro.

Už je březen. Zanedlouho nastanou natolik příjemné dny,

že Flanna bude moci vyrazit na cesty a verbovat vojáky

pro krále Karla.

Nejprve měla v úmyslu jet za vlastní rodinou, protože, jak řekla Charliemu i Patrickovi, Brodieů bylo víc než dost. A potom navštíví Gordony. Kdysi se prostřednictvím sňatku spojili s Leslieovými z Glenkirku, takže jsou vlastně jejími vzdálenými příbuznými. Kdyby však oznámila Patrickovi, že čeká dítě, zhatilo by jí to všechny plány. Udělal by vše, co by bylo v jeho silách, aby ji udržel na Glenkirku. Flanna chápala, že si nemůže dovolit mu to říci. Dala králi své slovo. Věděla, že se Patrick ještě nevyrovnal s tím, že jeho manželka otevřeně podporuje krále Karla. A jestli jí nebude překážet v jejích plánech, nemusí se smiřovat s ničím, rozhodla se.

Byla však nyní šťastnější než kdy předtím. Láska k tomuhle muži a vědomí, že i on miluje ji, to před Flannou otevíralo brány do světa, o jehož existenci nikdy neměla ani ponětí. Nyní konečně pochopila vztah své matky a otce. Sňatek z lásky, tak přece lidé popisovali manžel ství půvabné Meg Gordonové s Lachlannem Brodiem,

který byl mnohem starší než ona. Někdo to říkával výsměšně

a jiný zase s obdivem lidé, kteří nikdy nepochopili,

co Flannina matka na tom zemanovi z Killiecairnu

vidí. Flanna teď ovšem ví naprosto přesně, co tohle znamená.

A přičiní se o to, aby tomu porozuměly i její děti,

aby jednou vstoupily do manželství jen a jen z lásky.

Dodržet slib daný králi, to byla pro ni otázka cti, ale

věděla, že nyní nejvíc záleží na tom, aby měla svou vlastní

rodinu. Čím víc se dozvídala z historie Glenkirku, tím

lépe chápala, že na ní spočívá veliká zodpovědnost. Bylo

jí souzeno stát se matkou budoucího vévody a dalších synů

a dcer. Proč by se jinak toho podzimního dne Patrick

Leslie objevil tak zčistajasna na Brae? Byl to osud, jak jinak.

A ona svému druhému synovi zajistí titul, který přináležel

rodině její matky. Stane se hrabětem z Brae.

Až král znovu usedne na trůn, tohle bude odměna, kterou

si na něm vyžádá za své služby koruně. Chlapce pojmenuje

Angus Gordon Leslie. Angus byl první hrabě

a stejně tak její strýc, poslední přímý mužský potomek

pánů z Brae. O Flanně si nebudou povídat jako o nanicovaté

vévodkyni: bude z ní Flanna, druhá vévodkyně

z Glenkirku, která pomohla právoplatnému králi k návratu

na trůn, a rovněž ta, která pro potomky prvního hraběte

z Glenkirku zajistila třetí hraběcí titul. Podobně jako

dcera toho hraběte, ona proslulá Janet, získala pro svůj

rod titul hrabat ze Sitheanu, i Flanna Leslieová daruje

svým potomkům titul hrabat z Brae.

Jakmile měla Flanna v hlavě jasný cíl, začala plánovat, jak to zaonačit, aby se mohla ztratit z Glenkirku v tu chvíli, kdy přestane být takhle chladno a mokro; nechtěla si přitom uhnat zimnici. A vtom se znovu zazdálo, že jí osud nabízí pomocnou ruku: na Glenkirku se koncem března jednou dopoledne objevil její nejstarší bratr Aulay. Přišel do haly, kde rodina pospolu seděla, při kvapil ke svému švagrovi a složil mu hlubokou poklonu. “Můj otec umírá,” prohlásil.

Flanna lehce vykřikla; okamžitě si přitiskla ruku na ústa, aby ten zvuk zdusila.

“Chce vidět svou dceru. A vezmu s sebou i Fingala,” řekl Aulay.

“Pochopitelně,” odvětil bez váhání Patrick Leslie.

“Pošlete mi vzkaz, že se Flanna vrací, a já přijedu a sám

ji doprovodím domů. Vítán bude i váš chlapec. Z něj

a z mého synovce se stali náramní kamarádi. Je to inteligentní

mládeneček a my už s ním máme jisté plány.”

“Tohle velice potěší mou manželku, pane,” řekl Aulay

a jeho strnulé rysy na okamžik prozářil úsměv. “Fingal je

náš nejmladší a ona ho vždycky zbožňovala.”

“Vyřiďte jí mé blahopřání, Aulayi Brodie.”

“Velmi vašemu lordstvu děkuji,” zněla uctivá odpověď.

“Pojďte a pojezte se mnou. Moje žena si zatím půjde

posbírat všechno, co s sebou bude potřebovat na cestu,”

pozval vévoda švagra.

Flanna se zvedla od stolu a vyběhla ze síně. Umírá jí tatínek! Mívala dojem, že tenhle stařec bude žít na věčné časy. Bude pochován mezi svými dvěma manželkami, to věděla, jelikož takhle to bylo rozhodnuto už dávno. Když dorazila do svých komnat, Aggie jí už balila věci. “To Fingal,” odpověděla na nevyřčenou otázku své paní.

“Ty tady zůstaneš s dětmi,” řekla jí Flanna. “Biddy bude potřebovat tvou pomoc.”

Aggie přikývla na souhlas. “To mi vyhovuje. Jestli už Killiecairn v životě neuvidím, plakat nebudu. Nikdy mi k srdci nepřirostl. A Brodieové jakbysmet.” “Ty jsi také Brodieová,” řekla jemně Flanna. “A Lachlann je i tvůj dědeček, Aggie.”

“I kdepak. Ten stařec se na mě nikdy nepodíval ani koutkem oka. Nebyla jsem pro něho nikdy nic víc než parchant, kterého jeden z jeho chlapců zplodil se služkou, jež při porodu zemřela. Kdyby nebylo vaší maminky blahé paměti, nedožila bych se ani dneška, abych vám mohla sloužit, má paní. To ona mi našla kojnou, a než sama zemřela, skoro se jí povedlo, že jsem se nemusela bát manželky svého otce, která mě tloukla, a to z jediného důvodu: že jsem byla nepodárek jejího muže. Děvka jed na mizerná! Ne, ne, já lásku k Brodieovým ani ke Killiecairnu

nechovám. Tady na Glenkirku, ve vašich službách,

se mi dostalo mnohem více laskavosti. Jsem šťastná,

že zůstanu zde. A teď vám povím tajemství. Aulay

Brodie je dědic vašeho tatínka, ale starý má malý sametový

sáček, jenž patříval vaší mamince. Je schovaný

v ložnici, kde s ní spával. V podlaze u ohniště je tam jeden

vyviklaný kámen. Myslela jsem, že vám to dá, až se

jednou vdáte, ale on to neudělal. V tom pytlíčku jsou klenoty

a ty náležely vaší mamince, která si je přinesla s sebou

z Brae. Nevím, jestli na ně ten starý čert zapomněl,

anebo chce, aby zůstaly u Brodieů, ale tohle přece není

jejich majetek! Vaše maminka to vždycky chtěla předat

vám. Tak mi to alespoň řekla toho dne, kdy umírala. Uně

nepověděla nic ze strachu, že by Una ten váček zatajila.

Nikomu ani slovo, paní, ale až bude mrtvý, vezměte si

majetek své maminky zpátky. Angus vám může potvrdit,

že mluvím pravdu.”

“Anguse se ptát nemusím,” řekla Flanna. “Stalo se snad někdy, Aggie, že jsi mi neřekla pravdu?” Vzala svůj kartáč na vlasy a podala ho služebné. “Takže staroušek si nechal maminčiny šperky,” hloubala. “Čert jeden mizerná! Zatraceně dobře si pamatuje, že je má. Ztratil snad někdy Lachlann Brodie jedinkou odřenou penci?” Zasmála Skotská nevěsta se téměř trpce. “Ale já si počkám a uvidím, zda si na smrtelné posteli vzpomene.”

Ve veliké síni zatím seděl Patrick s jejím bratrem. Služebnictvo

nanosilo na stůl maso, sýr, chléb a pivo. Angus

vzkázal do kuchyně, aby paní vévodkyni poslali nahoru

podnos. Věřil, že Aggie už dohlédne na to, aby se Flanna

před odjezdem najedla. Když slyšel, jak vévoda rozpráví

s Aulayem Brodiem o Flannině touze verbovat vojáky

pro Karla Druhého, zjistil, že pociťuje úlevu.

“Bratranec mého bratra ji fascinuje,” řekl Patrick švagrovi.

“A král má skutečně kouzlo osobnosti. Stejně jako

všichni ti zatracení Stuartovci. Jsou však ale zároveň nebezpeční

až hrůza. Král bude chtít, aby mu to vojsko,

které se tu snaží posbírat, pomohlo vrátit se do Anglie.

Než se tam znovu domůže svého trůnu, bude nás to stát

mnoho lidských životů. Proč by to měly být zrovna životy mužů z našich klanů, Aulayi Brodie?”

Starší muž přisvědčil. “Ano,” souhlasil s vévodou. “Tohohle

krále neznáme. Žádají muže, jako jsme my, abychom

jim vybojovali války, ale jakmile se ty války přeženou,

jsme zapomenuti,” poznamenal moudře Aulay.

Angus jim donesl tácek se dvěma hliněnými dýmkami.

Nabídl nejprve vévodovi a potom Aulaymu Brodiemu.

Každý si jednu vzal a další sluha jim hořícím polínkem

z krbu dýmku zapálil. Když ze svých dýmčiček zapukali,

kolem hlavy se jim rozprostřel modravý kouř.

“Áááá,” řekl Aulay Brodie. “Tohle je tedy dobrá dýmka,

můj pane! Takový výborný tabáček jsem ještě nikdy

neměl.”

“Má sestra Fortuna bydlí v Novém světě. Každý rok zjara nám posílá tabák ze své plantáže v Marylandu. Inu, vlastně ho posílala mému otci, ale doufám, že nyní ho bude posílat mně. Loni v září už dostala vzkaz o otcově skonu, ale snad bude pamatovat i na svého bratra na Glenkirku. A jestli ne, pak se jí připomenu,” zasmál se. “Nějak jsem si na ten její dobrý tabák zvykl.” “Jsem si jistý, že zvyknout si na takovou dobrotu by nedělalo obtíže ani mně,” souhlasil s ním Aulay Brodie, když se nadechl sladkého kouře, který z hliněné dýmky vycházel.

Flanna přichvátala do síně v jezdeckých kalhotách

a pláštěnce. Již na první pohled bylo jasné, že je připravena

vyrazit, a netrpělivě pohlédla na bratra, jenž si tu

tak spokojeně pobafával z dýmky.

“Jedla jste?” zeptal se jí Angus.

“Neměla jsem čas,” odvětila.

“Posaďte se, paní,” pravil nesmlouvavě a potom jí začal nakládat jídlo na talíř. “Lachlann Brodie může ještě chvilku počkat, než jeho syn dokouří dýmku a jeho dcera si naplní žaludek. Potřebujete pořádně jíst, zvláště teď,” řekl jí významně.

“Co má tohle znamenat?” řekla tiše Flanna. “Jsem snad blázen, neteři?” odpověděl. “Ještě si nejsem jistá,” řekla měkce. 225

“Zato já ano,” odvětil, “a jestli ty ne, Flanno Leslieová,

pak je to jen proto, že máš za lubem nějakou nekalotu

a nechceš, aby tvůj stav vyšel najevo. Až se vrátíš, pěkně

to manželovi povíš anebo mu to řeknu sám.”

Flanna vyhlížela zkroušeně. “Až se vrátím, už to budu

sama vědět s jistotou, Angusi, a pak to manželovi samozřejmě

povím.” Až se vrátím, pomyslela si. Jenže já se

nevrátím, dokud nepostavím vojsko pro krále.

Přikývl; odpověď ho uspokojila, protože o plánovaném podvodu neměl tušení. “Jez,” řekl a přistrčil před ni talíř. “Až budu pryč, postaráš se o to, aby mi tu o Patricka dobře pečovali?” řekla Flanna. “Spolehni se, že Aggie pomůže Biddy s dětmi a že budou dodržovat plán, který jsem pro ně sestavila.” Pustila se do jídla a překvapilo ji, když zjistila, že má vlastně náramný hlad. “To jediné, co bude Glenkirku chybět, bude jeho krásná velitelka,” pravil klidně Angus. “Nezůstávej tam po staříkově pohřbu moc dlouho. Ten nebude potřebovat, abys pro něj truchlila právě ty. To mohou obstarat jeho synové se ženami, ačkoliv bych se dost divil, kdyby to skutečně udělali. Pověz Aulaymu, aby si dřív, než starý pán zemře, upevnil svou vlastní autoritu a aby si to nechal od otce řádně stvrdit, jinak se v momentě, kdy se Lachlann Brodie vydá ke svému Stvořiteli, rozpoutá horoucí peklo. Jeho synové se sice stejně budou mezi sebou škorpit, ale pokud jim Aulay přitáhne otěže jaksepatří, povede se jim na Killiecairnu dobře a kromě hlasu, jenž vydává rozkazy, se nezmění vlastně nic,” uzavřel Angus Gordon.

“Cestou si s ním promluvím, ale víš přece stejně dobře

jako já, že má švagrová Una nepřipustí, aby některý

z ostatních mých bratrů jejího manžela o vládu nad Killiecairnem

připravil. Čekala celou věčnost, až se Aulay

stane vlastním pánem,” podotkla moudře Flanna.

Angus se zachmuřeně usmál. “Ano, holčičko, to je

pravda pravdoucí!”

Aulay Brodie dokouřil; odložil dýmku a přitom se zvedl od stolu. “Jsi připravená, sestro?” zeptal se Flanny. “Ano,” odpověděla. Poslední kousek sýra si strčila do 226

kapsy, aby ho mohla žvýkat cestou. Vstala a obracejíc se

k manželovi pravila: “Děkuji ti, můj pane, že jsi mi dovolil

jet za otcem. Jakmile bude pohřben, vrátím se ale

dřív ne. Tedy dostanuli od tebe svolení.”

“Máš ho mít,” pravil Patrick Leslie a pak si přitáhl její

tvář k sobě. “Kéž by tvůj tatínek nebyl zkrácen ani o minutku

oproti času, který mu vyměřil Bůh! Doufám však,

že se mi vrátíš co nejdříve.” Potom ji jemně políbil na

rty. “Už nyní se mi po tobě stýská.” Jeho vroucný pohled

jí vehnal do lící ruměnec. Když ji Patrick pouštěl,

tlumeně se zasmál. “Mysli na mě každou noc,” řekl jí

dráždivě.

“Ó, to budu, můj pane, a ty budeš zase myslet na mě, tím jsem si jistá.” A vzápětí dodala: “A na mé černé perly.” “I ty liško jedna!” zasmál se; pak ji otočil čelem vzad a plácl ji lehce přes zadničku. “Tak už běž,” řekl Patrick Leslie své ženě.

Zdálo se, jako by její perlivý smích dozníval v síni ještě

dlouho poté, co z ní odešla. Patrick Leslie vyšplhal na

severní věž Glenkirku, aby mohl sledovat, jak v doprovodu

svého staršího bratra a Fingala Brodieho odjíždí.

Když se vydávali na cestu, cítila, jak na ní spočívá jeho

pohled, ale neohlédla se, aby mu naposledy zamávala

na rozloučenou. Je to příliš těžké, uvědomila si najednou

a cítila, že je rozpolcená. Její láska k otci nikdy nebyla

zvláště silná, poněvadž vášeň Lachlanna Brodieho

se vždycky vztahovala pouze k její matce. I ta nevelká

pozornost, kterou za manželčina života věnoval dceři,

již spolu zplodili, se dala přičíst jeho snaze potěšit milovanou

Meg. A jakmile byla matka pod drnem, taktak že

si Lachlann Brodie vůbec vzpomněl, že nějakou dceru

má. Kdyby nebylo Uny a strýčka Anguse Gordona,

Flanna by prakticky zapadla do zástupu příslušníků svého

klanu.

Skutečnost, že nyní odjíždí z Glenkirku a od muže, jehož miluje celou svou bytostí, není nic jiného nežli dceřiná povinnost vůči umírajícímu zemanovi. Byla jedinou dcerou Lachlanna Brodieho. Vrátit se na Killiecairn a být 227

mu po boku v jeho poslední hodince, to byl závazek, jejž mínila dodržet když už ne pro jeho spásu, tak pro lásku, kterou chovala ke své matce. Nechtělo se jí opouštět Patricka právě teď. Avšak jako věrná dcera nyní musela jet ke svému otci.

Alespoň že to počasí vydrželo, uvažovala v duchu, když jeli lesem. Zdálo se, že Fingal bude donekonečna vykládat otci o svém životě na Glenkirku, o tom, jak se liší od života na Killiecairnu, o výuce, které se účastní spolu s lady Sabrinou a mladým panem Frederickem. “Brie je stejně šikovná jako kterýkoli kluk,” řekl otci. “Flanna ji naučila střílet z dlouhého luku. Není sice tak dobrá jako Flanna, ale do terče se strefí, tatínku, a je čím dál lepší.”

Aulay přisvědčil. “Jsi šťastný chlapec,” řekl synkovi.

“Ne abys promarnil příležitost, které se ti dostalo!” Obrátil

se na svou sestru. “A vévoda je s ním spokojený?”

“Patrick je k Fingalovi vlídný, ale na starost ho nemá,

bratře. Vůči Fingalovi mám jakožto vůči svému příbuznému

zodpovědnost já. Pokud Patricka nějak nezklame

a bude se i nadále slušně chovat, povede se mu na Glenkirku

dobře. Manžel mi řekl, že když se Fingal naučí víc,

než ho dokáže naučit jeho vychovatel, bude moci jít na

univerzitu do Aberdeenu.”

“Kdo ty děti učí?” zeptal se Aulay.

“Náš starý anglikánský kněz. Leslieové ho neposlali

pryč, a ačkoliv se nyní řídíme předpisy skotské církve,

nedá se tomu knězi upřít, že je to vzdělaný muž. I on je

poslušen zákona, takže se nenajde nikdo, kdo by si na jeho

přítomnost zde nějak stěžoval.”

Bratr spokojeně zachrochtal. Jeli dál směrem na Killiecairn.

Chtěla si s Aulayem promluvit, jak jí radil Angus,

ale bylo jí jasné, že teď na to není čas. Když projížděli

okolo jezera Brae, vykouklo zpoza mraků slunce, aby zasvítilo

na hrad stojící na ostrůvku. Flanně rozkvetl na

rtech úsměv. Až se vrátí domů, začne s opravami Brae.

Měla v úmyslu použít hrad jako základnu pro budování

svého ozbrojeného oddílu pro krále. Tímto způsobem

docílí toho, že do věci nebude vůbec zatažen ani Glenkirk, ani Leslieové. Všechno jde přesně, jak si Flanna přeje. Všechno jde naprosto hladce.

Na Killiecairn dorazili pozdě odpoledne. Flanna pohlédla

na dům svého dětství celkem nezúčastněně. Nyní

jí připadal cizí a také velice malý. Z komínů, vystavěných

ze šedivého kamene, stoupal kouř, dům byl však

podivně tichý, to jak klan držel stráž u umírajícího Lachlanna

Brodieho. Když vstoupili do síně, už tam na ně čekala

Una. To vypadala vždycky tak uštvaně? zeptala se

Flanna sama sebe.

“Ještě je naživu,” řekla jim, “a čeká na tebe.” To adresovala Flanně. Potom její hnědé oči zabloudily k synovi a Una se usmála.

“Půjdu hned nahoru,” oznámila Flanna a spěchala pryč. Vstoupila do otcovy ložnice a spatřila, že u jeho lože sedí její švagrová Ailis. “Dobrý den, Ailis,” pozdravila. “Tak jsi konečně doma,” zazněla kyselá odpověď. “Jsme tu tak rychle, jak jen to Aulay stihl,” řekla Flanna. “Holčičko!” zaskřehotal z postele otcův hlas.

Skotská nevěsta “Jsem tady, tatínku,” řekla mu Flanna a popošla blíž. “Ztrať se!” obořil se na Ailis, která vypadala podrážděně. Jako by se užuž chystala spustit jednu ze svých tirád. “Hádám, že si chce se mnou promluvit o samotě, Ailis,” pospíšila si dodat Flanna. “Vím, že tobě to vadit nebude. Chvilka odpočinku by ti jistě přišla vhod. Umím si představit, jak oddaně jsi o něho pečovala. Vyjít s ním, to je umění, viď?” Přátelsky se na švagrovou pousmála, položila ruku na Ailisinu paži a stiskla ji. K Flanninu překvapení jí Ailis úsměv oplatila. “Ne, nevychází se s ním snadno,” souhlasila. “Mohla bych aspoň něco pojíst.”

“Zůstanu u něj, dokud někdo nepřijde,” slíbila Flanna. “Děkuji ti,” odpověděla Ailis, vstala a vyšla z ložnice. “Nějak jsi změkla,” řekl Flanně otec.

“Ne. Jenom jsem se naučila, jak zvládat ostatní, hlavně ty, kdo stojí společensky pode mnou,” řekla mu neomaleně Flanna. “Doopravdy umíráš, tatínku, nebo je to jenom záminka, aby tobě pro radost všichni skákali, jak pískáš?” 229

Stařec se kdákavě zachichotal, vzápětí však zvážněl. “Umírám,” odpověděl na její otázku. “Jinak bych pro tebe Aulayho neposílal. Máme spolu ještě nějaké nevyřízené účty. Ty a já.”

“Jde o ten majetek Meg Gordonové?” zeptala se ho přímo.

Přisvědčil. “Kdybych ti ten maminčin váček nedal, nemohl bych se jí podívat do očí. Ačkoliv bych moc rád věřil, že teď to patří Brodieům, vím, že tomu tak není. Je to tvoje, Flanno.”

“Pořád to leží pod tím kamenem u ohniště?” vyptávala se.

“Kdo ti to pověděl? Angus, jak jinak,” odpověděl si sám.

Flanna zavrtěla hlavou. “Řekla mi to Aggie. Než maminka umřela, mluvila s ní o tom, abych se to jednoho dne dozvěděl a já.” “Aggie přijela s tebou?” ptal se. Ne.

“Je to moje vnučka,” podotkl zahloubaně.

“Ano, to je, ale tvrdí, že ses o ni nikdy nezajímal. Tak

proč by sem měla jezdit?” prohlásila upřímně Flanna.

Pokýval svou bílou hlavou. “A má pravdu,” souhlasně

řekl. “Jenomže se mi zdá, že právě v tomhle se u ní projevuje

brodieovská nátura víc, než by jí bylo milé.” Znovu

se zachichotal, ale pak ho zmohl kašel.

Flanna objala starce kolem ramen, zdvihla ho a druhou

rukou mu u úst přidržela malý cínový pohárek. “Vypij

to,” nařídila mu a on poslechl. Dychtivě lokal tekutinu,

a jak kašel odezněl, Flanna ucítila z otcova dechu závan

whi sky.

“Vezmi si ten váček,” poručil jí, když padl zpátky do polštářů. “A dobře si ho schovej, děvče, aby ho neviděli oni .”

Flanna kráčela k ohništi, kde zrovna hořel oheň, a podle

pokynů svého otce našla v podlaze u kraje krbu uvolněný

kámen. Opatrně ho vytáhla, sáhla do dutiny pod

ním, a než kámen zase vrátila na místo, vyndala na denní

světlo sametový sáček. Otevřela ho, a když nakoukla dovnitř, spatřila chumel šperků. Zatáhla zase tkanice a nacpala jemný váček do kapsy kalhot.

‘A teď mám zase klidné svědomí,” pronesl mírně Lachlann

Brodi e.

“Přece mi nechceš namluvit, že to bylo to jediné, co jsi měl na svědomí, tati?” poškádlila ho uličnicky Flanna. Ještě jednou se zasmál a v očích se mu na chvilku roztančily jiskry.

“Musíš potvrdit, že na tvé místo nastupuje Aulay,” řekla mu.

“Je přece nejstarší,” odpověděl jí otec.

“To nestačí, ‘ na to Flanna. “Pokud si je sem všechny

nesvoláš, syny s manželkami a vnoučata, a neřekneš jim,

že pán Brodie z Killiecairnu je od nynějška Aulay, začnou

se mezi sebou hašteřit jako straky, i když dobře

vědí, jak se věci mají. Nepřipusť, aby musel Aulay nést

takové břemeno, tatínku. Byl ti dobrým synem a Una ti

vede domácnost od chvíle, kdy maminka vypustila duši.

Ujisti se, že ostatní Aulayho uznají. Přinuť je, aby ti dali

své slovo, že ho přijímají. Aulay je spravedlivý a slušný

muž a na tvé jméno nepřivolá žádnou hanbu.”

“Nikdy by mě nenapadlo, že se dožiji dne, kdy se ty

budeš přimlouvat za Aulayho,” poznamenal otec.

“Na Glenkirku jsem se naučila, jakou důležitost má

oprávněná autorita,” připustila Flanna.

“Pověz jim tedy, ať sem přijdou, holčičko,” řekl Lachlann Brodi e.

“Hned?” Překvapilo ji to.

“Ano, hned, protože já se příštího rána nedočkám, Flanno. Čekal jsem na tebe, děvče, protože až se znovu setkám s tvou maminkou, rád bych jí řekl, že jsi šťastná. Jsi šťastná?”

“Ano,” odvětila. “Jsem velmi šťastná, tatínku.”

“Ale dítě jsi Lesliemu ještě nedala,” zavrčel mrzutě.

“Bude to koncem léta,” řekla mu. “Jsi první, kdo o tom

ví, a prosím tě, neříkej to ostatním, jinak můj manžel přijede

s řevem z Glenkirku a v tu ránu mě zabalí do vatičky.

Jsem silná holka a dám Patrickovi Lesliemu silné děti,

ale nechci, aby mě zavřel pod zámek.”

“Tak to si to úžasné tajemství vezmu s sebou do hrobu. Ale tvojí mamince ho povím, Flanno! Bude mít z tebe radost,” řekl Lachlann Brodie. “A teď jim jdi povědět, že je chci všechny vidět.”

Co mě, pro všechno na světě, vedlo k tomu, že jsem otci vyzvonila tajemství, které jsem si až doteď vlastně ani sama nepřipouštěla? uvažovala v duchu Flanna. Vzápětí vyšla z místnosti a sešla dolů do síně, aby oznámila otcovo rozhodnutí. “Chce nás všechny vidět. Syny a snachy a vnoučata. Do jeho komnaty se nevejdeme, takže synové s manželkami ať jdou napřed,” řekla jim a vracela se po uzoučkém schodišti zase nahoru.

Shromáždili se u jeho dubového lůžka. Flanna si najednou

všimla, jak je ložní prádlo umolousané a odřené

a sametová nebesa na tom nejsou o nic lépe. Opotřebovaní

tím trudným životem jí připadali i její bratři. Už nebyli

mladí. Aulay, ve svých padesáti devíti letech nejstarší

z nich, už stojí na prahu stáří. Po něm je Callum, osmapadesátiletý,

Gillies, padesát šest let, Ranald, padesát

čtyři, Simon, padesát dva, a Bhaltair, kterému je rovných

padesát. Dohromady zplodilo Flanniných šest bratrů třicet

sedm dětí, které už nyní mají vlastní rodiny. Poněvadž

pouze sedm z těch dětí byla děvčata, jež už jsou

dávno vdaná, žije v tuto chvíli na Killiecairnu více než

sto lidí. Neteře už jsou z domu žijí u rodin svých manželů.

Vzhledem k tomu, že ty dívky pocházejí z ohromné

rodiny tvořené převážně muži, jsou jakožto manželky

velmi vážené a jejich nevelké věno se přehlíží. Všechny

do jedné se provdaly dobře a novým rodinám již prokázaly

svou cenu tím, že povily syny.

Lachlann Brodie otevřel oči a upřel na své shromážděné potomstvo přísný pohled. “Dnes v noci umřu,” začal. Nikdo neřekl ani slovo; netroufli si ho přerušovat, než domluví. Pravda, asi umírá, ale pořád má ještě u ruky ten zatracený trnitý proutek, který v posledních letech nosil a tenhle dědek je naprosto schopen je tím prutem sešlehat. S respektem čekali, že uslyší jeho poslední slova. Za úzkými okny ložnice bylo slyšet, jak se zvedá vítr, a na sklo zaťukaly první dešťové kapky. Když sjel komínem dolů do ohniště závan vzduchu, oheň zapraskal a plamen svíce u starcovy postele se zlověstně rozechvěl. “Slyšte má slova a buďte poslušni mého posledního přání. Brodie z Killiecairnu je od nynějška Aulay, můj prvorozený. V celé historii našeho rodu následuje vždycky prvorozený prvorozeného. Já jsem se tudíž přidržel rodinné tradice a stejně se zachováte i vy, jinak vás stihne kletba z hrobu, do něhož uložíte moje smrtelné ostatky. Tak, máte mi co říci?”

Flanna se rychle ujala slova. “Uznávám svého nejstaršího

bratra, Aulayho, za nového pána Brodieho z Killiecairnu

a můj manžel, vévoda z Glenkirku, rovněž a s ním

i celý jeho klan. Mám jeho svolení, abych v této věci promluvila

i za něj. Leslieové z Glenkirku přijímají poslední

vůli a závěť Lachlanna Brodieho. Nechť se stane podle

jeho přání.”

Flanna pozdvihla otcovu seschlou ruku k ústům a políbila ji; pak ji jemně položila zpátky na přikrývku. Nato se obrátila a vtiskla svému nejstaršímu sourozenci na obě líce polibek na znamení míru.

Lachlann Brodie se snažil sundat si z prstu prsten, který

byl odznakem vůdce rodu. Když se mu to podařilo,

drapl za ruku svého nejstaršího syna a navlékl prsten jemu.

Byl to těžký zlatý kroužek s tmavozeleným achátem.

Na okrouhlém kameni byla malá zlatá ruka svírající snopec

šípů a pod ní stálo jediné slovo: Jednotní.

Aulay Brodie nemohl spustit oči ze své ruky. Nevzpomínal

si, že by tenhle prsten, jenž nyní zdobí jeho

vlastní prst, někdy neměl na ruce otec. Vždycky sice

očekával, že se stane nástupcem Lachlanna Brodieho,

avšak být takhle zničehonic postaven před holou skutečnost,

to je trochu moc i na muže jeho věku. Otec jim

pořád připadal tak silný! Snad čekali, že tu bude navždy.

Nyní svému švagrovi z Glenkirku rozumí lépe:

přijmout zodpovědnost za klan není nic jednoduchého

ani snadného.

Lachlann Brodie se krákavě rozesmál, čímž všechny

poděsil. “No, tak teď ho vidíš, co, Aulayi?” řekl nejstaršímu

synovi.

“Ano, tatínku, vidím,” odpověděl beze spěchu Aulay. “Už cítím, jak tíží.”

“A neopustí tě až do chvíle, kdy si ho navlékne tvůj

nejstarší syn,” dopověděl pochmurně Lachlann Brodie.

Znovu upřel pohled do místnosti. “Vaše sestra přijala

mou vůli a patřičným způsobem uznala svého bratra jako

nového pána Brodieho z Killiecairnu. A co vy ostatní?

Jestli neodpřisáhnete Aulaymu věrnost, seberte si těch

svých pět švestek, které nepatří mně, a táhněte z Killiecairnu!”

“A kam, tatínku?” řekl druhý nejstarší syn, Callum.

“Třeba k čertu, po tom je mně houby!” vyštěkl staroch.

“Nepřipustím, aby se má smrt stala pro mé syny záminkou

pro to, aby se spolu začali handrkovat o něco, co můžu

podle práva sám stanovit a co už jsem také rozhodl!” Padl zpátky do polštářů a rozkašlal se jako předtím. Flanna mu opět podala pohárek whisky a ten drásavý kašel znovu slábl, až se utišil docela. Nasupeně se zadívala na své bratry. Její pohled byl velmi jasný a Flanna se jim znenadání zdála skoro cizí. Pamatovali si ji jako umíněné děvče, které bylo o tolik mladší, že jim připadalo ani ne tak jako jejich sestra jako spíš jedna z jejich četných dcer. Tohle však je zámožná, mocná a již na první pohled autoritativní žena. Pět mladších synů Lachlanna Brodieho zašoupalo nohama prakticky zároveň. “No tak?!” obrátila se na ně Flanna. “Má snad jít váš otec do hrobu nesmířený? Připomínám, že nesmířený duch pronásleduje ty, kdo jeho neblahý stav zaviní.” Upřeně na ně zírala a tím pohledem jim tak připomínala Lachlanna Brodieho, že stačilo, aby se jich dotkl, a oni se roztřásli.

Callum Brodie chvatně uchopil za ruku svého staršího bratra, aby políbil prsten vůdce klanu. “Já, Callum Brodie, druhorozený syn Lachlanna Brodieho, zemana na Killiecairnu, přijímám vůli umírajícího a za svého nového pána uznávám svého bratra Aulayho, prvorozeného syna svého otce,” prohlásil. Po Callumovi udělali totéž čtyři jeho mladší sourozenci; každý z nich odříkal svému nejstaršímu bratru přísahu věrnosti. A jakmile tak učinili, 234

obrátili se a odešli z ložnice, zatímco jejich manželky a děti a vnoučata přistupovaly k loži, aby samy odpřisáhly věrnost a rozžehnaly se se stařičkým patriarchou jejich klanu. Konečně bylo po všem. V místnosti zůstal po boku Lachlanna Brodieho pouze Aulay a Flanna. Nový zeman se otočil k sestře. “Děkuji ti,” řekl. “Za co?” otázala se ho. “Udělala jsem jen to, co bylo třeba, aby náš otec mohl zemřít v míru, bratře.” “Postavila ses za mě se vší autoritou Glenkirku, Flanno,” řekl a koutky úst mu zaškubal lehký úsměv. “Skutečně jsi měla svolení svého manžela, abys mluvila místo něho?”

“Kdybych ho o ně požádala, než jsme dneska ráno vyjeli,

dostala bych ho,” pravila s úsměvem. “Tím, že jsem

řekla, že ho mám, ušetřila jsem tě spousty nepříjemností,

Aulayi, a tatínek může odejít z tohoto světa spokojený,

že na Killiecairnu půjde všechno tak, jak si přál. Náš bratr

Callum si na tvoje místo odjakživa brousil zuby. Je

o pouhých deset měsíců mladší než ty. Ať už má k tomu

Callum jakýkoli důvod, vždycky měl pocit, že ho šidíme,

a bylo mu jedno, zda to někdo ví. No a jestli máš tady zachovat

mír, musíš mít Calluma na své straně, jinak bude

dělat potíže. S ostatními se dá mluvit, ale s Callumem

není lehké vyjít. Dávej si na něho dobrý pozor a na jeho

syny také.”

“Nějak jsi nám najednou zmoudřela, sestřičko!” řekl jí. Pravda byla, že ho svou pronikavou analýzou uvedla v úžas. Její břitká slova obrátila proud událostí a ulehčila mu si tuaci.

“Učím se, jak být vévodkyní z Glenkirku, Aulayi. Ženy, které přišly na hrad přede mnou, nebyly žádné putičky, co jen vysedávají u krbu. Musím zanechat v historii rodu svou stopu, abych se s nimi mohla důstojně měřit, aby se ještě po sto letech potomci dívali na můj portrét a chovali mě přitom dobře v paměti a se mnou ctili i rod, z něhož jsem vzešla.”

“A jak toho chceš dosáhnout?” zeptal se jí.

“Teď není ten pravý čas,” odpověděla a zaznělo to tak

panovačně, že už jí další otázky nekladl. “Zůstaň u tatínka aspoň pro tu chvíli, než si najdu něco k jídlu, protože

od dnešního rána jsem neměla v ústech. Až se zase vzpamatuji,

vrátím se k němu na noc. Je to má povinnost, neboť

on přihlížel, jak vstupuji na tento svět. Já se proto budu

dívat, jak on z něho odchází,” řekla Flanna bratrovi.

“Tak běž,” souhlasil a ona se vzdálila.

Lachlann Brodie otevřel oči. “Je jako její maminka,”

pronesl mírně. “Má v sobě gordonovské dobré způsoby.”

“A brodieovskou sílu,” odvětil Aulay.

“Gordonové z Brae byli také silní,” řekl Lachlann. “Jsi

jí zavázán, však víš. Dnes ti prokázala velikou službu.”

“Ano, já vím,” řekl Aulay. “Nikdy bych si nebyl pomyslel,

že jednoho dne budu něco dlužit své mrňavé sestřičce,

ale zdá se, že už je to tak, tatínku.”

Stařík se kdákavě zasmál. “Je to holt chytrá holka.

Glenkirk udělal s naší Flannou terno. Má o ni zájem?”

Aulay pobaveně zafrkal. “Je do ní celý pryč, tati. Samou

láskou se dočista pomátl a ona jakbysmet. Hádám,

že budou mít co nevidět dvě tři děti: Anebo jsem vedle

jako ta jedle!”

‘Dobrá. Dobrá,” řekl Lachlann Brodie. Nechal si své tajemství pro sebe a zavřel oči. “A teď si chci kapánek odpočinout,” pravil.

Flanna sešla dolů do síně, kde se Brodieové právě

shromáždili u jídla. Zamířila rovnou k čestné tabuli,

kde seděli její bratři s manželkami. Una Brodieová okamžitě

vyskočila a štěkla na ostatní: “Udělejte místo pro

svou sestru, vévodkyni z Glenkirku, vy lumpové nevycválaní!”

Flanna usedla vedle své někdejší pěstounky. Bratra

Calluma měla nyní po pravici.

“Nějak jsi nám vyrostla až do nebe, Flanno Brodieová,” odtušil mrzutě.

“Flanno Leslieová,” opravila ho klidně. “Čekal jsi snad, že zůstanu napořád tím rozpustilým žabcem, bratře? Možná že by ti stačil jeden pohled na portréty mých předchůdkyň, které zdobí galerii na Glenkirku, a hned bys mi porozuměl lépe. Chci, aby byl na mě můj manžel hrdý.”

“A aby si tam pověsil i tvůj portrét, ne?” odfrkla Flannina

švagrová Ailis. “Namalovat takovou zrzavou kebuli

není nic těžkého!” A drze se zahihňala.

“Kdybych měla na hlavě pár chlupů, a ještě by měly

barvu jako myší hovínka, asi bych taky žárlila,” odpověděla

přesladce Flanna. “První hrabě z Glenkirku měl dceru

a ta měla vlasy stejného odstínu, jako mám já. Její obraz

visí v hlavní síni na mém hradě. Prý jsem ještě krásnější,

než kdysi bývala ona, ale já se snažím takové pochlebování

pouštět jedním uchem dovnitř a druhým ven.” Vzala si

z talíře malý kousek pečeně, jejž jí nachystala Una, a začala

si z něj svými drobnými bílými zuby trhat maso.

Ailis začala prskat vzteky, ale její manžel ji zakřikl.

“Sklapni, ženská!” Ailis ztichla, ale její lískově hnědé

oči metaly po Flanně blesky zdálo se však, že ta si toho

ani v nejmenším nevšímá.

Una se tlumeně uchichtla: vůbec jí nevadilo, že Ailis někdo takhle trefně usadil. Callumova žena, stejně jako její žárlivý manžel, působila jen samé potíže. Una věděla, že ačkoliv její švagr přislíbil podporu svému bratru jakožto novému zemanovi, se situací spokojený není. Inu, tak či tak, Callum neměl moc na vybranou. Pokud by ovšem neměl dost kuráže, aby mezi členy brodieovského klanu zasel nesvár a pokusil se získat jejich loajalitu. “Pro vás všechny je teď Killiecairn příliš malý,” prohlásila mírně. “Dokud jsem odtud sama neodjela, vůbec mi to nedošlo. Někdo musí pryč, Uno. Než se tady navzájem pobijete.” Z pecnu si utrhla kus chleba a palcem si na něj namazala máslo. “Zdá se, že Brodieové dělají děti dobře a rychle. Co jsem pryč, dvě vám přibyly a přinejmenším tři další jsou na cestě.”

Una kývla na souhlas. “Něco se musí stát,” přitakala, “ale však my už to nějak zvládneme vždycky jsme to zvládli. Aulay povídal, že jsi utekla do Perthu.” “Viděla jsem krále, Uno! Setkala jsem se s ním, a dokonce jsem s ním i mluvila. Viděla jsem jeho korunovaci. Patrick tam přijel za mnou. Hodně žárlí a Stuartovce nemá rád, tedy kromě svého bratra Charlieho. Patrick tvrdí, že přinášejí Leslieům z Glenkirku jenom smůlu.”

“A ty s ním nesouhlasíš, viď?” postřehla moudře Una. Na rtech měla vědoucí úsměv.

“Je to taková hloupost, kterou nasadila Patrickovi do hlavy jeho matka, vévodkyně Jasmína, než odjela z Glenkirku.” “Její manžel zahynul u Dunbaru, a přitom by byl nikdo jaktěživ neřekl, že Jemmie Leslie je člověk, který by se míchal do politiky,” podotkla Una. “Kdybych byla na jejím místě, také bych byla zahořklá.”

“Chystám se posbírat pro krále ozbrojený oddíl,” svěřila

se Flanna švagrové. “Potřebuje vojsko, aby si mohl

vzít zpátky to, co mu uloupil Cromwell a jemu podobní.”

“Děvče, děvče,” pronesla švagrová, “copak jsi přišla

o rozum? Nemáme snad ve Skotsku válek až nad hlavu?

V našem drahém Edinburghu jsou Angličané a pravděpodobně

tam i zůstanou. Skotsko toho Stuartovce korunovalo.

To by mu mohlo stačit! Místo aby hloubal, jak

nám v další zbytečné válce pobít syny, měl by se radši

oženit a zplodit nám novou generaci princů.”

“Ty to nechápeš,” řekla Flanna. “Kdyby ses s Karlem

Stuartem setkala a pohlédla mu do očí, porozuměla bys!”

“Jsi praštěná, Flanno Leslieová. “Až pochováme starého

Lachlanna, pojedeš hezky domů na Glenkirk a tam si

počkáš na svoje děťátko, které má přijít na svět a ne že

mi tu budeš lhát do očí, že to není pravda! Když vidím

děvče s outěžkem, tak ho poznám. A ty s outěžkem jsi!”

“Neříkej to nahlas!” naléhala Flanna. “Manželovi jsem

to ještě ani nepověděla, i když Angus to poznal. A také to

ví tatínek. Říkala jsem si, že by ho to potěšilo.”

“A na to dám krk,” odpověděla jí Una s úsměvem.

“Když teď vidí, že v jeho malém světě je všechno, jak má

být, může odejít v pokoji.”

Kapitola 12

Lachlann Brodie zemřel těsně po čtvrté hodině ranní.

Stalo se tak dvacátého šestého března roku šestnáct

set padesát jedna. Flanna mu seděla po boku a napůl

klimbala, když tu ji náhle přivedla k vědomí otcova ruka,

která se položila na její. Jeho staré oči na ni hleděly s takovou

láskou, že si nedokázala vybavit, zda u něj vůbec

někdy v životě podobný pohled viděla. Otcovy prsty

krátce sevřely její. Maličko se usmál a zašeptal: “Jsi hodná

holka, dceruško.” A potom s tím úsměvem na rtech

vydechl naposledy.

Vymanila se z jeho stisku a druhou ruku přitiskla na

ústa, aby utlumila nářek. Tak přece mě miloval, uvědomila

si v tu chvíli, třebaže ta slova jakživ nevyřkl nahlas.

Jsi hodná holka, dceruško. Jasněji to nikdy vyjádřit nedokázal.

Největší díl jeho lásky byl vyhrazen pro její

matku. Nikoli pro ženu, která mu dala šest synů, ani pro

ty, jež kdy vzbudily jeho mladistvé touhy, ale pro Meg Gordonovou z Brae, která jeho srdce vzkřísila z mrákot a rozdmýchala oheň jeho pozdní vášně. A Flanna je dítětem z této vášně vzešlým. Třebaže se jí po matce nesmírně stýskalo, nyní si uvědomila, že otec musel Meg Gordonovou postrádat ještě víc.

“Bůh s tebou, tatínku,” řekla mu a potom vstala, urovnala kolem něho lůžkoviny a šla oznámit Aulaymu a ostatním, že skončila jedna epocha.

Než se začalo slunce šplhat nad hory, ty starší z killiecairnských

žen starcovo tělo omyly a zašily do rubáše.

Ještě před úsvitem vyšli jeho synové s pochodněmi ven

a vykopali pro Lachlanna Brodieho hrob na místě mezi

rovy jeho dvou zesnulých manželek, Giorsal Airlieové

a Margaret Gordonové. Mladší ženy měly v kuchyni plné ruce práce s přípravou jídla na smuteční hostinu a nejstarší syn Aulayho Brodieho vyrazil, aby přivezl na Killiecairn kněze, který nad Lachlannem Brodiem odříká poslední slova.

Jakmile presbyteriánský pastor dorazil, patriarchovo tělo položili do hrobu a pak nad ním byla pronesena slova, jež odsouhlasila církev. Po pravé straně hrobu stáli v řadě jako stupínky synové Giorsal Airlieové a Lachlanna Brodieho, ošlehané tváře měli unavené a v syrovém březnovém větru jim vlály červenočernožluté plédy. Po levé straně rovu stála osamocená dcera Margaret Gordonové a Lachlanna Brodieho, zelenou šálu složenou z leslieovského plédu kolem ramen.

Sotva by se dalo říci, že jí byl dobrým otcem, přestože

se jí nakonec svým způsobem ze své lásky k ní vyznal.

Sice jí to nemohlo vynahradit všechny ty roky zanedbávání,

byla to však pro ni hezká poslední vzpomínka na

něj. A navíc určitě pochopil, že jeho dcera žije v dobrém

manželství, protože on chytře skočil po nenadálé příležitosti,

o níž se jim nikdy ani nesnilo, že by se mohla Flanně

Brodieové naskytnout. Na rtech se jí ukázal slabý

úsměv. “Děkuji ti, tatínku,” zašeptala tak tiše, že ten pohyb

rtů nikdo z ostatních ani nepostřehl.

Sedm ratolestí Lachlanna Brodieho a jejich nesčetní

potomci hrob zasypali: popořadě brali do ruky lopatku

a házeli na tělo v rubáši hlínu, zatímco matné jarní slunce

si razilo cestu k šedivému úsvitu a z nebe začínal padat

ledový déšť. Dudákem rodu byl Flannin bratr Simon.

Když byla na hrobě konečně navršena hlína, Simon spustil

tradiční skotský žalozpěv nad padlým náčelníkem.

Pronikavé, a přece lahodné vřískání a ječení hudby je

všechny podivně chlácholilo a Simon, aniž přestal hrát,

je odvedl do síně, aby se zde zúčastnili hostiny nachystané

na počest Lachlanna Brodieho. Potom si na starcovu

památku připili říjnovým pivem, při jehož vaření předváděli

Brodieové podzim co podzim výjimečnou zručnost.

Jedli a pili. Muži tančili. Jak za okny malé síně, na nichž

se rozstřikoval déšť, den postupně přecházel v noc, podělili se svorně o své příběhy a vzpomínky. A když si konečně dovyprávěli o svých vlastních čertovinách, začali mluvit o kouscích, jež kdysi vyváděla jejich sestra. “Vzpurnice to byla, a to od okamžiku, kdy přišla na svět,” řekl Aulay.

“Jak to můžeš vědět?!” ptala se Flanna. “A jak by

mohlo být nevinné dítě obdařeno rozumem?”

“Byl jsem u toho, děvče,” řekl Aulay. “Vím to.”

“Jsi pytlem praštěný,” vysmívala se mu Flanna.

“I kdepak,” odvětila Una, “není. Byla jsi tak odhodlaná

vykročit do tohoto světa, Flanno Leslieová, že jsi ani nečekala,

až to půjde podle všech náležitostí. Vyrazila jsi

své mamince z lůna nožkama napřed, přestože kdekdo

ví, že dítě vystrčí zdvořile nejdřív hlavičku a zbytek přitom

skromně schovává před slídivýma očima. Ale to ty

ne, děvče! Předvedla jsi nám, co jsi zač, než jsme se na to

seznámení vůbec stihli připravit. Porod to byl těžký

a způsobil, že tvá maminka už nikdy nemohla mít další

děti ne že by to tvému tatíkovi vadilo. Šest synů mi stačí,

říkal. Říkal, že tvoje maminka mu dala dáreček nejkrásnější

ze všech. Dceru. Nosil tě po hale zavinutou

v plenkách a ty sis nás měřila těma svýma pronikavýma

očima a nebála ses ani trošku.”

“Tuhle historku jsem nikdy neslyšela,” řekla Flanna. “Dodnes nebyl čas ti ji vyprávět,” odvětila Una s logikou, jež se nedala vyvrátit. “Všichni jsme na tebe zpočátku hodně žárlili. Tví bratři už byli dospělí chlapi s vlastními rodinami, Lachlann už měl tedy tenkrát i vnoučata. Nikdy z nich nebyl nijak zvlášť nadšený, ale s tebou to bylo jiné. Kdykoli tvoje maminka zjistila, že jsi zmizela z kolébky, stačilo, aby se poohlédla po tvém tátovi a už tě měla: choulila ses v ohbí jeho paže, zatímco on si vyřizoval svoje.”

“Tohle jsem nikdy nevěděla,” řekla na to Flanna. “Jediné,

co si pamatuji z dětství, byl pocit, že od maminčiny

smrti se otec vůbec nestará, jestli žiji, nebo jsem mrtvá.

To je všechno, co mi o něm uvízlo v paměti.”

Una přikývla. “Ano,” potvrdila, “ve svém žalu na tebe

téměř zapomněl. Jsem přesvědčená, že pro ni truchlil,

dokud neumřel sám. Bylo to pro něho tím těžší, že jsi mu maminku připomínala, přestože máš jeho stříbrné oči, a když se rozzlobíš, koukáš stejně jako on.” “Já že mám oči po otci?” podivila se Flanna. Tohle jí ještě nikdo neřekl.

‘Ano,” řekla Una. “Mají tutéž barvu i výraz.” Zasmála se. “Nezapomenu, jak jste se jednou s Lachlannem pro cosi škorpili, už ani nevím, oč se jednalo. Nebylo ti tehdy víc než takových sedm osm. Stáli jste proti sobě na špičkách a upřeně na sebe zírali a měli jste přitom nachlup stejný výraz.”

Bratři se při Unině vyprávění rozesmáli. Ten výraz,

který popisovala, si všichni dobře pamatovali.

“Ale miloval tě, děvče, i přesto, že tě očividně zanedbával,”

pravil nejstarší z bratrů, Aulay, který přerušil

své ženě tok myšlenek. “Myslel jsem, že když odmítl nabídku

Patricka Leslieho, že mu za Brae zaplatí zlatem,

jednoduše mu přeskočilo. Nedohlédl jsem tak daleko jako

on, měl ovšem pravdu. Jsi šťastná, Flanno, to poznám

i já. Provdala ses za hodného muže, muže zámožného, za

muže, jehož bratr je příbuzným samotného krále! Tvůj

syn se stane dalším vévodou z Glenkirku, Flanno! Děcko

s brodieovskou krví v žilách! Tohle spojení nakonec přinese

užitek i nám, a to tvou zásluhou, sestro.”

V okamžení se chopila příležitosti, která se jí nabízela. “Byla jsem v Perthu,” začala. “A setkala jsem se s králem. Mám jeho svolení sebrat pro něho ozbrojený oddíl,

aby si mohl vzít zpátky, co mu náleží, a pomstít smrt vlastního tatínka, kterou zavinili jejich nepřátelé.”

V síni pojednou zavládlo ticho.

“Jako bych nevěděl, že jsi utekla!” řekl Aulay. “Neutekla jsem!” odpověděla Flanna rozhorleně. “Patrickův tatínek, starý a zřejmě trochu bláznivý člověk, jel k Dunbaru navzdory naléhání své manželky. Zemřel při obraně krále a země. Vévodkyně Jasmína se převelice rozhněvala. Odjela z Glenkirku dolů do Anglie a odtamtud Skotská nevěsta

spolu se svým nejmladším dítětem, dcerou, dál do

Francie. Než však hrad opustila, řekla Patrickovi, že královští

Stuartovci nosí Leslieům z Glenkirku smůlu. Že si

s nimi nemá nic začínat. Je to samozřejmě nesmysl a já

tomu ani v nejmenším nepřikládám váhu.”

“Ale tvůj manžel ano,” řekl Aulay, “A tebe zavazuje

čest, sestro, abys byla v téhle věci poslušna jeho přání.”

“Má věrnost by měla náležet v prvé řadě králi, ‘ řekla

Flanna.

“Vaše věrnost by měla v prvé řadě náležet Bohu,” pronesl presbyteriánský duchovní pan Dundas. “Dodržujete přece Úmluvy, ne?”

“Ano,” odvětila kvapně a bez váhání Flanna, “a král také, pane! Spolu se svým švagrem lordem Stuartem jsme přihlíželi jeho korunovaci. Přísahal na Úmluvy s takovým zanícením, že i ti nejpřísnější z jeho kritiků toho jitra plakali. Bylo to úžasné!”

“A ty že ses s ním setkala?” Ta otázka z úst Flannina bratra Ranalda zazněla pochybovačně. “Před korunovací i po ní,” chvástala se. “Jak to bylo?” vyptával se jí Aulay.

“Přišel do hostince, kde jsme s lordem Stuartem nocovali,

a Charlie nás představil. A pak, poněvadž věděl, že

se musím rychle vrátit domů, se se mnou přišel po slavnosti

rozloučit a poděkovat mi za mou loajalitu. A tehdy

jsem ho požádala o dovolení, abych směla sebrat oddíl

mužů ve zbrani, kteří by za něho bojovali. A také jsem

ho dostala,” řekla jim Flanna. Netroufala si setkání s Karlem

Druhým popisovat nějak podrobněji. Bratry by to šokovalo,

a to právem.

“Ty jsi byla v králově přítomnosti sama?” otázal se jí Aulay.

“Samozřejmě že ne!” řekla Flanna a znělo to uraženě.

“Co si o mně myslíš, že o takové možnosti vůbec uvažuješ?!

Poprvé byl s námi lord Stuart a podruhé můj vlastní

manžel. Pohoršuje mě, Aulayi, že bych podle tvého názoru

měla být tak pošetilá nebo tak mizerně vychovaná,

že bych se před králem chovala jako nezvedený fracek,

a tím uvrhla hanbu na oba naše rody.” Našpulila rty

a v gestu jednoznačného nesouhlasu zavrtěla hlavou.

“Prosím za prominutí, sestro,” řekl nový zeman.

“Jistěže ti odpouštím,” řekla mu s pousmáním. “No

a protože jsem teď tady, vyzývám každého chrabrého

chlapce, který touží po lepším životě a možná i po kousku

štěstí, aby se přidal ke královým oddílům! Ani tahle válka

se neobejde bez nějakého toho drancování, ale jen v těch

městech, která nejsou loajální vůči Stuartovcům,” pravila

Flanna vědoucně. ‘Co většině z vás může Killiecairn nabídnout?

Majetek nemáte, protože ten náleží Aulaymu.

Nemáte ani hovězí dobytek, ani ovce, protože i tohle vše

je Aulayho. Žijete a umíráte podle toho, jak rozhodne on.

Třebaže je můj bratr dobrý člověk, je to on, kdo je na Killiecairnu

pánem, a až jednou zemře, pánem se stane jeho

nejstarší syn. Nemáte možnost na tomto žebříčku postoupit,

a jestli zde zůstanete, ani se vám žádná nenaskytne.”

Odmlčela se a pohledem přelétla síň; očima zabrousila ke

svým mladším synovcům a prasynovcům. “No tak, mládenci,

kdo by se odvážil říci, že Brodieho nepotěší pořádná

rvačka? Tahle rodina byla vždycky vůči našim králům

loajální. Na Brodieových z Killiecairnu nikdy neutkvěla

skvrna potupné zrady. Válka prý bude krátká, jelikož lid

chce svého krále zpátky a stydí se, že nechal zavraždit

prvního Karla Stuarta, který kraloval předtím.”

Jeden z jejích synovců promluvil nahlas: “Jestli chtějí

Angličané královského Stuartovce zpátky, Flanno, tak

proč se zkrátka nesebere a nejde si domů? Je to sice vnuk

našeho posledního Jakoubka Stuarta, ale ve Skotsku se

nenarodil. Nosí jeho jméno, ale jako Stuart prý nevypadá.

Není to žádný Skot. Je to Angličan.”

“Je to první skotský král,” řekla Flanna. “Kdybys ho

viděl a mluvil s ním jako já, Iane, pochopil bys. Bratr

mého manžela prý vypadá jako jeho tatínek, princ Jindřich

Stuart, a já ti říkám po pravdě, že král s Charliem si

příliš podobní nejsou. Ale jaký je v tom rozdíl? Není jedno,

jak vypadá? Je to král! Potřebuje naši pomoc!”

“Proč bychom mu měli pomáhat, sestro, aby nás opět

opustil?” zeptal se jí Aulay. “Tihleti Stuartovci jsou

změkčilí. Nyní zrovna dávají před Skotskem přednost radovánkám

a rozmařilému životu v Anglii. Jestli bude Karel

Stuart skotským králem, ať si jím spánembohem je,

ale já mu zpátky do Anglie pomáhat nebudu.”

“Angličané mu zamordovali tatínka!” vykřikla Flanna. “To přece odsoudilo i církevní shromáždění. Máme snad my Skotové sedět s rukama v klíně a nechat ty hříšníky nepotrestané?”

“Žijeme tu odloučeně, Flanno,” zahulákal na ni bratr, “ale ne tak odloučeně, abychom nezaslechli ty noviny. Cromwell a jeho lidé stále ještě okupují Edinburgh. Král přijel minulý měsíc do Aberdeenu, aby zde naverboval vojáky, ale neuspěl. Cožpak to nechápeš, sestro? Anebo tě tak obloudily jeho medové způsoby a ještě medovější řeči? Stuartové byli odjakživa nejobratnější lháři v celém křesťanstvu, a pokud šlo o děvčata, nikdo se jim nevyrovnal. Byly doby, kdy ve většině rodin vyrůstal alespoň jeden stuartovský parchant. Jsou to okouzlující lidé a já mám dojem, sestřičko, že jsi okouzlená. Hádám, že je moc dobře, že tě tvůj manžel dohonil, jinak by ses třeba dala svést,” zachechtal se.

Při tomhle Aulayho postřehu celá síň zaburácela dobromyslným smíchem.

Flanna cítila, jak jí stoupá krev do hlavy. Aulay nemohl

tušit, jak moc se přiblížil pravdě, ale ona mu nemíní

dovolit, aby jí hatil plány, jak pomoci králi a získat pro

vlastní rodinu zpátky hraběcí titul pánů z Brae. Čekala,

dokud veselí neutichlo, a potom pravila sžíravě: “Nikdy

jsem si nepomyslela, že přijde den, kdy se o Brodieových

z Killiecairnu bude říkat, že jsou zbabělci, Aulayi.

Bohu díky, že tatínek už spí dnes v noci v hrobě.”

Tvář Aulayho Brodieho potemněla hněvem. “Flanno!”

pravil přiškrceně. “Kdybys byla chlap…”

“Cože, ty bys mě vyzval na souboj?!” vysmívala se

mu. “No tak pojď! S mečem jsi nikdy za moc nestál, Aulayi!

Porazím tě jednou rukou a druhou přitom budu mít

přivázanou za zády. Porazím vás všechny! No tak, najde

se mezi vámi odvážlivec, který pojede se mnou na Brae?

Tam budu shromažďovat vojsko pro krále!” Obrátila se

k pánovi z Killiecairnu zády. Aulayho mohl samou zuřivostí

trefit šlak. “Nebo radši zůstanete zde a nebudete

nic? Nebudete mít nic?”

Znovu promluvil její synovec Ian: “Nejsme zbabělci,

Flanno, ale jsme unavení válkami, které se nás netýkají. I kdybychom šli nakrásně s tebou a jednoho dne by se nám podařilo zase se vrátit domů, čeho bychom tím dosáhli? Asi by nám chyběla tu ruka, tu oko, protože jen málokdo

Skotská nevěsta vyvázne z bitvy nezraněn. Možná bychom se vrátili s nějakou tou kořistí, kterou by se nám povedlo před ostatními utajit, ale to by bylo málo a k ničemu by nám to nebylo. Pořád bychom žili z milosrdenství našeho pána bez půdy, bez zvířat. Avšak pro ty z nás, kdo chtějí dát vale Killiecairnu a hledat si nové živobytí, pro ty zde jedna možnost je: můžeme odejít do Nového světa. Tohle je příležitost pro lidi, co jsou ochotni tvrdě dřít. Je tam půda, kterou lze získat, a peníze, které lze vydělat! Nebudu zahazovat svůj život pro nějakého sesazeného anglického krále se skotským jménem, Flanno. Přes moře se však odvážím a uvítám každého, kdo chce jít se mnou!”

V síni zavládlo hrobové ticho a potom začali Flannini synovci prakticky jednohlasně křičet: “Já jdu s tebou, Iane Brodie!”

“Tak vidíš, co jsi způsobila, ty holka jedna neposlušná!”

pravila vztekle švagrová Una. “Kolik matek bude

mít zlomené srdce kvůli tomu, co jsi dnes v noci rozpoutala?”

“Proti mně svůj hněv neobracej!” bránila se horoucně

Flanna. “Já po nich chci, aby zůstali ve Skotsku a bojovali

za krále. O odjezdu začal mluvit Ian Brodie.”

“Kdybys tady chlapcům nenabízela, aby si vybrali mezi

smrtí v královských službách, životem na Killiecairnu,

kde budou mít vždycky holé ruce, a možností odejít za

majetkem pryč, Ian by nikdy neměl dost odvahy, aby to

řekl nahlas!” vyštěkla Una.

“Když nebudou bojovat za svého krále, tak to ať jdou raději pryč,” nezůstala jí nic dlužna Flanna. “Jestli budou radši sloužit sami sobě nežli svému králi, nežli Skotsku, aťsi jedou a s sebou si vezmou svou hanbu! Můj otec by se styděl, kdyby viděl, že se Brodieové z Killiecairnu chovají takhle!”

“Věříšli něčemu takovému, sestro,” pronesl rozčileně Aulay, “pak jsi tatínka vůbec neznala. Přežít, to bylo jeho

heslo a Leslieové z Glenkirku mají stejné. Klan se nedokáže

ubránit nepřátelům, když své muže pošle do každé

šarvátky, do níž se pustí král. Karel Stuart nemá nic

společného se mnou ani s mými lidmi, ale pokud je tu

dnes mezi námi někdo, kdo se chce přidat k oddílu mé

sestry, nebudu mu stát v cestě. A ani nebudu překážet těm

z vás, kdo se podobně jako Ian Brodie toužíte vydat na

pouť do Nového světa. Jsme rozvětvená rodina a je pravda,

že všechny naše děti a vnoučata Killiecairn neuživí.

Snad nyní nastal čas, aby někteří z nás odešli. Udělám, co

bude v mých silách, Iane, abych pomohl tobě i ostatním,

kdo tě budou následovat, ale musíš mi dát své slovo, že vy

zas na oplátku pomůžete každému, kdo půjde za vámi poté,

co naleznete vhodné místo a usadíte se tam.”

“Máš mé slovo, strýčku,” řekl Ian Brodie; na tváři měl

široký spokojený úsměv. “Dej nám pět let a my pošleme

pro každého, kdo nás bude chtít následovat. A také pro

své manželky. Na cestu se vydám jenom s chlapci, protože

to nebude žádná procházka jarním ránem.”

“A kdo půjde s králem?” zeptala se Flanna, jež to stále

ještě nevzdávala.

V síni se neozvalo ani hlesnutí.

“Jste podlí zbabělci, jeden jako druhý!” zařvala na ně nakonec z plna hrdla.

Callum Brodie vyskočil ze svého místa a zahulákal na

sestru: “Neopovažuj se nás obviňovat, Flanno Leslieová!

Brodieové své povinnosti vůči svému klanu a zemi

vždycky dostáli. Zato ty jsi ještě nevykonala ani povinnost,

kterou dlužíš svému manželovi! Jeď domů a měj

děti jako každá úctyhodná žena! Co tě opravňuje žádat

po nás, abychom poslali své syny a vnuky kanonům pod

nos a to kvůli tomuhle anglánskému králi?!” “Tenhle král je Stuartovec!” křikla. “Je to anglický král,” odpověděl Callum a v síni to souhlasně zašumělo.

“Dobrá, takže zítra jedu ke Gordonům,” řekla jim Flanna. “A potom požádám Campbelly, Haye a vůbec všechny, kdo mi budou chtít popřát sluchu. Dala jsem králi své slovo a to slovo dodržím!”

“Zítra,” řekl Aulay Brodie sestře, nejmladšímu ze svých sourozenců, “jedeš zpátky na Glenkirk. Osobně tě tam odvezu.”

“Nepojedu!” zaječela vzdorovitě.

“Pro boha živého, holka, vždyť čekáš dítě!” odpověděl bezmocně Aulay.

“Já? Nevím, o čem mluvíš!” opáčila Flanna a začervenala se.

“Inu, to já zase vím!” vložila se do hádky Una. “Už jsem ti přece říkala, že poznám, když je dívka s outěžkem a to ty jsi zcela jistě, Flanno Leslieová! Ba co víc: sama to dobře víš, ty uličnice jedna, kdežto tvůj muž ještě ne, protože jsi odhodlaná pustit se do toho bláznovství. Jak myslíš. Pojedu tedy na Glenkirk zítra s tebou, a jestli Patrickovi neřekneš pravdu, povím mu ji sama, jako jsem ji pověděla svému manželovi, před kterým nemám žádné tajnosti. A teď už si sedni a zavři pusu!” V síni se ozval smích. Flanna si svou rozvětvenou rodinu chviličku zuřivě měřila, ale potom se posadila. “Nejsem žádné děcko,” zamumlala směrem k Uně. “Tak se chovej jako vévodkyně,” pravila tiše Una. “Dneska v noci budeš spát se mnou. Nerada bych se ráno vzbudila a zjistila, že jsi nám frnkla. Nechci, aby měl Aulay potíže s tvým manželem.”

“Jenomže já jsem to králi slíbila, Uno!” téměř zakvílela Flanna.

“Pochybuji, že by král, a to i skotský král, bral sliby

nějaké venkovské dívčice příliš vážně,” odvětila Una sžíravě.

“Jak říkal Aulay: Stuartovci vynikají šarmem, Flanno,

a král se choval zdvořile. Jsem si jistá, že tvá nabídka

ho velmi dojala, protože mu ukázala, jak silná je tvá loajalita

a vědomí povinnosti vůči vlasti, ale myslím, že ani

na okamžik nevěřil, že bys pro něj ten oddíl postavila.

A nyní máš dokonalou omluvu. Můžeš se vymluvit na

svoje břicho. Těžko se dá očekávat, že by žena s břichem

rajtovala po kraji a sháněla vojáky pro krále.” Una poplácala

Flannu chlácholivě po ruce. “Jsi unavená, Flanno,

poněvadž první měsíce nejsou žádný med, zvlášť když je

to poprvé. A ty jsi svou povinnost vůči svému tatínkovi

splnila obdivuhodně. Pojď, holčičko, uložím tě do postele.” Una vstala a podala Flanně ruku.

Flanna se s povzdechem zvedla také a nabízenou ruku

přijala. “Jsem unavená,” připustila.

“To je moje hodná holčička,” pravila konejšivě Una,

když vyšly ze síně. “Když je ženská v naději poprvé, má

z toho v hlavě zmatek. Je to ten nejlepší čas tvého života,

a zároveň ten nejhorší. Tak jsem to alespoň vnímala já.

Tvůj muž bude velice šťastný, Flanno. Zvlášť jestli to bude

chlapeček.”

“To dítě bude to, co si bude přát Bůh,” odpověděla Flanna. Pro Kristovy rány, jak jsem zničehonic utahaná uvědomila si. Byla však i zmatená. Co se to s těmi chlapy z rodiny děje? Myslela jsem si, že se po příležitosti bránit svého krále nadšeně vrhnou. A oni místo toho odmítli a ti mladší z nich otevřeně prohlásili, že opustí Killiecairn,

že opustí Skotsko, aby v Novém světě hledali

své štěstí. Vyslovit něco takového nahlas by si za otcova

života nikdy netroufli, pomyslela si Flanna.

“Jsi nějak moc klidná,” řekla jí švagrová, když se svlékaly

a připravovaly na lože. “Co se ti honí hlavou?”

Flanna se vyčurala do nočníku a vlezla do postele, kde

budou s Unou spát. “Nerozumím tomu,” řekla.

Una se vyškrábala na lůžko vedle ní. “Čemu nerozumíš,

děvče?” zeptala se.

“Nechápu, proč naši chlapi nepůjdou bojovat za krále. Brodieové přece nikdy neodmítli, když se volalo do zbraně, a kuráže měli dost.” Flanna si povzdechla. “Proč teď nemají, Uno?”

I Una si vzdychla a potom začala vyprávět. “Po celá staletí mezi sebou klany válčily. Ve Skotsku se nenajde jediná stopa klanové půdy, která by nebyla skropena krví. Glenkirk stejně jako Killiecairn byl ušetřen nejhoršího díky své odloučenosti od světa. Naši nejbližší sousedé, Gordonové a Leslieové, jsou silnější než my, takže nás nepovažují za hrozbu. Kdysi tu měli půdu Hayové, Flanno, ale to už je dávno a jejich pozemky byly rozděleny vinou různých sňatků a dobyvačných výpadů. V roce, kdy jsem se narodila, zemřela stará královna dole v Ang li i a její trůn zdědil náš král Jakub. Ani se nemohl dočkat, až se ze Skotska ztratí. Skotsko nikdy nebylo rajská zahrada a ani s námi se nedá snadno vyjít. Mnoho skotských králů zemřelo násilnou smrtí ve vlastní posteli. Král Jakub byl mírumilovný člověk, a tak pospíchal s královnou a s dětmi do Anglie. Nevím, zda se někdy vrátil, ale třebaže Skotsko přináleželo od dnů tohoto krále Stuartovcům, král u nás nesídlil.

A pokud ti mocní, kteří se postarali, aby Stuartovcům

ztrpčili život, byli před jejich odchodem nesnášenliví,

stali se poté, co nás tu Jakub zanechal bez krále a dvora,

ještě nesnášenlivějšími, protože král se svým dvorem by

je aspoň zabavil a rozptýlil jejich pozornost. Angličané

prý naším králem Jakoubkem pohrdali, protože byl Skot,

neměli však na vybranou a museli ho přijmout. Byl to

zákonný nástupce jejich staré královny. Protože však byl

v té mírumilovné zemi tak šťastný, moc si nevšímal toho,

co si Angličané myslí. A když zemřel, nastoupil po něm

jeho syn, první z Karlů. Tohoto krále sice pořád ještě považovali

za Skota, poněvadž se narodil tady, ale pochodil

o něco lépe: většinu života totiž prožil v Anglii. Jenomže

potom začalo jít do tuhého. Víš přece, že po králi Jakubovi

měl převzít vládu jeho starší syn, ten však zemřel

mladý. Toho prý Angličané velmi milovali.”

“To byl otec našeho ne tak docela královského Stuartovce,”

řekla Flanna.

“Ano,” přisvědčila Una. “Namísto něho ale trůn zdědil jeho mladší bratr, a to nebyl dobrý král nebo tak se to o něm aspoň povídá. Já vážně nechápu, oč v té anglické válce vlastně jde, ale tohohle stuartovského krále stála život. A nyní byl jeho syn, narozený v Anglii, korunován ve Scone a tys to, Flanno, viděla na vlastní oči. Jenže on není spokojený při pomyšlení, že by tu měl zůstat a vládnout nám. On chce jít zpátky do Anglie a opustit nás. K tomu však potřebuje sebrat vojsko a cestu do Londýna si probojovat.

Válka nemá s morálkou nic společného, Flanno. Vůbec nic. Země je zpustošená. Úroda zničená. Nevinné ženy, děti a staří lidé jsou povražděni. Naše dějiny se válkami 250

jen hemží a upřímně řečeno, my už toho máme dost. Jak už ti muži předtím řekli, tohoto krále neznáme. Ačkoliv respektujeme zákony naší země, necítíme povinnost jít po jeho boku do války. Jsme unavení. Rozumíš tomu?” “Ale když ono je vás teď na Killiecairnu tolik!” řekla Flanna. “Naši mládenci se nemohou ženit, protože tu není dost místa, aby si sem mohli přivést manželky. Neoženíli se, náš klan vymře. Jestliže půjdou s králem, mohou přijít k majetku, Uno.”

“Pokud to ovšem přežijí,” odvětila Una pochmurně. “Vždyť jsi dnes večer slyšela, co povídal Ian, Uno. Odejde z Killiecairnu a ostatní vezme s sebou. Ti, kdo budou bojovat za krále, se aspoň jednoho dne vrátí domů. Vrátí se synové Brodieů z Nového světa, anebo tam zůstanou a budou žít tam?”

“Nevím,” řekla Una, “ale Ian a mnozí jiní mládenci

beztak půjdou. Je pravda, že už o tom potají mluvili celé

měsíce. Když o tom dnes večer odvážně promluvili nahlas,

jenom se chopili příležitosti, která se jim naskýtala.

Tohle je rozumné řešení. V tom Novém světě je půda,

která se dá získat, a za tímhle se chystá odejít mnoho

Skotů. Pomůžeme jim, jak jen to bude možné.”

“Nějak se mi to nezdá,” pravila Flanna tiše.

“Dokud starý žil, nemohli o tom nahlas promluvit,”

uchichtla se Una. “Lachlann Brodie nechtěl přijít ani

o jediného muže z klanu. Věřil, že naše síla spočívá v našem

počtu, ale nyní je nám bezpečnou záštitou Glenkirk.

Hádat se mezi sebou znamená hádat se s Leslieovými.

A my kromě toho nemáme nic než půdu a dobytek. To

není moc velký majetek. Určitě ne tak velký, aby se o něj

daly vést spory.”

“Nečeká nakonec Leslie osud Brodieových?” zauvažovala nahlas Flanna.

“Leslieům se v každé generaci podařilo zajistit, aby každý ze synů a dcer hradního pána dostal svůj díl. Pokud je ten král, jehož tak obdivuješ, Flanno, tvým přítelem, možná že jednoho dne znovu získáš titul, který náležel rodu tvé maminky, a předáš ho svému synovi. Tohle je způsob, jímž se dá obvykle dosáhnout všeho, co se ti zlíbí, děvče, ale my Brodieové z Killiecairnu nejsme na

takovéhle kličkování dost bohatí ani dost mocní.”

“To, že bych titul hrabat z Brae znovu získala pro svého

druhého syna, mne už napadlo,” přiznala Flanna.

“No vidíš, holčičko,” řekla jí švagrová. “Už přemýšlíš

jako vévodkyně z Glenkirku, přestože jsi pod čepcem

teprve krátce. Tak a teď už dost řečí. Trošku se vyspíme.”

Una Brodieová začala záhy pochrupovat, ale Flanna

ještě chvilku bděla. Velice ji zklamalo, že nedokázala pro

krále sebrat ozbrojený oddíl, ale kdo ví, třeba byl ten

plán přece jen drobet přitažený za vlasy. Jsem holka

z venkova, jak Una tak kousavě zdůraznila. Jsem vdaná

za Patricka teprve krátce. Existují i jiné způsoby, jak zanechat

v rodové historii svou stopu, aby se o mně neříkalo,

že jsem byla nanicovatá vévodkyně. Ležíc na zádech

Flanna si přejela dlaněmi přes břicho. Ještě bylo ploché,

ale věděla, že pod těma rukama roste její dítě.

Najednou se nemohla dočkat, až se vrátí domů na

Glenkirk. Blížící se narození dědice Patricka bezpochyby

nanejvýš rozruší. Dobrá, možná nebudu moci bojovat

za krále ani mu nepřivedu vojsko, jež tak zoufale potřebuje,

ale svou povinnost vůči Leslieům z Glenkirku jsem

splnila. Než se rok s rokem sejde, dítě bude na světě.

Flanna, smířená sama se sebou, pomalu usínala a přitom

uvažovala, zda její požehnaný stav znamená, že si s Patrickem

už nebudou smět užívat radovánek. Budu se na to muset zeptat ráno Uny. A to i udělala. “Ještě se spolu chvilku budete moci těšit, ale musíte teď dávat pozor,” řekla jí Una, když se chystaly k odjezdu z Killiecairnu. “A tebe nesmí roztrpčit, že až budeš mít na souložení moc velké břicho, on si začne třeba hledat uvolnění u nějaké ženy z klanu. Tak už to holt mužští dělávají, ale nepovažují to za důležité.” “Já také ne,” pospíšila si s odpovědí Flanna.

Una se zasmála. “Jestli Patrick ví, jak to cítíš, je pravděpodobné, že se o tom nikdy nedozvíš. Mužští jsou jen vel cí kluci . “

“Jsem moc ráda, že jedeš se mnou,” řekla Flanna švagrové.

“Jsem zvědavá na ten váš Glenkirk,” připustila Una. “Prý je hodně veliký.”

“Když jsem tam přijela poprvé, také jsem si to říkala. Ale teď už je to můj domov,” odvětila Flanna. “Má velkolepou historii. Žasnu při pomyšlení, že příštím vévodou bude můj syn.”

Una se vítězoslavně zasmála. “Tak to jsme dvě, Flanno! Když jsem tě pomáhala vychovávat, v životě by mě bylo nenapadlo, že se jednou staneš vévodkyní!” Odjeli z Killiecairnu. Všech šest bratří se rozhodlo, že Flannu na Glenkirk doprovodí. Tahle jejich jediná sestra má v sobě cosi, co je znepokojuje. Na ženskou je až moc výmluvná a nezávislá. Chtěli znovu ujistit vévodu, že bratři Flanny Leslieové budou v jakékoli rozepři, k níž mezi ním a jejich sestrou dojde, stát na jeho straně. Vévoda z Glenkirku je tuze mocný přítel. Sestřička je oproti tomu pořád ta nevycválaná holka. Slova, která včera večer pronesla v síni rodu, je vyděsila. Manželství ji nezkrotilo ani za mák, má pořád stejnou kuráž.

Když vyjížděli, Flanna ještě zalétla pohledem k rodinnému hřbitovu na úbočí nedalekého kopce. Čerstvý otcův hrob byl dobře vidět a Flanna si při odjezdu v duchu odříkala modlitbičku. Jak se tak míli za mílí vzdalovali brodieovskému hnízdu, nesměle na ně svítilo slunce. Flanna poprvé promluvila, když projížděli kolem jezera Brae.

“Manžel mi braeský hrad věnoval, abych ho dala zase

do pořádku. Jednoho dne ho předám svému synovi. Leslieové

mají ve zvyku všechny své syny zaopatřit.”

“Nemá tvůj manžel ještě dva mladší bratry?” zeptal se

Aulay.

“Ano. Jejich mamince patřil ohromný majetek v Irsku. Rozdělila ho mezi své mladší chlapce a všem jim dokázala zaopatřit tituly.”

“Takže tvoje tchyně je Irka?” vyptával se dál Aulay. “Kdepak. Pochází ze země, která leží daleko, daleko odsud. Patrick říká, že se ta země jmenuje Indie. Její tatínek byl mocný král.”

“Proč by se měla dcera mocného krále vdávat za nějaké

ho Skota a žít na Glenkirku?” hodil po ní bratr Callum

posměšnou otázkou. “Kdo ti takovou historku napovídal?”

“Můj manžel,” opáčila Flanna. “Jeho rodina je hodně

nevšední, bratři. Patrickově babičce, staré hraběnce

z BrocCairnu, řekli, že její manžel byl zabit v souboji. Se

zlomeným srdcem odjela se starším bratrem do Indie,

kde tehdy byli její maminka a tatínek. Byla však unesena

a vzápětí ji dali tomu mocnému králi, aby se stala jeho

čtyřicátou manželkou.”

“Čtyřicátou manželkou?!” zvolal bratr Simon. “Bůh

buď takovému ubožákovi milostiv! Na mě je i jedna manželka ažaž!”

Při tomhle Simonově výbuchu se všichni rozesmáli. “Manžel ti takovými nesmysly jenom plete hlavu,” řekl Callum.

“Kdepak, je to čistá pravda. Patrick říká, že dědeček se

s většinou svých žen oženil z politických důvodů aby

zpečetil nějakou smlouvu nebo zastavil válku. Některé

z nich ale miloval. Lady Velvet k nim patřila. Podle Patricka

ji nazýval svou anglickou růží. Nedlouho poté, co

králi porodila dceru, přišla zpráva z Anglie, že její manžel,

hrabě z BrocCairnu, není mrtev. Velvetina rodina trvala

na jejím návratu. Král byl čestný muž a poslal ji

pryč, ale děťátko, z něhož se v budoucnu měla stát vévodkyně

Jasmína, si ponechal.

Její první manžel byl princ. Zavraždil ho vlastní bratr, a když princeznina otce začala sužovat smrtelná choroba, Jasmína uprchla do Anglie ke svým prarodičům. Přivítali ji s otevřenou náručí. Se svým druhým manželem, markýzem z Westleighu, měla tři děti. To on získal od krále Jakuba rozsáhlý majetek v Irsku. Zabili ho tam a ona z Irska odjela. U dvora se setkala s princem Jindřichem a měla s ním syna. Princ však zemřel a ona přísahala, že se již znovu nevdá, protože byla přesvědčená, že muži, který ji miluje, přináší neštěstí.”

Jeli dál a Flannini bratři byli nyní plně zaujati příběhem, jejž jim vyprávěla. Tohle se zcela vymykalo jejich představivosti. Flanna jim dále vysvětlovala, jak král Jakub přikázal, aby vévoda z Glenkirku, vdovec, a ovdově

lá markýza z Westleighu uzavřeli sňatek. Král měl

v úmyslu ochránit svého malého vnoučka, a navíc si přál,

aby hocha vychovával nějaký laskavý muž. Vévodovi

z Glenkirku král věřil jako málokomu. Dobře si vzpomínal,

jaké to bylo, když jeho samotného měli v opatrování

cizí lidé, a nechtěl, aby jeho prvního vnuka stihl stejný

osud.

“Jenomže ta dáma se znovu vdávat nechtěla,” řekla

Flanna bratrům, kteří byli nyní jejím vyprávěním uchváceni.

“Glenkirka znala a měla ho ráda, ale nechtěla si nechat

nařizovat, že se má zase vdát. Pobrala své čtyři děti a odjela

do Francie. Glenkirkovi trvalo dva roky, než ji našel, ale

nakonec se mu to povedlo za přispění madam Skye.”

“Kdo je madam Skye?” zeptal se Aulay.

“Babička lady Jasmíny a to už je zase úplně jiná historie!

Sotva mohu uvěřit všemu, co se o těch ženách dozvídám,”

řekla Flanna bratrům. “A právě proto je pro mě

tak důležité, abych nebyla jen tak nějaká nanicovatá vévodkyně.

Když pomohu králi, zapíšu se do dějin rodu.

Ale teď mě nechte ten příběh dovyprávět. Lady Jasmína

a Jemmie Leslie se vzali. Měli tři syny a dvě dcery. Jedna

dcera zemřela v dětském věku. Ta druhá je nyní ve Francii

se svou maminkou. Je nejmladší ze všech a přišla na

svět v době, kdy už se vévodkyně domnívala, že další děti

mít nebude. Patrick říká, že je hodně překvapilo, kdy se

narodila jeho sestra, lady Autumn. A narodila se v Irsku,

kam jeli provdat další z jeho sester a to je zase další

příběh. Zdá se, že ke Glenkirku se váže spousta úchvatných

událostí,” dořekla se smíchem na rtech.

“Inu,” pravila Una, “teď už chápu, proč tak dychtíš po

činech, ale možná že Patrick Leslie bude naprosto spokojený

se ženou, která mu nebude utíkat a míchat se do

kdejakého uličnictví. Připadá mi jako mírný člověk.”

“Všechny leslieovské ženy měly dobrodružnou povahu,”

připustila Flanna. “Mluví o nich s láskou, ale snad

máš pravdu, Uno. Mimo jiné říká třeba i to, že jeho sestry

byly otravné žáby a strašně rodiče trápily.” “No vidíš!” zakrákorala Una. “Tvůj muž je navzdory svému bohatství a zvučnému titulu prostý náčelník kla

nu. Když všechny ty vylomeniny pustíš z hlavy, budeš

mu skvělou manželkou. Dobře se mu budeš starat o domácnost

a dáš mu zdravé děti, ze kterých vychováš dobré

muže a ženy. Až se tví potomci zahledí na tvůj portrét

v síni, Flanno, neřeknou o tobě, žes byla nanicovatá.

Řeknou, že druhá vévodkyně se zasloužila o to, že její

manžel byl šťastnější, než byl před ním kterýkoli z pánů

na Glenkirku. Že svou ženu stále miloval a nikdy se od ní

nechtěl odloučit.”

“Proč, Uno?” řekla Flanna. Slova starší ženy ji překvapila: nikdy ji ani nenapadlo, že by švagrová mohla mít takovéto romantické sklony.

“Víš, je to určitě lepší osud než se proslavit jako ta naivní vévodkyně, co sjezdila křížem krážem celou Vysočinu, aby posbírala dost terčů pro kanony, a to všechno jen kvůli nějakému odepsanému králi, který jakmile znovu získal to, oč předtím přišel, nechal Skotsko Skotskem,” opáčila zprudka Una. “Máš hodného muže, Flanno. Neodežeň ho od sebe tím, že se budeš stavět proti němu! Jestliže je Patrick Leslie přesvědčen, že mu královský rod přináší neštěstí, musíš jeho city respektovat, i když si myslíš, že jsou pošetilé. Takhle to dělá dobrá manželka: oceňuje všechno, čeho její manžel dosáhl, a přehlíží chyby, jichž se dopustil. Tedy větši nou.”

“Aha, takže tohle je recept, podle kterého jsi dokázala žít s mým bratrem celé ty roky v míru!” škádlila Flanna švagrovou.

Una napřáhla ruku, aby ji pleskla, ale udělala to s něhou a smála se přitom.

Z Killiecairnu vyrazili v poledne a navečer se před nimi

objevily věže Glenkirku. Při pohledu na svůj domov

Flanna ucítila, jak ji zalila vlna radosti. Za ty měsíce, kdy

byla vdaná, se naučila Glenkirk milovat. Fingal nyní pobídl

koně, aby jí jel po boku, a vesele se na ni zakřenil.

“Jsem rád, že jsem zpátky,” řekl. “Stuartíci mi vážně

chyběli, i ten prcek Willy, co věčně jenom kvičí.”

“Koukej se chovat slušně!” napomenula ho matka.

“Nerada bych se dožila toho, že mi tě pošlou domů, Fingale Brodie! Dostal jsi velikou příležitost. Nechci tě ztratit někde v Novém světě, kde své děti ztratí mnoho jiných matek.”

“Mně se líbí tady,” přiznal se Fingal Uně. “A líbí se mi i to vyučování, které každý den máme. Studuje s námi i lady Sabrina. Leslieové mají pocit, že by děvče mělo dostat stejné vzdělání jako každý kluk. I Flanna se konečně naučila číst a psát.” “Opravdu?” užasla Una.

“Nemohu být vévodkyní z Glenkirku a neumět přitom číst a psát. Mám své povinnosti. Naučil mě to Angus,” řekla Flanna.

“A co vlastně dělá kromě toho, že tě učí?” vyzvídala Una.

“Angus řídí celou domácnost. Když tady bydlela lady Jasmína, měla u sebe člověka, který jí sloužil od okamžiku, kdy se narodila. Ten jí spravoval i dům. Potom ale odjela a on jel s ní,’ vysvětlovala Flanna. “Hospodyni sice máme, ale služebnictvo potřebuje majordoma, který je poučí o všech povinnostech. Anguse mají všichni rádi.

Přece víš, že je to můj strýček, ne? Maminčin bratr, který se narodil z levého boku.”

“Vím,” řekla Una. “Má štěstí, že ho sestra a nyní i neteř milovaly natolik, že se směl stát součástí jejich života. A jak se vede Aggie?”

“Je tu u mne spokojená,” odvětila Flanna. “A poněvadž

tu nemá tolik práce přímo pro mě, pomáhá mi se Stuartovými

dětmi. Ty mají svou chůvičku, která s nimi přišla

z Anglie. Vychází s Aggie výborně, a protože je už postarší,

je jí za pomoc vděčná.”

Když se přiblížili ke Glenkirku, přes padací most

k nim zamířil jezdec. Flanna pobodla koně a rozjela se

manželovi v ústrety.

“Lachlann Brodie je mrtev?” zeptal se Patrick, když se uprostřed cesty setkali.

“Včera jsme ho pochovali,” odvětila Flanna. “Přivedla

jsem s sebou bratry a Aulayho manželku. Věděla jsem,

že zde budou vítáni.” Ztlumila hlas. “Všichni přímo umírají

zvědavostí,” připustila s úsměvem.

Vévoda manželce sotva postřehnutelně přikývl. Potom

zarazil koně a se širokým úsměvem na líci prohlásil: “Synové

Lachlanna Brodieho a bratři mé manželky Flanny

jsou na Glenkirku vítanými hosty! A vy také, paní Uno.

Pojďte, máte dneska za sebou dlouhou jízdu.” Pak koně

obrátil a vedl je přes padací most na nádvoří Glenkirku.

Velmi se snažili necivět kolem sebe s otevřenou pusou,

ale málo naplat, na hradě ještě nikdo z nich nebyl. Třebaže

Glenkirk nebyl nijak rozlehlý, působil se svými čtyřmi

věžemi z tmavého kamene, masivní dubovou branou a železnou

padací mříží impozantně. Když se k nim začali

sbíhat podkoní, aby jim pomohli slézt, bratrům se rozšířily

oči údivem. Každý z nich se pečlivě oprášil najednou

jim došlo, že vstupují do velkého domu. Polekalo je, že

jejich mladší sestra bere tohle všechno na lehkou váhu.

Flanna seskočila z koně a hlasem, v němž zazněl tón jemné

autority, promluvila na hocha, jenž jí koně přidržel.

“Dohlédni na to, aby byla Glaise dobře vytřená a vykartáčovaná

a aby dnes dostala mírku ovsa navíc, Robbie,”

řekla mu. Potom se obrátila na své brodieovské příbuzné.

“Vítejte na Glenkirku, bratři! Vítej na Glenkirku,

Uno! Pojďte, půjdeme do síně.”

“Já ti nevím, Flanno.” Callum byl znenadání nějak zdrženlivý. “Určitě zůstanete alespoň na jednu noc,” naléhala měkce. “Dneska už je na zpáteční cestu moc pozdě. Pojďte!” A odvedla je z nádvoří.

Vstoupili do hradu a tam už na ně čekal Angus. “Vítejte zase doma, má paní!” řekl a uctivě se přitom uklonil a uvedl je do veliké síně.

Kde se vzali, tu se vzali, najednou se zde zjevili sluhové,

kteří unaveným poutníkům donesli stříbrné korbely s pivem.

Muži se korbílků dychtivě chopili když už pro nic

jiného, tak proto, aby utišili srdce, jež se jim divoce rozbušilo

při pohledu na tu velikou síň se dvěma masivními krby,

s barevnými praporci, jež visely z vyřezávaných žerdí,

a s těmi dvěma působivými portréty nad ohništěm. S výjimkou

Aulayho ještě nikdo z nich v takovém bohatém domě

jaktěživ nebyl, takže je to nyní zastrašilo, a ne málo.

“Když jsem do téhle síně vstoupila poprvé, cítila jsem se úplně stejně,” řekla jim klidně Flanna. Potom zavolala na Anguse: “Postarej se, aby moji bratři a paní Una měli připravené ložnice,” řekla mu.

Angus Gordon se znovu uklonil. “Hned to bude, má

paní,” odvětil.

“A pověz kuchaři, že máme hosty.” Při svědčil.

Do síně se právě vřítily tři děti a volaly Flannu jménem. Poklekla a sevřela je v náručí. “Ááá, tak tady máme naše děti!” řekla. “Stýskalo se vám po mně?” “Přivezla jsi nám nějaké dárečky?” zeptala se jí dívenka odvážně.

“Já jsem byla na pohřbu tatínkovi, Brie. Tohle nebyl žádný zábavný výlet,” vysvětlila jí Flanna. “A teď se mnou přijeli mí bratři a Una, o které jsem ti už vyprávěla.” Vstala. “Bratři, Uno, dovoluji si vám představit děti našeho ne tak docela královského Stuartovce. Lady Sabrina Stuartovna a její bratři, lord Frederick a lord William. Děti, tohle je můj bratr Aulay, pán na Killiecairnu, a jeho dobrá žena Una; a zde je mých dalších pět bratří, Callum, Gillies, Ranald, Simon a Bhaltair.”

Sabrina udělala zdvořile pukrlátko a její bratři se uklonili.

Synové Lachlanna Brodieho jim poklony oplatili; řídili

se přitom příkladem Aulayho, do něhož Una řádně

dloubla a vzápětí udělala sama pukrle.

“Tak a teď, když máme představování za sebou,” řekl

Patrick Leslie, jenž si uvědomoval, že příbuzní jeho ženy

jsou stále maličko nesví, “se posadíme k čestné tabuli

a počkáme si, až nám přinesou jídlo. Po té jízdě vám určitě

vyhládlo. Jaro pořád ne a ne tak docela přijít, ačkoli

v posledních dnech už jsem ve vzduchu cítil teplo. Jsem

rád, že se nám dny dlouží. Ty měsíce, kdy je v jednom

kuse tma, člověku nedělají dobře.” Odvedl své švagry ke

stolu.

“Kdy mu to povíš?” zašeptala Una Flanně.

“Neboj se, udělám to dnes večer, až spolu budeme sami,”

řekla Flanna. “Myslím, že takové novinky by se měly

muži sdělovat o samotě, zvlášť když je to poprvé.”

Una se uchichtla. “Ty se s ním chceš prostě ještě spojit,

než se to dozví!” odtušila. “Ono se ti to v posteli líbí, co?”

“Přesně tak!” připustila Flanna.

“To jsi tedy šťastné děvče, že máš manžela, který umí se svou zbraní zacházet, protože mnozí v tomhle umění zběhlí nejsou.”

“Hádám, že vzhledem k tomu, kolik je na Killiecairnu dětí, si manželky Brodieů zřejmě nijak moc nestěžují,” odsekla Flanna prostořece.

Una se rozesmála nahlas. “Moje řeč, Flanno, tímhle nadáním Brodieové prosluli snad nejvíc, jak se přesvědčila i tvá maminka. Miluješ ho, nebo se jenom raduješ z rozkoše?”

“Myslím, že ho miluji, ale občas umí být tvrdohlavý jako mezek, Uno. Jenomže to já ostatně také, takže mám dojem, že se k sobě jako manželský párek dobře hodíme,” uzavřela Flanna.

“Ale povíš mu to, ne že ne!” trvala Una neoblomně na svém.

“Ráno přijde do síně a na té své hezké tváři bude mít

úsměv od ucha k uchu, to ti slibuji,” řekla Flanna švagrové.

“To, co jsi mi dnes řekla cestou sem, mě přivedlo

k rozumu. Tak jsem se nechala strhnout myšlenkou být

jako moje předchůdkyně, že jsem zapomněla, že nejsem

jako ony. Princezny, sultánovy manželky! Jsem obyčejná

holka z Vysočiny. Moje síla bezpochyby spočívá v tom,

že se mám postarat o to, aby byl šťastný Patrick a s ním

i děti, které mu dám. Pokud je tohle to pravé, přijde to

jednou samo.”

Una přisvědčila. “To mi spadl kámen ze srdce, Flanno,” řekla.

“Když mi umřela maminka, ujala ses mne. Ne že bychom si spolu v minulosti vždycky padly do noty a ne že si spolu budeme notovat v budoucnosti, Uno, ale vždycky jsi mi byla dobrým příkladem. Nejsem takový blázen, abych si tohle neuvědomovala.” Potom Flanna Unu Brodieovou objala a přitom jí špitla: “A myslíš, že to bude chlapeček, nebo holčička?” 260

Kapitola 13

Naučil ji, jak si ho má osedlat, a nesmírně se mu líbilo, když to udělala. Seděla na něm a usmívala se, zatímco on jí velikými dlaněmi laskal pěkná ňadra. Byl do ní hluboko zanořen; s očima zavřenýma se nechal omývat vlnami blaha a ten příboj byl stále vyšší, až Patrick cítil, že ho ta čirá rozkoš divže nerozmetá do všech světa stran. Když žena kolem jeho kopí sevřela svaly své úžlabiny lásky, zasténal. “Ty mě asi zabiješ, děvče moje,” řekl jí hlasem prosyceným city.

‘Vždyť se ti to líbí!” odpověděla přidrzle a zasmála se.

“To tobě taky!” odsekl. Potom ji rychle překulil na záda,

aby byl dominantní zase on. Jeho zelenozlaté oči se

nebezpečně zatřpytily: vzal si její ústa ve žhavém polibku,

který jí zmátl všechny smysly. “Taková ty jsi holka

nezvedená, Flanno Leslieová!” řekl a začal se na ní pohybovat.

Netrvalo dlouho a rytmické pohyby jeho mužství přinesly

kýžený účinek. Zasténala a v hlase jí zřetelně zazněla

ozvěna rozkoše. “Ach, bože můj! Patricku, to je tak

krásné! Nepřestávej! Ještě, ještě!”

Zasmál se nahlas: už od toho úplně prvního okamžiku,

kdy spolu byli jako muž a žena, si to vychutnávala. Jakmile

si ji vzal poprvé, nikdy ho už ani nenapadlo pochybovat

o tom, že by snad nebyla panna. Byl jediný muž,

kterého kdy Flanna měla, ale byla to žena, jíž se to v posteli

prostě líbilo. Nikdy na ní nemusel škemrat. Od chvíle,

kdy se seznámila s rozkošemi, jež přináší vášeň, jim

sama dychtivě vycházela vstříc. A pořád. Ale to on také.

Věděl, že ho nikdy žádná žena neuspokojila tak, jak to

uměla jeho líbezná manželka. A on zabije každého chlapa, který by se po ní třebas jen žádostivě podíval! Jeho láska k Flanně byla naprosto iracionální, což zjistil, když ji přistihl s mladým králem. Ani si nevzpomínal, zda se ho vůbec někdy v životě zmocnila taková vražedná zuřivost, byl však natolik v obraze, že ji v přítomnosti krále dokázal utajit. Tedy poté, co zasunul meč zase do pochvy. Jak Flannino potěšení narůstalo a začínalo naplňovat celičkou její bytost, náhle se pod manželovým tělem zasvíjela. “Ano!” zavzlykala. “Ano! Ano!”

Pocítil, že i on sám rychle spěje k vrcholu, a vzápětí s úlevným vzdechem vycedil svou touhu do jejího vstřícného těla, a když je pak uspokojení dostihlo oba, sklouzl z ní.

Konečně zase přišli k sobě a on ji vzal znovu do náručí. “Když jsi mi odjela, moc se mi stýskalo. Nezamlouvá se mi, když jsi pryč, Flanno. Glenkirk je příliš prázdný.” “Prázdný, když tu pobíhají Charlieho ratolesti?” dobírala si ho.

“Ty od nás jednoho dne odjedou,” namítl.

“Ale do té doby už budeme mít vlastní děti,” řekla mu.

Zhluboka si povzdechl.

“V srpnu,” dodala. “Deset měsíců od svatby, což by bylo dost brzo i na mou rodinu, Bůh nám pomoz!” Jeho paže se kolem ní sevřely úže. “Ty budeš mít dítě?” “Ano,” odpověděla.

“Proč jsi mi to neřekla dřív?” otázal se; posadil se na

lůžku a shlížel na ni. Očima přejel po její nahé postavě. Prsa měla, pravda, plnější. A nekulatí se jí už trochu bříško? “Neřekla jsem ti to, protože zpočátku jsem si nebyla jistá. Nikdy jsem dítě neměla, Patricku. Dověděl se to jenom tatínek a Una mi to potvrdila. To ona mě přesvědčila, abych přestala sbírat vojsko pro krále a místo toho rodila tvoje děti a byla ti dobrou ženou,” přiznala Flanna upřímně.

“Tak ty jsi jela na Killiecairn sbírat vojsko?” Jeho hlas zněl zlostně.

“Jela jsem na Killiecairn, abych pobyla se svým umírajícím otcem,” odvětila. “Ale máš pravdu, potom, co

jsme ho pochovali, jsem se pokusila povolat své příbuzné do zbraně a měla jsem v úmyslu jet ještě do Huntley ke Gordonům, protože s těmi jsem spřízněná z matčiny strany. Brodieové se mi vysmáli do očí a bratři mě kárali, že ohrožuji své manželství s hodným mužem.” Oči měl nyní jako z kamene. “Tví bratři mají víc rozumu než ty,” řekl vztekle.

“Dala jsem králi své slovo a teď se musím vymlouvat na své břicho, abych ten slib mohla porušit,” pronesla Flanna chladně.

“Skutečně jsi věřila, že se král domnívá, že bys pro něj mohla postavit pluk?” optal se jí Patrick výsměšně. “Ať už tak či tak,” odpověděla Flanna, “on mě utvrdil ve víře, že bych to udělat mohla. Všichni mi tu říkáte, že král má osobní kouzlo, a to tedy rozhodně má. Tvůj názor na krále ovlivnila tvá matka i fakt, že ti u Dunbaru zabili otce. Já znám jen toho muže, s nímž jsem se setkala v Perthu. Možná to je lupič srdcí, avšak zároveň je to i panovník z milosti boží. Třeba mám trochu velké oči, Patricku, ale nikdy se o Flanně Leslieové nedalo říci, že by snad byla blázen. Prý jsem naivní, a to je asi i pravda, pokud tato naivita znamená víru v krále.”

“Čí je to dítě, které nosíš?” zeptal se, zuřivostí bez sebe. “Cože?!” Určitě mu špatně rozuměla.

“To dítě je moje, nebo královo, Flanno? Ptám se jasně a chci taky jasnou odpověď,” řekl jí drsně. “Pochopitelně tvoje,” odvětila bez meškání. “Jak tě mohlo vůbec napadnout, že bych sebe nebo tebe zneuctila necudným chováním?”

“Našel jsem tě s králem o samotě, nebo snad ne?” opáčil. “Kdybys s ním našel o samotě některou ze svých sester, také bys jim takovou otázku položil?” Začínala být nebezpečně rozzlobená.

“Svoje sestry znám,” odpověděl ledovým hlasem. “Jdi pryč!” řekla mu.

“Cože?”

“Ven z mé postele!” zařvala na něho. “Nechci tě tady!” a uhodila ho prudce do ramene. “Jdi pryč!”

Chytil ji za ruce a pevně přidržel. “Samodruhé ženy by

se neměly rozčilovat, Flanno,” řekl jí.

“Co je ti do toho?” vyvřískla. “Vždyť si myslíš, že to

dítě není tvoje! Kdybys věděl, jak tě v tuhle chvíli nenávidím,

Patricku! Tuhle urážku ti jaktěživa neodpustím!

Jak bych mohla! Myslíš si o mně, že jsem poběhlice, která

ležela s jiným mužem, a tvrdíš, že mě neznáš natolik,

abys mi mohl věřit, když ti říkám, že to není pravda!”

Vyškubla se mu a vyskočila z lůžka. “Jdi pryč!” opakovala

potřetí.

“Chováš se jako blázen, Flanno,” řekl jí, když se vymotal z hromady přikrývek.

“Jsem blázen, naivka a poběhlice. Ráčíte mě dnes

v noci počastovat ještě nějakou urážkou, můj pane?” zeptala

se ho jízlivě.

“Jestli touhle špatnou náladou ohrozíš to dítě…,” začal,

jenomže ona ho zarazila a přitom zvedla ruku.

“Zapochyboval jsi o tom, kdo je otcem toho dítěte, Patricku,

a teď už zase zřejmě nepochybuješ. Proč? Ty mě

neznáš. Nejsem nic než holka, s níž ses oženil pro kus

půdy. Ale až se to dítě narodí a ty se mu zahledíš do tvářičky

a uvidíš v ní sám sebe, uvěříš mi? A pokud já budu

spokojená, nebudeš se tím hříšným podezřením užírat ty

sám? Možná že král skutečně je svůdcem naivních děvčat,

ale mne nesvedl. Dítě, které nosím pod srdcem, je

tvoje dítě, Patricku Leslie. To je čistá pravda. My Brodieové

z Killiecairnu nemáme majetek ani proslulost

Leslieů z Glenkirku, ale jsme počestní lidé. Tak a nyní

prosím odejdi.”

Vztyčila se před ním v celé své výšce a i navzdory nahotě mu připomněla dívku, s níž se poprvé setkal onoho podzimního dne. Rovněž se napřímil, a přestože byl nahý, složil jí poklonu podle všech pravidel etikety. Hned nato se obrátil a vyšel z místnosti skrytými dveřmi, které spojovaly jejich ložnice. Už ve chvíli, kdy za ním ty dveře hlučně zaklaply, Patrick Leslie věděl, že udělal náramnou chybu. Žárlí! V tom je jádro věci. Mluvila o králi Karlovi, jako by to byl její hrdina. Patrick Leslie prostě žárlil, když slyšel, jak jeho manželka hovoří takovým tó264

nem o jiném muži, ale to ho samosebou nijak neopravňovalo, aby zapochyboval o její věrnosti.

Tak ona čeká jeho dítě! To zjištění ho najednou velmi

vzrušilo. Jeho syn! Do konce léta bude držet na rukou

svého dědice. To bude matka šťastná. Matka! V těch měsících,

jež uplynuly od momentu, kdy poznal svou ženu

a oženil se s ní, ani nepomyslel na to, aby matce napsal.

Ale i kdyby to byl udělal, dostal by se ten dopis vůbec až

k ní, do Francie? Nebyl si jistý, co má teď dělat. Z prádelníku

stojícího v nohách postele si vzal noční košili

a přetáhl si ji přes hlavu. Pak se vyšplhal na vysoké lůžko

a upadl do neklidného spánku.

Když nazítří ráno sešel dolů do síně, našel Flannu ve společnosti bratrů a švagrové. Všichni mu blahopřáli, poplácávali ho po zádech a zvedali holby s pivem na počest budoucího dědice Glenkirku. Široce se usmívali, jelikož byli potěšeni, že jejich sestra splnila svou povinnost tak zavčas.

“Myslela jsem, že ti nebude vadit, můj pane, když se

o ty šťastné novinky podělím s bratry,” pravila sladce

Flanna, stříbrné oči však měla chladné.

“Flanna mně udělala opravdu radost,” řekl Patrick

Brodieům. “Váš tatínek, dej mu Pán Bůh nebe, nám toho

dne, kdy řekl, že jestli chci Brae, musím se oženit s vaší

sestrou, prokázal oběma dobrou službu.”

Švagři se začali řehtat, ale Una zamumlala Flanně: “Co

provedl?”

“Ptal se na původ toho dítěte,” pravila stejně tiše Flanna.

“Zeptal se mě, jestli je královo.”

Una zbledla jako stěna. “Jak mohl?” zajíkla se.

“Zeptal se, protože je to blázen žárlivá,” řekla Flanna

švagrové. “Když dorazil do Perthu, byla jsem s králem

o samotě. Dnes už vím, jak je pošetilé mít nějaké tajnosti,

Uno. Kdybych se mu byla svěřila okamžitě, jakmile jsem

sama začala mít podezření, že jsem samodruhá, k tomuhle

by nedošlo. Jenomže já jsem to doopravdy nevěděla jistě

a nechtěla jsem ho zklamat.” Povzdechla si. “Bratrům to

neříkej. Zuřili by a já bych nerada viděla, kdyby mezi Leslieovými

a Brodieovými vypukl nějaký svár. Patrick už ví,

že udělal chybu, ale já ho potrestám tak, aby se už v budoucnu

nikdy nestalo, že by o mně pochyboval.”

“Co máš v úmyslu udělat?” zeptala se Una; oči měla

přitom plné úzkosti.

“To ti nepovím. Ty máš příliš měkké srdce, Uno. Pokud

mám svému manželovi dát řádně za vyučenou, pak

to, co udělám, musí zůstat čistě mezi námi.” Uchichtla

se. “Půjdu po cestě, kterou už přede mnou vyšlapala jiná

vévodkyně. Ne, to se vlastně mýlím: tohle byla hraběnka

z Glenkirku a s mužem občas vycházela stejně nesnadno.

Ukázala mu paty. A já ukážu paty Patrickovi.”

“Jsi si jistá, že tím mezi sebe a svého manžela nevrazíš

klín?” starala se Una.

“Ne, to se nestane. Slíbíš mi, že moje tajemství udržíš v tajnosti, Uno?” A Flanně zničehonic v stříbrných očích zaplálo takové pobavení, že to Unu přesvědčilo. “Tak dobrá, děvče, ale ne abys svého muže zlomila na duchu,” zasmála se. “On se mi líbí, Flanno. Je to hodný člověk.”

“Já ho miluji a máš pravdu: hodný člověk to je,” souhlasila s ní Flanna.

V poledne odjeli Brodieové z hradu Glenkirk zpátky na Killiecairn. Vévoda je žádal, aby se zdrželi déle, ale Aulay věřil, že nyní, po smrti svého otce, musí jakožto nový pán znovu upevnit důvěru klanu v sebe. Patrick mu dal neochotně za pravdu. “Pověz svým lidem, že za jistou protislužbu jim tu výpravu zaplatím. Ať sem za mnou přijede vůdce té skupiny, a to co nejdřív. Chtějíli odplout letos, je potřeba, aby brzo vyrazili. Než nastane zima, musejí si najít půdu a vybudovat nějaké přístřeší. Než se dostanou přes moře do Nového světa, potrvá to několik týdnů. Jak víš, v Marylandu žije má sestra s manželem. Zaslechl jsem ale, že pozemky ležící jižně od jejich usedlosti jsou vhodné k osídlení.” “Děkuji ti,” řekl Aulay Brodie a stiskl svému švagrovi po přátelsku ruku. “Tvé pomoci si velice vážím, můj pane.”

Patrick přikývl a potom se svou ženou po boku přihlížel, jak Brodieové z Killiecairnu odjíždějí z glenkirského

nádvoří. Když přejeli padací most, Flanna setřásla jeho paži z ramen a zašla do hradu. Té noci zjistil, že spojovací dveře jsou zavřené. Se zaťatými zuby vlezl do prázdné postele. Musí jí dát čas, aby se vytrucovala. Však ona přijde brzo k rozumu.

Flanna věděla, že to, co chce podniknout, nesvede bez

pomoci. Komu se však se svým plánem může svěřit? Angusovi?

Co když si třeba pomyslí, že neteř jedná hloupě,

a odmítne jí pomoci? Aggie? Anebo třeba Ianu Moreovi,

který nedávno o Aggii projevil zájem? Flanně bylo jasné,

že než její záměr vyjde najevo, musí všechno velice

pečlivě zvážit. A pak ji napadlo řešení: vůbec se nebude

před Patrickem skrývat, jako se při stejně směšném sporu

skrývala jeho babička před svým mužem. Kdepak. Místo

toho odjede z Glenkirku s jeho svolením. Odmítnout ji

nemůže, protože jí dal v téhle věci své slovo. Flanna poručila,

ať jí přivedou koně, ale sluha se vrátil se sdělením,

že to Angus zakázal.

Flanna strýčka vyhledala. “Proč jsi řekl sluhům, že mi nesmějí vyvést koně?” ptala se ho podrážděně. “Vévoda, tvůj manžel, si nepřeje, abys v tomhle požehnaném stavu jezdila na koni,” odpověděl jí Angus.

Skotská nevěsta V modrých očích mu hrály pobavené jiskřičky, protože věděl, že tenhle rozkaz jeho neteři příjemný nebude. Ale k jeho úžasu Flanna nespustila žádný proslov. Namísto toho se usmála a zhluboka si povzdechla. “To je přece vysloveně mužská úvaha, strýčku! Choval se i můj tatínek jako stará kvočna, když mě maminka nosila pod srdcem?”

“Ne, ale to jen proto, že už měl šest synů,” odvětil Angus. “Tvůj manžel se přirozeně strachuje, abys o děťátko nepřišla.”

“No, tak to ho tedy musíme přesvědčit jinak, strýčku,” řekla mu Flanna. “Patrick mi slíbil, že si smím opravit Brae, a teď právě nastal pro tenhle podnik ten pravý čas. Nejsem žena stvořená k tomu, aby vysedávala u ohniště nebo za tkalcovským stavem, to přece víš. Musím svou činnost pochopitelně omezit, už kvůli tomu, že mi poroste břicho, ale pokud si vévoda přeje mít víc než jen jedno dítě, musí mi dovolit, abych si našla méně nebezpečnou zábavu. Trčet jen tak na Glenkirku, to není nic pro mě. Domácnost udržujete v chodu ty a Mary. Je třeba, abych měla dovoleno věnovat se tomu, co si vyberu, a já jsem si vybrala, že pojedu na Brae.”

“Co zase šiješ za čertovinu?” otázal se podezřívavě Angus.

“Na čas se vzdám společnosti Patricka Leslieho, strýčku. Kdyby ne, musela bych ho zabít,” odpověděla mu po pravdě Flanna.

Tohle bylo vážné. Angus vzal neteř za ruku a řekl: “Co provedl, děvče, že ses na něj takhle rozzlobila?” “Zeptal se mě, zda otcem mého dítěte není král,” odvětila tiše Flanna.

“Ježíši!” To slovo vyletělo z úst staršího muže jako dělová koule.

“Je to blázen žárlivá,” řekla Flanna.

“Proč se tě na něco takového vůbec ptal?” chtěl nyní

vědět strýc.

“Když tehdy přijel do Perthu, byla jsem s králem o samotě.

Velice se hněval, strýčku, ale nic nekalého na tom

nebylo. A pak jsem si nechala pro sebe, že čekám dítě.

Chtěla jsem dodržet slovo, jež jsem dala králi, a sebrat

pro něj oddíl vojáků, ale Una mi vyložila, že povinnosti

mám především vůči svému manželovi. Teď už to chápu.

Ačkoliv je mi smutno, protože nemohu pomoci svému

králi dítě je pro mě důležitější. Ale manželovi jsem

o našem dítěti nemohla říci dřív než po návratu z Killiecairnu.

A on mě pak tou svou otázkou urazil. Už to samozřejmě

také ví, ale já ještě nejsem zcela připravená

mu tu ostudnou urážku prominout.”

Angus zvolna přikývl. Naprosto jí rozuměl. Neteř je hrdá mladá žena. “Takže ho chceš potrestat tím, že od něho na nějaký čas odejdeš, co?”

“Přesně tak, strýčku. Tohle je lekce, kterou si Patrick Leslie musí dobře vtlouci do hlavy, aby se podobného hloupého omylu už nikdy znovu nedopustil. Pokud svého manžela nedokážu přesvědčit, že jsem mu věrnou a oddanou ženou, je jen malá naděje, že náš svazek bude šťastný. Neumím si představit nic horšího, než že bychom

se měli po zbytek života navzájem podezřívat.

A kromě toho: i Patrickova babička měla jeden zapeklitý

problém, který rozřešila stejně důrazně. ‘

“Jak?” zeptal se Angus.

“Její tatínek udělal tu chybu, že jejímu budoucímu

choti předal kousek půdy, který náležel výhradně jí. Za svého Glenkirka se neprovdala, dokud jí její majetek nevrátil. On se domníval, že ji přinutí jít k oltáři, když jí udělá dítě. Myslel, že se podvolí, jenomže ona mu utekla. Hrabě si uvědomil hrozící nebezpečí: co když se jeho dědic narodí z nemanželského lože? Ale různice, jež mezi sebou měli, se daly vyřešit jedině tím, že jí majetek vrátil. Byli oddáni, když už pracovala k porodu. Tohle udělat nemůžu, protože už jsme oddáni byli. A dobře vím, strýčku, že mě začal milovat. Moje nepřítomnost ho bude velmi trápit a přesně to chci. Pojedu na Brae pod záminkou, že ho chci dát zase do pořádku, ale najdu si výmluvu, abych tam mohla zůstat. Nevrátím se, dokud se mi za ta ohavná slova neomluví. Nesnesla bych, aby svého prvorozeného kradmo pozoroval a v srdci a v hlavě ho pořád strašilo to špinavé podezření. Teprve až bude připraven omluvit se mi za svou nedůvěru, poznám, že mé dítě je v bezpečí a že Patrick a já spolu můžeme žít v míru a pokoji. Utíkat jako kdysi ta manželova babička nebudu, strýčku, a Patrick bude vědět, kde jsem. On prostě nedokáže odejít z Glenkirku a být se mnou. A já se vrátím jedině tehdy, až za mnou sám přijede a omluví se mi,” uzavřela Flanna.

“Vezmeš si s sebou samozřejmě Aggii,” na to Angus. “A také Iana Morea. Je sice mladý, ale na Brae by měl být muž, který bude mým jménem mluvit s řemeslníky,” řekla Flanna.

“A co když tvůj manžel přijede, aby tě zpátky na Glenkirk odvezl násilím?” zeptal se jí Angus. “Právo na to má, však víš!”

“Na Brae jsou skrýše, o nichž nemáš tušení ani ty, strýčku,” řekla Flanna s rošťáckým úsměvem. “A je to

tak lepší,” zasmála se. “Alespoň se nemůžeš dostat do potíží s mým manželem. Ani se mnou.” “Kdy odjíždíš?” vyptával se.

“Čas odjezdu si musím dobře rozvážit,” řekla Flanna. “Ano,” přisvědčil, “a až budeš pryč, já musím hrát neviňátko. Copak jste, můj pane, paní neslíbil, že smí Brae obnovit a uvést do obyvatelného stavu? Vždyť si o tom na Glenkirku štěbetají vrabci na střeše! Díky téhle vaší velkorysosti byla tak blažená! A vy si přece přejete, aby byla teď, když nosí vašeho dědice, šťastná, viďte?” zasmál se vítězoslavně Angus.

“Výtečně, strýčku! řekla vesele Flanna. Potom ale

opět zvážněla. “Ještě jsi mi nepoložil tu otázku, kterou

mi položil manžel.”

“Není třeba, děvče. Znám tě. Jsi ctnostná žena,” pravil Angus Gordon.

Flanna vysokého muže objala; cítila se v jeho náručí

podivuhodně bezpečná. A takhle to bylo, co pamatovala

od nejútlejšího dětství. Angus Gordon byl odjakživa

mocnou baštou. Nejprve pro svou zbožňovanou mladší

sestru a po její smrti pro svou neteř. “Miluji tě, strýčku,”

řekla mu.

Políbil ji na temeno a odvětil: “No, moc si mě nezhýčkej, holčičko. Ostatně tvoje maminka byla stejná, když tě nosila pod srdcem.” Při těch slovech se však potěšeně usmíval.

“Tak můžu si teď nechat vyvést koně?” zeptala se Flanna.

“Až zítra,” slíbil jí. “Dnes dopoledne si chci na Brae zajet sám a přesvědčit se, že hrad je obyvatelný. A také zjistím, co bude zapotřebí, abych ti mohl poslat ty pravé lidi a zásoby.”

“Výborně, strýčku,” souhlasila. “Dnešek tedy prosedím u krbu ale jenom dnešek!”

Když vyšel z veliké síně a zamířil ke stájím, uchechtl se. Bývaly doby, kdy by se jeho neteř vydala ve stopách té dřívější glenkirské paní. Plamenná Flanna by nezaváhala ani na vteřinu, zda svému manželovi nezpůsobí těžkosti. Ale tahle Flanna byla jiná. Přemýšlivější. 270

Chytrá. Ochotná čekat. Byl jí za to vděčný. Za normálních okolností by jí při uskutečňování takového záměru nápomocen nebyl, ale to, že se jí Patrick Leslie zeptal, zda dítě není královo, Anguse rozzuřilo. Pravda, ještě spolu nejsou jako manželé příliš dlouho, ale vévoda už přece musel zjistit, že jeho manželka je ctnostná žena! Tím, že tuto skutečnost zpochybnil, se dopustil urážky nejen na Brodieových z Killiecairnu, nýbrž i na Gordonech z Brae.

Angus Gordon si vzal koně; z nádvoří Glenkirku vyjel přes padací most ven a zamířil dál do lesa. Bylo jasno a ve vzduchu se chvěla zřetelná vlahá připomínka, že po dlouhé zimě nastává jaro. Konečně dorazil k jezeru Brae; zde zarazil koně a ze sedla pohlédl přes vodu na starý hrad, jenž byl vystavěn za vlády Johna Balliola v roce 1295. Hrad Brae zbudovali na ostrově, čnícím z nevelkého jezera, který s břehem spojoval dřevěný most. Ten most byl sám o sobě legenda. Onen pán z Gordonů, jenž dal vystavět hrad, měl rovněž v úmyslu postavit fortelný most z kamene, který by vedl z ostrova na pevninu. Avšak jeho manželka poukázala na to, že kamenný most by umožnil nepřátelům připochodovat rovnou k hradní bráně. Zato dřevěný most lze v případě blížícího se útoku spálit a poté znovu vybudovat. A pán z Gordonů dal na radu své ženy a postavil most ze dřeva. Prostranství mezi mostem a hradem se původně udržovalo vyklučené, aby bylo na něm dobře vidět případné vetřelce. Avšak od doby, kdy byl hrad obýván, uplynulo dobrých dvacet let. Tam, kde kdysi byla rovná pláň, nyní rostly tmavozelené borovice a graciézní osiky. Na jižní straně ostrova bylo do skalnatého obrysu pobřeží kdysi zapuštěné přístaviště, ale to bylo pryč. Nebýt náhody, těch zapeklitých okolností mého zrození, Brae by mi nyní náleželo a já bych byl zdejší pan hrabě, pomyslel si Angus Gordon. Jenomže je to tak, jak to je. Takový rozmar osudu by jiného muže asi roztrpčil, ale Anguse se to netýká. Měl pěkný život a pořád má.

Objížděl jezero, až nakonec zastavil, slezl z koně a pak ho uvázal ke stromu. Velmi opatrně se vydal po prohni

lých mostních trámcích k ostrovu. Uvažoval, zda by se stromy, jimiž je nyní prostranství před hradem porostlé, měly vykácet. Některé asi ano, ale ne všechny; a Angus navrhne Flanně, aby nechala vybudovat čtyři stavby, v každém koutě ostrova jednu, jež budou sloužit jako strážní věže. Angus prošel velkou otevřenou branou ze dřeva železného dubu na nádvoří hradu. Podrobně obhlédl panty, na nichž byla brána zavěšená. Pořád ještě vypadaly slušně, ale možná že to bude chtít trochu srovnat. Z dřevěných stájí zbyla jen hromada práchnivých trámů. Ty se budou muset postavit jako první. Angus vystoupal po kamenných schodech do samotného hradu. Sáhl na úzkou kamennou římsu nade dveřmi a vytáhl železný klíč; strčil ho do zámku a otočil jím. Vstoupil dovnitř a na okamžik zůstal stát: zavzpomínal na dětství, které v tomhle domě prožil. Všude bylo ticho, ale Angus by přísahal, že se okolo Brae vznášejí stíny jeho předků. Zasmál se a hned nato začal s obhlídkou. Bylo to, jak čekal: třebaže kamenný hrad Brae zůstal opuštěný více než dvacet let, uchoval se v překvapivě dobrém stavu. Byl sice plný prachu a pavučin, žádnou újmu však neutrpěl. Při obhlídce podkroví Angus zjistil, že břidlicová střecha je poškozená, což bude třeba opravit. Sklepy byly šeredně zanesené špínou a všemožnými krámy. Ty se budou muset vyklidit a vysmýčit. Látkové závěsy jsou zachovalé, stačí je pořádně vyprášit. Nábytek chce naleštit. Podlahy volají po koštěti a po vědru s vodou. Okna jsou zašlá až dočerna a mnohé z dřevěných okenic se volně klátí v pantech.

Šel dál: do kuchyně. Sklonil se a nakoukl do komína. Stejně jako všechny ostatní komíny v domě ho bude nutné vymést, jelikož si v nich udělaly hnízda celé generace rozličných ptáků i hlodavců. Napadlo ho, jestli té práce nebude na Flannu přece jen trochu moc, ale koneckonců, jeho neteř je zdatné děvče. Brae coby předmět zájmu pomůže otupit ostří nemoudrého podezření, jímž ji bodl Patrick Leslie. A dny, které bude muset vévoda z Glenkirku prožít v odloučení od své manželky, mu nepochybně dají příležitost, aby svá špatně volená slova přehodnotil. An gus Gordon se vrátil na hrad Glenkirk, aby neteři ohlásil, co zjistil .

“Tak,” řekl jí, “teď je na tobě, abys svého muže přesvědčila, že bys měla na Brae odjet. Nebude to nic jednoduchého, Flanno.”

“Já vím,” připustila. “Pořád se na něho zlobím.”

“Tak tedy ještě počkej, až tvůj vztek vychladne,” poradil

jí Angus.

“Ne,” řekla.

Toho večera přišel Patrick Leslie ke stolu jako vždycky.

Jeho choť mu chladně pokynula, ale neřekla ani slovo.

Sloužící začali nosit jídlo. Měli pečenou zvěřinu, lososa

nakrájeného na plátky, jež byly lákavě rozložené na

talíři s řeřichou, do křupava pečenou kachničku ve švestkové

omáčce, králičí s mrkví a pórkem dušené v husté

vinné omáčce. Na tabuli ležela miska s mlaďoučkým zeleným

hráškem, chléb ještě teplý z pece, dva druhy sýra,

třešňová zavařenina a sladké máslo. Všechny pokrmy,

jež se dnes podávaly, patřily k Patrickovým jídlům nejoblíbenějším.

Na závěr jim přinesli hrušky dušené ve slaďoučkém

víně a k nim malinké cukrové oplatky. Vévoda

se krmil s chutí, a když konečně dojedl, byl v dobrém

rozmaru.

“Ty se na mě pořád hněváš,” poznamenal a obrátil se k Flanně.

“Ano,” přisvědčila nevzrušeným hlasem.

“A přece jsi mi dala připravit chutnou večeři,” podotkl.

“Nemíním tě trápit hladem a kromě toho tě chci požádat

o laskavost, Patricku,” řekla mu zmužile.

Vévodovi se naježilo husté černé obočí.

“Dal jsi mi slib, že smím opravit Brae,” začala. “Chci

se do toho pustit, než se mé dítě narodí. Ještě nikdy jsem

se ve zlosti takhle neovládala, Patricku. Pokud jsem takhle

rozzuřená, a přesto tak chladná, znamená to, že musím

od tebe pryč. Ne na dlouho. Nemám v úmyslu následovat

příkladu tvé babičky z leslieovské strany, potřebuji

však být chvilku sama. Dokážeš to pochopit, Patricku?”

“Moje maminka otce nikdy neopustila,” postěžoval si.

“Já nejsem tvoje maminka,” odvětila zaníceně, “a pokud si vzpomínám, tvá maminka vážila cestu až do Francie, aby tvému otci uprchla, když na ni příliš dotíral. Cožpak neznáš historii vlastního rodu? To já jsem si ji dobře zapsala do paměti. Žádná z žen ve vaší rodině nebyla slabá. Byly hrdé a udatné. Nenašel bys mezi nimi jedinou, která by strpěla takovou urážku, jakou jsi vyčastoval ty mne, můj pane.”

“No dobrá,” pravil kajícně. “Jestli si přeješ jet na Brae, klidně si jeď, Flanno.”

“Vezmu si s sebou Aggii a Iana Morea. Angus má pocit, že by tam Ian měl být s námi. S tebou tu zůstanou děti, takže sám nebudeš. Nechci jim rušivě zasahovat do života, a jak jistě uznáš, potřebují se dál vzdělávat,” řekla Flanna.

“Kdy odjedeš?” zeptal se jí. Nechtěl, aby odjížděla.

Obvinil ji z takové zvrácenosti! Zachoval se jako naprostý

blázen, ale když s ním cloumal vztek, že si tu novinu

nechala pro sebe! Ta slova mu vyklouzla dřív, než je

stihl zadržet. A litoval toho už ve chvíli, kdy je vyslovil.

Neměl důvod, proč ji podezřívat ze zrady.

“Za den, za dva,” pravila klidně. Hrom aby ho bacil!

Cožpak se jí neomluví? Má snad jejich manželství ztroskotat

na jeho pýše? Jejich dítě nevstoupí do tohoto světa

bezpečně, dokud Patrick nepřizná, že se dopustil chyby.

Ale ještě je dost času, řekla si v duchu Flanna. Podle výpočtů,

jež spolu s Unou provedla, má dítě přijít na svět

někdy v srpnu.

“Budeš potřebovat řemeslníky,” podotkl vévoda.

“Ano,” přitakala. “Angus říká, že střecha volá po opravě

a bude nutné postavit novou stáj. Ta stará spadla. Hrad

je hodně špinavý, ale není tak veliký jako Glenkirk. Jakmile

ti chlapi dokončí tu nejtěžší práci, Aggie a já už

z Brae uděláme obyvatelné místo.”

“Proč? Domníval jsem se, že ten hrádek chceš opravit jen do té míry, aby nespadl,” řekl Patrick. ‘Brae je pro tvého druhého syna, můj pane za předpokladu, že budeme nějakého mít. Pokud ne, pak jednou připadne dceři. Odjakživa jsem chtěla bydlet na Brae. Až se nám narodí dítě, už to nepůjde. Dědic Glenkirku musí vyrůstat na Glenkirku,” řekla mu Flanna. “Takže s tvým svolením opravím domov své matky a chviličku tam pobydu.” Věnovala mu letmé pousmání.

“Nelíbí se mi, že tě nebudu mít nablízku, má paní,” zabručel. “Ty sám jsi nás rozdělil ve chvíli, kdy jsi mě obvinil ze zrady, můj pane,” odpověděla zostra. “Potřebuji čas, abych trochu vychladla. Zlost, která mnou zmítá, by děťátku neprospěla, Patricku.”

Váhavě přikývl. “Ano,” souhlasil. Natáhl ruku a na

chvilku vzal mezi prsty pletenec jejích vlasů a pohladil

ho. Pro Kristovy rány, jak je krásná! pomyslel si Patrick

Leslie. Chtěl ji jako nikdy předtím, ale věděl, že se ženina

vášeň obrátila jeho vlastním přičiněním v zuřivost.

Zlost, kterou vůči němu pociťovala, byla žhavá, ale vyzařovala

chlad. Neochotně ten hedvábný cop pustil.

Flanna se zvedla od čestné tabule. “Jsem unavená,” řekla.

“Dobrou noc, můj pane. Bůh ti popřej dobrého odpočinutí.”

Obřadně se mu uklonila, obrátila se a vyšla ze síně.

Patrick sáhl po číši a zhluboka se napil. Cožpak mu nikdy

neodpustí? Na klín mu skočil kocour Sultán, a jakmile

se uvelebil, začal příst. “Přišel jsi mě utěšovat, kamaráde?”

zeptal se vévoda oranžového zvířátka.

Sultán zabořil tlapky vévodovi do stehna a blaženě se

protáhl; jeho dunivé předení přitom nabylo na síle.

Patrick Leslie se tlumeně zasmál. Tohle je jediná útěcha,

které se mu v tom nadcházejícím mezidobí dostane,

uvědomil si. Něžně velkou kočku pohladil. “Inu,” pravil, “zvládli jsme to před ní a nějak už to myslím zvládneme i bez ní, ačkoliv se mi to vůbec nezamlouvá. Hádám, že dřív nebo později se jí budu muset omluvit, přestože to ona utekla a projevila se jako neposlušná manželka. Snad jsem se provinil hloupými slovy, ale cožpak se ona neprovinila nevhodným chováním?”

Sultán zvedl k vévodovi oči, jako by mu říkal: “Neblázni,

můj pane. Omluv se jí.” Ten pohled byl tak výmluvný,

že by Patrick přísahal, že přímo slyší netrpělivý

hlas, jak ta slova pronáší. Vzápětí kocour složil hlavu vévodovi

do klína a začal podřimovat.

Patrick se tlumeně zasmál a nepřestával Sultána hladit. Tohle oranžové zvíře je dobrý společník. Pohledem přelétl velkou síň a shledal, že ho to známé prostředí uklidňuje. Jeho otec kdysi dávno, po tragické smrti své první rodiny, Glenkirk opustil. Odjel dolů do Anglie a s rozvahou sloužil králi Jakubovi. Ještě jako chlapec navštívil dvůr Alžběty Veliké. Přestože měl James Leslie svůj domov rád, nelnul k němu tak vášnivě jako jeho nejstarší syn. Patrick si uvědomil, že nikdy nechtěl žít jinde než právě na Glenkirku. Ať už se s králem stane cokoliv, vévoda z Glenkirku ke dvoru nepůjde. Autumn, jeho mladší sestra, mu říkala, že je starý mladý ona vždycky toužila cestovat, poznávat nové kraje, ale jeho něco podobného nezajímalo.

Uvažoval o bratru Charliem, s nímž si byli v mnohém

velice podobní. To si alespoň myslel. Jenomže poté, co

Charliemu zavraždili Cromwellovi muži manželku,

bratr opustil Queen’s Malvern, svůj domov, a přidal se

ke králi. Odešel bych za podobných okolností z Glenkirku?

zeptal se v duchu sám sebe Patrick. Ne. Neodešel

bych. Vzpomněl si na správce matčina majetku

v Irsku, na Roryho Maguira. O tomhle Irovi, jenž byl

synem bývalého pána Maguirova brodu, mluvívala matka

často a s citem. Roryho rodina raději odešla do vyhnanství

ve Francii, než aby se poddala Angličanům,

ale Rory to neudělal. Miloval svou vlast a cítil, že k ní

a k jejímu lidu má jisté povinnosti. Jako já vůči Glenkirku,

usoudil Patrick.

“Ještě víno, můj pane?” Po boku mu stanul Angus.

“Ano. Vezmi si pohár a sedni si ke mně,” řekl vévoda.

Angus Gordon nalil víno do dvou číší, jednu podal Patrickovi

a posadil se naproti němu. “Na dědice!” pravil

a pozvedl pohár.

“Ano, na mého dědice!” souhlasil vévoda. Usrkl trochu opojné rubínové tekutiny a potom dodal: “Ona ode mne odchází, Angusi.”

“Jenom nakrátko, můj pane, to aby se zbavila zlosti. Bolestně jste ji svými slovy zranil.” Vévoda zrudl. ‘Tak ona ti to pověděla?” 276

“Ano, pověděla, můj pane. Víte, že Flanna a já jsme příbuzní. Jsem starší bratr její maminky, ale zároveň jsem i váš příbuzný, můj pane, ‘ řekl Angus. “Dědeček, po němž vás pojmenovali, Patrick Leslie, čtvrtý hrabě z Glenkirku, který si vzal Catrionu Hayovou, zplodil s děvčetem jménem Bride Forbesová dcerku zvanou Jessie. Když bylo Jessie, mé matce, dvacet, zemřela při porodu jak vidíte, jsem urostlý muž a dítě prý jsem byl také veliké. Mým otcem byl Andrew Gordon, hrabě z Brae. Narodil jsem se, ještě než se oženil s Annou Keithovou, což byla matka mojí sestry Maggie. Takže jak vidíte,

můj pane, máme společného dědečka z leslieovské

strany, a jsme tudíž bratranci. Jsem člověk, který má silný

smysl pro rodinu. Svou neteř miluji, ale naučil jsem se

mít rád i vás, můj pane. Budeteli mi důvěřovat, jako mi

důvěřuje Flanna, budu hájit vaše zájmy stejně jako její.”

“Dědečka Leslieho jsem nikdy nepoznal,” řekl vévoda.

Sdělení Anguse Gordona ho sice překvapilo, ale jen trochu.

“Viděl jsi jeho portrét v galerii předků? Máš oči po

něm, a když teď vím, jak se věci mají, konečně chápu,

proč jsi mi od chvíle, kdy jsi přišel na Glenkirk, připadal

tak zatraceně povědomý. Kolik je ti let?”

“Letos o dožínkách mi bude padesát tři,” dostalo se mu

odpovědi.

Vévoda přikývl. “Jsi dobrý chlap, Angusi Gordone. Ano, máš mou důvěru.” Povzdechl si. Co mám dělat, Angusi?”

“Ještě na to nejste připraven, můj pane,” zněla pobavená odpověď. “Dobře víte, co dělat, ale ještě na to nejste při praven.”

“Musím se jí omluvit,” řekl Patrick. “Ano, to musíte,” přisvědčil Angus.

“Jenže když ona utekla!” postěžoval si Patrick a rozmrzele si prohrábl tmavé vlasy.

“To je pravda,” opáčil Angus a upil ze své číše. “A za svoje chování se mi neomluvila,” řekl Patrick. “Ani se neomluví,” sdělil mu Angus. “Musíte chápat, můj pane, že Flanna je velice samostatná žena. Po smrti její matky se kromě Uny Brodieové nenašel nikdo, kdo by na ni dohlédl. A ta chuděra měla plné ruce práce

s vlastní drobotinou a s killiecairnskou domácností, kterou

měla spravovat přesně tak, jak to chtěl starý Lachlann.

Taktak že měla Una chvilku pro sebe a o té divoké

holce, která zřídkakdy poslechla někoho jiného než

sebe, už ani nemluvím. Já jsem pro Flannu dělal, co jsem

mohl, ale chůva holt nejsem.

Má neteř si vždycky dělala, co si umanula. To, že se stala

vaší ženou, ji ještě nezavazuje, aby se stala vzorem společenských

mravů. Je už setsakra stará na to, aby se změnila,

můj pane. Její maminka byla chytrá. Meg dobře

věděla, jak to zaonačit, aby bylo po jejím, ačkoliv si

přitom člověk myslel, že ta dáma dělá jen to, co se po ní

žádá.” Při té vzpomínce se neubránil smíchu. “Bohužel

zemřela dřív, než své umění stihla předat Flanně. To děvče

ale hloupé není. Včas se naučí, jak má s námi všemi mávat,

aniž by nám přitom otloukala hlavy o sebe. A my s ní

mezitím musíme mít trpělivost, poněvadž ji milujeme.”

Pak se na mladšího muže usmál. “Pojede na Brae

a udělá z něj krásné místo, jak si to vždycky přála. A až

to bude hotovo, bude si hrát na paní z Brae. A do té doby

vychladne, můj pane. Přivedu ji na nápad, že by vás měla

pozvat na návštěvu, abyste viděl, co dokázala. Doufám,

že tou dobou už budete připraven omluvit se jí za svá slova.

A pokud to uděláte, jsem přesvědčen, že se na Glenkirk

vrátíte společně, zatímco já zůstanu na Brae, abych

ho zajistil. Už nesmí znovu propadnout zkáze, můj pane.

Flanna má v úmyslu získat jednou pro svého druhého syna

zpátky hraběcí titul, takže hrabě z Brae musí mít svůj

domov pohotově.”

“Souhlasím,” řekl vévoda a potom se na Anguse Gordona rozverně zašklebil. “Uvažuješ docela jako Leslie, příteli!” Pak vstal. “Jdu do postele.”

Zvedl se i Angus Gordon. “A já, než si půjdu odpočinout, se ještě musím přesvědčit, zda je všude zamčeno a svíčky jsou pozhasínané.” Uklonil se vévodovi. “Dobrou noc, můj pane,” řekl.

“Dobrou noc, bratranče,” odpověděl Patrick Leslie a vyšel ze síně. 278

I neotřesitelně klidného Anguse to na okamžik vyvedlo z míry, ale potom se sám pro sebe usmál a šel si po své práci jako obvykle.

Po této příhodě uplynulo dalších několik dní, ale Flanna byla stále ještě na Glenkirku, protože ji uklidňovalo pomyšlení, že jí v odjezdu nikdo bránit nebude. Se strýčkovou pomocí sehnala řemeslníky, které bude potřebovat. Zásoby poslali na Brae po skupince mužů z klanu, kteří postaví přístřeší pro řemeslníky a vymetou ze síně to nejhorší, aby se tam jejich velitelka mohla dočasně ubytovat. Malí Stuartovci byli zklamaní, že nepojedou s Flannou, protože se se svou tetou hodně sblížili.

“Až bude Brae v pořádku a bude možné zvát si tam návštěvy, budete první, koho tam přivítám,” slíbila jim Flanna.

“Z Brae se má stát lovecký zámeček?” chtěl vědět Freddi e.

“Brae bylo domovem mojí maminky. Hrabata z Brae tam žila od doby prvního krále Jakuba a předtím tam byli pány zemani z Brae. Budeli to vůle boží, Freddie, dám vašemu strýci několik synů. Brae má připadnout druhému z nich. Nechci s opravami moc otálet aby mě ten synek nepředběhl.” Usmála se.

“Já budu jednoho dne vévodou z Lundy,” řekl jí Freddie.

“Jsem dědicem svého otce. Willy je jenom lord Stuart.

Nevím, co bude kromě svého dobrého jména mít.”

“Tatínek už ho zaopatří,” prohlásila nahlas Brie. “Je to

rodinná tradice, zaopatřit všechny syny a dcery. Já se samosebou

výhodně provdám.” Teatrálně si vzdychla.

“Kéž už by ta příšerná válka skončila! Mohla bych se

vrátit domů a zaujmout místo ve společnosti, které mi

náleží.”

“Pro společnost jsi beztak moc mladá,” namítl moudře Freddie. “Jsme na tom všichni stejně. Ale i já chci domů, a proto se musíme modlit za to, aby náš král brzy zas usedl na trůn, protože pak už si pro nás tatínek přijede.” “Vy tu snad nejste šťastní?” otázala se jich Flanna. Až do této chvíle se děti nezmínily, že tak silně touží po ná vratu do Anglie. Nesouvisí to nějak s tím, že ona odjíždí

z Glenkirku? Už ztratily matku, a nyní je opouští i ona.

“Jste k nám nanejvýš laskaví a chováte se velmi pohostinně,”

prohlásila Brie, “ale nám se stýská po matce

a stýská se nám po Queen’s Malvern.”

“Maminka je mrtvá, Brie,” řekla jemně Flanna.

“To vím,” odpověděla Brie, “ale kdybych si mohla posedět

u jejího hrobu a zase si s ní popovídat, přineslo by

mi to útěchu.”

“Můžeš si s ní popovídat, ať jsi kdekoli, Brie,” odvětila Flanna. “Tvá maminka je v nebi u Boha. Na Queen’s Malvern odpočívají pouze její kosti.”

“Myslíš, že mě uslyší, i když jsem tady, na Glenkirku?” zeptala se Brie. “Vždyť víš, ona na Glenkirku nikdy nebyla.”

“Tvoje maminka ví, kde právě jsi,” ujistila Flanna neteř.

“Z nebe prý člověk uvidí celý širý svět.”

“Opravdu?” Mladičkou tvář Sabriny Stuartovny náhle

prozářil úsměv. “A naše matka tedy vidí i tatínka?”

“Samozřejmě,” řekla Flanna.

“Bude válka, Flanno?” otázala se dívenka.

“Ano, bude válka,” odpověděla Flanna, “ale my budeme tady na Glenkirku v bezpečí. Válka k nám dorazí jen zřídka. Za válkou budeme muset tentokrát sejít z Vysočiny dolů, Brie.”

“A tatínek bude s králem, viď?” tázala se Brie.

“Váš tatínek je Stuartovec, Brie. Ano, jeho věrnost přináleží

králi Karlu Druhému. Králi by měla náležet věrnost

nás všech.”

“A proč s nimi tedy není strýček Patrick?” chtěl vědět Freddi e.

“Váš strýc je věrný králi jako kdokoli jiný,” řekla Flanna, “ale tahle válka, kterou král povede, se netýká Skotska, děti. V ní půjde o Anglii. Váš strýc nebude bojovat za Anglii, ani nebude do války o Anglii posílat muže ze svého klanu. Váš tatínek je však Angličan. Bojovat za krále a za vlast je jeho povinností,” vysvětlovala Flanna. “Váš strýček je čestný muž a zůstane zde, aby Glenkirku a svému klanu zajistil bezpečí, poněvadž války mají sklon rozlévat se i do míst, kam by se dostat vůbec neměly. Přesuneli se tahle královská válka na území Skotska, pak bude váš strýc bojovat a muži z jeho klanu rovněž.” Brie a její bratři přikývli: Flannino vysvětlení bylo jasné.

Slovům dětí a své ženy potají naslouchal Patrick Leslie, jenž se ukrýval ve stínu. Dojalo ho, že i přes neshody, které spolu měli, ho Flanna nechtěla odsuzovat. Stále zřetelněji si uvědomoval, že navzdory své nepříliš uhlazené výchově je tahle mladá žena Glenkirku vévodkyní, jež se dokonale hodí do této podivné doby. A on tu ženu miluje.

Kapitola 14

Dvacátého třetího července vjel na nádvoří hradu

Glenkirk Jindřich Lindley, markýz z Westleighu.

Byl unavený, promočený a zmrzlý jako drozd a konečně

pochopil, proč babička Gordonová i jeho vlastní matka

každý rok tak horoucně toužily po anglickém létě. Už

málem zapomněl, že ve Skotsku se vlastně dá přežít tak

nanejvýš září a říjen. Markýz celý ztuhlý slezl z koně.

Vyrazil z vlastního panství Cadby, jež leželo ve střední

Anglii, takže sem na sever jel několik dlouhých dnů.

Lord Lindley, který na Glenkirku prožil část svého mládí,

cestu znal a zamířil rovnou do hlavní síně.

Hosta okamžitě spěchal přivítat Angus Gordon; uvažoval,

kdo ten člověk asi je. Vypadá vyčerpaně a znaveně.

“Vítejte na Glenkirku, pane,” řekl Angus.

“Jsem Jindřich Lindley, markýz z Westleighu. Ihned

přiveďte mého bratra vévodu,” zněla odpověď.

“Už chvátám, můj pane,” pravil Angus tiše a pokynul

služce, aby návštěvníkovi donesla víno. Potom pospíchal

pryč.

“Strýček Jindřich?!” Z křesla u jednoho z krbů vyskočila

drobná postavička. “Strýček Jindřich!” Sabrina

Stuartovna odhodila vyšívací rám a rozběhla se přes síň,

aby se Jindřichovi Lindleymu vrhla do vlídného náručí.

“Sabrino, dítě moje drahé!” Markýz děvčátko objal.

Vzápětí ji od sebe maloučko odtáhl a pravil: “No řeknu

ti, Brie, že od té doby, co jsem tě viděl naposledy, jsi určitě

vyrostla. Jednou z tebe bude opravdická krasavice!”

Sabrina se zahihňala: potěšilo ji to, jelikož lichotky přímo

zbožňovala. Potom řekla: “Strýčku, co tady děláš?”

“Přijel jsem navštívit bratra,” řekl jí s úsměvem.

“Až z Anglie? Teď, když se všude válčí?” vyptávala se ho neúnavně Brie. Byla sice mladá, ale ne hloupá. “Je můj otec v pořádku, strýčku? Řekni, že je tatínek v bezpečí!” “O tvém otci jsem neslyšel od chvíle, kdy jste loni odjeli z Anglie, mé dítě,” odpověděl jí po pravdě markýz. “Víš o něm víc než já, má milá.”

“My jsme tatínka neviděli od Vánoc. Odjel těsně po nich do Perthu, aby stál při korunovaci králi po boku,” vysvětlila Sabrina. “Musí mít hodně napilno, protože se ještě nevrátil.”

“Jste tu šťastní? Myslím tebe a tvé bratry,” tázal se Jindřich. Kdyby to bylo bezpečné, nabídl by neteři a synovcům přístřeší na Cadby, avšak Charlieho příbuzní z manželčiny strany byli zapšklí puritáni, kteří mu jeho tři děti chtěli odebrat, aby je vychovali sami a to bratr nemohl připustit. O Glenkirku neměli rodiče jeho zesnulé ženy ponětí.

“Milujeme to tu,” řekla Brie, “ale stýská se nám po Queen’s Malvern. Pochopitelně že od té doby, co je teta Flanna na Brae, už tu není taková legrace, jako když byla tady. Jenomže ona chce mít Brae pro svého druhého syna, a tak je potřeba hrad opravit,” vysvětlila mu Brie. “Jaká teta Flanna?” otázal se popletený Jindřich Lindley neteře.

“Jú, to je přece manželka strýčka Patricka a za pár týdnů

bude mít miminko!” sdělila mu Sabrina. “Je moc

krásná a je to nejlepší lučištník, jakého jsem kdy viděla.

Naučila mě s lukem zacházet, ale já nejsem ani zdaleka

tak dobrá jako ona. A myslím, že ani nikdy nebudu,” povzdechla

si Sabrina.

Jindřich Lindley dotápal k lenošce a ztěžka na ni dosedl. Určitě té malé špatně rozuměl. Kdy by si Patrick našel ženu? A proč by se o tom matka nezmínila v dopisech, které mu píše z Francie? Všechno ho to velmi mátlo. A pak už do síně vstoupil jeho mladší bratr. Markýz bez meškání vstal.

“Jindřichu! Vítej na Glenkirku! Co tu, k čertu, děláš?” přivítal Patrick nejstaršího ze všech svých sourozenců. Muži se objal i.

“Pošli Brie pryč,” řekl Jindřich Lindley tichým hlasem. “Potřebujeme si promluvit a nerad bych ji vyděsil.” Potom se opět posadil.

“Brie, běž najít své bratry,” obrátil se vévoda k neteři.

“A dohlédni na to, aby sem do síně přišli slušně upravení!

Žádné roztrhané šaty a špína na obličeji!” Zasmál

se. “Nechceme přece, aby si strýček myslel, že jste v mé

péči nějak zvlčili, co ty na to?”

“Ano, strýčku, postarám se, aby byli umytí a řádně

oblečení,” slíbila Brie. Vyběhla ze síně, aby svůj slib

splnila.

Vévoda se obrátil k Jindřichovi Lindleymu; usedl do křesla naproti, zatímco jim sluha každému podal číši vína z vinic v Archambault. “Na naši máti!” řekl Patrick a zvedl číši.

“Na matku,” souhlasil Jindřich a pozvedl pohár k přípitku. “Takže co tu děláš, Jindřichu?” otázal se vévoda. “Dostat se sem, to přece nebylo nic snadného. Je matka v pořádku?” “Nic jí neschází,” ujistil Jindřich bratra. “A máš pravdu, žádná legrace to nebyla. Nemáš tušení, jak to nyní v Anglii vypadá, Patricku. Panuje tam ovzduší strachu, které prostupuje všechny a všechno. Už nemůžeš nikomu věřit, ani vlastnímu služebnictvu. Každé slovo je nutno dobře zvážit, než ho člověk vypustí z úst, a to z obavy, aby ho někdo nepřekroutil. Už neexistuje žádná vybraná Skotská nevěsta společnost, protože se bojíme scházet. Straníme se jeden druhého, platíme daně a týden co týden se veřejně předvádíme v kostele na bohoslužbě. Naše šaty i vystupování musí být co nejskromnější a nemluvíme o ničem jiném než o počasí, o zdraví a o hospodářství. Těm, kdo byli natolik bláhoví, že se nahlas ozvali proti Cromwellovi a jeho lidem, byl zkonfiskován majetek, jejich rodiny vyhnali z domu a přinutili odejít jinam a těm nešťastníkům se vyhýbali všichni přátelé a příbuzní, protože se báli, že by je mohl potkat stejný osud.

Abych se dostal na Glenkirk, musel jsem zajít za místními úředníky. Řekl jsem jim, že naše matka se ve Fran

cii těžce rozstonala, takže tě o tom musím vyrozumět,

a to osobně, jelikož se bojím poslat posla, kterého by

mohli zastavit Skotové, hned jak překročí hranici. Pochopili,

že takovéto situaci se dokáže vyhnout pouze

šlechtic mého postavení, jenž má nevlastního bratra Skota.

Nakonec mi proto vydali potřebné dokumenty, které

jsem musel cestou sem na sever ukazovat zhruba desetkrát

za den.” Jindřich Lindley si prohrábl tmavé vlasy,

v nichž už se mu tu a tam zabělaly stříbrné nitky, a těžce

povzdechl.

“Jestli je máti v pořádku, proč jsi vlastně tady?” zeptal se ho Patrick.

“Maminka se hodně strachuje o Charlieho. Její dopisy

se zpoloviny skládají ze samých stesků a obav o něj,” pravil

Jindřich. “Jeho loajalitu vůči Stuartovcům chápe. Od

okamžiku, kdy přišel na svět, se s ním zacházelo, jako by

byl jedním z nich, ačkoliv se narodil z levého boku. Starý

král Jakub a jeho královna Charlieho zbožňovali a nedělali

s tím žádné tajnosti. Vždycky jsem si myslel, že kdyby

to šlo, hned by ho ustavili svým dědicem. Ale Charlie se

od politiky držel vždycky radši dál, nikdy se nedral dopředu.

Takové uctivé chování mu vyneslo dokonce i přízeň

manželky zesnulého krále, té Francouzky. A kdyby

mu Cromwellovi lidé nezamordovali Bess, Charlie by dělal

to, co já: držel by jazyk za zuby a hlavu skloněnou

a čekal by, až v Anglii nastanou lepší časy. Ale máti se

teď o našeho bratra bojí. Ví, že se Charlie na Queen’s

Malvern vrátit nemůže, ale chce, aby zůstal se svými dětmi

u tebe na Glenkirku, dokud tohle boží dopuštění nepomine

a vlády se opět neujmou rozumní lidé.”

“Charlie je s králem, Jindřichu,” řekl Patrick.

“To vím. Brie mi to řekla,” odvětil markýz. “Musíš jet

za ním a přivézt ho zpátky. Otevřít mu oči, aby pochopil,

že v téhle občanské válce nemůže zahazovat svůj život.

Jen sám Bůh ví, zda tenhleten Stuartovec vůbec někdy

dosedne na anglický trůn, ale náš bratr v tomhle boji život

zahodit nesmí, Patricku!”

“Proč to žádáš po mně?” zeptal se Patrick staršího bratra.

“Proč ho neodvedeš sám třeba na Cadby?”

“Kdyby mě u krále přistihli, považovali by mě za zrádce Cromwellova režimu. Lidé většinou ani netuší, že můj nevlastní bratr je jediným dítětem prince Jindřicha Stuarta. Kdyby se to rozneslo, s mou rodinou by to vypadalo ještě hůř než teď, Patricku. Maminka se děsí toho, že Charlieho zabijí, anebo že dojde k něčemu ještě horšímu, totiž k tomu, že ho nezabijí, ale zajmou a pro výstrahu zrádcům Cromwellovy vlády ho exemplárně potrestají. Nepochybuji, že by náš bratr šel zdvořile na smrt jako ti ostatní Stuartovci před ním, ale přejeme si snad, aby to došlo tak daleko?”

“Já mám teď jiné starosti, Jindřichu,” řekl Patrick. “Mám ženu a zanedlouho se nám narodí dítě. A také mám chránit Charlieho děti.”

“Brie povídala, že ses oženil. Kdo to je? Nikdy bych si nebyl pomyslel, že se vůbec oženíš, bratříčku!” zachechtal se Jindřich.

“Jmenuje se Flanna. Rodem je Brodieová z Killiecairnu. Její příbuzní jsou prostí lidé z Vysočiny. Flanna měla něco, co jsem chtěl získat. Nabídl jsem Lachlannovi Brodiemu dvojnásobek ceny, ale ten starý zeman, její otec, mi to chtěl dát jedině tehdy, když si Flannu vezmu za ženu. A tak jsem to udělal! Než matka odjela do Francie, radila mi, ať se ožením. Povídala, že mám povinnost vůči Glenkirku.” Vesele se zakřenil. “Flannin strýc je Angus Gordon, ten veliký chlapík, co tě tu přivítal. Jeho otcem byl poslední hrabě z Brae; Angus se samozřejmě narodil z levého boku jako Charlie, vysvětloval Patrick. “A aby to bylo ještě zajímavější, Jindřichu, Angusovým dědečkem byl můj dědeček Leslie. Ten Patrick, po kterém mě pojmenovali. Angus byl součástí věna mé ženy.” Vévoda se zasmál.

“Kdy se budu moci s tvou manželkou seznámit?” zeptal se dosti zvědavě Jindřich.

“Až si odpočineš, zítra vyrazíme na Brae. Tam se s ní

seznámíš,” slíbil mu Patrick.

“Proč je na Brae?” vyptával se Jindřich.

“To, po čem jsem tenkrát tak toužil, byly pozemky,

které přináleží k Brae ty totiž Flanna vlastnila. Vždyc

ky si přála ten hrad opravit. Od konce dubna tedy na tom úkolu pracuje a zároveň na Brae bydlí. Chce ho jednoho dne předat druhému synovi. Ale teď se na mě hněvá, a to zcela právem. Jestli se má můj dědic narodit na Glenkirku, jak se sluší a patří, budu se jí muset brzy omluvit,” vysvětlil bratrovi Patrick. “Cos jí provedl?” vyzvídal Jindřich.

“To je čistě naše věc, bratře,” odvětil Patrick, “ale napravím to co nevidět. Takže jak zajisté chápeš, já za Charliem jet nemůžu.”

“Musíš!” prohlásil Jindřich Lindley. “Ty se dokážeš

dostat přes bitevní linii, protože jsi Skot. Musíš to udělat

už kvůli mamince, Patricku.”

“Charlie se vydá s králem dolů do Anglie a všechno

bude v pořádku, Jindřichu. Zbytečně se strachuješ,” maličko

se bratrovi posmíval Patrick. “Jak král potáhne na

jih, budou se k němu přidávat angličtí roajalisté. Jeví se

mi to jen pramálo nebezpečně. A Charliemu bude král

v budoucnu zavázán za projevenou věrnost.”

“Ty to zřejmě nechápeš,” pravil ponuře Jindřich. “Ke

králi se přidá jen málokdo, Patricku pokud vůbec někdo!

Skotské vojsko není v tuto chvíli příliš veliké a anglickým

pánům, jako jsem já, se nechce ohrožovat to, co

si až dosud udrželi, aby podle oficiální verze bojovali

proti Karlu Druhému. A také tu jsou a ty to dobře víš

předsudky vůči Skotům. Angličané neměli Stuartovce

nikdy v lásce, nemají však jinou možnost než je přijmout.

A co se týče tvých krajanů, Patricku, ti už v minulosti

prohráli příliš mnoho bitev, a to i navzdory skutečnosti,

že byli ve výrazné převaze. Tentokrát je silnější

Cromwell. Musíš mi věřit, Patricku, Angličané za krále

nepovstanou! Všechno je to čistě na něm a Bůh buď milosrdný

k němu i ke všem, kdo ho nyní budou bláhově

následovat.”

“Takže Stuartovci jsou v Anglii vyřízení?” otázal se Patri ck.

“To nevím,” odpověděl svému sourozenci Jindřich.

“Upřímně řečeno, nevím. Kdyby král dosáhl nějakého skvělého vítězství, pár lidí by to k němu přitáhnout moh

lo. A kdyby zvítězil ještě jednou, jeho síla zase vzroste. Potom by snad mohl své království získat zpátky a roajalisté znovu povstanou a shromáždí se kolem jeho praporce, ale teď ne. Nejdřív se musí prokázat, že je hoden zájmu a důvěry nyní však nemá dost sil, aby tak učinil. Musíš najít Charlieho a přivést ho k rozumu. Kdyby se vrátil na Glenkirk, mohl bych to s ním projednat sám, ale poblíž krále a jeho vojska mě nikdo nesmí vidět, Patricku. A dovol, abych tě ujistil, že na špiona dnes člověk narazí na každém kroku.”

“Já ti nevím, Jindřichu. Nechce se mi opouštět Flannu, když má svou těžkou hodinku takhle na dosah,” řekl vévoda. “Rozhodneme tuhle při, až tě k Flanně vezmu na návštěvu. Ona se potom třeba vrátí domů a naše první děcko se narodí zde, jak se sluší a patří. Já ani nevím, kde přesně se teď král se svými lidmi zdržuje.” “Stahují se k hranicím,” vysvětloval Jindřich. “Cromwellovy síly obklíčily královo vojsko z východu a tlačí ho na západ. Nyní se tedy musejí vydat na jih. Nemají na vybranou. Není totiž ani jasné, zda přijdou stuartovské zástavě na pomoc sami Skotové, takže na sever jeho vojsko táhnout nemůže. Nevím, na kdy král naplánoval další postup, ale jestli vyrazíš sám, určitě dokážeš dostihnout Charlieho dřív, než se sám vrhne do zkázy. Pak ho přivedeš zpátky a budeš tady včas, abys mohl být u porodu. Patricku, já jsem nevážil tak dlouhou cestu, abych nakonec selhal. Musíme to udělat kvůli Charliemu, kvůli jeho dětem, kvůli matce.”

“Strýčku Jindřichu!” Do síně se vřítili markýzovi synovci. “Znovu to probereme, až budeme sami,” řekl vévoda. “Nechci děti strašit. Řekni, že jsi jim přivezl novinky od babičky. Není třeba, aby ti malí věděli, jak je dneska v Angli i zle.”

Jindřich Lindley přikývl na souhlas a vzápětí již rozpřáhl paže a schvátil své dva synovce do medvědího objetí. “Propánajána, chlapci, vy jste ale vyrostli! Willy! Ty už nenosíš sukničky, viď? A kam se poděly tvoje kudrny?”

Lord William Stuart se na strýčka pyšně usmál. “Jsou pryč!” prohlásil vítězoslavně. Jaksi se strýci Jindřichovi nepochlubil, že si je upižlal sám, protože se mu neustále zaplétaly do ostružiní. Ani se nezmínil o tom, jak plakala jeho stará chůva Biddy, když to dopuštění viděla. “No, teď jsi tedy malý mužský,” podotkl markýz s úsměvem. “A jakpak se vede tobě, Freddie, chlapče? Doufám, že pokračuješ v učení.”

“Ano, strýčku. Vyučuje nás anglikánský kněz kromě neděle každý den. A máme tu jednoho skotského kluka, Fingala Brodieho, který se učí s námi,” sdělil Freddie svému strýci Angličanovi. “Je to synovec tety Flanny a jednoho dne bude studovat právo. Až bude dost velký, strýc Patrick ho pošle na univerzitu do Aberdeenu. Je to báječný chlapík!”

“To ti rád věřím,” pravil markýz. “No, mít právníka v rodině, to není nikdy na škodu!”

“A co tu děláš, strýčku Jindřichu?” zeptala se Sabrina, jež se k nim právě znovu připojila. “Přijel jsem, drahouškové, abych vám mohl vyřídit novinky od vaší babičky Leslieové,” odvětil konejšivě markýz.

“Ach, ano!” zajásaly děti jedním hlasem a posedaly si

na podlahu mezi vévodu a markýze.

“Vaše babička a lady Autumn dojely bezpečně do

Francie,” pustil se do vyprávění Jindřich. “Naši příbuzní

ve Francii je přivítali s otevřenou náručí. Babička

s tetou se usadily v Belle Fleurs, což je půvabný zámeček,

který babičce náleží. Když na nedaleký zámek přijel

mladý král Ludvík, babička s tetou Autumn se k němu

vydaly.”

“Ó!” zvolala Sabrina. “Ta Autumn má ale štěstí!” “Proč myslíš, Brie?” zeptal se vévoda. “Vždyť ty ses také setkala s králem.”

“Ale ne s francouzským,” opáčila Sabrina. “A kromě toho král Karel v těchto dnech není zas tak moc králem, strýčku!”

Oba strýčkové se rozesmáli a Jindřich pokračoval dál: “Vaší tetičce Autumn se začali dvořit tři urození pánové: 289

vévoda, hrabě a markýz. A ona se teď bude vdávat, moji milí!” řekl jim všem. “Vaše babička mi napsala, že koncem září se Autumn provdá za markýze D’Auriville. Má z toho velikou radost.”

“No vida!” podotkl zamyšleně Patrick. “Tak z benjamínka

rodiny bude vdaná paní! Zatraceně, Jindřichu, přál

bych si, abychom tu byli všichni! A přál bych si, aby si

nebrala cizince. To už ji znovu neuvidíme. Ale aspoň se

teď maminka vrátí domů, na Glenkirk.”

“Maminka má v úmyslu zůstat ve Francii s Autumn

a s jejím manželem,” sdělil Jindřich mladšímu bratrovi.

“Neočekávám, že ji v Anglii nebo ve Skotsku spatříme

dřív, než se tenhle občanský nepokoj utiší.”

“My tady na Glenkirku žijeme v míru a pokoji,” odvětil

tvrdohlavě Patrick.

“Pouze díky vaší odloučenosti, bratře, ale jednoho dne tohle bezpečí možná pomine,” radil Jindřich. “Jestli válka zachvátí Skotsko tak dokonale, jako zachvátila Anglii, nebudete si jisti ani zde na Glenkirku.” “Snad k tomu nikdy nedojde,” řekl Patrick Leslie. “Amen!” odvětil jeho bratr.

Ráno poslal vévoda posla na Brae ke své ženě, aby jí

sdělil, že z Anglie přijel jeho bratr a že ji s jejím dovolením

přijedou navštívit. Posel se navečer vrátil s tím, že

vévodkyně následujícího dne svého manžela s bratrem

ráda uvítá a s nimi že určitě musejí přijet i děti.

“Má tu drobotinu ráda,” podotkl Jindřich, když v noci

seděli s bratrem sami v síni.

“Ano, Charlieho děti miluje a od chvíle, kdy sem loni

přijely, je jim dobrou pěstounkou,” řekl vévoda.

“Miluješ ji?’ zeptal se ho bez okolků markýz.

Patrick se mírně usmál. “Ano, přestože je to umíněná

a horkokrevná holka, začal jsem ji milovat. Sice jsem

v životě neviděl takové nezávislé a pichlavé stvoření, jako

je moje manželka, ale znovu říkám ano, opravdu ji

miluji, Jindřichu.”

“A miluji ona tebe?” zněla další otázka.

A vévoda se opět zasmál. “Ano, miluje mě, ačkoliv

jsem ji krutě urazil,” řekl svému bratrovi.

“Teď mi pověz, co je příčinou té roztržky mezi vámi,” naléhal mírně Jindřich.

“Když tu byl Charlie, krmil ji v jednom kuse nesmysly

o králi a o jeho vznešeném nároku na trůn,” rozpovídal

se konečně Patrick. “Flanna je nevzdělaná a naivní. Pochybuji,

že vůbec kdy byla dál než na Brae a na Killiecairnu.

Tedy alespoň já jsem nevěděl, že nějaké takové

děvče vůbec existuje. Nechala se zastrašit všemi těmi historkami o předešlých paních na Glenkirku, co jí napovídala naše hospodyně, Mary MoreLeslieová, takže když pak Charlie z Glenkirku odjel, moje manželka se vydala za ním. Chtěla se nějak zapsat do historie rodu, jak to sama roztomile vysvětluje. Nechtěla by, aby se na ni vzpomínalo jako na nanicovatou vévodkyni.” “Proklatě, to děvče musí být náramně chytré!” poznamenal s obdivem markýz z Westleighu. “Proč ji Charlie neposlal zpátky?”

“Ani nevěděl, že mu je v patách,” přiznal Patrick. “Poslala si pro svého synovce, což je kluk, který má talent na neplechy všeho druhu. Potom si získala jednoho z mých zbrojnošů, bezelstného mládenečka, který ji obdivuje. Společně vyrazili za Charliem, přičemž já jsem byl přesvědčen, že její synovec přijel z Killiecairnu sám od sebe, aby ji tam přivedl k otci na návštěvu. Charliemu se Flanna ukázala teprve v Perthu a tam se mu svěřila se svým záměrem: přijela se setkat s králem a odpřisáhnout mu věrnost. Řekla, že chce pro něj sebrat oddíl vojáků.” Jindřich se začal řehtat. “Tak za tenhle kousek by se nemusela stydět naše máma ani madam Skye,” řekl. “No, jen pokračuj, bratříčku, a pověz mi, co bylo dál. Tys ten podvod zřejmě brzy odhalil, ale jak se ti to podařilo?” “Na Glenkirku se najednou objevil nejstarší z mých šesti švagrů. Ten chlapec, co jel s mou manželkou, byl jeho syn,” vysvětloval Patrick. “Teprve tehdy mi došlo, kam se vlastně vydala.”

“No, kdyby ti štěstí přálo jen o trochu méně, tvoje žena by nejspíš dosáhla svého,” poznamenal Jindřich. “Pokračuj!”

“Samozřejmě jsem se ihned rozjel za ní. Než jsem dorazil do Perthu, bylo po korunovaci a Flanna se s ním setkala

ne jednou, ale rovnou dvakrát. Když jsem tam přijel,

byla s ním o samotě měla na sobě jen košili a kolem

sebe omotanou přikrývku. Nevěděl jsem, co je ten chlap

zač, a tasil jsem zbraň. Všechny nás zachránil pouze

Charlieho včasný zásah,” řekl Patrick.

“Můj ty bože! Tys tasil meč na krále?” Jindřich Lindley

byl naprosto zděšen. Takový čin byl považován za vlastizradu.

“Uklidni se, bratře. Nevědomost hříchu nečiní, a tak

mi bylo odpuštěno. Co bys však asi tak dělal ty, kdybys

zastihl svou manželku v takové situaci?” zeptal se Patrick.

“Byla jen v košili!”

“Kde jsi je našel?” zeptal se Jindřich. “A co dělali?”

“Byli v salonu a oba stáli. On jí líbal ruku,” odvětil Patrick.

“Dělalo to na tebe dojem, jako by se mu tvá žena

ochotně poddala?” vyzvídal Jindřich.

“Ne,” odpověděl Patrick staršímu bratrovi. “Vždyť ti

povídám, že byla jako mladá královna, dávala si líbat ruku.

Stála tam vysoká, vzpřímená, elegantní, jednou rukou

si cudně přidržovala tu přikrývku, zatímco on jí líbal

druhou.”

“A zeptal ses potom své ženy, co se tam vlastně stalo?” Jindřich si v duchu řekl, že už tomu asi začíná rozumět. “Ne, pohádali jsme se, ale nakonec jsme se zas usmířili. Potíž je v tom, že když mi Flanna řekla, že čeká naše dítě, zeptal jsem se jí, jestli je to moje, nebo královo,” přiznal se Patrick.

Jindřich Lindley otevřel zděšeně ústa. “To přece není možné!” vydechl pln hrůzy. “Pro boha živého, Patricku, ty jsi ale blázen, že ti rovno není!” “Žárlil jsem,” připustil vévoda.

“Tím hůř! Jsi žárlivý blázen!” řekl mu bratr. “No, tak teď už tedy situaci chápu. Nic takového bych ani ve snu

Skotská nevěsta nečekal. Jestli jsi neměl jiný důvod nežli to, co jsi mi tu právě vylíčil, abys svou ženu podezříval z nevěry, Patricku, proč ses jí, pro všechno na světě, na něco takového

ptal?!”

“Když ona se pořád ještě nevzdávala myšlenky, že dá

pro krále dohromady ten ozbrojený oddíl,” vysvětloval

Patrick a tvářil se přitom zahanbeně. “Její otec byl na

smrt nemocný a pro Flannu přijel nejstarší bratr. Jela

s ním na Killiecairn a měla v úmyslu začít verbovat

tam. Povídala, že pak by se rozjela na Huntley.” Z hrudi

se mu vydral povzdech. “Rodina se jí ale vysmála a odmítla

se jejích plánů účastnit. Navíc se rozhodli, že dřív

než ji napadne vzít do zaječích, odvezou mi ji zpátky

sem. Teprve po návratu na Glenkirk se mi svěřila, že

čeká dítě, a já, blázen bláznivá, jsem jí položil tu hroznou

otázku.”

“To se divím, že tě na místě nezabila,” řekl Jindřich

a zavrtěl nevěřícně hlavou. “Samozřejmě víš, co musíš

udělat, abys tuhle nešťastnou rozepři urovnal.”

Vévoda přisvědčil. “Ano, musím se své ženě omluvit

a poprosit ji o odpuštění. A stejně mi vrtá hlavou, jestli

tohle postačí, abych svou vinu napravil.”

“Jestli tě miluje, odpustí ti to,” pravil moudře Jindřich.

“A fakt, že tě na čas opustila, je toho důkazem: než aby

tu zůstala a pokaždé, když se na tebe podívá, se nechala

rozdírat těmi tvými slovy, stáhla se raději na Brae a baví

se tím, že opravuje domov své matky. Pro Kristovy rány,

Patricku, tvá manželka je slušná dívka z dobré rodiny!

Nikdo o ní nemůže říci, že by se ti zpronevěřila. Určitě ti

nemusím říkat, co by asi udělala naše matka, kdyby se jí

Jemmie Leslie zeptal na něco takového!”

“Flanna není naše matka,” zahučel podrážděně Patrick,

který až příliš dobře věděl, že se dopustil špatnosti. A jak

to tak Jindřich znovu omílal, Patrick měl pocit, jako by

mu bratr sypal sůl do otevřené rány.

“Ne, není to naše matka, ale taková otázka by urazila

každou slušnou ženu.” Pak se Jindřich Lindley usmál.

“No, jsem na tvou manželku čím dál zvědavější, bratříčku.

To, že tě na místě nezabila, dostatečně vypovídá o její

povaze i trpělivosti.”

“Říká se jí Plamenná Flanna a to nejen kvůli ryšavým

vlasům,” řekl Patrick staršímu sourozenci.

Jindřich se od srdce zasmál. “Inu dobrá,” pravil, “zítra

na Brae se tedy dozvíme, zda už má mírnější náladu. Viděli jste se od té doby, co odešla?”

Patrick zavrtěl hlavou. “Povídala, že tam nemám jezdit. A já jsem ji vzal za slovo, poněvadž Flanna je žena, která nemluví do větru.”

“Takže ty jsi svou manželku neviděl přes tři měsíce, Patricku?” rozesmál se opět Jindřich. “No to ses tedy oženil s pozoruhodnou ženou, bratře, že se tak lehce podřídíš její vůli!”

“Nechci ublížit dítěti,” odpověděl vévoda.

“Aha,” řekl Jindřich. “Tak ty tedy vůbec nepochybuješ

o tom, že to dítě je tvoje?”

“Žádné pochybnosti nemám, Jindřichu,” přiznal se mu bratr. “Když jsem se s ní oženil, byla panna. A je to žena pevných mravních zásad. Miluju ji, ale když jsem ji spatřil s jiným mužem, žárlivost mě zkrátka přemohla. Vím, že by mě Flanna nezradila.”

“Tak tohle bys jí měl říci radši hned, jak zítra dorazíme na Brae,” poradil mu Jindřich.

“To mám také v úmyslu,” řekl Patrick. “Už bez ní nechci být ani chvilku.”

“To se ti splní. Až ovšem přivedeš Charlieho zpátky na Glenkirk,” řekl Jindřich.

Patrick Leslie si zhluboka povzdechl. “No tak dobrá,” přisvědčil váhavě, “ale až budu pryč, ty musíš zůstat na Glenkirku s mou ženou, Jindřichu. Nemůžu tu Flannu nechat jenom se služebnictvem a se třemi malými dětmi. Angus Gordon nemá tu autoritu, co ty.” “Zůstanu,” řekl Jindřich. “Když pojedeš sám, nemělo by ti to moc dlouho trvat.”

“Ano,” kývl Patrick. “Musím jet sám. Kdybych měl

s sebou družinu, mohli by si lidé myslet, že se chystám

přidal ke králi. To bych nerad. Pojeduli sám, budu ve

větším bezpečí a mohu cestovat rychleji. Jakmile se

s Charliem vydáme na zpáteční cestu, nebudeme pro nikoho

představovat hrozbu, poněvadž pojedeme opačným

směrem, než by se dalo čekat.”

Ráno se tedy oba bratři se svou neteří a synovci vydali

na Brae. Když vyjeli z lesa a dorazili na břeh jezera Brae,

na chvilku se zastavili, aby si koně mohli odpočinout, a pohlédli přes modrou vodu na malý hrádek z tmavého kamene.

“To je nádhera!” vykřikla Brie a spráskla ruce. “Nedivím

se, že chce teta Flanna bydlet tady!”

“Cožpak Glenkirk není krásný?“zeptal se jí vévoda.

“To ano, strýčku, a také je větší. Glenkirk je velkolepý

a nádherný, přestože není moc velký, zato Brae! Brae jako

by se vylouplo z nějaké zkazky o rytířích! Hrad na

ostrově jsem ještě nikdy neviděla.”

Objížděli jezero, dokud konečně nenarazili na most

spojující ostrov s břehem. Most, který byl tak prohnilý

a rozviklaný, když viděl Patrick Brae naposled, mezitím

opravili. Koně ho zvolna přešli, klapajíce kopyty. Patrick

si povšiml, že porost, jenž mu před několika měsíci bránil

ve výhledu, je z větší části pryč. Mezi mostem a samotným

hradem sice zůstalo pár jednotlivých stromů, ale

Brae nyní před nimi vyvstávalo zcela zřetelně. Vydali se

od mostu vzhůru k hradu; jeli přitom po úzké cestě vinoucí

se mezi zbylými stromy.

Spatřili novou stáj zbudovanou ze dřeva a kamene.

Stavba měla fortelnou střechu z břidlice a budila dojem,

že bude odolávat zubu času lépe než ta předchozí. Nádvoří

bylo pečlivě zametené a vládl zde klid, v dohledu

nebyl žádný řemeslník. Vévoda zvedl oči a ze svého zorného

úhlu uviděl, že opravená je i střecha hradu. Zavedl

svou společnost po schodech nahoru a pak dál, až do hradu.

Ian More vévodu spatřil a běžel mu s úklonou vstříc.

“Vaše Milosti!” přivítal svého pána. “Paní vás očekává

v síni.” Odvedl je do hlavní síně Brae, kde toho dne hořel

v krbu oheň.

Flanna pomaloučku vstala a při pohledu na tvář svého

manžela, který ji viděl po několika dlouhých měsících,

se neubránila úsměvu. “Vítejte na Brae, pánové!” pozdravila

je. “Iane, přines našim hostům víno a pro děti

nějaké cukrovinky.” Potom rozevřela náruč a objala děti,

které se k ní opřekot hnaly.

“Teto,” řekla Sabrina, “ty jsi tak… tak…”

“Tlustá!” vypískl Willy.

Flanna se zasmála. “To je proto, že mi v bříšku roste děťátko, Willy. Až se to maličké dostane ven, budu zase jako proutek.”

Skotská nevěsta “Kdy to bude, teto?” vyptával se Freddie. “Brzy,” odpověděla mu Flanna. “Tak a tady máme Aggii. Běžte za ní a ona vám ukáže celé moje malé království.” Když se děti vzdálily, obrátila se k Patrickovi a řekla: “Máte mi co říci, pane? Nebo chcete setrvat ve své pošetilosti?”

“Přijmeš mou omluvu, děvče?” odvětil prostě. Měl pocit, že teď, když ze sebe vypravil první slova, už mu to půjde samo.

“Pokud přiznáš, že jsi žárlivý blázen, asi ano,” odvětila. “Miluji tě, Flanno. Když jsem viděl, že tě obdivuje jiný muž, nadobro jsem přišel o rozum. Prosím tě, odpusť mi, má milá. Zachoval jsem se k tobě ohavně, ale teď chci, aby ses vrátila domů,” řekl Patrick Leslie své ženě upřímně. Uvědomil si, že ona je pro něho mnohem důležitější než nějaká pošramocená pýcha.

Flanně vyhrkly do očí slzy a v tu chvíli jí začaly stékat po lících. “Odpouštím ti, Patricku, z celého srdce jak by ne, když tě tak moc miluji.”

Objal ji a ty slané kapky jí z bledých tváří slíbal. “Vrátíš se domů?”

“Samozřejmě,” řekla a rychle ho políbila na rty. “Budoucí vévoda z Glenkirku by se měl narodit pod svou vlastní střechou.”

“Echmmm,” odkašlal si diskrétně markýz zWestleighu. Manželé se od sebe odtrhli a vévoda představil Flannu svému nejstaršímu bratrovi.

“Jste srdečně vítán na Brae, pane, a také ve Skotsku,” pravila Flanna a myslela si přitom, že Jindřich je velmi hezký. Obdiv v ní vzbudily zejména jeho tyrkysové oči .

“A mne zase nesmírně těší, madam, že se setkávám s paní, která mého bratříčka dostala na kolena a současně ho přivedla k rozumu,” poškádlil ji s úsměvem Jindřich Li ndley.

Flanna se půvabně začervenala a řekla: “Tak teď už

znám dva z manželových bratří. Škoda že se nemohu seznámit

s vaší maminkou.”

“Však ona se jednou vrátí,” slíbil jí Jindřich, “ale teď si pojďte, madam, zase sednout. Mne manželka obdařila několika dětmi. Vím, co žena v tomhle životním období potřebuje, i když můj tupohlavý bratříček o tom nemá ani ponětí.” Dovedl Flannu ke křeslu a opatrně ji usadil. “No, teď mi povězte, kdy má dědic nebo dědička přijít na svět. Rád bych si zde na tu událost počkal, abych mohl podat matce zprávy z první ruky. Váš manžel jí koneckonců ještě dluží sdělení, že se s vámi oženil. Shledávám, že z nás všech o tom ví pouze Charlie.” “A to jen proto, že sem loni na podzim přijel s dětmi,” odpověděl Patrick bratrovi. “Jak jsem k ní měl uprostřed toho božího dopuštění poslat posla, Jindřichu? Na Glenkirk zajíždějí návštěvy jen zřídka. Ještě tak nějaký ten kramář nebo dráteník a můžu snad takové osobě svěřit dopis? A kam bych ho vlastně měl poslat? Mezi Anglií a Francií existuje alespoň nějaké spojení. Pro tebe je to snazší než pro mě. Až se budeš vracet na Cadby, dám ti s sebou pro ni dopis. Můžeš ho mamince doručit, protože si s ní píšeš celou dobu.”

Flanna však zničehonic pronesla: “Proč jste přijel na Glenkirk, můj pane? A jak se vám podařilo dostat se až sem bez úhony? Máme jen málo zpráv, ale všechny říkají, že Angličané obsadili Edinburgh a král Karel že se chystá vpadnout do Anglie a znovu ji získat pro sebe. Proč jste tedy zde? Neměl byste být se svou rodinou?” “To bych měl,” připustil Jindřich Lindley s pousmáním.

“Místo toho jsem však tady. Naše matka se obává,

že by Charlie mohl přijít o život. Chce, aby byl na Glenkirku,

a ne s králem Karlem. Já coby Angličan nesmím

být spatřen v blízkosti vojska Karla Stuarta ani jeho samotného, jinak by mě mohli obvinit, že jsem se dopustil zrady na současné vládě. Ale Patrickovi nic takového nehrozí.” Ian More přinesl pánům víno, a když je obsloužil, podal Flanně číši pramenité vody, kterou si nyní oblíbila.

“Jste Angličan, pane, a přece nesmíte být viděn s králem? To nechápu,” řekla Flanna a upila z pohárku. “Cožpak vy nechcete, aby se vám král vrátil?”

“Cromwell je příliš silný, kdežto král ještě ne,” pustil

se Jindřich do vysvětlování. “Králi bylo řečeno, že až se

zase vrátí do Anglie, povstanou ti z nás, kdož ho podporujeme,

tedy takzvaní roajalisté, a budeme bojovat po jeho

boku. Ale ono je to jinak, Flanno. Královi přívrženci

v Anglii přežívají jen díky tomu, že je není vidět ani slyšet.

A budeme v tom pokračovat i nadále, protože čas pro

znovunastolení monarchie ještě nedozrál. Nevím, kdy

ten pravý čas nastane. Mezitím by bylo velmi pošetilé

nechat se v důsledku nějaké ukvapenosti připravit o domov

i o všechno, co jsme tak draze vykoupili, ožebračit

vlastní rodinu a ohrozit své přátele. Najdou se tací, kteří

se mnou nesouhlasí, ale věřte mi, jsou v menšině. Já sám

budu podporovat jakoukoli legitimní vládu, ale nemám

v úmyslu ztratit kvůli králi, který je kdesi za horami, svůj

domov, jejž jsem zdědil po předcích, ani všechno to, co

má rodina s láskou opatruje. Nemohu!

Matka mi napsala, že se bojí o Charlieho. Oceňuje jeho loajalitu vůči královským Stuartovcům, ale nechce ho při tomhle králově tažení ztratit. Zalhal jsem úřadům, abych získal povolení odjet z Anglie na Glenkirk. A nyní je řada na Patrickovi, aby se vydal tam, kde rozbil král ležení, ať už je to kdekoli, a přivedl našeho bratra k rozumu. Charlie se musí vrátit na Glenkirk ke svým dětem. Jestli ho stoupenci parlamentu chytí s králem, popraví ho.” “Myslím, že Charlie svého bratrance neopustí,” pravila pomaloučku Flanna. “Je králi nesmírně oddán. Tak moc, že byl schopen odvrátit mě od mých povinností manželky, takže jsem se pokusila zapojit se sama do bitvy po králově boku. Charlie nepřijede. Pokud se tak ale skutečně stane, je to jeho rozhodnutí, protože Charlie je dospělý muž. Jelikož si to však přeje vaše maminka, Patrick se musí za Charliem vydat, aby zkusil obměkčit jeho srdce. Kdyby vaše matka věděla, že je Patrick ženatý a očekává narození potomka, hádám, že by něco takového po něm nežádala. Jenomže ona to neví, a proto Patrick musí jít.”

Oba muže její slova ohromila. Bratři čekali, že Flanna začne křičet a plakat. Čekali nářek a vřískot a rozličné ukázky ženské taktiky. A namísto toho se jim dostalo logické úvahy, přestože závěr z ní vyplývající byl vysloven velmi zdráhavě. Flanna pochopila. Sice se jí to nezamlouvalo, ale pochopila.

Markýz z Westleighu vstal a uchopil švagrovou za obě ruce. Políbil je. “Madam,” pravil, “jste ta nejrozumnější žena, s jakou jsem se kdy setkal. Vzdávám vám čest!” Flanna k němu vážně vzhlédla a vyvinula ruce z jeho sevření. “Tato situace mi není příjemná,” řekla, “ale chápu, jakou důležitost mají rodinná pouta, Jindřichu.” Obrátila se, aby pohlédla na manžela. “Kdy vyjíždíš?” zeptala se ho.

“Dost brzo,” řekl a jeho zelenozlaté oči přetékaly láskou

a obdivem k ní.

“Pak tedy bude nejlepší vrátit se ráno na Glenkirk. Obávám se, že v nynějším stavu musím cestovat zvolna, pánové. Potrvá nám to celý den. Jestli chceš odjet ihned, Patricku, abys mohl vyrazit ráno dál, máš mé svolení. Tvůj bratr mě domů bezpečně doprovodí.”

“Ne,” přispíšil si s odpovědí. “Zůstanu tu přes noc s tebou

a zítra tě odvezu sám. Na cestu vyrazím pozítří.”

“Pokud už děti utišily svou zvědavost,” řekl Jindřich,

“vrátím se s nimi na Glenkirk už dneska. S námi může

jet váš zbrojnoš Ian. Ráno pro Flannu pošlu vůz a doprovod,

bratře. Byli jste od sebe odloučeni, a teď máte být

odloučeni zas. Vím, že kdybych byl na tvém místě, rád

bych se svou ženou strávil večer o samotě.”

Flanna mu věnovala úsměv. “Jste ohleduplný, pane,”

řekla.

Tři mladí Stuartovci se shromáždili okolo Iana. Bylo rozhodnuto, že odjede i Aggie, a tak se dívka rozběhla pobrat si svůj majeteček.

“Musíme přece jíst,” zamumlal vévoda manželce do ucha.

“Večeře čeká v kuchyni,” řekla Flanna. “Obsloužím tě sama. Nejsem vychovaná, abych čekala, až se mě chopí cizí ruce, ačkoliv přiznávám, že se mi to líbí,” zasmála se.

Děti spustily lament, ale Flanna je mávnutím ruky

umlčela. “Ale no tak, děti!” pokárala trojici. “Zítra mě

zase máte doma. Váš strýček a já jsme se neviděli několik

měsíců. Chceme strávit alespoň kratičký čásek o samotě.

A mimoto zde nemám ani dost postelí, abyste se

všichni pohodlně vyspali, a to by bylo pro vás trochu

krušné. Willy je na to ještě malý.”

Děti se neochotně vydaly na cestu, zatímco Patrick

s Flannou stáli v bráně Brae a mávali jim na rozloučenou.

“Vzpomínám na ten první den, kdy jsem se dotkl nohou

téhle země,” řekl jí. “Střelila jsi po mně z luku. Myslím,

že jsem tě tehdy miloval, i když jsem to sám nevěděl.”

Jeho paže jí zlehka spočinula na ramenou.

“Takže proto jsi mě svázal a přivezl mě tatínkovi zpátky

v sedle před sebou?” utahovala si z něj. “Pojď, pomoz

mi zavřít bránu.”

“Tohle je pro tebe trochu velké sousto, holčičko,” řekl. Vrhla na něho zlostný pohled. “Patricku,” řekla, “tuhletu bránu zavírám sama večer co večer. Stačí jen zlehýnka zatlačit a Ian potom zastrčí závoru. Můžeš to udělat za mne.”

“A to jsi ji zavírala, i když tu pracovali muži z našeho klanu? ‘ tázal se jí.

“Ano. Nebojím se žádného člověka, ale to víš, nerada bych načapala nějakou škodnou ve spíži,” vysvětlila mu. “Když jsme přijeli, nemohli jsme se dostat týden do kuchyně, protože tam divoká kočka vrhla mladé. Naštěstí si je brzo odnesla pryč.”

Přikývl. Pak zdvihl silnou dubovou závoru a zatarasil jí obě dveřní křídla.

“Pojď se mnou,” pravila rázně. “Najíme se v kuchyni. Nechce se mi v tomhle stavu lítat po schodech nahoru a dolů.” Vedla ho po nádvoří, přes nevelkou zahrádku a po úzkém křivolakém schodišti do vyhřáté kuchyně. Místnost to byla útulná, čistě zametená. Nad plameny na ohništi hlučně pobublával železný hrnec s pokličkou. Vznášela se zde vůně pekoucího se chleba. Uprostřed místnosti stál řádně vydrbaný dubový stůl. Vé300

voda se k němu posadil, zatímco vévodkyně otevřela příborník

a vyndala z něj dva cínové talíře a hrnky, které odložila

na stůl. Jeden hrnek postavila před manžela, druhý

dala napravo od něj. Z košíčku na polici příborníku vzala

dvě lžíce vyřezané ze dřeva a přidala je na prostřený stůl.

Patrick Leslie fascinovaně přihlížel: nevzpomínal si, že

by někdy viděl svou matku v kuchyni.

Flanna došla ke krbu, otevřela malá postranní dvířka

a nahlédla dovnitř. Zjevně spokojená strčila do trouby

dřevěnou lopatu a vytáhla bochník chleba; všechno to

odložila na stůl. Na chvilku zmizela ve spížce, ale za

okamžik se vrátila s malou dížkou másla a půlkou kola

tvrdého žlutého sýra. Obojí dala na stůl. Chopila se talířů

a přistoupila k ohništi. Vidlicí na maso zdvihla pokličku

z bublajícího kotle. Vyvalil se z něj oblak páry.

Flanna se usmála a vzápětí vytáhla z kapsy lžíci a nandala

jídlo na jeden talíř. Pak ho položila před manžela,

načež se vrátila k ohništi, aby obsloužila i sebe. Sedla si

ke stolu, vzala bochník čerstvého chleba a ukrojila z něj

dva pořádné krajíce a každému přistrčila po jednom.

“Jez!” pobídla ho.

Patrick ponořil lžíci do talíře. Nozdry mu podráždila vůně dušeného králíka. Teprve když se pustil do jídla, uvědomil si, jaký má vlastně hlad. Omáčka byla krásně hnědá, nacházel v ní mrkev a drobné cibulky. Maso bylo křehoučké.

“U všech všudy!” zabručela nazlobeně Flanna.

“Co se stalo?” zeptal se jí.

“Víno je na čestné tabuli v síni,” řekla.

“Tady dole se přece také něco najde,” odpověděl.

“Je tu sud s pivem,” připustila.

“Kde?” otázal se.

“Ve spíži,” řekla.

Vzal hrnky a zašel do spíže, aby se za chviličku vrátil s hrnky plnými pěnivého piva. “K dušenému mám rád pivo,” řekl jí. “Víc mi to tak chutná, děvče.” Pak se na ni rozjařeně usmál. “Tohle je skvělá večeře, Flanno Leslieová! Musíme dohlédnout na to, aby se Jindřich nevrátil do Anglie s prázdnou: musí s sebou vzít trochu naší dobré whisky,” pravil Patrick. Ukrojil dva silné plátky sýra a jeden jí nabídl.

“Ano. Bylo od něj hodně ohleduplné, že nás tu nechal o samotě, ačkoliv s tímhle břichem si na milostné hrátky musíme nechat zajít chuť,” odpověděla Flanna. “Ale stejně mě potěší, když tě dnes v noci budu mít vedle sebe, Patricku. Stýskalo se mi po tobě. Proč jen ses mi nepřijel omluvit dřív?”

“Cožpak ty bys mi už tehdy odpustila?” zeptal se jí. “Ale ano, odpustila,” pronesla beze spěchu. Její stříbrné oči se setkaly s jeho a on poznal, že mluví pravdu. “Tak to jsem tedy vážně bloud, Flanno,” řekl jí tiše. “Ano,” souhlasila pohotově; vytírala přitom omáčku z talíře kouskem chleba, který strkala do úst. Zasmál se. “Uvážímeli objem tvého pasu, musím přiznat, že máš docela kuráž: teď už mi neutečeš!” škádlil ji. “Zato ti zaberu pořádný kus postele,” řekla se smíchem. “Už se nemůžu dočkat, až uvidím, jak velký kus to bude,” odpověděl.

Dojedli. Z kotlíku nad ohništěm nalila Flanna horkou vodu do kamenné výlevky, přilila trochu studené z vědra a umyla nádobí a lžíce. Patrick popadl utěrku, umyté věci utřel a vrátil zpátky do příborníku. Potom do popela na ohništi zastrčil železnou misku se žhavými uhlíky to aby měli ráno méně práce. Flanna už se mezitím zvolna vydala po schodech nahoru do síně a pak ještě o patro výš, do ložnice. Šel za ní s vědrem a kotlíkem, aby měli po ruce vodu, až se budou chtít před spaním umýt. Venku se obloha barvila od červánků a zanedlouho nastal soumrak. Ložnice, do níž vstoupili, byla velmi jednoduchá: široké lůžko, malý noční stolek a v nohách postele truhla. U krbu, v němž Aggie před odjezdem zatopila, stála jedna čalouněná židle. Flanna unaveně sklesla na velké lože, jež zdobily tmavomodré sametové draperie, zavěšené na starodávných mosazných kroužcích. “Tohle sice není žádná panská ložnice,” řekla Flanna manželovi, “ale z oken je vidět na jezero,” vysvětlovala: “Strašně ráda se koukám na vodu. Tak často a tak rychle

se mění! Pomůžeš mi zout boty, Patricku?”

Poklekl a s jistými obtížemi jí stáhl kotníčkové střevíce:

nohy měla hodně oteklé. “Proboha, děvče!” vykřikl.

“Takhle to vypadá, když jsem na nohou od rána do večera,”

prohlásila věcným tónem. Potom vstala. “Rozšněruj

mě, prosím.”

Hbitě jí rozšněroval zadní díl beztvarých šatů, jež měla

na sobě, a pomohl jí se svlékáním. Flanna pak bosky přetlapala

pokoj, nalila si do umyvadla vodu a omyla se, jak

to šlo. Jen v košili vzápětí vlezla do postele. Patrick se

také svlékl do košile sahala mu pod hýždě , opláchl se

a lehl si vedle manželky.

To břicho bylo obrovské! Vzepřel se na lokti a bedlivě si ji prohlížel. Snažil se rozpomenout na dobu, kdy matka nosila jeho bratry. Nepamatoval se, že by kdy ztloustla takhle moc.

“Polož mi ruku na břicho,” řekla mu. “Dítě se hýbe, ucítíš to.”

Natáhl se a jemně se jí dotkl; náhle mu dlaň cosi tak zřetelně odstrčilo, až se lekl. Pohlédl dolů: přísahal by, že zahlédl obrys chodidla, anebo alespoň prstíčků na noze. “Je to chlapeček!” řekl jí se širokým úsměvem. “Žádná holčička nemůže mít tak velkou nohu!”

Usmála se. “Je zdravý a čiperný a nic víc po něm nežádám,” odvětila.

Nedokázal té plodné kráse odolat. Velkou dlaní jí hladil

břicho, na kterém bylo i přes tenkou látku košile vidět,

jak výrazně se na něm rýsují modravé žilky. “Bojím

se odjet, dokud nebude dítě na světě,” řekl jí upřímně.

“Nemůžeš čekat, až to na mne přijde,” namítla. “Král

se na pouť do Anglie může vydat kdykoli. Musíš přivézt

Charlieho zpátky na Glenkirk, jestli po tom vaše maminka

tak touží. Musela jeho otce hluboce milovat, když má

o Charlieho takový strach. Já slehnu, ať už tu budeš, nebo

nebudeš, Patricku. Tvůj bratr se nabídl, že tady zůstane.

Kdyby bylo potřeba, mám po ruce Brodieovy. Ty musíš

jet.”

“Myslel jsem, že se budeš zlobit,” řekl.

“Nadšená tím zrovna nejsem,” připustila, “ale v téhle

věci se nemohu postavit proti vaší matce, Patricku. Co

kdyby Charlieho zabili? Jestli se alespoň pokusíme přivézt

ho zpět, budeme mít čisté svědomí. Nechce se mi žít

vedle mužského, kterého bude po zbytek života soužit lítost.”

“Jsi úžasná žena, Flanno Leslieová,” odvětil. “A až se

vrátím, už se nikdy nerozloučíme. Souhlasíš, děvče?”

“Ano, můj pane, lásko má, souhlasím, a ráda,” řekla

mu Flanna. “A teď už spi. Malého jsi ukonejšil, je teď

klidný. A my budeme také.”

Vzal ji za ruku a usnuli.

Kapitola 15

Vévoda z Glenkirku odjel dvacátého devátého července,

přičemž doma zanechal svou samodruhou manželku,

kterou svěřil do opatrování staršímu bratrovi. Nevěděl,

že královo vojsko se zatím dalo na pochod.

Vstoupilo do Anglie třicátého prvního téhož měsíce. Vévoda

neměl na vybranou, za králem se vydat musel, a tak

se za ním vydal. Slíbil Jindřichovi, že najde Charlieho

a pokusí se ho přesvědčit, aby se vrátil do Skotska. Když

Charlieho dostihne dřív, než armáda pronikne příliš hluboko

na anglické území či než se odehraje nějaká významná

bitva, možná u svého stuartovského bratra dokáže

vyvolat hnutí v hlavě i v srdci.

Vévoda měl na sobě prostý oděv: vlněné kalhoty, boty

tak staré, že nestály za ukradení, košili a kožený kabátec.

Nechtěl přitahovat ničí pozornost, třebaže jeho kůň, mohutný

šedě grošovaný hřebec s černou hřívou a ocasem,

byl skvostné zvíře. Skota mohli v Patrickovi poznat jen

podle klanového odznaku, jejž měl na baretu. Svůj tmavozelený

pléd v barvách Leslieů sroloval a přivázal si ho

zezadu k sedlu.

Ošoupaný kožený sedlový vak měl vévoda plný ovesných

placek. Chtěl se vyhýbat hostincům. Na Vysočině

by se nenašel chlapík, který by nedokázal přežít o ovesných

plackách a o tom, co si sám uloví. Patrick s sebou

vezl i malou čutoru s vínem a větší s vodou. Měl pušku

a tesák, a kdyby chtěl, dokázal by rozdělat oheň. Dobře

se ozbrojil pistolemi a mečem. Byl soběstačný.

Patrick Leslie prožil na rozdíl od svých zcestovalejších

sourozenců skoro celý život na Vysočině. Jednou byl,

ještě jako dítě, ve Francii. Návštěva to sice byla nedlouhá, ale zato tam poznal lady Bothwellovou, svou babičku proslulou nejrůznějšími skandály. Matka vzala Patricka Leslieho dvakrát do Anglie, ale kromě toho a kromě krátkého pobytu na univerzitě v Aberdeenu a výletu do Perthu, kde pátral po své manželce, se z Glenkirku vlastně nikdy nevzdálil. A nyní mu šuškanda ukazovala cestu na jih. A on jel, jelikož se pokoušel dostihnout královy ozbrojené síly a svého bratra, ne tak docela královského Stuartovce.

Během několika dnů se často vyhýbal zvědům z Cromwellovy armády, která se za Karlem Druhým opožďovala sotva o týden. Na tohle Patrick nebyl připraven, a tak si cestou tiše bručel pod vousy nadávky. Měla to být jednoduchá záležitost: jet do králova ležení a snažit se přimět Charlieho, aby se s ním vrátil. Jenomže najednou místo toho harcuje přes hranici až někam do Anglie! Před sebou má královské vojsko, žel, početně příliš slabé. V patách mu táhne mocná armáda Olivera Cromwella. A kdesi uprostřed toho všeho si jede Patrick Leslie, vévoda z Glenkirku, za svým bláznivým posláním. A přesto proniká stále hlouběji do Anglie. Dal své slovo. A potom mu to došlo: dal své slovo. Přesně jako jeho otec! Zauvažoval, co by tomu asi řekla matka, ale koneckonců, vždyť to byla právě ona, kdo trval na tom, aby dojel pro Charlieho. Či snad ne? Neoháněl se Jindřich matčiným jménem čistě ve snaze odvrátit Charlieho od jeho záměru, který může být všem ke škodě? Při pokusu ochránit vlastní rodinu mohlo Jindřicha napadnout, že spojení mezi vévodou z Lundy a markýzem z Westleighu by mohl někdo důležitý využít k tomu, aby jim nadělal potíže. Pak pustil Patrick takovéhle myšlenky z hlavy. Jindřich je sice opatrný, ale nikdy by žádného ze sourozenců záměrně nevystavoval nebezpečí, aby ochránil sám sebe. Tohle prostě nemá v povaze. Královské vojsko se pohybovalo neuvěřitelně rychle. Poté co král opustil své ležení ve Skotsku, ocitl se na hranicích za pouhých šest dní. Jakmile byl v Anglii, znovu vyzval své krajany, aby se k němu připojili; slíbil jim reformu anglické církve podle Úmluv, jež odsouhla306

sil ve Skotsku, přislíbil jim, že bude nově zvolen parlament a dále že potrestá všechny, kdož jsou zapleteni do smrti jeho otce. Jakmile na anglické půdě pronesl tyto veřejné přísahy, prohlásil se před svým vojskem za krále Anglie a Skotska, přičemž se ozývalo břeskné vytrubování a salvy.

Přestože město Carlisle odmítlo otevřít králi své brány,

v jiných městech a vesnicích, přes něž se svou armádou

táhl, ho srdečně vítali. Za dalších deset dní již byl hluboko

na anglickém území, až u řeky Mersey. Za ním ujížděl

jako o život vévoda z Glenkirku pořád se však o jeden

den opožďoval. Když Patrick dorazil k mostu u Wamngtonu,

zjistil, že se zde malý oddíl Cromwellových spojenců

pustil do boje, ale kladl pouze slabý odpor. Vzápětí

se cromwellovci stáhli. Král vyhlásil vítězství a znovu

vyzval své krajany, aby spěchali pod jeho korouhev.

Král se nyní chystal postupovat dál směrem na Londýn,

ale v tomhle bodě ho s výjimkou vévody z Hamiltonu

ze spojenců podpořil jen málokdo. Ostatní rádci namítali,

že armáda přitáhla velice rychle až ze Skotska

a muži jsou unavení. Raději by si měli chvilku odpočinout

někde v bezpečí. Útočiště by se dalo nalézt ve

Worcesteru, v západoanglickém městě s katedrálou.

Obyvatelstvo města i okolních vesnic je roajalistického

smýšlení. Ze západní strany chrání město řeky Severn

a Teme. Směrem na východ, jih a sever ještě stojí zbytky

opevnění, vystavěného před některou z dřívějších bitev

občanské války. Ty by bylo možné opravit a znovu využít.

A tak se Karel Druhý se svým vojskem vydal na jih

k Worcesteru, do kterého triumfálně vstoupil: starosta

nesl před Jeho Veličenstvem meč coby odznak města

a uprostřed Worcesteru prohlásil Karla za krále Anglie,

přičemž mu přizvukoval místní šerif.

Přestože ani starosta, ani šerif nebyli přesvědčení roajalisté, přivítali Jeho Veličenstvo vlídně, aby město ochránili před zplundrováním, k němuž by v případě jakéhokoli odporu bezpochyby došlo. Celý příští týden

královské vojsko obcházelo okolí a rekvírovalo jídlo, oblečení,

koně a zbraně. Výměnou za všechny tyhle zásoby

se někdejším majitelům dostalo jen příslibu náhrady. Cromwell, nebo král! To máme prašť jako uhoď, vrčeli mnozí, ačkoliv několik mužů z královského vojska bylo pro rabování pověšeno.

Patrick Leslie dorazil do Worcesteru dvacátého sedmého

srpna. Vyptával se na cestu tak dlouho, až přijel k oblíbené

Charlieho hospodě U Labutě, která stála na břehu řeky.

“Bydlí zde vévoda z Lundy?” dotázal se hostinského.

“A vy jste jako kdo, můj pane?” opáčil hostinský a maličko

se naštětil, když uslyšel skotský přízvuk.

“Jsem bratr lorda Stuarta,” odvětil nevrle Patrick.

“Jestli tu můj bratr je, rád bych to věděl. Jedu sem za ním

až ze severu. Snažím se ho dostihnout. Jde o rodinnou

záleži tost.”

“Ano, pane, váš bratr je tady,” řekl konečně hostinský poněkud uctivějším tónem. “Půjdeteli za mnou, ihned vás k němu zavedu.” Kráčel úzkou chodbou, až nakonec

zastavil před jakýmisi dveřmi, diskrétně zaťukal a potom je otevřel, aby do apartmá uvedl vévodu z Glenkirku. Vzápětí se ztratil jako pára.

Patrickovy oči postupně přivykly přítmí: v místnosti

bylo pánů hned několik, ale on mezi nimi neomylně vyhledal

svého bratra. “Charlie!” řekl.

Vévoda z Lundy se odvrátil od muže, s nímž právě rozmlouval. V jantarových očích se mu zračil naprostý úžas. “Pro boha živého, Patricku, jsi to ty?” podivil se. Potom zbledl. “Moje děti?!”

“Děti jsou v pořádku,” chvatně ho ujistil Patrick.

“Matka?”

“Ve Francii plánuje svatbu pro Autumn,” zněla odpověď. “Tak proč…” Charlie vypadal popleteně, a to ne málo. “Musíme si promluvit v soukromí,” řekl Patrick. Znělo to naléhavě.

“Pánové,” oslovil Charlie ostatní přítomné, “toto je

můj mladší bratr Patrick Leslie, vévoda z Glenkirku. Přijel

za mnou ze Skotska, aby mi cosi sdělil. Uvážímeli,

v jakých časech žijeme, nemohu než soudit, že věc je

vážná.”

“Když jste sem jel, můj pane, nezahlédl jste nějaké kulaté

hlavy?’ zeptal se Patricka jeden z mužů.

“Před Cromwellem a jeho vojskem se zvědové jenjen

rojí. A to vojsko je sotva den cesty za mnou,” odpověděl

Patrick.

“Dobrý bože! To nejlépe udělám, když odjedu domů,

dokud to jde a vy ostatní byste měli udělat totéž,” pravil

ten pán.

Ozvalo se souhlasné zamumlání a pak už se místnost rychle vyprázdnila. Zbyl zde jen Charlie s Patrickem. Vévoda z Lundy se křečovitě usmál a z karafy, stojící na podnose u dveří, nalil do dvou číší víno. Jednu podal bratrovi a druhou pozvedl k přípitku. “Na krále!” pravil. “Na krále,” řekl Patrick.

“Vypadáš zničeně,” podotkl Charlie. “Pojď se posadit k ohni. Tak jestli jsou v pořádku děti i maminka, rád bych se dozvěděl, proč tu jsi, bratříčku. Protože vím, jak silné je tvé přesvědčení, neočekávám, že bys přijel podpořit svým mečem královskou obranu.”

“Na Glenkirku je Jindřich,” začal vyprávět Patrick

a při pohledu na výraz překvapení v bratrově tváři se

usmál. “Trochu balamutil místní úřady, aby získal příslušné

průvodní listiny, a potom přijel. Dopisuje si s maminkou,

ačkoliv skutečně nevím, jak se mu to daří. Máti

nechce, aby ses pletl do šarvátek svého bratrance. Chce,

abys byl u mne na Glenkirku.”

“Patricku,” otevřel ústa bratr, vévoda z Glenkirku však

vztáhl ruku, aby jeho námitky umlčel.

“Nech mě říci všechno, kvůli čemu jsem přijel,” řekl

staršímu sourozenci. “Vím, že jsem se vydal za velmi pošetilým

posláním, ale slíbil jsem to Jindřichovi, který to

zase slíbil mamince. Oba jsou přesvědčeni, že teď ještě

nenastal ten pravý čas, aby se královští Stuartovci vrátili

na svůj anglický trůn. Po tom všem, co jsem za uplynulý

měsíc viděl cestou na jih, Charlie, věřím, že mají pravdu.

Určitě si uvědomuješ, jak se věci mají. Ti tví přátelé, co

jsem dnes poznal, za tohoto krále bojovat nebudou, viď?

Při pouhé zmínce o Cromwellovi uháněli domů, jako by

jim za patami hořelo, a to jsou rodem Angličané!”

“Proč Jindřich nepřijel sám? Proč posílá tebe?” otázal se Charlie.

Skotská nevěsta “Protože Jindřich nesmí být spatřen ve společnosti krále ani jeho vojska, aby neohrozil svou vlastní rodinu a majetek,” odpověděl Patrick. “Ale já jsem Skot. Dalo by se očekávat, že tohoto krále zřejmě podpořím. A kromě toho jsem pro anglické úřady neznámou veličinou, kdežto Jindřich ne. Máti to ví, a právě proto ho poslala za mnou, abych já mohl přivést tebe.” Patrick polkl doušek vína.

“Jindřich byl odjakživa uvážlivý chlapík,” poznamenal skoro trpce Charlie.

“To ty také dokud ti kulaté hlavy nezabily manželku,” připomněl bratrovi příkře Patrick.

“Jak bych bez té své Bess mohl v Anglii zůstat?” zeptal

se Charlie. “A když už mi to připomínáš, Bessini rodiče

mi chtěli odebrat děti, dokonce se o to i pokusili.

Myslíš, že by levobočkovi prince Jindřicha Stuarta, milovanému

bratranci samotného krále, puritánský soud dovolil,

aby si své syny a dceru směl podržet u sebe?”

“To, žes je přivezl na Glenkirk, bylo správné, Charlie.

A nyní se tam vrať se mnou i ty. Je pravda, že jsi královský

parchant, jsi okouzlující, bohatý vévoda, ale nevládneš

takovou mocí, jakou mají ti ostatní v králově nejbližším

okolí. Ani jsi po takové moci nikdy netoužil. Máti

ztratila svého manžela v boji, jejž Stuartové pořád ještě

vedou. Nechce teď přijít ještě o tebe, Charlie.” Patrick se

předklonil a promluvil ještě důtklivěji. “Poněvadž v tomto

boji nedisponuješ silou, k čemu svému bratránkovi jsi?

Tvoje děti ztratily matku. Mají snad ztratit i otce? Nenasazuj

marně svůj život! Flanna a já jsme rádi, že tvé děti

u sebe máme, Charlie, ale ony ve skutečnosti potřebují

někoho jiného: svého otce. A zatímco jsem byl pryč a hledal

jsem tě, Flanna už asi dala život mému dědicovi.”

“Ach, Patricku, tak já jsem způsobil, že jsi propásl narození

svého prvního děcka!” pronesl Charlie a byl přitom

nelíčeně zkormoucený.

“Jestli se vrátíš se mnou, stálo mi to za to,” řekl vévoda z Glenkirku staršímu bratrovi.

“To nemohu,” pravil Charlie takřka smutně. “Musíš pochopit, Patricku, že ačkoliv nemám tu moc, abych ovlivnil bratrance při jeho rozhodování, a ačkoliv nejsem žádný vojenský stratég, jsem jeho přítel, jeho příbuzný, a díky tomu jsem pro něho v těchto těžkých dobách cennější než ti ostatní. Naslouchám mu. Utěšuji ho. Říkám mu pravdu. Sdílím s ním vzpomínky na naši rodinu. Sloužím mu k něčemu úplně jinému než ti druzí, a právě proto mne ti mocní snášejí. Neberou mě jako člověka, který by mohl ohrozit jejich vlastní vliv na krále. Až se jednou budou sepisovat dějiny téhle doby, nebude v nich o mně ani zmínka, což mi, upřímně řečeno, vyhovuje. Ale musím tady zůstat kvůli svému bratranci. Nemohu ho opustit a taky že ho neopustím.”

Patrick si povzdechl. “Vojsko, které táhne za mnou, je bezmála třikrát silnější než to vaše,” řekl Charliemu. “Tady u Worcesteru nemáte naději na vítězství, a když nevyhrajete, co bude dál?” “Nevím,” odvětil Charlie.

“To já ano,” pravil zachmuřeně Patrick. “Krále zajmou

a tebe zajmou s ním. Oba budete popraveni, protože

jste královští Stuartovci a tenhle Cromwell je zase

despota prahnoucí po moci, třebaže to schovává pod

roušku morálky, práva a ctnosti. Utlačuje ty, kdo s ním

nesouhlasí. Sám se ustavil soudcem i porotou. Pokud by

byl skutečně tím, za koho se prohlašuje, nabídl by spravedlnost

všem bez rozdílu, ať už jsou jakéhokoli vyznání.

Jenomže on tímhle mužem není, Charlie, a mně se nechce

věřit, že bys za takových okolností nastrkoval krk do oprátky.”

“Jestli vypukne bitva, Patricku, podaří se nám prchnout,” pousmál se Charlie. “Můj bratranec Karel vyniká přinejmenším v jednom ohledu: skvěle utíká Cromwellovi a jeho lidem.” Natáhl ruku k bratrovi, aby ho uchlácholil. “A teď mi povídej o mých dětech.”

“Vede se jim dobře. Každý den kromě svátků mají výuku. Willy si ale ostříhal lokýnky. Vplížil se do síně, když tam nikdo nebyl, a sestře sebral z košíčku na šití nůžky. Biddy bědovala ještě tři dny. A potom se odmítl

obléknout do sukniček, a tak jsme mu museli dát kalhoty. Jiná možnost nebyla. Je to klouče svéhlavé,” uchechtl se Patri ck.

Charlie se rozesmál. “Obávám se, že v tomhle ohledu se podobá Bessinu otci,” řekl. “A co tvá rozkošná Flanna?” “Strávila léto na Brae, aby ho dala zase do pořádku. Říká, že ho chce jednou předat druhému synovi, a pokusí se pro něho znovu získat i hraběcí titul. K tomu ovšem bude zapotřebí, aby byl nastolen král,” podotkl prakticky Patrick. “Myslím, že vás čeká dlouhé tažení, Charlie. Ze Skotska jste sem přiletěli jako blesk. Proč jste nešli dál? Já osobně bych si namířil do Londýna, ale samosebou já nejsem stratég.”

“Král s Hamiltonem chtěli pokračovat dál, ale tvůj příbuzný, generál Leslie, a jeho klika jejich názor zamítli,” odvětil Charlie.

“Takže vás tu lapili do pasti jako krysy,” řekl Patrick. “A mne s vámi.”

“První, co zítra ráno uděláme, je, že tě odsud musíme dostat,” uvažoval Charlie. “Pojď, bratře, lehni si do mé postele. Potřebuješ se dnes v noci pořádně vyspat. Já nyní musím jít za bratrancem.”

“Inu, hádat se s tebou nebudu,” odpověděl Patrick.

“V posteli jsem nespal od té doby, co jsem před několika

týdny odjel z Glenkirku.”

Vévoda z Lundy dovedl svého mladšího bratra chodbou

k nevelkému pokojíku. Tam mu stáhl vysoké boty

a vévoda z Glenkirku se vděčně svalil na lůžko.

“Kde budeš spát ty?” chtěl vědět těsně předtím, než ho

opustily smysly.

“Na polním lůžku,” řekl Charlie a sfoukl svíčku. Pak vyšel z komůrky i z Labutě a spěchal k domu, kde byl ubytován král, aby mu oznámil, co Patrick říkal o vojenských silách cromwellovců: že s největší pravděpodobností je budou mít někdy k ránu před branami Worcesteru. ‘On však nepřijel z té zaostalé země sem dolů jen proto, aby ti nahlásil pozice Cromwellova vojska,” prohlásil bystře král. 312

“Ne, bratranče, to skutečně ne,” připustil Charlie.

“Tak proč tedy?” otázal se král.

“Tohle je typické pro mou rodinu,” začal Charlie

s úsměvem. “Má matka, která dlí nyní ve Francii, si dopisuje

s mým nejstarším bratrem, markýzem z Westleighu.

Poslala Jindřicha nahoru do Skotska, aby přiměl Patricka

k cestě dolů do Anglie a dovezl mě do bezpečí. Jindřicha

samotného posílat nechtěla, protože kdyby byl viděn

v blízkosti armády či osoby Vašeho Veličenstva, současná

vláda by z toho mohla vyvodit následky neblahé pro

něho i pro jeho rodinu.”

Nyní se král pobaveně usmál. “Vaše matka je velice chytrá paní. Vždycky byla. Dá se přece očekávat, že ten

skotský bratr by mohl být se mnou, takže pokud ho někdo uvidí, nebude to považovat za nic zvláštního.” “Přesně tak, Vaše Veličenstvo. A i kdyby Patricka zahlédl sám Cromwell, bude pro něj neznámou veličinou, protože ze svého milovaného Glenkirku sotva kdy vytáhl paty. Jsem přesvědčený, že kdyby na něho náhodou narazil jeho vlastní příbuzný, generál Leslie, nepozná ho ani on. Patrick byl tudíž poslán, aby hájil matčiny zájmy. Je to od něho veliká oběť, poněvadž Patrickova manželka čeká jeho dědice, a touhle dobou už ho bezpochyby má. Ještě než se Patrick vůbec vydal na cestu, věděl, že odmítnu jeho naléhání vyhovět. A přece přijel kvůli matce.”

“Matky mívají na své syny nesmírný vliv,” podotkl král .

“Musím Patricka dostat ven z města tak rychle, jak jen to bude možné, protože jakmile sem přitáhne Cromwell, bude to obtížné, neli nemožné,” řekl vévoda z Lundy svému bratranci králi.

“Jeď s ním,” pravil velkomyslně král. “Nerad bych, aby mě vaše matka považovala za necitelného sobce. Její manžel zahynul v mých službách. O syny ji oloupit nemohu. Svého strýce Jindřicha Stuarta jsem neznal, ale všichni, kdo ho znali, ho prý měli velmi rádi. Anglie by v něm prý měla výborného krále. Rovněž se povídá, že ho vaše matka ze srdce milovala, a že kdyby sama nebyla poněkud záhadného původu, mohla být anglickou královnou a ty sám nyní králem.”

“Přestože mě ztráta otce nikdy nepřestala rmoutit, bratranče,”

řekl Charlie králi, “vládnout Anglii jsem nikdy

netoužil, jak jistě víš. Zcela mě uspokojovalo být venkovským

šlechticem. A jednoho dne, až bude po všem,

zase jím budu. Mocný vládce Akbar, můj dědeček Ind,

věřil, že každý z nás je v určitém čase tím, kým být má.

A já tomu věřím také,” pokračoval s ironickým úsměvem,

“ačkoliv se obávám, že podobné smýšlení není

v souladu se slavnou ligou Úmluvy. Nicméně domnívám

se, že Vaše Veličenstvo mě církvi nepředhodí. Víš, bratranče,

my tu teď jsme z toho důvodu, že zde v tuto chvíli

prostě být máme. A můj bratr Patrick také. Pošleme ho

domů, jak to jen půjde, ale co mě se týče, bratranče, já tě

neopustím.”

Král neřekl dlouho ani slovo, ale nakonec pravil: “Jestli

se to tady zvrtne, Charlie, asi tě pošlu pryč. A když to

udělám, musíš mi slíbit, že mě poslechneš. Bez debat.

Nosíme stejné jméno. Kdyby tě zabili, Cromwellovi lidé

by začali do světa roztrubovat smrt Karla Stuarta. Neobtěžovali

by se nás dva nějak rozlišit. A to by mohlo uškodit

mé věci.”

Vévoda z Lundy pomaloučku přikývl. “Jsem ten nejoddanější

služebník Vašeho Veličenstva,” řekl. “Bůh uchovej,

aby tato chvíle nastala, ale přijdeli přesto, poslechnu

vás.” Potom Charlie poklekl, uchopil bratrance za

ruku a políbil ji. Když znovu povstal, král mu pokynul,

aby si zase sedl do křesla.

“Pověz mi, co je nového s tou roztomilou vévodkyní

z Glenkirku,” řekl a čtverácky zamrkal jantarovýma očima.

“Touhle dobou už asi porodila. Patrick o moc víc neřekl.

Ach, ano: léto strávila v sídle rodiny své matky

a opravovala ho. Dělá si velké naděje, že až jednou Vaše

Veličenstvo opět zaujme své místo, podaří se jí ho přesvědčit,

aby přiřklo ten dřívější rodový titul jejímu druhému

synovi.”

“Copak tam není mužských dědiců?”

“Ne,” vysvětloval Charlie. “Posledním hrabětem z Brae byl její dědeček Gordon. Měl syna, ale to byl, stejně jako já, pouhý levoboček. Dědičkou Brae se stala Flannina matka a dokázala tohle právo převést na svou dceru, jenomže moje švagrová je ctižádostivá. Tvrdí, že když jí její vlastní rodina, tedy Brodieové z Killiecairnu, a její vlastní manžel nedovolí jezdit po Vysočině a rekrutovat ozbrojence pro Vaše Veličenstvo, jediný úspěch, kterým se může před Patrickem vykázat, je obnovení hraběcího titulu, jenž připadne jednomu z jeho synů. Dámy, které na Glenkirku vládly před Flannou, byly v mnoha směrech dosti netypické. Jak to ona sama trochu legračně formuluje, nechce být nějakou nanicovatou vévodkyní.”

Král se od srdce zasmál a to se v posledních dnech stávalo jen zřídka. “Bratranče,” řekl vévodovi z Lundy, “máš mé slovo, že až nastane den, kdy opět usednu na anglický trůn, obnovím kvůli manželce tvého bratra titul hrabat z Brae a udělím ho jejímu druhému synovi. Flanna Leslieová mě na tom ponurém místě zvaném Skotsko rozesmála. A její mladičké srdce je dobré. A koneckonců, takováto štědrost mě nic nestojí, nebo ano?” Teď se pro změnu rozesmál Charlie. “Náš dědeček řekl skoro totéž, když Jemmiemu Lesliemu uděloval titul vévoda z Glenkirku,” vysvětlil bratranci. “Řekl, že když už hraběcí panství s hradem i pozemky existuje, může si z Jemmieho spánembohem udělat hraběte, a přitom ho to nebude nic stát.”

“Krev se zkrátka nezapře,” odpověděl král. Tak se nasmál, až mu do očí vyhrkly slzy; nyní si je otíral. “Ach, Charlie, takhle jsem se nepobavil snad celé týdny! Tisíc láter, bratranče, já už se nemohu dočkat, až budeme moci obnovit dvůr a zase si slušně žít!”

“Všechno má svůj čas, Veličenstvo,” sliboval Charlie. Ráno objevili, že Cromwell stojí u bran města Worcesteru. Čekali ho až navečer, ale rozbřesk odhalil zvědavým zrakům každičkou ze zamčených městských bran, až na jednu malou, již ovšem střežili zvenčí. V tuto chvíli tudíž neexistovala jediná cesta, po které by mohl Pa trick Leslie uprchnout. Když mu řekli, jak se věci mají, v duchu tiše zaklel. Nechtěl umřít za tohoto krále. Přál si být na cestě, jež vede na sever k manželce a rodině na g1enki rku.

Předešlé noci vnikl do města hrabě z Derby. Přinesl novinu, že jeho vojenské síly v Lancastershiru na severu země byly rozprášeny. Místní zámožné vrstvy kvůli králi nepovstaly. Cromwell měl díky daním peněz víc než dost, aby zaplatil všem těm vojákům, kteří chtěli stát pod jeho praporcem. Král Anglie neměl nic, z čeho by financoval své nevelké vojsko nic než naději, že bude případně znovu nastolen, a až se tak stane, všichni tihle věrní dojdou své odměny. Bohatci zůstali tiše sedět na svých statcích. Ti, kdo neměli nic, se shlukli kolem Cromwella, který je mohl odměňovat po každé vybojované bitvě. Cromwellovy vojenské síly odtáhly na jih a jihovýchod, aby odřízly králi cestu na Londýn. Král odpověděl tím, že přikázal vyhodit do povětří čtyři městské mosty přes řeku Severn, ale zatímco tři z nich byly zničeny beze zbytku, most u Uptonu na jih od města utrpěl jen zanedbatelné škody, takže ho cromwellovci byli schopni opravit, aby ho mohli sami použít. Den po příjezdu lorda protektora vypukla dělostřelba zacílená přímo na město. Král držel většinu svých mužů za hradbami, protože úzké uličky byly pro ně přirozenou ochranou. Na sever poslal tři skotské pluky, aby střežily soutok Severnu s Teme. Generál Middleton podnikl odvážný nájezd na nepřítele ve snaze umlčet jeho děla. Neuspěl však a ztratil mnoho mužů.

Protektor sice mohl vzít město ztečí okamžitě, ale byl

pověrčivý. S útokem vyčkal až do třetího září, což bylo

první výročí jeho vítězství u Dunbaru. Patrick Leslie, lapený

mezi hradbami Worcesteru, dospěl k rozhodnutí, že

to zřejmě přežije, protože přece není možné, aby zemřel

ve stejný den, kdy zabili jeho otce. Anebo má Bůh smysl

pro humor?

Třetího září ráno vyšplhal král na vrchol vysoké čtverhranné katedrální věže. Bystře pozoroval, jak se před městem Worcester šikuje na třicet tisíc Cromwellových

mužů. Hleděl upřeně i na město a na jeho úzké uličky, křivolace se vinoucí mezi středověkými domy. Jeho vojsko čítalo sotva dvanáct tisíc mužů. Karel Druhý si rezignovaně povzdechl. Vyhrát tuhle bitvu, to by byl zázrak, nic než zázrak, a on na zázraky nevěří. A přesto k té bitvě musí dojít.

Je králem Anglie a Skotska. Mělo by stačit kývnout

a hned mít k dispozici padesát tisíc mužů. Ach ano, takhle

by to mělo být. A přece je nemá! Proč mu jen neřekli,

že jeho vlastní lidé jsou po letech té občanské války tak

vyděšení, že na jeho podporu nepovstanou? Proč mu nikdo

neřekl, že jediné, po čem všichni touží, je mír a nic

než mír? Nerozuměl tomu, ale jak tak ze své pozorovatelny

obhlížel situaci, jedno věděl: že dnes zahyne mnoho

dobrých mužů. Věděl, že až slunce vystoupí nad Malvernské

vrchy, on sice ještě bude králem, ale jen podle

jména. A snad bude znovu utíkat, aby si zachránil krk.

Pokud to ovšem přežije. Obrátil se ke svému bratranci,

což byl jediný člověk, kterému král dovolil, aby sem nahoru

vylezl s ním.

“Tohle nemůže vyjít,” řekl král. “Moje řeč,” souhlasil Charlie. “Chce to plán,” začal král.

“Až nadejde ta pravá chvíle, Sire, prorazíme u clapské brány. Cromwellovi generálové si nemyslí, že byste se chtěl vrátit na sever, a tak tuhle malou nedůležitou bránu prakticky nehlídají to aby umožnili Skotům, kteří to tu přežijí, dostat se tamtudy zpátky k hranicím,” řekl Charlie král i.

“Hmmmm,” zabručel zamyšleně král.

“Až vám řeknu, abyste šel, tak musíte jít, Vaše Veličenstvo,” pravil tiše vévoda z Lundy. “O téhle věci není sporu.”

“A ty musíš jít, až ti řeknu já, Charlie,” odpověděl král.

“A svého bratra musíš vzít s sebou.” Karel Druhý se

uchechtl. “Hádal bych, že Patricka Leslieho zrovna dvakrát

netěší, že tu takhle uvízl.”

Charlie se usmál. “To tedy ne,” souhlasil.

Pod nimi hlučně zaduněla děla. “Musíme jít dolů,” řekl

král. “A ty musíš pryč tak rychle, jak jen to svedeš. Ať se neříká, že Cromwell zabil dneska hned dva Karly Stuarty.”

“Dostanu se do Francie, bratranče, a budu v Paříži čekat, abych ti mohl sloužit, až přijedeš za mnou,” řekl Charlie. “Věřím, že se tam dostanu dřív než ty. Cromwell vynaloží všechny síly, aby vás vyčmuchal, Sire. Po mně pást nebude, ale byl bych daleko radši, kdybyste teď místo mne odjel vy sám.”

Oba muži sestoupili z katedrální věže na náměstí, kde už je očekávali královští generálové. Bratranci se objali a popřáli si navzájem hodně štěstí. Potom Charlie bez meškání odkvapil k Labuti, aby zburcoval svého bratra: odjíždějí okamžitě!

“A jak se asi, k čertu, máme z tohohle zmatku vymotat?” zeptal se Patrick bratra vztekle. “No jen se kolem sebe rozhlédni, člověče! Panika! Požáry! Vyděšení civilisté, kteří se třesou o holý život!”

“Na severu je brána, kterou moc dobře nestřeží,” pravil klidně Charlie. “Poradili mi, abych odjel tudy.” “Ták!” bezmála zařval Patrick. “Tak nakonec to dospělo až sem! Ty opustíš krále, ještě než začne a skončí bitva! Proč jsi na to nemohl přijít dřív, než nás tady chytili do pasti?”

“Dneska nesmí zemřít žádný Karel Stuart!” prohlásil zaníceně Charlie. “Umíš ty si vůbec představit, jaký by to byl poprask, kdyby cromwellovci mohli prohlásit, že zabili Karla Stuarta? Až by se král nakonec pokoušel o návrat, měl by to stokrát těžší. Musel by podat důkazy, že je tím, za koho se prohlašuje, že není žádný mizerný šejdíř!”

“Taky k tomuhle závěru mohli dospět dřív, ten tvůj bratranec se svými rádci!” zavrčel Patrick. “Jestli odjedeme teď, když se boje soustřeďují kolem královského opevnění, podaří se nám proklouznout clapskou branou a potom vyrazit na západ,” řekl Charlie bratrovi. “Proč na západ?” tázal se Patrick. “Já chci na sever.” “A až bitva skončí, Cromwellovy síly udělají totéž co ty,” řekl Charlie. “Pojedeme na západ, protože mám přátele, kteří nám poskytnou úkryt, dokud nebudeme z nejhoršího venku. Mám v úmyslu vydat se pak do Bristolu a na jedné z lodí, které patří naší rodině, se přeplavit do Francie. Můžeš jet se mnou a pak odbočit nahoru směrem na Skotsko, anebo se třebas rozhodneš vydat se ve vlastních stopách zpátky, ale každopádně se na těch příštích pár dní musíme schovat na nějakém bezpečném místě.”

Zvenčí bylo slyšet, jak se boje začínají přelévat i na

ulice. Královské opevnění padlo. V generálu Lesliem vyvolala

vzpomínka na Dunbar takovou malomyslnost, že

rozhodl, že situace je beznadějná, takže královy muže

přestal řádně zásobovat. Někteří vojáci počali v zoufalství

odhazovat zbraně. Král, jenž byl nyní bez pancíře, se

pokusil zasáhnout, aby se jeho muži zase vzchopili. Celý

den chrabře bojoval, nevyhýbal se žádnému nebezpečí

a vydobyl si obdiv všech, nepřátele nevyjímaje. Ulice

však již začínaly rudnout krví mrtvých a umírajících.

Teprve za soumraku krále konečně přesvědčili, aby sám

uprchl, a to stejnou branou, kterou před ním projeli jeho

bratranec s vévodou z Glenkirku. To už ale padala noc

a zabíjení stále pokračovalo, neboť cromwellovci obklíčili

protivníka a zoufale se snažili najít krále.

Charlie s Patrickem opustili Worcester v poledne. Plně

využili zmatku, jenž kolem nich vládl. Bylo to přesně

tak, jak jim řekli: clapská brána byla malá, a proto nedostatečně

střežená. Několik mil za městem bratři odbočili

na západ k Walesu. Hluk boje za nimi konečně umlkl,

a jak tak nyní jeli napříč krajinou, kolem nich se ozýval

jen zpěv ptáků a zvuky, jež vydávala zvířata. Bylo zřejmé,

že Charlie přesně ví, kam jede, a Patrick se svému

staršímu sourozenci držel poslušně po boku. Když se

slunce začalo nořit za kopce, které nechali za sebou, tehdy

konečně sjeli z cesty. Několik mil jeli po sotva viditelné

stezce, jež se před nimi vinula až k domu z tmavého kamene, který vyhlížel opuštěně.

Právě v okamžiku, kdy zastavili, houkl výstřel. Patrick

Leslie bolestně zaklel a chytil se za rameno.

“Barbaro!” zahulákal Charlie. “To jsem já a tys mi

právě postřelila bratra, k čertu!”

Dlouho se neozývalo nic a pak se konečně otevřely

přední dveře. Vyběhla z nich jakási žena a vrhla se vévodovi

z Lundy do náruče. “Ach bože, Charlie! Moc se

omlouvám!” vykřikla a vzápětí ho políbila.

Charlie Stuart si polibek chviličku vychutnával a potom

tu přítulnou osobu odstrčil. “Ty vždycky rychle jednáš,

Barbaro, ale na následky nepomyslíš!” řekl. “Teď

pomoz mému bratrovi do domu a já ustájím koně.”

Patrick Leslie s jistými obtížemi sklouzl ze svého

hřebce; škubl sebou přitom bolestí. Žena mu ovinula paži

kolem pasu, a když mu pomáhala dojít k domu, vybídla

ho, aby se o ni opřel.

“A vy jste z jeho bratrů který?” zeptala se ho, když ho usadila do křesla, stojícího u krbu v salonu. “Jste od pohledu ten Skot.”

“Skotové jsou ve hře tři,” napůl zasténal Patrick. “Já jsem z nich nejstarší. Patrick Leslie, vévoda z Glenkirku, k vašim službám, madam!”

“Jsem Barbara Carverová,” představila se ta žena. “Zůstaňte

takhle, než vám svléknu kabátec, můj pane.”

“To vy po svých hostech vždycky takhle střelíte, madam?”

vyptával se Patrick. Jak mu svlékala kožený kabátek,

cukl sebou.

“Tu kulku máte v rameni, můj pane. Musím ji vyjmout,” odpověděla a začala mu rozvazovat tkalouny na košili .

“Vy se mě ani nedotknete, madam, dokud v téhle místnosti nebude můj bratr,” řekl jí Patrick. “A jestli tady máte nějakou whisky, velmi bych ji uvítal. A ještě jste mi neodpověděla na otázku.”

“Žijeme v nelehkých časech, můj pane,” pronesla tiše

Barbara Carverová. “Bylo šero. Nerozeznala jsem, kdo

to k mému domu přijel. Až na jednu starou služebnou tu

jsem úplně sama.” Při těchto slovech přistoupila k příborníku,

kde měla karafy s pitím a poháry. Do jednoho

cínového pohárku cosi nalila. Přistoupila k Patrickovi

a nápoj mu podala.

Patrick whisky lačně vyzunkl a vytřeštil oči úžasem, neboť poznal svou vlastní výrobu. “Tohle je whisky z Glenkirku!” řekl .

“Ano,” přikývla klidně, “to je. Váš bratr je velmi vybíravý

a ví, že ji tu mám pro případ, že by se u mne zastavil.”

“Co váš manžel?” zeptal se Patrick.

“Mrtev. Už spoustu let,” odvětila. “Mým otcem byl

zámožný kupec z Herefordu. Vašeho bratra jsem poznala

už jako dítě, protože můj otec dodával zboží také

do Queen’s Malvern, a když tam s dodávkou zajížděl, já

jsem často chtěla jet s ním. Pán a paní de Marisco ke mně

byli velmi laskaví. Když otec zemřel, matka se vdala za

jeho nejstaršího tovaryše. Můj nevlastní otec mě nechtěl.

Měl v úmyslu dát mě do služby, ale já jsem nebyla vychována

k tomu, aby ze mne byla služka. Lady de Marisco

se o mém neutěšeném postavení dozvěděla. Dohodla

mi sňatek s jistým venkovským šlechticem. Squire Randall

Carver byl bezdětný vdovec o pár let starší než já.

Byl na mne moc hodný, ale bohužel jsem mu neporodila

žádné děti. Byla jsem mu dobrou ženou, můj pane. Teď mi prosím dovolte, abych vám na to zranění mohla nalít kapku whisky. Bude to sice pálit, ale musíme zabránit infekci.” Opatrně kolem té krvavé rány roztrhla košili. “No vidíte,” řekla vzápětí, “je to pěkná čistá rána.” Zasmál se. Nemohl si pomoci. Nacházel se v situaci, jež byla naprosto absurdní. “Aúúú!” Když mu otevřenou ránu ošetřovala kouskem plátna, zbledl jako stěna. “Je živý?” otázal se Charlie, který právě vstoupil do místnosti.

“Ta kulka musí ven, ale on na sebe nechce nechat sáhnout, dokud tu nebudeš ty,” odpověděla Barbara Carverová. “Bude to bolet jako čert, bratříčku!” prohlásil Charlie takřka rozmarně. “Nalij do něj ještě nějakou whisky, Barbaro, a pak se do toho pustíme. To rameno máš slušně obalené masem, takže o nic životně důležitého nepřijdeš. Zůstaneš u Barbary pár dní, aby ses vzpamatoval, a pak uděláš nejlépe, když se vydáš na cestu domů. Nepochybuji, že se to tu bude do rána hemžit Cromwellový mi muži, kteří budou pročesávat kraj a pátrat po roajalistech.”

“A co když sem někdo přijde?” tázal se popuzeně Patrick.

“Tak vás dám do kněžské díry, můj pane,” odtušila

s úsměvem Barbara Carverová. Teprve nyní postřehl, že

je to náramně hezká žena.

“Do kněžské díry?”

“Jsem katolička, můj pane, a to je důvod, proč zůstávám

tady, ve svém klidném ústraní. V téhle době je na

tom katolík ještě hůř než anglikán.” Vzápětí se zasmála.

“S výjimkou lidí, které sama pozvu, nebo těch, kdo vědí,

že zde budou vítáni, sem přijde jen málokdo.”

“A nečekáte v následujících dnech někoho?” zeptal se

jí sarkasticky Patrick. Jakmile si uvědomil, jak je tahle

žena půvabná, začal být zvědavý na to, jaký vztah má ve

skutečnosti k jeho bratrovi. Že by byl Charlie nevěrný

Bess, kterou zbožňoval? To určitě ne.

“V tuto chvíli jsou moji přátelé plně zaneprázdněni

tím, že honí vaše přátele,” řekla mu a opět se usmála. Potom

mu podala whisky, ale ne už v kalíšku, ale rovnou ve

vysokém poháru. “Až to dopijete, můj pane, dáme se do

toho. Bude to sice bolet, jak říká Charlie, ale ven to musí.”

Pak se obrátila k Charliemu. “A kam pojedeš ty?”

“Do Francie,” řekl. “Honicí psi se rozběhnou nejprve

na sever a na východ. Tím získám čas, abych se dostal do

Bristolu. Tam se v přístavu vždycky najde nějaká obchodní

loď společnosti O’MalleySmall. Než se cromwellovci

obrátí k jihu a západu, já už budu v Bristolu na

palubě své lodi. Král mě poslal pryč, ještě než se bitva

doopravdy rozpoutala. Patrick a já jsme uprchli clapskou

branou. Bratr tam vlastně vůbec nechtěl být. Ačkoliv nepodporuje

Cromwella, nepodporuje ani krále. Sem ho

poslala matka, aby mě přivedl zpátky,” vysvětloval Charlie s pousmáním. “A můj královský bratranec se obával, že kdyby mě zabili, Cromwell by vyhlásil, že Karel Stuart je po smrti, a i jinak by naši rodinu poškodil, čímž by jí ztížil nástup na trůn vždyť přijde den a Stuartovci se ujmou vlády, ačkoliv dnes ten den ještě nenastal.”

“Bůh chraň krále,” přisvědčila. Otočila se znovu k Patrickovi.

“Vypijte to, můj pane. Čím dřív vám tu kulku

z ramene vyndáme, tím dřív si můžeme pochutnat na teplé

večeři. Stará Lucy nám teď v kuchyni chystá jídlo.”

Vévoda z Glenkirku do sebe hodil whisky. Pálila ho

v žaludku a on náhle zjistil, že začíná být otupělý. Rozvalil

Skotská nevěsta se v křesle. Oheň hřál a on měl pocit, jako by od něj odplouvaly všechny starosti posledních týdnů. Flanna. Popustil uzdu myšlenkám a ony se mu zatoulaly k jeho nádherné ženě. Až se vrátí na Glenkirk, dítě už bude na světě a ona s ním zase bude líhat. Jeho hezké rysy rozjasnila blažená předtucha, jenomže pak mu zničehonic projela tělem prudká bolest. “Ďas aby to spral!” zanadával, aby si od té bolesti nějak ulevil. Jeho zelenozlaté oči se vmžiku otevřely, aby uviděly, jak se mu paní Barbara Carverová rýpe ve zkrvaveném rameni čímsi, co vypadá jako tuze ostrý nůž.

“Napij se ještě whisky,” poručil mu Charlie a Patrick zjistil, že ty ruce, které ho přidržují, nepatří nikomu jinému než jeho bratrovi!

“Ježíši!” zaklel ještě jednou Patrick. “To jsem vážně rád, že jste netrefila nic životně důležitého, madam!” A vzápětí omdlel.

“Díky bohu,” pravila paní Carverová. “Držel se zmužile, ale ta zatracená kulka je hlouběji, než jsem čekala. Ale teď už ji můžu dostat ven.” Zajela nožem do rány ještě hlouběji a pak s úsměvem pomaloučku vytahovala kulatý kousek olova, až ho nakonec mohla vyndat z ramene dvěma prsty. Chviličku na něj zírala a pak ho podala Charliemu. “Na památku,” řekla mu. “Dej to vaší matce a pověz jí, co tvůj bratr vytrpěl, když kvůli tobě opustil své orlí hnízdo ve Skotsku.”

“To snad radši ne,” uchechtl se Charlie, přesto však si kulku strčil do kapsy.

Paní Carverová Patrickovi ránu ošetřila a převázala. “Naživu zůstane, ale bojím se, že ho to pár týdnů bude zlobit.”

“Kam ho chceš přenést?” zeptal se jí Charlie.

“Dej ho do té ložnice, co sousedí s mojí. Chci se na něj

jít v noci podívat a přesvědčit se, že tam nemá infekci,” řekla.

Charlie zvedl bratra v náručí, což byl výkon vskutku

znamenitý, a vyšel ze salonu; pak bratra vynesl po schodech

nahoru, jak mu paní Carverová přikázala. Ohleduplně

Patrickovi stáhl vysoké boty a přetáhl přes něj

pokrývku. “Děkuju ti, bratříčku,” pravil tichým hlasem

a hned nato sešel po úzkém schodišti zpátky do salonu.

Do jídelničky vedle salonu začala právě stará Lucy, Barbařina

služka, nosit jídlo. Vřele ji pozdravil a ona mu

stejně přívětivě odpověděla.

“Určitě umíráš hlady,” řekla mu Barbara. “Jak dlouho jsi v Anglii?”

‘Přijel jsem s bratrancem,” odpověděl jí Charlie a sám si přitom na talíř nakládal pstruha a hovězí.

“Co děti?”

“Jsou na severu. V bezpečí.”

“Měl bys tam zůstat s nimi, dokud nebude po všem

a celý ten zmatek neutichne,” pravila. “Cožpak král nepochopil,

že lidové povstání tu kvůli němu asi těžko vypukne?”

“Nikdo mu to neřekl,” odvětil Charlie, “a vlastně ani

nevím, zda byli angličtí roajalisté se skotskými pány vůbec

ve spojení. Asi by byl uspěl, kdyby ovšem netrvali

na tom, že si jejich oddíly musejí odpočinout ve Worcesteru.

On chtěl pokračovat dál, rovnou na Londýn.”

“Ještě je to předčasné,” prohlásila moudře Barbara

Carverová. “V tuto chvíli jsme všichni strachy bez sebe.

Za čas začneme mít těch puritánů po krk, ale teď ještě

ne.”

“Jak se ti podařilo přežít?” vyptával se jí.

“Puritáni nejsou tak ctnostní, jak předstírají. Samozřejmě

že jsem si své náboženské přesvědčení nechala pro

Skotská nevěsta sebe, ale navštěvuje mě jeden pán z úřadu zdejšího hrabství. Nedělám potíže a vystříhám se nepatřičností, takže vdovu po ctihodném Randallovi nechávají, ať si na tom svém úbočí kopce žije v klidu a míru,” řekla mu Barbara. “Hrozí nebezpečí, že by sem tenhle muž měl v dohledné době přijít?” otázal se Charlie.

“Není to voják. Není pravděpodobné, že by byl přímo

v bitvě u Worcesteru, ale zítra nebo pozítří tam určitě pojede,

aby ho bylo vidět a aby se účastnil procedur, které

budou následovat. Čekám, že ho neuvidím dřív, než bude

po všem. Možná za pár týdnů.”

Jedli a pili jako už tolikrát předtím. A když dojedli, zamířili bez jediného slova nahoru.

“Nejdřív zkontroluji tvého bratra,” zašeptala mu do ucha. Vstoupila do sousední ložnice, došla k Patrickovi a položila mu dlaň na čelo. “Má trochu horkost,” řekla. “To se dalo čekat. Musím mu sem donést nějaké víno s vodou.”

“Později,” prohlásil Charlie a táhl ji přitom po chodbičce

do její ložnice. Sevřel ji do náruče a velmi důvěrně

ji políbil. Jazykem jí zajel mezi rty, až narazil na její jazyk.

Jeho ruce se čile a zkušeně rozběhly po šněrování

jejích šatů.

Barbara se zasmála a odstrčila ho od sebe. “Boty, můj

pane! Nerada bych to pěkné povlečení měla celé od bláta.”

Vmáčkla ho na židli, sama vzápětí poklekla a zula

mu boty a pak i punčochy. Přitom vykřikla: “Jú! Jak

dlouho jsi je nosil, Charlie Stuarte?”

“Až moc dlouho,” řekl. Vstal, a jen co ji vytáhl k sobě

nahoru, pokračoval tam, kde předtím skončil.

Barbařino šatstvo leželo záhy na hromádce na podlaze

ložnice a ona sama ležela na zádech v posteli a přihlížela,

jak se vysvléká muž. Necudně si rozhrnula stydké pysky

a před jeho jiskřícím jantarovým pohledem si začala sama

se sebou hrát. Špičatým jazýčkem si chlípně olízla

rty, aby ho více vydráždila. Dva prsty, jimiž škádlila své

milostné poupátko, nyní již tuhé a naběhlé, si nyní strčila

do úst. Modré oči přitom neustále upírala na něho. “Pospěš

si!” naléhala. Bylo zřejmé, jakou má na něj chuť.

S tím oblečením musím zacházet opatrně, protože nic

jiného nemám, uvědomil si Charlie. Ale nedokázal od ní

odvrátit pohled a cítil, jak mu při tom podívání mužský

úd tvrdne stále víc. Neohrabanými prsty zápolil s tkanicemi

a háčky. Pravda, Barbara byla odjakživa úchvatná

a vynalézavá milenka, ale ještě nikdy ji nechtěl tak moc

jako právě teď. Konečně se obnažil. Nemarnil čas tím, že by si lehl vedle ní. Jejich ústa se opět srazila v náruživém polibku. Ruce měl plné jejích nádherných velikých ňader, hnětl to pevné, a přece měkké maso a mezi prsty žmoulal výrazné bradavky.

“Ošoustej mě!” zachraptěla mu do ucha. “Hrát si můžeme později, Charlie, ale teď tě chci mít v sobě. Teď!” Vyhověl jí a zasténal, jelikož ten prostý akt vniknutí do ní mu přinesl nevídanou rozkoš. “Áááách, bože! Barbaro!” Začal dychtivě přirážet.

“Ó ano! Ó ano, Charlie!” vzlykala a stehny ho přitom objímala v pase. “Ó, píchej mě! Píchej! Píchej mě!” Pocity, jež v ní vyvolávalo jeho tuhé milostné kopí, byly tak neuvěřitelně silné, že ji to bezmála nutilo křičet nahlas. Nevzpomínala si, že by kdy byl takhle ohromný anebo jen pozapomněla? Jako by se jeho touhy neměla nikdy nasytit. Vzepřela se boky vzhůru, aby vyšla vstříc každému jeho pohybu.

Točila se mu hlava. Jak dlouho už neměl ženu? Ani si nevzpomínal a tohle poznání ho šokovalo. Byl mužem, který si to v posteli vždycky užíval. Míval milující manželku a Barbara byla odjakživa báječná milenka. Její vroucí odezva, teplo jejího svěžího těla mu omámily smysly. Cítil se jako chlapec, když jde se ženou poprvé: naprosto se nedokázal ovládnout. “Ach, bože můj!” zasténal a jeho vášeň mocně vytryskla a naplnila ji přívalem jeho velké žádostivosti.

‘Óóóó, ano!” Jakmile ucítila, jako se jeho milostné šťávy vyronily, zasténala, jakoby ozvěnou jeho uspokojení, a konečně pustila ze řetězu své vlastní potlačované touhy.

Když si potom leželi v náručí, Barbara Carverová se

ho neomaleně zeptala: “Jak je to dlouho, co ses naposledy

pomiloval se ženou, miláčku Charlie?”

“Celé měsíce,” přiznal a slabě se zasmál.

“Zle jsi mě zřídil,” řekla mu s úsměvem. “Doufám, že

máš toho v sobě dost na druhé kolo. Chyběl jsi mi.”

“Možná bude víc než jen jedno kolo,” zazubil se.

“I mně se stýskalo, ty holka nevycválaná! Co ten tvůj puritánský milenec? Je to s ním taky takhle divoké? Anebo

mu stačí šeptat do ouška prasečinky, aby ho to uspokojilo?”

naklonil se a políbil ji na ňadra.

“Hrajeme takovou hru, já a on,” svěřovala se Charliemu po pravdě. “Já jsem zlobivá školačka, která má hříšné a necudné myšlenky, k nimž se mu přiznává. Potom si musím vyhrnout sukni a on mi naplácá na holou. Jen takhle mě pak dokáže přefiknout a hned nato se kvapně odplíží za manželkou.”

“Tisíc láter! Ale neubližuje ti, viď, zlatíčko?” Barbara se zasmála. “Ne, samozřejmě že ne. Vždyť mě přece znáš, Charlie. Něco takového bych mu nedovolila. On se zkrátka cítí tak provinile, že mě šoustá anebo snad že šoustá jakoukoli ženu , že se nedokáže vzrušit normálním způsobem. Zkoušela jsem to s ním, ale on tu svou malou hru potřebuje a je mi vděčný, že ji hraju s ním.”

“Vídáš ho ve vesnici?”

“Občas, ale nikdy se k němu nehlásím, protože bychom se znát vlastně neměli,” vysvětlovala. “Jeho manželka je příšerná dračice. Asi ho z nějaké lumpárny podezřívá, ale dokázat nemůže nic. On se jí bojí jako čert kříže, a proto sem nechodí moc často. Ale když jednou kdosi z vesnice zpochybňoval moji loajalitu, můj přítel se mě zastal a přiměl k tomu dokonce i svou ženu: namluvil jí totiž, že ten člověk, co mě obviňuje, plane chlípnou touhou po mně anebo má zálusk na můj skrovný majetek. Jsem úctyhodná vdova po úctyhodném muži, žena ve smutku, která si tu žije svým klidným životem.” Barbara se zasmála. “Vlastně mě dost překvapilo, kde vůbec sebral takovou kuráž.”

“Zřejmě tě má rád pro tvou vlídnost,” podotkl vévoda z Lundy. Uchopil pramínek jejích tmavoplavých vlasů a políbil ho. “Vždycky jsi byla vlídná, Barbaro.” “Radši bych měla jít tvému bratrovi pro něco chladivého k pití,” řekla a vstala z postele. Oblékala si přitom košili .

“Rychle se vrať,” pravil a šibalsky na ni zamrkal.

Kapitola 16

Když se Patrick Leslie na druhý den ráno těsně před

úsvitem probudil, cítil se nesmírně vyčerpaný. Za oknem jeho komory už obloha začínala blednout. Maličko se zavrtěl a zasténal bolestí, která mu projela levým ramenem. Téměř okamžitě se otevřely dveře a do komůrky vstoupil Charlie. Byl oblečen na cestu. Nalil do poháru víno ředěné vodou a podal ho bratrovi. “Vypij to. Máš trochu horečku, což se podle Barbary dalo čekat, ale rána je čistá, infekce nehrozí,” oznámil vévoda z Lundy mladšímu bratrovi.

Patrick dychtivě lokal chladnou tekutinu. Když utišil žízeň, řekl: “Včera v noci jsem vás slyšel. Ježíši, Charlie, já netušil, že máš milenku! Bess to určitě nevěděla. Té by to zlomilo srdce, protože tě hluboce milovala!”

“Jak říkáš,” ujistil Charlie bratra. “Bess se to nikdy nedozvěděla.

Miloval jsem ji nade všechny, ale, kristepane,

vždyť jsem Stuart! My máme velké nároky. Když jsme

s Barbarou obnovili starou známost, byl jsem s Bess ženatý

šest let. Právě čekala dítě a Barbara byla tou dobou

už několik let vdova.”

“Takže ses s ní vyspal?”

“Byl jsem Barbařin první milenec, Patricku. Když se toho tehdy dopátrala madam Skye, zuřila, jelikož Barbara byla slušné děvče. Jenomže budoucí vévoda z Lundy se tedy podle madam Skye přece nemůže oženit s dcerou kupce. Prababička se nejprve ujistila, že Barbara nenosí moje dítě. Potom jí sjednala sňatek se squirem Carverem. Už jsem ji nespatřil. Až do první občanské války. Byl jsem ve Worcesteru a potkali jsme se na ulici. Popovídali jsme si. Dozvěděl jsem se, že je už pár let vdovou. Jednoho dne jsem k ní zaskočil na návštěvu a… inu™”

“Zkrátka jsi neodolal, abys ji neobtáhl, co?” dotázal se výsměšně Patrick.

Charlie se zazubil. “No, obávám se, že jsem neodolal.

Barbara je moc příjemná do postele, ale pro mne je důležitější,

že je dobrá přítelkyně. To, že nám tu poskytla útočiště,

je od ní nadmíru velkorysé, protože kdyby vyšlo

najevo, že ukrývala dva roajalisty, mohli by ji za to popravit.

A právě to je důvod, bratříčku, proč musím odjet

do Bristolu. Už je skoro světlo a já nechci, aby mě někdo

viděl. Dokonce ani tady, v téhle nádherné izolaci, člověk

nikdy neví, kdo a proč ho sleduje.”

“Tak to bych měl jet také,” řekl Patrick a zkusil se postavit na nohy, ale bezmocně padl zpátky do polštářů. “Sakra, Charlie, já jsem slabý jako moucha v mlíce!” “Barbara chce, abys tu zůstal, dokud trochu nezesílíš,” řekl mu bratr. “A pak: než se rozhodneš vyrazit na sever, potřebuješ zjistit, jak vypadá situace a co se vlastně zběhlo.” “A ty ne?” ptal se Patrick.

“Ne. Co potřebuji vědět, to už vím. Královy vojenské

síly utrpěly včera ošklivou porážku. Dá se očekávat, že

můj bratranec uprchl, protože byl odjakživa přeborník

v tom, jak se vyvléknout z ožehavé situace. Ale jak dlouho

mu bude souzeno zůstat na svobodě, to je jiná otázka.

Na to, aby setřásl nepřátele, bude potřebovat veškerou

svou mazanost. Po jeho stopě půjdou Cromwellovi lidé.

Bezpochyby bude vypsána veliká odměna. Já musím do

Francie, abych pověděl královně, co vím, a abych ujistil

naši matku, že jsem v bezpečí, že jsme všichni v bezpečí.

Kdyby mě cromwellovci zajali, myslím, že by je nenapadlo

nic jiného než vykřikovat po celé zemi, že Karel

Stuart padl do zajetí. Samozřejmě, lež by to nebyla, ale

ve skutečnosti by se nezmínili o tom, že jde o jiného Karla

Stuarta, a královi lidé by začali klesat na duchu.

A i kdyby byl ten podvod se vší parádou odhalen, král by

měl potíže. A proto se musím vydat na cestu, Patricku. Podej mi ruku, bratříčku. Nevím, kdy se zase uvidíme,

ale jednoho dne to určitě bude. Mám vyřídit mamince pozdravení?”

Patrick přikývl. “Pověz jí o Flanně a o maličkém,” řekl. “Šťastnou cestu, Charlie. Snaž se, aby tě nezabili.” “Pokusím se,” slíbil vévoda z Lundy. Pak stiskl bratrovi naposledy ruku a odešel.

Patrick Leslie ucítil, jak mu po lících stékají slzy, a netrpělivě

si je otřel. Kdyby ho ta zatracená ženská nebyla

postřelila, chystal by se na cestu i on. Stravovala ho však

bolest, a po pravdě řečeno, to nekonečné cestování

a strach, který zakusil ve Worcesteru, ho naprosto vyčerpaly.

Volky nevolky zavřel oči a znovu usnul. Když konečně

procitl, slunce zapadalo za purpurové kopce, jež

viděl z okna své ložnice. Od malého krbu se zvedla postava

a přistoupila blíž.

“Jak se cítíte, Patricku Leslie?” otázala se ho Barbara Carverová. Sklonila se a položila mu dlaň na čelo. “Horečka je pryč! Výborně! Jak vidno, odvedla jsem jakožto chirurg dobrou práci.” Zářivě se na něho usmála a on si znovu uvědomil, jak je půvabná.

“Je mi lépe než ráno,” řekl jí. “Charlie odjel doopravdy, nebo se mi o tom jenom zdálo?”

“Váš bratr je pryč,” odpověděla. “A celý den se tu neukázala živá duše. To však asi dlouho nepotrvá, a proto chci, abyste byl připravený, kdyby přišli hosté. Třebaže svého přítele puritána nečekám, objevit by se tu mohl. Pro mě by bylo nejlepší, kdybych vás umístila do kněžské díry. Až se budete cítit na to, abyste se zvedl, ukážu vám, kde to je. A raději byste měl zůstat v domě, kde vás nikdo nemůže vidět. Tím by se ovšem také nemuselo vyřešit všechno, takže musíme mít ještě náhradní plán: kdyby někdo přišel a já vás nemohla schovat, budete Paddy, stájník, kterého mi sem posílá pan Becket, majordom z Queen’s Malvern. Sluch máte v pořádku, ale jste němý, a když tedy vévoda propustil všechno služebnictvo a odjel z Anglie, Becket se nad vámi slitoval a poslal mi vás sem, poněvadž věděl, že tu nemám jediného muže, který by mi pomohl s domem. Musíte být němý, protože by vás prozradil přízvuk podle něj by se poznalo, že jste Skot, Patricku Leslie, a nikdo by neuvěřil, že jste nebyl s králem.”

“Měl bych se odsud ztratit co nejrychleji,” mínil Patrick.

“Jste ke mně velmi laskavá, paní Carverová, ale já

bych nerad ohrozil dobrou přítelkyni mého bratra, která

nám tak velkomyslně poskytla přístřeší.”

Barbara Carverová se zasmála. “Vy mou úlohu v téhle

hře moc neschvalujete, viďte, můj pane? To je mi líto,

protože Charlie a já jsme přátelé dlouhá léta, už od dětství.

Kdybych vám dovolila, abyste ohrozil sám sebe, bylo

by to ode mne velice nezodpovědné. Nemůžete odjet,

dokud se vám rameno nevyhojí a také dokud nezjistíme,

jaká je vlastně situace v zemi. Tak! Jestli máte pocit, že

dokážete vstát, mohl byste se mnou povečeřet dole. Hádám,

že budete mít hlad jako vlk. Kdy jste jedl naposledy?”

“Už si ani nevzpomínám,” odpověděl. Trochu ho hryzlo

svědomí, že postřehla jeho nesouhlas ona, která je

tak šlechetná! Posadil se a dlouhé nohy spustil přes okraj

lůžka. Na okamžik se mu zamotala hlava, ale potom to

přešlo. Chvilku zůstal sedět a potom se postavil. Rameno

ho sice pálilo jako sto čertů, ale jinak se cítil dobře.

Skotská nevěsta “Lucy připravila pěkný kousek pečeně. Cítím tu vůni až sem,” řekla a znovu se na něj usmála. “Pojďte se mnou. Když vám bude slabo, pomohu vám.” Pomaloučku sešel po schodišti dolů a ona ho zavedla do malé jídelny a pokynula mu, aby se posadil na konec stolu. Z kuchyně přišla stará služka s tácem, na němž byl rostbíf. Na stole už byl chléb, máslo a sýr a k tomu i talíř s pečeným kuřátkem. Služebná nečekala, až ji Patrick požádá, a prostě mu naložila na talíř a přikázala mu, aby se dal do jídla. Zahlédl, že jeho hostitelka potlačuje úsměv. Když dojedl všechno do posledního drobečku, Barbara mu přinesla misku s vaječným krémem a jahodovou zavařeninou. Lačně do toho zabořil lžíci. A po celou tu dobu mu do číše nalévala dobré červené víno, které bezpečně rozpoznal: pocházelo z rodinných vinic v Archambault ve Francii. Konečně se od stolu odtrhl a pohodlně se rozvalil na židli.

“Ta starucha je dobrá kuchařka,” poznamenal. “Jmenuje se Lucy,” řekla Barbara. “Jedl jste s chutí, takže se dá předpokládat, že jste na cestě k uzdravení. Ještě jednou se vám, můj pane, omlouvám za to, že jsem vás včera v noci postřelila. Žádnou návštěvu jsem nečekala, a nejméně ze všech bych se byla nadála Charlieho. Doufám, že mi odpustíte.”

Víno ho smírně naladilo a Patrick si pomyslel: Proč bych si měl právě já osobovat právo soudit svého bratra a Barbaru Carverovou? Jak Charlie zdůraznil, je Stuart a není žádným tajemstvím, přinejmenším ve Skotsku, že Stuartové mají náramnou chuť do života. “To jste nemohla počkat, až budeme na dohled?” zeptal se jí. “Kdybych počkala, asi byste byl bradou vzhůru. Mířila jsem vám na srdce, Patricku Leslie.” ‘Střelec jste tedy, jak se zdá, prachmizerný,” řekl jí a maličko se zazubil. “Bůh nám pomoz, když dostane ženská do ruky pušku! Kdyby tam místo vás stála má manželka, byl bych bradou vzhůru docela určitě, jelikož Flanna vyniká ve střelbě z luku. Ano, odpouštím vám, Barbaro Carverová. Ošetřila jste mě dobře a nakrmila ještě lépe.”

“Vy jste úplně jiný než Charlie,” podotkla. “Ano,” souhlasil. “Charlie je Angličan rodem i výchovou, kdežto já jsem rodem i výchovou Skot. A přece jsme bratři a máme se velmi rádi. Naše maminka dala život pěti synům, z nichž jsou dva Angličané a tři Skotové. Mám dvě sestry Angličanky a jednu sestru Skotku, ale jsme jedna rodina a jsme si navzájem oddaní.” ‘To rozhodně, jinak byste se nerozjel ze Skotska až sem, abyste se pokusil zviklat Charlieho v jeho odhodlání zůstat králi po boku,” poznamenala. Do jídelny vpadla Lucy. “Někdo sem jede!” řekla. “Radši bychom našeho hosta měly schovat, paní.” Barbara Carverová rychle vstala. “Pojďte se mnou, Patricku Leslie.” Následoval ji do malého salonku a s úžasem přihlížel, jak míří ke krbu a sahá dovnitř. Jakmile se dotkla zadní stěny, ta se v tom okamžení odsunula. Patricka nebylo třeba dvakrát pobízet: opatrně se vyhnul plameni, který hořel na ohništi, a vkročil do výklenku ukrytého za zadní krbovou stěnou. “Až bude návštěva pryč, přijdu vás vysvobodit. Třeba to bude už za chvilku podle toho, kdo to je.”

Stará Lucy mu strčila do ruky láhev a kývla na něj. Vzápětí s Barbarou za ním zavřely stěnu krbu. Prostora

Skotská nevěsta to byla stísněná, ale přežít se tu dalo. Když se mu chtělo, mohl se postavit, anebo zde měl trojnožku, na níž bylo možno sedět. Kupodivu tady nebylo dusno. Vytáhl z hrdla láhve korkovou zátku a přivoněl si: víno. No, teď ho ani nepotřebuje, vždyť si na něm zrovna pochutnal při dobrém jídle. Odstrčil stoličku do kouta, posadil se na ni a zamhouřil oči.

S mušketou v ruce čekala Barbara Carverová, až návštěvník přijede blíž, a potom v duchu zaklela: byl to její puritánský ochránce. Opřela pušku o dveře a nasadila ten nejveselejší úsměv, na jaký se zmohla. Potom si vzpomněla na překrásného hřebce ve stáji a sykla na Lucy: “Vezmi od něj toho zatraceného koně, jinak uvidí to zvíře lorda Leslieho a začne se vyptávat.” Lucy vybelhala z domu zrovna ve chvíli, kdy lord Petr zastavil a slezl z koně. “Jen mi to zvířátko svěřte, pane,” řekla mu. “Já už se o něj postarám.” A držíc koně za uzdu, vlekla ho pryč tak rychle, jak jen to šlo. “Miláčku!” zvolala Barbara tiše a rozevřela náruč. “Ale má milá!” plísnil ji. “Jděte raději dovnitř, nebo vás někdo uvidí!”

“No tak, Petře, vždyť už je noc,” bránila se přívětivě, ale poslechla ho.

Vstoupil do domu a vtiskl jí krátký polibek. “Nemohu

se zdržet, ale chtěl jsem sem zajet a povědět vám, co se

stalo.”

“Óóó,” našpulila rty. “A já jsem tak zlobila, pane!

Opravdu potřebuji naplácat!” Pak si vzdychla.

“Elsbeth ví, že jsem tady. Trvala na tom, abych sem jel

a varoval vás před darebáky, kteří se touhle dobou procházejí

krajinou. Zve vás, abyste se v zájmu svého bezpečí

nastěhovala do našeho domu. Řekl jsem jí, že nepřijdete,

ale ona zůstala neoblomná, mám se prý zajet

přesvědčit, jestli je ta chudinka vdova v pořádku. Musím se vrátit skoro okamžitě.”

Znovu našpulila rty. Pod živůtkem šatů jí byla zřetelně vidět ňadra a on od nich nedokázal odtrhnout zrak. “No vida, madam!” řekl. “Potřebujete tedy potrestat?” Svádivě se na něho usmála, strčila si prstík do úst a začala ho cucat. Sklopila oči, aby její řasy, jež byly v porovnání s jejími vlasy tmavé, mohly spočinout na úbělu líček. Pak mu podala ruku. “Pojďte se mnou nahoru,” lákala ho.

“To nejde, ale salon nám bude také vyhovovat, má milá. Nejdřív vás potrestám za vaše nezvedené chování, a než se pak zase vrátím domů k manželce, povím vám, co se stalo. Pojďte, madam!”

Barbara Carverová cítila, jak jí růžovějí tváře při pouhém

pomyšlení na to, kolik toho asi bude slyšet ve skrýši

za krbem, ale s tím se nedalo nic dělat. Dovolila siru Petrovi,

aby ji uvedl do místnosti. Vzápětí se posadil a ona

se mu poddajně položila přes kolena. Sukně měla pohotově

zvednuté samozřejmě že to provedla s náležitou

nedočkavostí a on jí začal rukou v rukavici sázet na

hladký bílý zadeček jednu ránu za druhou. Vřískala

a svíjela se, jak bylo jejím zvykem, dokud konečně nekřikl:

“Dost!” Pospíšila si na druhou stranu místnosti

a tam se položila na desku stolu; sukně měla přitom stále

vykasané. Vstoupil do ní prakticky hned, a než vyronil

své šťávy, chvilku vzlykal a přirážel. Pak od ní odstoupil,

stáhl jí sukně a pomohl jí vstát.

“Ach, má milá,” řekl, když spolu usedli na lavici, “vy jste mi vždycky takovou útěchou!”

“To mě těší,” zamumlala. Tisíc láter! Tenhle chlap ani netuší, co je to milování. “Vím, jak jsou pro vás tyhle časy

nesnadné, sire Petře. Ale teď už prosím povídejte, co se stalo, protože přímo umírám zvědavostí. Minulý týden tudy prošel nějaký kramář a říkal, že královské vojsko je ve Worcesteru. Je to pravda?”

“Byla to pravda,” odvětil sir Petr. “Král utrpěl porážku, čímž bylo spravedlnosti učiněno zadost, a přestože je ještě na svobodě, ujišťuji vás, má milá, že to nepotrvá dlou334

ho a díky vůli boží nám bude vydán do rukou, abychom ho mohli popravit.”

“Vy tedy víte, kde je?” naléhala Barbara.

“Inu, vlastně ne, ale jsme mu na stopě,” prohlásil nadutě

sir Petr, “a nepochybně ho dostaneme. Kdo jiný by mu

v Anglii mohl poskytnout útočiště nežli nějaký ten proradný

katolík? Kdyby jeho příznivci byli Angličané, jak

on sám věří, určitě by kvůli němu vypuklo lidové povstání.

Jenomže to se nestalo. Muž, jenž se sám nazývá králem

Anglie, překročil hranice s hrstkou té své skotské

chamradi. V dohledné době budeme mít pod palcem

i Skotsko. Potom už se Karel Stuart nebude mít kde skrýt.

Po kraji se teď ale asi potloukají zločinci, kteří ho podporovali,

má milá, musíte být proto bdělá. Není sice pravděpodobné,

že by zajeli až sem, na jihozápad, ale tihle Skotové

moc rozumu nepobrali. Patrně se svým velitelem

odtáhli na sever, my je ovšem budeme pronásledovat. Toho

dotyčného muže vbrzku dostaneme. A zrádce ve Worcesteru

jsme už začali popravovat. Hradby toho města

jsme za trest pobořili a sebrali jsme tolik anglikánů a katolíků,

kolik se nám podařilo najít. Podle povahy zločinu,

jejž spáchali, je čeká buď žalář, deportace nebo poprava.”

Vstal. “Musím se vydat zpátky, má milá. Podle všeho

byste měla být v bezpečí, ale mějte raději oči na stopkách,

i když není pravděpodobné, že by někdo zamířil sem

k vám.” A s tímhle sir Petr od Barbary Carverové odešel.

Sledovala ho, jak vychází předním vchodem z domu,

a když zmizel za kopci, chvátala do salonu, aby otevřela

kněžskou díru. Zjistila, že Patrick uvnitř mírumilovně

klimbá, opíraje se zády o zeď. S úlevou, že nebyl svědkem

jejího ponížení, ho probudila. Potom mu sdělila, co

jí prozradil sir Petr.

Patrick pokýval hlavou. “Charlie měl pravdu, když odjel do Bristolu ještě před rozbřeskem,” řekl. “Teď je ovšem otázka, kdy se já budu moci vrátit na sever.” “Domnívám se, že musíme vyčkat, dokud to dopuštění neutichne. Jakmile bude král buď polapen, nebo bezpečně ve Francii, můžete klidně vyrazit. Mám u sebe cestovní doklady, na nichž pouze zbývá vyplnit jméno. Před pár měsíci mi je dal sir Petr pro případ, že bych chtěla podniknout

nějakou cestu. Ale zatím musíte počkat, Patricku

Leslie. Kdyby vás zabili nebo zavřeli do vězení, nedokázala

bych se Charliemu podívat do očí. Slibte mi, že nepodniknete

žádnou ztřeštěnost! Vím, jak moc toužíte být

zase zpátky na svém milovaném Glenkirku, u své manželky

a novorozeného dítěte, ale musíte mít trpělivost

když už ne kvůli sobě, tak tedy kvůli nim.”

“Tak dobrá, chvilku to vydržím, Barbaro Carverová,”

přislíbil jí. “Než se odvážím vydat se domů, potřebuji se

dozvědět trochu víc.”

Král samozřejmě zWorcesteru uprchl, a to stejnou branou, kterou před ním vyjel z hradeb jeho bratranec. Vévoda z Hamiltonu byl toho dne zabit v boji, ale krále na útěku provázel lord Lauderdale, Skot, pak hrabě z Derby a vévoda z Buckinghamu. Jediné spojení, jež král udržoval Skotská nevěsta s římskými katolíky, zprostředkovávali kněží: jeden Francouz, který sloužil u jeho matky, a jeden Ir, jenž čas od času pobýval u dvora králova otce. Nyní se tedy na radu hraběte z Derby svěřil do rukou anglických římských katolíků a shledal, že stejně jako zůstali věrni své církvi, jsou těmi nejvěrnějšími z věrných ve vztahu ke svému král i a vl asti .

V přestrojení za nádeníka se schoval nejprve u Penderellových, což byla rodina svobodných sedláků hospodařících

na svém statku Whiteladies ve Shropshiru. Ukryli

ho v lesích a pokusili se ho dostat do Walesu, ale všechny

mosty přes Wye střežila místní domobrana, což ve

všech vzbudilo úzkost. Král byl vzápětí odvezen do Boscobelu,

kde se zpočátku schovával v domě, pak v zahradách

a nakonec byl přinucen vyšplhat do koruny dubu,

kde seděl, zatímco cromwellovci pročesávali zahradu

přímo pod ním. Sedmého září, pouhé čtyři dny po své

porážce, už byl v Moseley Hall. Desátého téhož měsíce,

tentokrát v přestrojení za syna nájemce statku, doprovodil

paní Jane Laneovou, dceru jistého roajalisty, na návštěvu

k přítelkyni do Abboťs Leigh u Bristolu. Paní Laneová

byla vybavena řádnými cestovními doklady.

V sídle Abboťs Leigh se krátce zdržel, aniž ho rodina

poznala. Poznal ho však zdejší komorník. A tento muž,

celý šťastný, že může posloužit svému králi, Karlovi poradil,

aby vzal paní Laneovou a společně aby projeli Somersetem.

Král se podle komorníkovy rady zařídil a šestnáctého

září dorazil do Trent Hall. Nyní již byl pod

ochranou svého starého přítele Francise Wyndhama

a skupiny roajalistů.

V Doveru nemohli najít žádnou loď. Ve všech přístavech na tomto určitém úseku pobřeží se to jen hemžilo Cromwellovými vojáky, kteří se chystali odplout na Jersey, aby ho spolu s ostatními Normanskými ostrovy vzali

pod svou ochranu. Roajalisté brousili po okolí, aby našli

plavidlo, jež by mohlo odrazit od pobřeží Hampshiru nebo

Sussexu. Konečně nalezli vhodnou pevnou loď a bez

meškání dopravili krále na palubu. Čtrnáctého října vypluli

ze Shorehamu a dva dny nato přistáli ve Fécampu

v Normandii. Dvacátého října již celá Anglie věděla, že

Karel Stuart unikl z drápů Olivera Cromwella, a přestože

se právě nezdržuje v zemi, Anglie má stále svého krále.

Když Barbara Carverová vyslechla tyto zprávy v blízké

vesnici, kam zašla na nákupy, řekla Patricku Leslieovi,

že nyní už se může bez nebezpečí vrátit domů. Jeho

společnost jí byla příjemná, ale čas se nachýlil. Ještě než

se dvacátého prvního října rozednilo, odjel. Stará Lucy

mu napekla do zásoby ovesné placky a do láhví nalila víno

i vodu. Poděkoval jí a dal jí sbohem. Předchozího večera

mu paní Carverová řekla, že až bude odjíždět, ona

asi vzhůru nebude, a tak se s ní rozloučil předem a poděkoval

jí za péči, kterou mu věnovala. Až na tu jizvu měl

rameno vyhojené.

Příštích několik týdnů jel na sever a potom na severovýchod. Vždycky si vybíral radši cesty méně rušné a nikdy se s nikým nezastavoval v obavě, že by v něm dotyčný mohl poznat Skota a zburcovat kvůli němu místní úřady. Putování to bylo osamělé, a jelikož podzim začínal přecházet v zimu, bylo i chladno. Hranici překročil severně od Otterburnu, jel přitom přes Cheviotské vrchy. Edinburghu se vyhnul, ústí Forthu zdolal na přívozu, přejel Fife a pak zas přívozem přes ústí Taye. Překročil Jižní Esk, Severní Esk, řeky Dee a Don. Všude kolem něj se tyčily kopce a on se na chvilku zastavil, aby si vzal ze sedla svůj pléd a omotal si ho kolem těla, to pro zahřátí; v případě, že by ho nyní někdo uviděl a promluvil si s ním, mu už přece zatčení nehrozilo. Když si najednou uvědomil, že okolní krajinu poznává, srdce se mu rozbušilo rychleji. Pobídl svého velikého grošovaného hřebce trochu rázněji. Chladný vzduch voněl domovem. Pak zničehonic vyjel z hvozdu a před ním čněl k nebi hrad Glenkirk. Patrick byl na cestě přes měsíc a byl unavený, dnes však bude spát ve své vlastní posteli se svou milovanou ženou.

Flanna stála jako každé ráno na cimbuří Glenkirku

a upírala zrak k jihu: pátrala po něm, vábila ho domů. Prsa

měla naběhlá a mléko jí právě začínalo prosakovat do

živůtku šatů. Povzdechla si a užuž se chtěla odvrátit,

když tu spatřila jezdce. Ještě byl daleko, ale ona to věděla.

V srdci věděla, že je to její Patrick. Flanně sice krev

v žilách divoce pulzovala, přinutila se však slézt opatrně

po žebříku ze střechy na chodbu. Potom jako střela sběhla

po několika schůdcích dolů, vletěla do síně a volala:

“Už je doma! Už je doma!”

S křikem se vyřítila ze síně a ze dveří hradu na nádvoří.

Proběhla nádvořím, pak pod železnou padací mříží

i po dubovém mostě. Šaty měla promáčené mlékem, rudé

vlasy jí vlály a celá voněla jako krávy na pastvě, ale přesto

se hnala přímo k němu. A on seskočil z hřebce dřív,

než kůň docela zastavil, a rozběhl se jí vstříc, sevřel ji do

náručí a roztočil se s ní dokola. Smáli se, jako by úplně

přišli o rozum. Potom smích stejně náhle ustal a Patrick

Leslie svou manželku políbil jako ještě nikdy předtím

a na oplátku se mu dostalo polibku neméně nevídaného.

“Věděla jsem, že nejsi mrtvý!” vypravila ze sebe konečně,

když se bok po boku vraceli do hradu.

“Kdo říkal, že jsem mrtvý?” otázal se překvapeně.

“Domů jsi nepřijel a pak jsme se doslechli, že král utrpěl

porážku a prchl do Francie. Nikdy jsem neviděla tolik

podomních obchodníků jako letos na podzim a všichni

přinášeli novinky a jenjen se třásli na to, aby se o ně

mohli podělit, ačkoliv těžko říci, nakolik se ty zprávy zakládaly

na pravdě. Co tě tak dlouho v Anglii zdrželo?”

“Vítejte doma, můj pane!” Když Patrick vstoupil do síně,

Angus Gordon zářil radostí. Přistrčil vévodovi číši

s vínem.

“Á, tady jste, živý a zdravý, a my jsme zakusili tolik strachu!” řekla Mary MoreLeslieová a potom se rozplakala. Patrick hospodyni objal. “No tak, Mary, vždyť jsem si jenom zajel dolů do Anglie, abych přivedl zpátky bratra,” chlácholil ji.

“A kde toho kluka nezvedeného máte?” otázala se. “Ve Francii, už pěkných pár týdnů.” Zasmál se. “Kde je Jindřich?”

‘V Anglii. Už pěkných pár týdnů,” opičila se po něm Flanna. “Ty sis snad myslel, že budu s dětmi čekat, než se vrátíš? Poslala jsem ho domů týden poté, co se narodily. A dobře tak. Přeješ si teď vidět své syny, můj pane?” Uchopila ho za ruku a vedla ho přes hlavní síň ke dvěma kolébkám, stojícím u krbu, nad nímž visel portrét jejich předka, prvního hraběte z Glenkirku.

Patrick Leslie na ně užasle zíral. Dva! Zplodil dva syny!

“Už jsou pokřtění, takže co se jmen týče, musíš se spokojit

s tím, co je,” řekla mu. “Nemohli jsme přece čekat,

až konečně dorazíš domů, Patricku Leslie!”

“Jak jste je pojmenovali?” otázal se. Dva. Dva synové!

“Příští vévoda je James a hrabě z Brae Angus,” řekla

Skotská nevěsta klidně. “Narodili se devatenáctého srpna.” Jeho synové si ho nevzrušeně měřili. Byli si podobní jako vejce vejci. Oba měli hlavičku hustě porostlou černými vlásky. Oba měli modré oči, ale Patrick si vzpomněl, že zpočátku mají modré oči všechna miminka. Byli baculatí a velmi čilí. “Tak co?” zeptala se Flanna. “Jsou nádherní!” zvolal.

“Víc mi neřekneš? Moje rodina byla blahem bez sebe,

že jsem ti dala dvojčata, a ještě navíc syny, Patricku Leslie,”

řekla mu, “a ty se zmůžeš jen na to, abys řekl nád

herní?” Potom se rozesmála, jelikož od okamžiku, kdy

vyslovila slovo synové, Patrickovi se na tváři objevil výraz

nesmírného úžasu, který stále ne a ne zmizet. Vzápětí

si znovu uvědomila, že živůtek už má opravdu hodně

promáčený, a pravila: “Děti musejí dostat najíst.”

A už tu byla Aggie, rozvazovala Flanně živůtek a pobouřeně

brblala, v jakém že to jsou ty šaty stavu, o košili

už vůbec nemluvíc! Flanna se usadila k ohni a rozhrnula

si košili. Aggie jí podala nejprve jedno děťátko,

potom druhé. Malí se jí v tu chvíli hlučně přisáli k prsům

a krmili se tak nenasytně, že jim kolem pusinek

bublalo mléko.

Patrick uchváceně zíral na svou ženu, na její bílá ňadra se světlemodrými žilkami. Jeho synové mají již od pohledu hlad jako vlci. Přitáhl si židli a posadil se vedle manželky. “Jak víš, který je který?” zeptal se jí. “Jamie má maličké znamínko vlevo těsně nad rtem, ale Angus ne. Takové znamínko má na portrétu tvoje maminka. Prohlédla jsem ten obraz, abych se ujistila, že to není jen smítko, ale není,” vysvětlovala Flanna. “Ne, to není prach,” řekl Patrick. “Je to rodové znamení.” “Takže teď už určitě nemáš sebemenší pochybnost,” řekla tichounce Flanna a potom pohlédla přímo na něj. “Cožpak jsme si to už neujasnili jednou provždy?” ptal se.

“Ano, ale chtěla jsem si být jistá,” odtušila sladce. “Ježíši, ženská! Vždyť jako by mi z oka vypadli!” zaklel tlumeně.

“Myslíš?” zamumlala a znělo to až příliš nevinně. “Mateřství tě, jak vidno, neobměkčilo,” odpověděl, ale v očích mu přitom šibalsky hrálo. “Malí budou mít brzy dost,” řekla. “Vyhládl jsi?” “Ano!” Významně se na ni podíval.

“Dohlédnu, aby ti kuchař připravil dobrou večeři, můj

pane, a potom se asi budeš chtít vyspat ve své vlastní posteli,

hádám,” pravila.

“Budu se chtít vyspat ve tvé posteli,” řekl jí, a když se zapýřila, rozesmál se. “Tak ty se pořád ještě červenáš ja

ko holčička, i když jsi nestydatá ženská s vlastními dětmi, Flanno Lesliová!”

Flanna na to ani slovo, ale ve chvíli, kdy dokojila synky, vstala a řekla mu: “Jdu ti nachystat lázeň, můj pane, protože do mé postele takhle smrdutý nepůjdeš. Angusi, postarej se, aby jeho lordstvo dostalo po té štrapáci pořádně najíst. ‘

Když Patrickovi přinesli jídlo, seděl u ohně a pozoroval,

jak jeho synové spí. Teprve když ho Angus upozornil,

konečně se zvedl a šel jíst. “Mladého pána z Brae pojmenovala

po tobě,” poznamenal směrem k velikánovi.

“Myslím, že ho pojmenovala po prvním hraběti z Brae

to byl Angus,” zněla odpověď.

“Prvního hraběte jsem neznal, ale tebe znám,” řekl Patrick. “Raději bych věřil tomu, že se můj syn jmenuje po svém prastrýčkovi.”

“Děkuji vám, můj pane,” odvětil Angus Gordon a pod víčky ucítil slzy.

“Posaď se ke mně, Angusi,” pravil vévoda. “Vypravuj,

jak to s ní bylo. A proč od ní Jindřich odjel?”

“Porodila vaše syny bez obtíží. Přijela sem za ní švagrová,

Una Brodieová, a byla až pobouřená, jak snadno jí

to šlo,” uchechtl se Angus. “A když Flanna slehla, už nebylo

zapotřebí, aby tu váš bratr dál zůstával. Věděla, že

se nemůže dočkat, až se vrátí ke své rodině na Cadby,

a tak ho poslala pryč a s ním oddíl mužů z Glenkirku,

aby ho bezpečně vyprovodili až na hranice, protože letos

v létě tu slídili Cromwellovi muži.”

“Ale Una tu zůstala, ne?” vyptával se úzkostlivě.

“Ano, tu byste neodtáhl ani párem koní, protože se do

vašich synů zamilovala. Byla Flanně velkou oporou.

Před měsícem jsem ji nakonec poslal domů, ale dřív sem

musel přijet Aulay, kterému se po ženušce stýskalo,” zasmál

se Angus.

Zatímco Patrick jedl, muži spolu družně rozmlouvali,

až pak přišla Aggie, aby oznámila, že lázeň pro vévodu

je připravena. Patrick se zvedl a zamířil po schodech nahoru

do svých komnat. V salonu před krbem stála káď

a Patricka tu k jeho překvapení očekávala Flanna. Aggie

náhle nebyla k nalezení. Vévoda z Glenkirku se potěšeně

zakřenil a bez dalšího otálení se svlé kl. Jeho šatstvo zůstalo

ležet na zemi jako poněkud zapáchající hromádka.

“Mělo by se to spálit a v těch botách už taky moc parády

nenaděláš,” podotkla jadrně Flanna. Odvážně si ho

změřila od hlavy až k patě. “Zhubl jsi.”

“Ovesné placky nejsou pořádné jídlo,” řekl a vlezl si

s její pomocí do kádě.

“Dávej pozor!” varovala ho. “Nechci tu mít potopu.” “Tak to tedy pojďte sem, madam, abych vás mohl políbit, jak se sluší a patří,” nakázal jí.

“Nejdřív se umyješ!” odvětila a vypískla, jak ji k sobě strhl a voda vyšplíchla přes okraj vysoké dřevěné kádě: “No Patricku!”

“Nějak jsi zapomněla, že bývá dobrým zvykem, aby

žena svého pána a velitele poslouchala,” řekl. “Vidím, že

tě to musím znovu naučit.” Potom se ji pokusil políbit.

Flanna ho rázně pleskla žínkou. “Pán a velitel, no jak

jinak, manžílku!” napůl křikla, ale přitom se usmívala.

“Ježíši! Ty máš ale špinavé vlasy! To budou asi samá

hnida, jedna vedle druhé!” Rychle ponořila ruku do nádoby

s mýdlem a vzápětí mu ho plácla na tmavou hlavu

plnou hrst. Oběma rukama ho začala pořádně mydlit

a neustávala, i když ji chytil do náručí a s náramnou vervou

ji líbal, dokud nebyla celá zrůžovělá a bez dechu.

“Těch posledních pár týdnů jsem se ukrýval u Charlieho

milenky,” začal vyprávět. “Byla velmi pohostinná.”

“Tak Charlie má milenku?” Flannu to sice maličko

udivilo, protože si vzpomněla na lásku, kterou choval její

švagr k manželce, ale nakonec nebyla překvapená ani

trošku připomněla si totiž pověst jeho rodu. “A jak pohostinná

byla ta žena k tobě, Patricku Leslie?” Zacloumala

jím a potopila mu hlavu pod vodu, aby mu z ní

spláchla mýdlo.

Když se vynořil, prskal a smál se. Tak ona žárlí! Ona mě opravdu miluje! “K Charliemu převelice a ke mně byla jenom vlídná, zvlášť přihlédnemeli ke skutečnosti, že mě postřelila,” řekl manželce.

“Že tě postřelila? Co jsi, u všech všudy, dělal, že tě po

střelila, Patricku?” Teprve nyní si všimla jizvy na jeho rameni a její prsty ihned spěchaly ránu ohledat. “Když jsme dorazili k jejímu domu, který stojí úplně o samotě, stmívalo se, ‘ pokračoval. “Než se jí Charlie stihl ohlásit, třeskla rána a netrefila nikoho jiného než mne. Obávám se ale, že Barbara střílí dost mizerně,” zakuckal se smíchy.

“Vždyť tě mohla zabít, ta děvka!” vybuchla Flanna. “I kdepak, nemohla. A nezabila mě,” řekl a objal ji, aby ji uklidnil. “A teď jsem zase zpátky doma u tebe, holčičko, a v bezpečí tvé náruče,” dodal a políbil ji na obočí. “Jak mám vědět, že nejsi jenom duch?” ptala se ho. Uchopil ji za ruku a zavedl ji pod vodu, až ke svému vzdouvajícímu se mužství. Přitlačil jí k němu prsty a ono mu pod jejím dotykem zbytnělo ještě víc. “Může snad mít duch takovýhle velkolepý pevný prut, holčičko?” Nepřestávala ho laskat. Oči přitom měla napůl zavřené, bylo jasné, že prožívá veliké blaho. Konečky prstů sjela po jeho milostném kopí níž, aby mohla pohladit jeho dva klenoty. “Potřebuji ještě nějaký důkaz,” předla mu do ucha. Zoubky začala oštipovat jeho masitý lalůček. Jeho ruce hledaly její hýždě, a když je našly, uchopily je, nadzvedly ženu a posadily ji obkročmo na jeho pohlaví. Cítil, jak se do ní hluboko boří, a zasténal, neboť to v něm vyvolalo čirou rozkoš. Když se v ní začal zvolna pohybovat, Flanna sevřela mokrýma rukama jeho obličej a políbila ho velmi vášnivě, a přece něžně. “Ach, holčičko moje!” zasténal. “Ty jsi skoro stejně těsná jako o naší svatební noci!” Měl pocit, že asi umře rozkoší.

Nepověděla mu, že při svých osamělých toulkách po

hradě to když tu nebyl ještě ani po narození synů a ona

na něho čekala našla knížečku o mastech, lektvarech

a nápojích lásky, jež má žena užívat, aby si udržela manželův

zájem. Nebyla si jistá, kdo ty receptury sepsal, ale

měla nyní stejně jako on radost, že to všechno zabírá.

Flanna zavřela oči a zavzdychala, neboť začali zároveň

dobíhat k branám ráje. “Ó, už to vím,” řekla mu, “ty vážně

nejsi duch, Patricku Leslie, protože žádný duch mě

neumí takhle potěšit.” Vzápětí se zase chopila kartáče na záda a začala ho zbavovat nánosu z cest. A když byli oba čistí a vytření dosucha, odebrali se na lůžko. Leželi tam nazí, na jejich tělech se míhalo zlatavé světlo plamenů. Patrick svou ženu náruživě zulíbal a jeho jazyk si přitom hrál s jejím na schovávanou. Zjistil, že svou bytostnou touhu po ní nedokáže utišit jen tak. Ústy se s láskou dotkl její ňader a lízal jí bradavky tak dlouho, až na nich vyvstaly drobné krůpěje mléka, a potom ji cucal, dokud nevykřikla touhou.

“Ach, ty jsi ale chlípník!” řekla mu. Jeho počínání ji

napůl pohoršovalo, napůl vzrušovalo.

“A ty jsi moje rozkošná hračka, miláčku,” odpověděl,

když do ní opět vstoupil. Tentokrát jako by balancoval na

samé hraně rozkoše, pohyboval se v ní beze spěchu, rozžíhal

její žár, přiváděl ji skoro na vrchol, aby se vzápětí zase

odtáhl. Bavilo ho, jak mu tiše spílá. Kochal se pocitem bolestivého

blaha, jejž okusil, když mu v zoufalství zaryla

nehty do zad a sjela mu jimi až k bokům. Pronikl do ní

ještě tvrději, ještě hloub, až prakticky zařičela rozkoší,

kterou s ní sdílel. Nohama ho znenadání těsně obemkla

málem mu tím vyrazila dech a on do ní vklouzl tak hluboko

jako dosud nikdy. Schválně zaťala svaly pochvy, aby

mu to mučení oplatila. Dobře věděla, že muž už je na krajíčku,

že jeho šťávy užuž hrozí vybuchnout, a pak mu horce

šeptla do ucha jediné slůvko: “Teď!” Vášeň, kterou k ní

cítil, v tu chvíli zběsile vystříkla, zaplavila její tajnou zahrádku

a zasela jí do lůna život.

Potom spolu leželi, její rudozlaté vlasy mu spočívaly na rozložité hrudi, a Flanna mu řekla: “Máme na cestě další děťátko, Patricku Leslie.”

“Víš to jistě?” dobíral si ji jemně. Vtiskl jí políbení na tu ohnivou hlavu a pomyslel si přitom, jak moc ji miluje. “Ano,” odpověděla.

“Další synek pro Glenkirk, má zlatá! No, nemám nač si stěžovat,” řekl jí.

“Jakýpak syn, můj pane! Dcera. Tentokrát jsme zplodili děvčátko. Tím jsem si naprosto jistá,” přesvědčovala ho Flanna.

“A jak jí budeme říkat?” otázal se s úsměvem.

“Zatím nevím, ale dozvím se to toho dne, kdy se narodí,”

pravila Flanna.

“Dřív ne?” škádlil ji.

Zvedla svou překrásnou hlavu a pohlédla na něj; stříbrné

oči měla pojednou velice vážné. “Dřív ne,” opakovala

po něm. Hned nato ho políbila a Patrick Leslie si v duchu

řekl, že vlastně nezáleží vůbec na ničem, protože ona ho

miluje. Všechno se dozvědí včas a bude to tak v naprostém

pořádku. Jakýmsi zázrakem nalezl jedinou dívkou,

kterou kdy doopravdy chtěl. Ať už se zítra stane cokoliv,

je to v rukou osudu a to mu úplně stačí. Kolem

ruky si omotal kadeř Flanniných nádherných vlasů, přitáhl

si ji ke rtům a políbil. Do toho políbení vložil veškerou

lásku, kterou ukrýval ve svém srdci, a když mu Flanna

polibek oplatila se stejnou vroucí něhou, Patrick Leslie

pochopil, že ať už se svět točí, jak chce, jeho vlastní život

bude díky tomu podzimnímu odpoledni, kdy se zatoulal

na pozemky kolem Brae a setkal se tam s jeho dědičkou,

navždycky dokonalý.

Epilog

Queen’s Malvern Konec léta 1663

Jasmína, ovdovělá vévodkyně z Glenkirku, zpříma pohlédla

na svého syna Patricka a jeho manželku Flannu.

“Chci vaši dceru,” řekla jim bez okolků.

“No mami!” řekl udiveně Patrick. Co má zase, k čertu,

tohle znamenat? zauvažoval. Na Queen’s Malvern byli

právě šest týdnů.

“Kterou?” otázala se Flanna, praktická jako vždycky. “Samozřejmě Dianu,” zněla odpověď.

“Diana je naše nejstarší dcera,” namítl Patrick. “Co s ní máš v úmyslu?”

“Chci ji zachránit. Nerada bych, aby se z ní stalo stvoření

ještě divočejší, nežli je teď,” odpověděla vyrovnaně

Jasmína. “Právě proto, že je to vaše nejstarší děvče, Patricku,

a zcela jasně i vaše nejmilejší, poskytovali jste jí

daleko víc svobody, než by mladá dívka měla mít. Jestli

pro ni máme nakonec sjednat nějaký výhodný sňatek, je

třeba, aby byla alespoň trochu civilizovaná. Ani ty, ani

Flanna, bez ohledu na to, jak vás mám ráda, nedokážete

pro Dianu udělat to, co já. O jakých partiích pro ni jste

zatím uvažovali?”

“Vždyť jí bude teprve jedenáct!” protestoval Patrick. “Ach, jak se podobáš mému otci! Je to přesně, jak jsem

Skotská nevěsta si myslela,” odpověděla mu Jasmína. “Zbožňujete ji tak moc, že vám ani nepřišlo na mysl, jak rychle čas běží. Ani se nenadějete a najdete holku někde na kopci, jak se válí na vřesovišti s nějakým naprosto nevhodným mládencem, poněvadž ji nic lepšího nenapadne, a to proto, že jste se neobtěžovali najít jí dobrou partii. Tohle já nemohu připustit. A ani nedokážu přihlížet, jak tohle výjimečné děcko přijde ke zmarnění vedle nějakého neotesaného Skota.”

“Přece s ní nesouhlasíš?!” obrátil se Patrick zoufale na svou ženu.

“Ale ano, souhlasím s ní,” odvětila Flanna. “Diana je

Leslieová, ale já zůstanu bez ohledu na svůj titul provždycky

obyčejným Brodieovic děvčetem. Když jsem

byla v Dianině věku, zemřela mi matka a já jsem začala

růst jako to dříví v lese. Chudák Una na mne nestačila.

My dva jsme se našli jen díky tomu, že jsi chtěl Brae. Nedokážu

Dianu naučit tomu, co potřebuje znát, aby mohla

uzavřít manželství vhodné pro nejstarší dceru vévody

z Glenkirku. Tvoje maminka to ale dokáže a já jsem jí

vděčná, že je ochotna se tohoto úkolu ujmout. Cožpak si

už nepamatuješ, jak v naší péči zvlčila Sabrina? A přece:

podívej se, jaká je z ní teď elegantní dáma, v jakém pěkném

manželství žije s hrabětem z Lynmouthu a jaké má

krásné děti. Tohle já chci pro Dianu a jednoho dne i pro

Mair. Obě jsou z Leslieů skrznaskrz. Pokud jde o Sorchu,

ta je Brodieová. Už to vidím, ačkoliv jí je sotva rok.

Ta nám na Vysočině zůstane a provdá se za hodného

muže. Anebo třeba jednou pojede s mladšími ze svých

bratří do Nového světa. Ona bude mít takovou dobrodružnou

povahu.” Flanniny stříbrné oči se setkaly s nádhernými

tyrkysovými zraky její tchyně. “Ano, vezměte si

Dianu. A já jsem ráda, že si ji vezmete.”

Jasmína vzala Flannu za ruku a pohled měla přitom

pevný. “Možná že nemáš moc vytříbené způsoby, dceruško,

ale máš cosi, co postrádá mnoho těch, kdož jsou

v podobných zdvořilůstkách zběhlí: máš vznešeného ducha,

což je podle mého přesvědčení vlastnost u ženy daleko

cennější. My dvě jsme se sice seznámily až letos

v létě, má milá, vím však, že jsi mému synovi dobrou ženou.

Vidím děti, které jsi mu dala. Pět synů a tři dcery!

Zdi Glenkirku se zase otřásají dětským smíchem co to

musí znamenat pro jejich otce! Kdybych vybírala Patrickovi

manželku sama, Flanno, nemohla bych se toho

zhostit tak dobře, jak se náhodou poštěstilo jemu. I když

na počátku byly špatné důvody.”

“Kdy Dianu chceš?” otázal se vévoda z Glenkirku

matky.

“Okamžitě,” zněla odpověď. “Není potřeba, aby se s vámi vracela do Skotska. Od nynějška jí bude domovem Queen’s Malvern, a to až do chvíle, kdy se Diana jednoho dne provdá.”

“Charlie je s tím srozuměn?” vyptával se Patrick. Matka je občas trochu moc panovačná. Ani ve svých sedmdesáti třech letech nepřestala být dcerou Velikého Mogula. “Charlie je nadšen a Barbara jakbysmet,” ujistila Jasmína syna. “Freddieho mají v Oxfordu a Willy slouží králi u dvora jako páže, a tak jsou jen rádi, že mohou ve svém domě uvítat nějaké mladé příbuzné. A kromě toho, Diana bude báječnou společnicí pro Cynaru. Jsou si tak blízké věkem i podobou hned je vidět, že jsou sestřenice. Charlieho manželka je velmi elegantní žena a Diana se od ní může mnohému naučit.”

“Charlie mi kdysi řekl, že jsi povídala, že vévoda

z Lundy by se neměl ženit s dcerou herefordského kupce,” dělal si z matky legraci Patrick.

“Jako první manželství by to bylo vskutku nežádoucí,”

opáčila Jasmína, “ale Bess je mrtvá už celé roky a děti

jim vyrostly. Charlie Barbaru miluje natolik, že jejich

dceru nechal úředně prohlásit za legitimní. Ani jeden

z nich už není v prvním rozpuku mládí. Ten sňatek, co

spolu v červnu uzavřeli, jsem plně schválila, už v jejich

vlastním zájmu a samozřejmě v zájmu Cynařině. Cynara

přece musí stejně jako Diana zaujmout místo ve společnosti,

jež jí přísluší,” odpověděla vévodkyněvdova.

“Takže teď máš všechno hezky v pořádku, viď, mami?

Autumn s Gabrielem a jejich dvojčata. Zdá se, že ta dvojčata

budou z leslieovské strany. Neměla náhodou dvojčata

i moje babička Leslieová? Ale ano, měla, už si vzpomínám.

Jindřich s rodinou přežil Cromwellovu vládu a my

všichni s nimi, a nyní jsme zralí a spokojení. Už žádné

dobrodružné eskapády, co ty na to, mami?” Vévoda

z Glenkirku se zasmál. “Tak si říkám, co by si asi pomyslela

madam Skye, kdyby viděla, jak jí za minulý měsíc

všichni její potomci zdupali tady na Queen’s Malvern

trávníky. Vždyť se setkali poprvé, rvali se jako koně a zjišťovali,

kolik toho mají společného! Neměla by radost?”

“Myslím, že ano,” řekla Jasmína. “Byla to žena, která

svou rodinu milovala. Víš, Patricku, nerada bych, aby ses

kvůli Dianě trápil. Ona tu bude naprosto spokojená, já se

o ni postarám. A vy té drobotiny máte tolik, že si ani nevšimnete,

že je Diana pryč.”

“Ale ano, já ano,” řekl tiše vévoda z Glenkirku, věděl

však, že matka dělá jen to, co je pro jeho nejstarší dceru

nejlepší. Lady Diana Leslieová je velice krásné dítě, které

jednou dospěje v krásnou ženu. Do jeho orlího hnízda

na Vysočině nepatří. Náleží ke dvoru, kde přivábí bohatého

a mocného manžela. Anebo krále. “Naučíš ji, jak

odmítat nepatřičné návrhy, i kdyby na ni dotíral nejmocnější

pán v království, viď, mami?” pravil nervózně.

Flanna se zasmála a popleskala manžela po velké ruce.

“Ona nebude taková naivní husa jako její maminka, Patricku.

Pod vedením tvé matky určitě ne,” ujistila vévodkyně

z Glenkirku svého muže.

Zasmála se i Jasmína, protože už věděla, jak to doopravdy

bylo tehdy před lety, když se Flanna setkala

v Perthu s mladým králem Karlem. Od té doby se neviděli

a pravděpodobně se již ani neuvidí, král však obnovil

titul hrabat z Brae a udělil ho Leslieům z Glenkirku

pro Anguse Gordona Leslieho, mladšího z Flanniných

dvojčat. Angus se náramně bavil, protože mohl svého

o maličko staršího sourozence škádlit tím, že ačkoliv se

jednou stane vévodou z Glenkirku, teď je jenom lord

Leslie, zatímco on, Angus, má už vlastní šlechtický titul.

Příštího vévodu takový výsměch dvakrát netěšil.

Nazítří, devátého srpna, oslavily jak Jasmína, tak její

vnučka Diana narozeniny. Několik dní nato odjeli Leslieovi

z Glenkirku se všemi svými syny, Jamesem, Angusem,

Malcolmem, Ianem a Colinem, a se dvěma zbývajícími

dcerami, Mairghread a Sorchou, z Queen’s Malvern

zpátky domů do Skotska. Chlapci byli tuze nešťastní, že

tam Dianu nechávají, a Mair, jíž bylo skoro pět, neutěšitelně

plakala.

Diana stála vedle babičky na štěrkové cestě a sledovala, jak jí rodina mizí z dohledu. Boty, které měla na nohou, ji tlačily, ale babička i lady Barbara ji ujišťovaly, že 350

dáma se na veřejnosti objevuje obutá. Nejvíc se jí bude stýskat po tatínkovi a po Mair, ale babička jí slíbila, že Mair bude nakonec bydlet s nimi tady, na Queen’s Malvern. A koneckonců, sestřenice Cynara Stuartová se už osvědčila jako zajímavá společnice. “Tak,” pravila Jasmína, když se konečně usadil prach zvířený společností z Glenkirku, “a teď můžeme začít.” Pohlédla na své vnučky a zamrkala úchvatnýma očima. Diana jí odpověděla zářivým úsměvem. “Už se nemůžu dočkat, až se setkám s králem,” řekla. “Já také,” přizvukovala jí Cynara.

Jasmína vybuchla v smích. No, když budu mít na povel tyhle dvě svéhlavičky, nudit se rozhodně nebudu, pomyslela si. Potom pravilaa: “Až přijde čas, mé dámy. Všechno má svůj čas.” A vzala obě děvčátka za ruku a zašla s nimi zpátky do domu.