Bertrice Small

Výchova lady Lucindy

Kapitola 1

Anglie 1750

eorge Frederick Worth, biskup z Wellingtonu, měl staršího bratra. Plukovník sir William Worth sloužil u západowor-cesterského pluku královské kavalerie, který byl s posádkou v Indii. Biskup měl rovněž pět mladších sester, z nichž čtyři se dosti výhodně provdaly a byly tudíž dobře zabezpečené. Nejstarší z nich, Laeticie, byla vévodkyní ze Solway, z Charlotty, druhé nejstarší, se stala markýza z Cardiffu, prostřední, Georgeanna, byla hraběnkou z Dee a druhá nejmladší, Julie, se provdala za lorda Raffertyho z Killarney. Důstojnost pana biskupa měla

jedinou vadu na kráse – a tou byla jeho nejmladší sestra.

Lady Lucinda Harringtonová vstoupila do manželství v sedmnácti letech a ve třiadvaceti ovdověla. Její postarší manžel jí zanechal značné jmění, které nebylo součástí dědičného rodového majetku. Titul přešel na lordova dvacetiletého synovce, nepříjemného mladíka, jehož máti ani nenapadlo, aby Lucindě dovolila za takových okolností na Harrington Hall zůstat. Lady Margaret totiž s důvěrou očekávala, že její syn zdědí veškerý osobní majetek svého strýčka, a když se tak nestalo, hluboce se urazila.

Poslechla radu svého důvěryhodného právníka, který jí vysvětlil, že nemá absolutně žádnou naději, že by se jí podařilo zvrátit bratrovu vůli, a udělala skoro to nejlepší, co mohla: vykázala ovdovělou švagrovou z rodového sídla. Poněvadž na Harrington Hall nebyl žádný vdovský dům a Lucindini rodiče již nežili, byl to právě George Frederick Worth, biskup z Wellingtonu, na koho padla povinnost přijmout sestru do vlastní domácnosti. A od okamžiku, kdy přijela, se mu život začal komplikovat daleko víc, než si biskup kdy dokázal představit.

11

„Zůstanu tady jen do té doby, než si najdu vlastní dům,“ oznámila lady Lucinda Harringtonová bratrovi a švagrové, když dorazila na faru. „Uvažuji o Londýně. Nikdy jsem ve městě nežila. Řekla bych, že by mi docela dobře vyhovoval malý domek na jednom z těch rozkošných náměstíček, o kterých jsem toho už tolik slyšela,“ zamyslela se a pak věnovala svému bratrovi a švagrové oslnivý úsměv. Byla to velice krásná mladá žena s hustými kaštanovými vlasy a očima jasně modrýma jako mořská hladina. I její sestry byly všechny stejně úchvatné. Jeden z předních portrétistů té doby je zvěčnil na plátně, jež dostalo název Pět Grácií a nyní viselo v biskupově přijímacím salonu. Hosté se o půvabu jeho sestřiček často zmiňovali.

„Nemůžeš si přece sama koupit dům, Lucindo,“ pravil biskup.

„Pro všechno na světě, proč ne, Georgie? Mám – s odpuštěním – peněz jako slupek,“ namítla Lucinda.

„Jsi žena – a jsi sama,“ podotkl její bratr.

„A protože jsem žena a ještě k tomu sama, si snad nesmím koupit vlastní dům? To je přece naprosto směšné, Georgie!“ řekla mu.

„Myslím, má drahá,“ vmísila se do hovoru její švagrová, „že George tím chce říci, že pokud hezká, urozená vdova, která nemá děti, žije sama ve svém vlastním domě ve městě, může to vyvolat nežádoucí řeči. Tak či tak, ty se budeš chtít pochopitelně co nejrychleji vdát. A je více než pravděpodobné, že tvůj nový manžel si bude na sezonu držet v Londýně dům. Potom by bylo nemoudré utrácet peníze za vlastní sídlo. Nemám pravdu, drahoušku?“

„Ale já se nechci znovu vdávat za každou cenu,“ řekla klidně Lucinda. „Vždyť víš, provdala jsem se v sedmnácti a nikdy jsem v Londýně vlastně nezažila pořádnou společenskou sezonu, protože si to papá nemohl dovolit – vždyť musel nastřádat dost peněz na věno pro Julii.“

„Ty se nechceš znovu vdávat?!“ Biskup vypadal pobouřeně.

„Ale samosebou že se znovu vdáš, Lucindo! Nemáš na vybranou.“

12

„Samosebou že na vybranou mám, Georgie. S těmi penězi, co jsem zdědila, nemusím být odkázaná na milosrdenství žádného muže. Robert, bůh mu žehnej, to určitě takhle mínil. To on sám mi poradil, abych se znovu nevdávala, pokud se doopravdy nezamiluji. Tohle je, jak řekl, ta nejcennější rada, kterou mi mohl dát. Slíbila jsem mu, že se rozhodně nevdám z jiného důvodu než z lásky. A vy po mně zajisté nebudete žádat, abych porušila slib, který jsem dala svému zesnulému manželovi, když ležel na smrtelné posteli, nemýlím se, že?“ Tázavě naklonila hlavičku na stranu.

„Mou domácnost neopustíš jinak nežli jako nevěsta,“ opáčil tvrdohlavě biskup. „Tvoje pověst by byla záhy v troskách a ty klevety by pošpinily nás všechny. Vím, že ostatní se mnou budou souhlasit, Lucindo. Tvůj manžel byl naštěstí natolik moudrý, aby správu tvého majetku svěřil panu Wythovi staršímu z firmy Wythe, Wythe a Smyth, kteří jsou náhodou i mými právními zástupci. Pohovořím si s nimi zítra dopoledne.“

„Tvou domácnost bych mohla opustit třeba ještě v rakvi,“ zamumlala temně Lucinda a zírala přitom upřeně na bratra. Ten Georgie je ale osel nafoukaná!

„To vskutku můžeš,“ souhlasil. Nebyl ani v nejmenším uražen. „Ona už je zkrátka taková holka hubatá,“ pravil později večer své choti, když se chystali na lože. „Obávám se, že se ani trošku nezměnila.“ Přešel do šatny, kde komorná jeho manželky chystala Karolíně noční úbor. „Můžete jít, Molly,“ řekl jí.

„Ano, důstojnosti,“ odvětila. Udělala pukrle a spěchala ke dveřím; vrhla na něj přitom přes rameno koketně upejpavý pohled.

Biskup otevřel dveře, přátelsky dívku popleskal po zadečku a mrkl na ni. „Uvidíme se později,“ zašeptal služebné a vzápětí za ní dveře zavřel. Potom se vrátil ke své ženě, která seděla u toaletního stolku, a začal jí ze světlých vlasů vytahovat sponky. Když v nich nezbyla ani jediná, chopil se hřebene a začal vlasy pročesávat.

„Hmmmm,“ zavrněla Karolína a rozvázala si stuhy na

13

domácím župánku. Byla pod ním dočista nahá.

Biskup se zadíval do zrcadla a pohladil jí husté dlouhé vlasy. Nakonec hřeben odložil, naklonil se a uchopil do dlaní její ňadra. Karolína měla velká hruškovitá prsa s ohromnými bradavkami. Laskal se s nimi, až se její bradavky zaskvěly v plné kráse. Cítil sladkou tíži ženiných ňader ve svých velkých dlaních. Jejich pohledy se v zrcadle setkaly a ona s úsměvem rozevřela spodní pysky.

„Pojď drobet ochutnat, miláčku,“ vyzvala ho.

Uličnicky se usmál. Když člověk pozoroval jeho elegantní, přezpůsobnou manželku, jakživ by si nedokázal představit, v jakou neřestnici se promění, když za nimi zaklapnou dveře ložnice. Pustil její ňadra a klekl si jí mezi stehna; sklonil se, aby mohl lízat a sát její rozpustilý drobný poštěváček. Věděl přesně, co se bude dít – a taky že ano. Karo se velmi rychle vzrušila.

„Chci ošukat,“ zasténala. „Dělej, miláčku! Jsem do toho úplně žhavá, úplně žhavá!“

Stáhl ji z taburetky a položil na podlahu. Lehla si, doširoka roztáhla nohy a vábivě k němu napřáhla paže. Biskup si svlékl noční úbor, padl na svou ženu a šoustal ji, dokud prudce a hlasitě nezavzdychala, přičemž hlavu jeho pyje štědře ověnčila korunou milostných šťáv. Zachroptěl; uspokojení bylo velmi intenzivní. „Dvacet let po svatbě, Karo, a já tě pořád chci,“ zašeptal.

„Mne a polovinu ženského služebnictva navrch,“ škádlila ho rošťácky.

„Jsem zkrátka muž, který potřebuje rozdávat lásku, miláčku, s tím nic nenadělám,“ řekl jí. „A kromě toho, ty mi to beztak vždycky uděláš nejlíp, Karo. Víš, to je to, co potřebuje Lucinda.“

„Lásku?“ zeptala se ho žena.

„Ne. Pořádný péro mezi nohama,“ odpověděl.

Karolína se zachichotala. „Ááách, Georgi, na duchovní osobu jsi vážně pořádný rozpustilec! A teď už ho ze mě vytáhni a pojď do postele. Je mi chladno. Pověz mi, byl jsi někdy… No, však víš, byl jsi někdy se svými sestrami?“

14

Zasmál se. „Než Willy odjel do Indie, maloučko jsme špásovali s Laeticií a Charlottou. Když byl pryč, už nechtěly. Nikdy jsme je ale nedostali. Bylo to jen líbání, ocucávání a troška mazlení.“ Zamlaskal nad tou vzpomínkou. „O věneček je připravili až jejich manželé – nebo to tedy aspoň předpokládám. Willy ani já jsme to nebyli.“

Biskupova manželka, nyní už zase oblečená a pohodlně uvelebená na lůžku, řekla: „Co provedeš s Lucindou, Georgi?“

„No, je ještě mladá a rozhodně je to krasavice. Pochází z úctyhodné rodiny. Je bohatá. Pro ni najdeme manžela dřív, než se nadějeme, má drahá, to ti zaručuji!“ ujistil znovu biskup manželku.

Uplynul rok a lady Harringtonová pořád ještě bydlela v domě svého bratra. Mezi sourozenci se odehrál urputný souboj vůle. Lucinda si přála svůj vlastní dům v Londýně, jenomže biskup nedovolil, aby její bankéři na takovouto výstřední koupi uvolnili nezbytné finanční prostředky. George chtěl, aby se jeho sestra znovu provdala, jenomže se nenašel džentlmen, který by se k Lucindě hodil. A běda těm, kdo byli tak troufalí, že na chvíli upoutali její pozornost a pak se odvážili nabídnout jí manželství! Uplynul druhý rok. George Worth se rozhodl, že pokud se mají jeho nejmladší sestry vůbec kdy zbavit, výlet do Londýna je dokonale namístě. Lucinda byla ve svých pětadvaceti letech považována za pozoruhodnou krasavici. Panenské debutantky v londýnské společenské sezoně roku sedmnáctistého padesátého v její přítomnosti úplně vyšuměly. Protože toho roku nebyly ve hře žádné významné dědičky, stala se Lucinda se svým dosti značným ročním příjmem i navzdory svému věku nejžádoucnější ženou ve společnosti. Bavila se pohledem na mladší lordíčky, podnikající honbu za pořádným věnem, a chovala se k nim shovívavě a vlídně. Hejsky a zhýralce rychle zapudila příkrým slovem a pohozením kaštanových kučer. Neměla trpělivost s pošetilci ani s těmi, kteří si mysleli, že veškeré ženské pokolení změkne v jejich mužné přítomnosti jako vosk.

Z řady Lucindiných nápadníků se nakonec vyloupli tři muži,

15

z hlediska sňatku nejzajímavější v celém Londýně.

Richard Rhodes, vévoda z Rexfordu, byl vysoký a měl od přírody světlé vlasy a šedomodré oči. Na barvu svých vlasů byl tak pyšný, že všechny jeho paruky, s výjimkou té, kterou byl povinen nosit u dvora, musely mít tentýž odstín. Byl to veliký milovník koní a Rexford Court, jeho dům v Kentu, byl obecně považován zajedno z nejskvělejších sídel v zemi.

Jeho nejlepším přítelem byl Hamlet Hackett, markýz z Hargrave. Tento tělnatý, průměrně vysoký mladík předčasně oplešatěl a kolem růžového temene se mu vinul věneček oříškově hnědých vlasů. Jeho oči zářily klamně mírnou modří. I ve svých nejlepších vlásenkách Hamlet Hackett neustále vypadal jako vypasený mnich, a to i přesto, že se v jistých kruzích proslýchalo, že je obdařen libidem roztoužené toulavé kočky. Žádná ze služebných v jeho domě, v Hargrave Manor, nebyla před pánovými choutkami bezpečná. Nespouštěl z Lucindy oči, jako kdyby byla obzvláště lákavý kousek pečiva, a snil o tom, jak se s ní miluje. Richardu Rhodesovi se však se svými fantaziemi nesvěřil, neboť ho podezříval, že se přítelovy představy těm jeho dost podobají.

Lucindiným třetím nápadníkem se stal lord Benjamin Bertram z Bancroft Hall u Oxfordu. Tenhle džentlmen byl nesmírně zámožný a v posledních pěti společenských sezonách ho ctižádostivé matinky považovaly za kýžený cíl. Byl to muž velice vysoký a štíhlý, jehož vlasy i oči měly jakýsi neurčitý odstín hnědé. Obličej měl hubený, skoro strohý. Lucinda Harringtonová byla první ženou, kterou uznal za hodnu nosit jeho jméno a povít mu dědice, protože jeho předkové se dali vystopovat až do pradávných časů Alfréda Velikého.

George Frederick Worth nalezl zalíbení ve všech třech uchazečích o sestřinu ruku. Ať už si Lucinda vybere kteréhokoli z nich, bude to triumf a do rodinné sbírky přibyde další erb. Byl pamětliv nabádání své manželky a nikoho z tohoto tria neprosazoval jako favorita. Vlastně se vůbec nestaral, kterého z nich si Lucinda vybere, poněvadž všichni do jednoho byli více než vhodní.

16

Společenská sezona se nachýlila k závěru. Brzo se již měli vrátit na faru a biskup začínal být den ode dne nervóznější.

„Neřekla ti nic, Karolíno?“ otázal se nakonec manželky. V jejich rodině ženy často mluvívaly spíše s jinými ženami nežli s muži.

Karolína Worthová vypadala, jako by se necítila ve své kůži. Pokusila se uhnout očima. Potom konečně řekla: „Lucinda říká, že si pro sebe našla báječný dům na Traleighském náměstí kousek od parku.“

„Cože?“ Biskup se snažil potlačit výkřik, ale ve spáncích mu začala pulzovat krev. S námahou polkl a několikrát se zhluboka nadechl, aby opět nabyl ztraceného klidu. Pak se zeptal své ženy: „Copak se žádný z nich nevyjádřil? Bůh ví, že ji připravili o dost času!“

„Všechny tři odmítla,“ zamumlala Karolína slaboučkým hláskem. „Zase touží mít svůj vlastní dům, Georgi. Nevěřím, že se znovu provdá, dokud si neprosadí svou. Pokud nechceš, aby s námi bydlela napořád, prosím tě z celého srdce, dej jí v téhle věci svobodu.“ Karolína Worthová vzápětí propukla v pláč.

„Chci mít zase svůj domov, Georgi! Budu mít další dítě a chci mít zase svůj domov! Fara není tak velká. Clarissa už je moc velká, aby dál spala v dětském pokoji, a já pro ni chci ložnici, kterou má pro sebe tvoje sestra.“

„Tak ona je všechny odmítla?“ Biskupův obličej zfialověl zlostí. „A ty jsi mi o tom nic neřekla?“

„Stalo se to teprve minulý týden.“ Jeho manželka se nervózně rozplakala. „Nemůžeš ji přece nutit do sňatku, když sama nechce, Georgi. Nežijeme ve středověku.“

„Musí si to ještě nechat projít hlavou,“ pravil pevně biskup.

„Ona je veřejně urazila,“ namítla Karolína. „Ve společnosti z toho byla spousta smíchu. Divím se, že se k tobě nic z těch klepů nedoneslo. Pochybuji, že po tom, co o nich řekla, by si to chtěli nechat projít hlavou oni a odhodlali se požádat ji o ruku znovu.“

„A co o nich řekla?“ otázal se biskup své choti.

„Řekla, že vévoda má obličej jako jeden z jeho koní, ale co

17

do rodokmenu ten kůň prý není nic moc. Hargrave jí prý zase připomíná slona z dvorní zoologické zahrady a lord Bertram je podle ní jako čáp s příliš pestrým peřím.“

George Frederick Worth se tak rozzuřil, že ho málem trefil šlak. „Zatracená káča nafrněná!“ zaklel. „U všech svatých, ta potřebuje lekci v dobrých způsobech jako sůl! Robert Harrington evidentně nebyl při smyslech, když jí svůj majetek odkazoval. Anebo ji sám takhle rozmazlil. Na každý pád mám před sebou problém a musím ho vyřešit.“

„Dovol jí, aby si pořídila ten dům,“ naléhala na něj v slzách manželka.

„Ne, zatraceně, Karolíno! Přivedu svou sestru k poslušnosti, i kdyby to byla ta poslední věc, kterou v životě udělám. Ona se znovu provdá – a provdá se dobře. Nebude svým svévolným chováním, které překračuje všechny meze, přivolávat hanbu na tuto rodinu ani na rodiny svých sester,“ prohlásil vztekle biskup. „Takže další dítě, he? To bude výborné, má milá!“ Lehce ženu sevřel v náručí a vzápětí ji zase pustil. „Teď si zajdu do klubu, Karolíno, abych zjistil, jestli by se ty škody, které Lucinda způsobila, ještě nedaly napravit. Večeři mi nechystejte a čekat na mě také nemusíte. Chvilku se tam patrně zdržím. Musíš teď na sebe dávat pozor, srdíčko. Kdy se má děťátko narodit?“

„V říjnu,“ řekla mu. „Ach, já doufám, že to bude chlapeček. Jednoho už máme pro armádu a jednoho pro církev. Teď už potřebujeme jenom admirála.“ Pousmála se.

„Nic bych nenamítal proti další holčičce,“ pronesl biskup.

„Ale co kdyby byla jako Lucinda?“ zeptala se ho manželka.

„Žádná naše dcera nebude jako Lucinda,“ pravil důrazně George Worth. „To bychom přece nepřipustili, má milá!“ Pak své ženě vtiskl láskyplné políbení a odebral se do klubu.

Jakmile tam dorazil, prakticky okamžitě zpozoroval tři nápadníky své sestry, zabrané do rozhovoru. Spěchal je pozdravit. „Musím se vám omluvit za Lucindu,“ začal.

„Karolínu chování mé sestry šokovalo tak, že se mi s tou věcí svěřila teprve teď. Čekáme další dítě, víte, a ženě podobné

18

rozčilování rozhodně nesvědčí.“

Nato k biskupovu překvapení prohlásil vévoda z Rexfordu s obdivem: „Takovouhle drzou holčici jsem ještě neviděl! Proboha, ta má ale kuráž! Přesně s takovou ženskou chce člověk zplodit dědice.“

„Ano,“ přitakal markýz z Hargrave slovům svého nejlepšího přítele. „Žádná nanicovatá panenka už pro mě neexistuje. Buď to bude vaše sestra, nebo zůstanu starým mládencem.“

„Je nicméně třeba, aby dostala lekci, kterak se má dáma náležitě chovat k džentlmenovi,“ poznamenal lord Bertram klidně a zamyšleně pohlédl na biskupa. „Je vskutku překrásná a původ má vynikající, avšak projevuje se až příliš nezávisle. Musí být poučena o tom, jak se podřídit manželovi. Neoznačuje snad svatý Pavel takovéto chování u ženy jako náležité a křesťanské, můj pane biskupe?“

„Ano,“ odpověděl beze spěchu George Worth a uvažoval přitom, zda lord Bertram náhodou nenaráží na jistou věc – rozhodně ho z toho podezříval.

„Lady Lucindu je zapotřebí vychovat,“ pokračoval zlehka lord Bertram.

„Můj bože, Bertie, přece tím nechceš říci…“ začal vévoda.

„Ale ano,“ odvětil lord Bertram. „Nikdy jsem se nesetkal s dívkou, která by takovouhle nápravu potřebovala víc než lady Lucinda.“

„Jenomže my jsme dosud nikdy neměli na starost dámu,“ nadhodil markýz. „Jenom služtičky, děvčata z krámu nebo z farmy. Příležitostně nějakou tu prodavačku anebo hogofogo guvernantku. Nikdy jsme nevychovávali skutečnou dámu.“

„Čímž není řečeno, že bychom to udělat nemohli,“ poznamenal vévoda. „Když jsme Lucindě nabídli manželství, ona nás všechny urazila. Copak jste mi nepovídal, Georgi, že znectila polovinu venkovských džentlmenů široko daleko? Není snad tohle důvod, proč jste ji vzali na společenskou sezonu do Londýna? Aby měla větší možnost ulovit manžela? No a tahle holčina dostala tři nanejvýš přijatelné a velkodušné nabídky, kterými veřejně pohrdla. To by sice bylo samo o sobě dost zlé,

19

jenomže ona nás tři navíc vystavila posměchu. Nemůžu vyjít mezi lidi, aby se mi někdo nezačal smát, Georgi. Chudáci Hammie s Bertiem dostali od jejího ostrého jazyka taky co proto. Rád bych, aby se ten jazýček naučil příjemnějším způsobům – třeba jak mi přepychově olízat ptáka. Co vy na to, pánové, souhlasíte?“

„Jedině pod podmínkou, že bude lízat péro mně,“ zamrkal lišácky markýz.

„Takže, pánové, navrhuji postavit lady Lucindu co nejdříve před porotu Ďáblových učedníků, aby mohla být souzena,“ pravil na to lord Bertram.

„Bylo by dosti nevhodné, abychom se já a moje manželka takovéto zvláštní sešlosti zúčastnili,“ podotkl George Worth.

„Ani má žena, ani Lucinda si pravděpodobně nedokážou představit tajnou společnost, jako je ta naše, pánové. Pokud má být moje sestra postavena před Mistra, aby ji napravil, já tam rozhodně nebudu.“

„Jistěže ne!“ přisvědčilo trio jako jeden muž.

„Musíte nám však, Georgi, pomoci zosnovat plán, jehož prostřednictvím tu dámu lapíme, aby se poddala naší něžné péči,“ pravil biskupovi lord Bertram.

„A poté co si ji vychováme, bude zvláštní povahou situace, v níž se ocitne, donucena vybrat si mezi námi třemi manžela,“ uzavřel markýz škodolibě.

„Kolik času budete potřebovat?“ zeptal se biskup svých společníků.

„Hádám, že alespoň měsíc,“ zauvažoval vévoda a rozhlédl se po svých spoluspiklencích, kteří pokývali hlavami na znamení souhlasu.

Biskup se na několik dlouhých minut pohroužil do myšlenek a potom pravil: „O to, kam se Lucinda ztratila, se bude zajímat jedině Karolína. Dvě z mých sester jsou ve Skotsku, další ve Walesu a Julie žije v Irsku. Nebude tu nikdo, kdo by si kladl nějaké znepokojivé otázky, pánové. Jsem přesvědčen, že v tomto případě jako řešení postačí, když Karolíně vysvětlím Lucindino zmizení sestřiným náhlým nápadem odjet do Irska na

20

návštěvu k Julii.“

„Lucinda musí vzbudit dojem, že se na takový výlet chystá,“

řekl lord Bertram, „jinak vaše žena může pojmout podezření.“

„Vím, jak zaonačit, aby Lucinda s tou návštěvou souhlasila,“ poznamenal s úšklebkem George Worth. „Už dva roky se spolu přeme kvůli tomu, že si touží koupit vlastní dům v Londýně. Jeden, který se jí zamlouvá, objevila na Traleighském náměstí. Dovolím jí, aby si ho koupila a začala si rozmýšlet, jak ho zařídí. Potom jí navrhnu, aby na tu dobu, kdy se bude dům dokončovat, odjela k Julii a do Londýna se vrátila až na podzim. Budeme mít tedy k dobru celé léto – pro případ, že by se ukázalo, že se má sestra vzpouzí Mistrovi s větší vervou, než nyní předpokládáme, a on by tudíž na její výchovu potřeboval mít více času. Ten dům se dá pochopitelně rychle prodat, jakmile se Lucinda znovu vdá a peníze, které se investují do zařízení, se nám bohatě vyplatí, jestliže nám umožní získat drahocenný čas. A kromě toho: Lucinda si to může dovolit. Do nového manželského svazku vstoupí i tak jako zámožná žena. Vyhovuje vám tenhle plán, pánové?“ zeptal se trojice biskup.

„A co její služebná?“ chtěl ještě vědět vévoda. „Žádná dáma nemůže cestovat bez služebné, Georgi.“

„Polly? Pěkně zkažená holka, pánové. Ta s mou sestrou rozhodně pojede. A až nastane čas, aby si Lucinda vybrala, Polly vám spolu se svou velitelkou nabídne náramně rozkošné pobavení, to vám tedy slibuji. Je to kunda šťavnatá, a že já o tom něco vím! Bude mi chybět, ale ať už Lucindu vyhraje kterýkoli z vás, získá s ní do své domácnosti i Polly. Závidím vám. S Polly a s její sestrou Molly, která dělá Karolíně komornou, jsem si užil báječné dva roky. Jsou to řádsky necudné šelmičky.“

„Pak tedy budeme informovat Mistra, pánové. Příští týden touhle dobou se tu znovu sejdeme, abychom doladili naše plány,“ řekl vévoda. Úmluva byla zpečetěna. Muži se jeden druhému uklonili a posadili se ke karetním stolkům.

Na druhý den ráno si biskup s manželkou po boku zavolal svou sestru do dopoledního salonu. „Karolína mi oznámila, že

21

prý se nechceš usadit se žádným novým manželem, dokud nebudeš mít svůj vlastní dům,“ začal George Worlh. „Nechci, abys byla nešťastná, Lucindo. A proto jsem instruoval tvou banku, aby ti uvolnila jakoukoli částku, nebo třebas i všechny tvé finanční prostředky. Smíš si koupit ten dům na Traleighském náměstí, má milá. Nejsem sice přesvědčen, že tohle je nejlepší cesta, po níž by ses měla vydat, je však zřejmé, že po mé budeš putovat asi stěží, dokud si v téhle věci nezjednáš pořádek sama.“ Lehoučce se pousmál; svědomí ho přitom nehryzlo ani trošku.

„Ach, Georgi!“ vykřikla Lucinda a samou radostí zatleskala rukama. „Pošlu zprávu tomu starému drahouškovi, panu Wythovi, aby začal vyjednávat s agentem. Stihnu to, než odjedeme z Londýna?“

Na tváři George Wortha rozkvetl široký úsměv.

„Samosebou,“ zavrněl. „A než odjedeme, Luci, musíš ještě dojednat, jak ti ten dům mají zařídit. Nepochybuji, že bude nutné věnovat mu nějakou péči. Londýn neopustíme dřív, než si dohodneš vše potřebné, má milá.“

Lucinda svého staršího bratra objala a vtiskla mu na hladké líce zvučný polibek. „Ty jsi, Georgie, ten nejlepší bratříček pod sluncem! Ačkoli jsi kapánek pomalý,“ řekla.

„Pomalý?“ Urazil se. „Co tím chceš říct, Lucindo?“

„Kdybys byl tohle udělal už před dvěma lety, bylo by to mnohem lepší,“ usmála se.

„Ale hlavní je, že jsi alespoň teď přišel k rozumu. Jsem tak šťastná!“ Ještě jednou ho políbila a potom se obrátila ke své švagrové. „Nejdražší Karo, děkuji ti, že ses za mne přimluvila.“

„Jsem zcela zajedno s Georgem, Lucindo, ale také si uvědomuji, že nebudeš chtít uzavřít nové manželství, dokud se nevydáš svou vlastní cestou. Obávám se, že ve svých pětadvaceti letech už nejsi žádné poupátko v rozpuku,“ podotkla pichlavě Karolína Worthová. „Jestliže jsi odmítla tři tak skvělé nabídky k sňatku, nebude pro tebe nic snadného najít si v příští společenské sezoně manžela.“

Lucinda se kousla do rtu, aby se nerozesmála nahlas.

22

Chudinka Karo! Manžel, děti a domácnost jsou pro ni vším! Nemůže pochopit, že existuje někdo, kdo nemá tytéž cíle jako ona sama. Je vdaná za George, miloučkého, ale omezeného chlapíka, má pět dětí a další na cestě. Je spokojená jako semínko ve vlahé zemi. Myslím, řekla si v duchu Lucinda, že další život s nimi bych už nevydržela. „Dospěla jsem k závěru, že bych měla přes léto zůstat v Londýně, zatímco mi ten dům budou dávat do pořádku,“ prohlásila.

„Londýn v létě je hotová žumpa,“ pronesl důtklivě její bratr.

„Kup si ten dům a naplánuj, co je potřeba, má milá. A pak není důvod, proč by sis nemohla zajet za Julií do Irska. Odjakživa jste si přece spolu dobře rozuměly. Neviděla jsi ji od té doby, co se vdala. Nebo se vydej nahoru do Skotska za Laeticií nebo za Charlottou anebo do Walesu k Georgeanně.“

Lucinda se na okamžik zamyslela. Bratr mluvil rozumně – a měl pravdu. Londýnské léto mělo prapodivnou pověst.

„Pojedu do Irska navštívit Julii a toho jejího Briana,“ rozhodla se nahlas. S Julií byla vždycky legrace. Ostatní sestry ji nudily.

„Napíšu Julii sám,“ řekl biskup své nejmladší sestřičce. „Až si vyřídíš, co je třeba, drahoušku, vypravím tě na cestu. Vím, že Dublin je i přes léto značně rušný.“

„Ty jsi na mě tak hodný, Georgi!“ rozplývala se Lucinda.

„Mrzí mě, že nám trvalo tak dlouho, než jsme se dohodli. Ale teď se nám to povedlo a všechno půjde jako na drátkách.“

„Ach, samozřejmě že ano, má milá,“ přisvědčil George Worth. Mistr si Lucindu vezme do práce a zkrotí ji, a až své školení dokončí, bude z ní řádná, poddajná ženuška. Její nápadníci jsou ochotni na to přistoupit a čekat. Nakonec si jednoho z nich bude muset vyvolit, jiná cesta pro ni neexistuje. Do Vánoc bude výhodně provdaná - jako jeho ostatní sestry, jednoho dne mu ještě poděkuje za to, že použil pevné ruky, aby jí zajistil solidní jmění. Biskup se usmál na svou manželku a sestru; ty skryté úvahy mu působily radost. „Měla bys raději poslat pro pana Wythea,“ řekl Lucindě. „Nechceš přece, aby ti ten dům někdo vyfoukl před nosem, má milá!“

Ale ještě než skončil den, dům na Traleighském náměstí byl

23

majetkem lady Lucindy Harringtonové. S klíčem, jejž svírala v ruce hřející se v rukavici, vstoupila nazítří dopoledne na své nově získané území; společnost jí dělal bratr a švagrová. George Worth musel připustit, že jeho sestra má výborný odhad: dům, třebaže nevelký, byl okouzlující. Až ho posléze budou jednou prodávat, půjde to ráz na ráz. V přízemí se nacházel ranní pokoj, společenský salon, knihovna a jídelna. Pod schodištěm byly poměrně rozlehlé kuchyňské prostory, které ústily dozadu na velikou zadní zahrádku s jabloní. Nahoře v poschodí bylo umístěno několik ložnic a šaten. Podkrovní pokojíky se zdály světlé a vzdušné, takže i služebnictvo mohlo mít pohodlí víc než dost. Poněvadž dům stál v rohu náměstí, měl více oken než domy sousední. Bývalí majitelé v něm nenechali žádný nábytek a chtělo to tu pořádně vymalovat a znovu zařídit.

„Dopolední pokoj a salon nechám udělat ve žluté a krémové,“ řekla Lucinda Karolíně. Vzápětí se obrátila k bratrovi. „Chci Pět Grácií, Georgie. To čestné místo ve tvém domě ve skutečnosti náleží tomu portrétu Karo a dětí, který jsi nechal namalovat – ne obrazu tvých neposlušných sester.“ Usmála se na něho.

„Je tvůj,“ odvětil velkodušně a také se usmál; věděl, že tou odpovědí velmi potěšil svou ženu. Pět Grácií se stane důstojným příspěvkem do domácnosti Lucindina manžela. Ať už ta domácnost bude kdekoli.

Lucinda si najala agenta, aby jednal jejím jménem, zatímco ona bude mimo Londýn. Následujících několik týdnů pracovala na zvelebování svého nového příbytku: sama pečlivě vybírala barvy, jednala s obchodníkem textiliemi o látkách, z nichž se ušijí závěsy a záclony na okna, sama hovořila s panem Chippendalem o nábytku, který si v jeho dílně objednala, a vybírala úchvatné orientální koberce, jež měly krášlit její podlahy. Ze vzorníku Královské worcesterské keramičky doktora Walla si vybrala porcelán a veškeré zařízení potřebné pro domácnost, dokonce najala i zahradníka, aby dal do pořádku zdí obehnanou zahradu za domem.

„Až se vrátím, najmu služebnictvo,“ řekla Lucinda bratrovi.

24

„Výborně! Výborně!“ odpověděl jí. „Máš představu, kdy se asi tak chceš k té Julii vydat, má milá?“

„Řekla bych, že do čtrnácti dnů můžu být připravená,“ pravila s úsměvem Lucinda. „Tak moc jsi mi pomohl, Georgie! Jsem si jista, že s Karo budete celí šťastní, že máte faru zase sami pro sebe. Vím, že kdyby šlo o můj dům, určitě bych to takhle prožívala – bez ohledu na to, jak moc vás mám ráda.“

„Přichystám všechno, co je třeba,“ řekl jí bratr. „Vím, že tě čeká velice rušné léto, Luci.“

Konečně nastal den Lucindina odjezdu. Sbalená zavazadla přišla na střechu velikého kočáru, který zastavil před londýnským domem, jejž si biskup pronajal. George Worth řekl sestře, že bude cestovat do Cardiffu, odkud se přeplaví do Irska, a ujistil ji, že svou sestru Charlottu skutečně nebude muset navštívit. Charlotta se ani nedoví, že je Lucinda tak blízko ní. Protože její putování potrvá několik dní, má zajištěno ubytování ve slušných hostincích, které už za ni bratr zaplatil. „Můj dáreček pro tebe,“ řekl, když ji políbil na rozloučenou. „Až se vrátíš do Londýna, má milá, přijedu se za tebou podívat.“ Biskup z Wellingtonu potom pomohl své sestře nastoupit do kočáru a s úsměvem jí zamával; svědomí měl přitom docela klidné.

Počasí jim přálo a cesty byly suché, Lucindin povoz tedy během dne urazil poměrně značný kus cesty. Ke slovu přišel košík s obědem, o jehož obsah se paní podělila se služebnou Polly.

Pozdě odpoledne dorazili ke Stříbrně labuti, přívětivé hospůdce v Maidenheadu. Lucindu do stavení uvedli s veškerou uctivostí, kterou očekávala. Měla zde zamluveno dvoupokojové apartmá. Přinesli jí lehkou večeři sestávající z pečeného krocana s čerstvým hráškem, čerstvého chleba, domácího sýra a misky raných jahod. Víno bylo snad nejlahodnější, jaké kdy ochutnala, jenomže se jí rychle zmocnila ospalost, a tak si raději od Polly nechala pomoci do postele.

„Pane na nebi!“ zamumlala, když jí komorná pomáhala se svlékáním. „To cestování mi zřejmě nějak působí na mozek.“

25

Pak klesla na lůžko a ještě dřív, než jí mohla Polly rozčesat vlasy a zaplést je na noc do copu, upadla do spánku.

Polly úhledně složila šaty své paní a připravila jí věci na zítřejší cestu. Potom si sama zavdala vína; všechno vypila a rychle usnula na rozkládacím lůžku. O hodinu později se dveře nevelkého apartmá otevřely a dovnitř vstoupilo několik džentlmenů v pláštích a s pečlivě zamaskovanými tvářemi. Posbírali a odnesli Lucindiny věci a ji samotnou i s Polly dopravili do čekajícího kočáru. Hostinský, který dostal dobře zaplaceno už předem, si ráno pomyslí, že jeho hosté již velmi časně odcestovali. Elegantní vůz zvolna a opatrně vyjel ze dvora hospody a zmizel ve tmě.

Lucinda se probudila. Hlava jí třeštila. Proč je ta postel najednou tak tvrdá? Pokusila se obrátit, jenom aby shledala, že to nejde. I přes to ukrutné bolení hlavy byla náhle plně při smyslech: tohle přece není ta hospoda, kam včera večer přijela na noc! Byla v maličké místnosti, která se podobala cele. Okno bylo zakryté okenicemi, ale ona přesto rozeznala, že se jím dovnitř dere úzký šedivý proužek světla. Neležela na posteli, ale na pryčně pokryté slámou. A za jednu ruku byla připoutaná ke zdi! Očima propátrala stísněný prostor: hledala Polly. Avšak služebná zde nebyla. Lucinda uvažovala, jestli ji někdo unesl a kde teď Polly může být.

„Haló?“ zavolala tlumeně a vzápětí, když se jí vrátila odvaha, ještě jednou, hlasitěji: „Haló!“

V tom okamžiku zaslechla venku kroky a pak se otevřely dveře, aby kohosi vpustily dovnitř. Okenice se rozlétla a do místnosti začalo proudit jasné ranní světlo a svěží venkovský vzduch. Lucinda spatřila mužskou postavu. Muž se otočil čelem k ní a ona nedokázala potlačit zajíknutí, jež vyjadřovalo jak překvapení, tak úlek: ten člověk byl poměrně vysoký a měl krásné a výjimečně urostlé tělo. Lucinda na něho upřeně zírala. Hruď měl obnaženou a oblečen byl do těch nejpřiléhavějších kalhot, jaké kdy viděla. Kopírovaly všechny tvary jeho těla, předváděly dlouhé nohy, dobře formovaná lýtka i okrouhlé

26

hýždě. Podobný kus oděvu předtím nikdy nespatřila a napadlo ji, že je to roztomile neslušné. Když se k ní obrátil, uviděla, že má masku, takže nemohla rozeznat všechny rysy obličeje. A potom se zajíkla ještě jednou: v předním dílu kalhot zela úzká štěrbina a ona si uvědomila, že z toho otvoru kurážně vykukuje mužovo přirození. Tohle je tedy nanejvýš zdravý a rozměrný orgán, pomyslela si. „Dobré ráno, lady Lucindo,“ řekl.

„Kdo jste?“ otázala se ho Lucinda velitelsky a násilím přitom odvracela pohled od toho nejvábivějšího lákadla.

Usmál se a ona na chviličku spatřila záblesk bělostných zubů. „Znají mě tu pod jménem Mistr,“ zněla odpověď.

„Kde to vlastně jsem? Žádám, abych byla dopravena zpátky do hostince. Máte vůbec představu, s kým mluvíte? Můj bratr je biskup z Wellingtonu!“ prohlásila rozdurděně Lucinda. Zvedla paži a zachřestila řetězem. „Tohle pouto dejte okamžitě pryč, pane! Už mám od něho odřenou kůži.“

„To není možné,“ odpověděl. „To pouto na vašem zápěstí je vypodložené jehněčí vlnou. Nemám v úmyslu vám jakkoli ublížit.“

„Tak proč zde tedy jsem? A co je tohle, k čertu, za místo?“ vyptávala se ho.

Mistr poklekl vedle Lucindy. „Svým pichlavým jazykem a drsným, neženským vystupováním jste, má drahá, urazila několik džentlmenů. Obávám se, že jste přespříliš nezávislá, lady Lucindo. Dnes budete předvedena před shromáždění Ďáblových učedníků, kde vás za vaše nezdvořilé chování budou soudit. Prý mi potom budete svěřena do výchovy. Až rozhodnu, že jste patřičně vycvičená, vrátíte se před soud znovu a tam všem přítomným pánům předvedete svůj nově získaný náhled na věc. Budete pak po vůli svým třem nápadníkům, které jste tak zesměšnila. A toho, jehož si oblíbíte nejvíc, si vzápětí vyberete za manžela. Jedině tehdy se vrátíte zpátky do svého vlastního světa, kde bude oznámeno vaše zasnoubení, po němž bude následovat svatba.“

„Už jsem těm třem bláznům přece pověděla, že nechci žádného z nich!“ pronesla zprudka Lucinda. „Můj zesnulý

27

manžel mi řekl, že až se budu znovu vdávat, musí to být z lásky – jiný důvod že uznávat nemám. A já Rexforda, Hargravea ani Bertrama nemiluji. Neexistuje prostředek, jímž byste mě mohl přinutit, abych je milovala, pane. Tak a nyní mě okamžitě odvažte! Jestliže mě osvobodíte hned, neobrátím se na úřady, ale budu pouze pokračovat ve své cestě do Irska. Pokud nedorazím, kam podle plánu dorazit mám, moje sestra, lady Raffertyová, vše ohlásí na vyšší místa. Vypátrají vás a já se postarám, aby na vás ruka zákona dopadla se vší vahou, pane!“

Mistr se bouřlivě rozesmál. Jeho pobavení však stejně rychle pominulo. Tvrdě Lucindu políbil; jeho rty přitom násilím rozevřely její, jazykem jí vnikl hluboko do úst a tam polaskal ženin jazyk. Jeho tělo ji zničehonic povalilo na pryčnu a položilo se na ni. „S vámi si při té převýchově užiju daleko víc legrace než s tou malou guvernantkou, kterou mi přivedli posledně,“ řekl jí chlípně. „Bude to pro mě radost, krotit vás, lady Lucindo! A pro vás také, to vám slibuji!“

Cítila, jak se jeho mužství prodírá tenkým hedvábím noční košilky. Tělo měl teplé a tvrdé. Na chviličku se jí zmocnila hrůza, ale pak tento pocit zmizel a ona procedila skrze zaťaté zuby: „Táhněte ke všem čertům, pane!“

Znovu se zasmál a zvedl se. Podíval se na své mužství, jež bylo nyní nalité krví, a řekl s úšklebkem: „Takže večer na shledanou, má drahá!“ Pak se obrátil ke dveřím.

„Počkejte!“ zavolala Lucinda. „Kde je má komorná Polly?“

„V mé posteli,“ zazněla překvapivá odpověď. „A je zatraceně dobrá, ta vaše Polly! Pošlu vám ji sem, hned jak se postarám o tohle,“ ušklíbl se znovu a ukázal na svůj naběhlý penis. Vzápětí vyšel ven.

Co bude dál, ptala se Lucinda sama sebe. Ďáblovi učedníci? Její bratr by byl bez sebe zděšením, kdyby se dozvěděl, že už o nich slyšela. Byly to ale jen útržky klepů, které si potají tlumeně šuškaly dámy při různých společenských příležitostech. Stačila pouhá zmínka o této skupince a rozechvívaly se jako osiky nebo obracely oči v sloup. Jednalo se údajně o tajnou pánskou společnost, o jakousi konkurenci klubu Výheň pekelná,

28

kde se prý muži bavili sexuálními orgiemi všeho druhu – a jejich protějšky byly ženy, které to někdy chtěly a jindy nechtěly. A v téhle sezoně se mluvilo, ano, přesně tak, o guvernantce zaměstnané u lorda Meldrewa.

Z toho, co povídal muž, jenž si sám říká Mistr, Lucinda usoudila, že tento únos její osoby zosnovali ti tři odmítnutí nápadníci. Jsou to rozhodně nejbláznivější chlapi, jaké kdy viděla. Až George zjistí, že sestra zmizela, nepochybně spustí pokřik. Za tenhle násilný čin ti tři draze zaplatí. Díky bohu, že už není žádná panenka, jejíž liliově bílou pověst by podobné věci mohly zničit. A jestliže se třeba chvástají tím, že svedli nějakou guvernantku, rozhodně se nebudou chlubit únosem a zneuctěním dámy z lepší rodiny. Nepodaří-li se jí uprchnout, má v úmyslu postarat se o to, aby pánové z bratrstva Ďáblových učedníků dostali za svou troufalost pořádně na pamětnou.

Dveře místnůstky se opět otevřely a dovnitř se vplížila Polly; nesla podnos s jídlem. „Ach, paní moje,“ začala, jenomže Lucinda jí zhurta skočila do řeči.

„Nehraj si přede mnou na neviňátko,“ řekla. „Ten bandita, který nás má v moci, říkal, že tě měl. Je to pravda, ty štětko mrňavá?“ Lucinda na komornou upírala pronikavý pohled.

„Nedokázala jsem mu v tom zabránit,“ zalkala Polly.

„Byla jsi panna?“ zeptala se Lucinda. „A mluv pravdu, ty hanebnice, protože já se ho zeptám a on se tím klidně pochlubí!“

„Nebyla jsem panna,“ přiznala se Polly a s popotahováním položila tác.

„Byla jsi někdy s mým manželem?“ vyptávala se dál Lucinda.

„V životě ne, má paní! Lord Robert byl skutečný džentlmen!“ vykřikla rozhorleně Polly. „Takže s mým bratrem?“ zkusila to Lucinda ještě jednou. Polly zčervenala a svěsila hlavu.

Lucinda se zasmála. „Myslela jsem si to, když jsem slýchávala, jak se Georgie v noci krade kolem. Však víš, že mám lehké spaní – a prkna na schodech, co vedou nahoru do

29

podkroví, skřípou. A je dobrý milenec, ten můj bratříček?“ Polly pokrčila vyhýbavě rameny.

„Jinými slovy: je stejně nudný jako jeho kázání,“ poznamenala Lucinda. „Kvapně pomazlit, potom šoust a Georgie je hotovej, co?“

„Paní!“ Pollyina půvabná líčka byla nyní rudá jako vlčí máky.

„S Robertem Harringtonem to chodívalo úplně jinak,“ povzdechla si Lucinda. „To byl muž, který věděl, jak milovat ženu, Polly.“ Vzápětí se Lucindin pohled dotkl podnosu s jídlem. Bylo na něm prvotřídně připravené ztracené vejce s jemnou krémovou omáčkou, jež voněla koprem, plátek růžové šunky, krajíc čerstvého chleba s máslem, nádobka s medem a pohár, ze kterého stoupalo aroma kvalitního indického čaje. Lucinda snědla všechno; požádala přitom Polly, aby jí šunku nakrájela, jelikož ona sama nemohla při jídle používat obou rukou.

Polly odešla a odpoledne se vrátila s dalším podnosem. Ležel na něm plátek kapouních prsíček, další krajíc chleba s máslem, miska drobných jahod a číše s vínem. Bylo to stejné víno, jaké již ochutnala předchozího večera; a přestože si Lucinda uvědomila, že i tento pohár obsahuje uspávači prostředek, vypila ho až do dna. Potom usnula. Spát bylo lepší než tam jen tak sedět a nechat se sužovat takovými myšlenkami, jaké se jí honily hlavou celé dopoledne. Když se opět probudila, spatřila, že se na zem snáší letní soumrak.

Dveře její komory se znovu otevřely a do místnosti vstoupil Mistr. Sklonil se a odemkl kovový náramek, který jí obepínal levé zápěstí. Když ji osvobodil z pout, řekl: „Pojďte, lady Lucindo. Nastal čas, abyste pozdravila své žalobce a čelila rozsudku Ďáblových učedníků.“

„Výtečně,“ pravila Lucinda a dovolila mu, aby jí pomohl na nohy, „ale řeknu vám, že vy mužští jste s těmi svými tajnými spolky a staromódními názory beztak k popukání!“

„Jste stejně smělá jako troufalá, paní,“ řekl. Napřáhl ruku a z kaštanových vlasů jí vyndal spony, jež odhodil nedbale

30

stranou. „Však uvidíme, jak se budete cítit, až skončí společenské události dnešního večera!“ Vzápětí uchopil Mistr lady Lucindu v podpaží a vyvedl ji z jejího žaláře.

31

Kapitola 2

dyž vyšli do letního podvečera, Lucinda uviděla, že se nacházejí v samém srdci venkova. Jejím vězením byl pokoj v zahradním domku. Nyní procházeli rozlehlou zahradou, která vypadala dost neudržovaně. Omamně zde voněly růže. Před sebou spatřila úhledný cihlový dům obrostlý břečťanem. Je již od pohledu velmi starý, postavili ho zřejmě někdy za vlády mocné královny Alžběty, pomyslela si Lucinda. Avšak ještě než k domu došli, muž odbočil a vedl ji po úzké klikaté stezičce přes nevelký sad. Když na druhém konci sadu vyšli ze stínu stromů, Lucinda před sebou spatřila kamennou kruhovou zříceninu; střechu ta budova neměla. Když vstoupili dovnitř, Lucindu napadlo, že jí ta stavba připomíná miniaturní Koloseum, poněvadž se podobá aréně, kterou kdysi viděla

v Římě, když tam byli s Robertem na svatební cestě.

Scénu dokonale osvětlovaly pochodně, jejichž plameny se v teplé červnové noci neklidně třepotaly. Nahoře na soumračné obloze začínaly pomrkávat hvězdy. Na kamenných lavicích seděli pánové v tmavých pláštích opatřených kápěmi. Když Mistr přivedl doprostřed arény svou zajatkyni, v davu to vzrušeně zašumělo. Jak je to celé úžasně dramatické, pomyslela si velmi pobaveně Lucinda. Ty ubožačky, které sem tihleti chlapi dovedli, aby je mohli zneuctít, musely být k smrti vyděšené. Jenomže ona není.

„Pánové, tato žena, lady Lucinda Harringtonová, před vás předstupuje, abyste ji mohli soudit za její zločiny,“ pronesl Mistr kultivovaným, ale drsným hlasem. „Co pravíte, pánové?“

Jeden z džentlmenů povstal. „Tato žena během společenské sezony flirtovala, sváděla a vzápětí odhazovala muže, kteří se jí

32

dvořili,“ začal. Jeho hlas nebyl Lucindě nijak povědomý. „Ze tří skvělých nápadníků si ztropila hrubý posměch,“ pokračoval ten muž. „O jednom řekla, že vypadá jako kůň, druhý je prý jako slon a třetí jako čáp s příliš pestrým peřím.“ V auditoriu se někdo tlumeně, ale slyšitelně zakuckal smíchy. „A já se vás táži, pánové: čím se provinili, že si od té nestoudnice zasloužili takové nelaskavé zacházení? Každý z nich, pánové, jí prokázal tu nesmírnou čest a požádal ji, aby se stala jeho manželkou. Džentlmen snad může přijmout odmítnutí v politice, pánové, ať už je jeho zklamání sebevětší, avšak aby byl veřejně zesměšněn a ponížen? Aby mu někdo veřejně spílal? Nikdy! To je neodpustitelné!“

Vzápětí pokračoval: „Pánové! Tato žena, vdova po vynikajícím muži, jehož jsme všichni znali, je vzpurná. Ani její laskavý bratr, další džentlmen, kterého známe a respektujeme, nedokáže její nepřístojné chování zvládnout. Lady Lucinda Harringtonová zapomněla, kde je její místo v chodu světa. Zapomněla, že žena je podřízená bytost, jež musí stát po boku muže. Rozsudek tribunálu Ďáblových učedníků tedy zní: tato dáma bude svěřena do opatrování Mistra, a to na dobu tří měsíců, aby si opět plně osvojila povinnosti řádné ženy. Shromáždíme se zde znovu o zářijovém úplňku. Lady Lucinda se při této příležitosti sladce a pokorně oddá svým nápadníkům, omluví se za své někdejší hříchy a posléze si jednoho z nich vyvolí za svého chotě. Souhlasíte s tímto trestem, pánové?“

„Ano!“ zvolala galerie jedním hlasem.

„Jste k smíchu, všichni do jednoho!“ křikla na ně Lucinda.

„Věříte snad, že se těmi vašimi výmysly a pitominkami nechám vyděsit? Nejsem žádná holka od krav, kterou můžete vystrašit a srazit do nejhlubšího poddanství, abyste si s ní pořádně užili!“

„Svými nestydatými slovy se sama obviňuje!“ zvolal mluvčí. „Pokud někdo z vás předtím váhal vzhledem k jejímu společenskému postavení, pánové, nyní již rozhodně váhat nemůže!“

„Stoličku!“ vyštěkl Mistr a jeho pokyn byl bez meškání vyplněn. Šlápl na stoličku jednou nohou ve vysoké botě, natáhl

33

se a přehnul si Lucindu přes koleno. Vyhrnul jí hedvábnou noční košilku a hlasitě se zeptal: „Kolik, pánové?“

„Deset!“ ozval se hlas.

„Ne, dvacet!“ oponoval jiný.

„Ano, dvacet poctivých! Ať ta její šťavnatá panímanda pořádně zčervená!“ zaburácelo shromáždění.

Lucindu Mistrův bleskový zákrok překvapil; když tvrdá ruka dopadla na její svěží tělo, zaječela. Nebolelo to. Ta rána ji sotva trochu štípla. „Jak se opovažujete?“ vřískala a pokusila se vymanit, aby se dostala z dosahu trestající ruky, z níž nepřestávaly na její nebohou zadničku pršet rány, které osazenstvo galerie nahlas počítalo. „Ach! Ach! Ach!“ vydala ze sebe Lucinda a rvala se jako divá.

„Sedmnáct!“

„Osmnáct!“

„Devatenáct!“

„Dvacet!“ provolali džentlmeni a bylo po všem.

„Je vlhká?“ ozval se z galerie hlas. „Broskvičku má růžovou jako rozvitou růži!“

„Přesvědčíme se,“ řekl Mistr. Postavil Lucindu na nohy a sám se před ni posadil na stoličku. Drsnou rukou z ní serval oděv.

Lucindě se točila hlava; nacházela se ve velmi ponižující situaci, neboť mužova velká ruka se natáhla a vnikla jí mezi spodní pysky, aby ji ohledala. Vzápětí ji Mistr chytil a tvrdě stáhl k sobě; jeho úd pronikl mezi stydkými pysky rovnou do jejího lůna. „Aúúúú!“ vydechla Lucinda mimoděk.

Ďáblovi učedníci se nadšeně radovali a volali na Mistra povzbuzující poznámky.

„Pořádně ji přefikněte, pane!“

„Jen ať ta protivná čubka skučí!“

„Ty ďáble!“ zasténala mu Lucinda do ucha.

„Jak dlouho?“ otázal se jí nestoudně.

„Až příliš dlouho,“ kontrovala, zatímco se jejich těla, zaklíněná do sebe, začala pohupovat.

„Jak dlouho?“ opakoval.

34

„Alespoň čtyři roky,“ přiznala se; na tváři přitom měla viditelný ruměnec.

„Tak to vás tedy s chutí udělám – kvůli nám oběma i kvůli našemu dosti chlípnému publiku, má sladká lady Lucindo.“

„Před těmi zvířaty ne! Nikdy!“ vykřikla, ale jeho svižná zbraň už se i přes její usilovnou snahu dopracovávala k cíli.

„Óóóóóó!“ zavzlykala Lucinda.

„Budu tě krotit, ty rozkošná divoká číčo,“ zašeptal jí Mistr do ucha a jazykem přitom objel vnitřek boltce. „Udělám z tebe miloučkou domácí micinku, Lucindo.“

„Nikdy!“ zasyčela mu do ucha a tvrdě ho kousla do lalůčku. Chtěla se mu vyvléknout, ale v tu chvíli jí zacloumal orgasmus tak silný, že zůstala takřka v bezvědomí.

Mužovy milostné šťávy mocně vybuchly – ale to on nechtěl, ještě ne! Zasténal. Zkrotit ji, to tedy bude tvrdý oříšek! Ta mu dá přes léto zabrat – a to vědomí ho vzrušovalo. Je to už dost dlouho, co ho tahle práce naposledy bavila. Vzpamatovala se; zvedl si ji z klína a postavil opět na nohy.

Lucinda se kolébala jako opilá; taktak že byla při vědomí. Potom ucítila, jak jí muž něco připevňuje na krk. Otevřela oči a spatřila jemně tepaný zlatý řetěz, k němuž připjal tenké kožené vodítko. Tázavě k němu vzhlédla.

„Poslední teatrální gesto,“ zamumlal, aby to slyšela pouze ona. „Poslechněte mě, Lucindo, nebo vám před těmihle džentlmeny, kteří převelice touží po vašem převychování, nabiju rákoskou. Vím, že naplácání snesete, ale nářez rákoskou byste nevydržela. Váš zuřivý křik by jim udělal velikou radost. A to si jistě nepřejete. Nyní arénu opustíme, a až ji budeme pro potěchu publika dokola obíhat, zvedejte zvysoka nohy jako dobře cvičený poník. Až půjdeme, já vás jednou dvakrát švihnu bičíkem přes zadek. Ďáblovy učedníky maličké zaječení náramně potěší. Rozumíte mi, Lucindo?“

Přikývla na souhlas.

„A budete spolupracovat? Nechci vám ublížit, ale když to bude nutné, udělám to.“

„Je to ponižující,“ zašeptala.

35

„Ano,“ přisvědčil. „Ale může to snad být ještě víc ponižující než se nechat před nimi ošukat a mít z toho rozkoš? Jste připravená?“

Povzdechla si, vzápětí však znovu přikývla.

„Tak, pánové, nyní vám dáme své adieu až do zářijového úplňku,“ pravil Mistr shromážděným džentlmenům. „Hopla!“ Lehce škubl za tenké splétané vodítko a bičíkem ji švihl přes zadek.

Lucinda trochu vykřikla a dala se do klusu po jeho boku; s hlavou vztyčenou, zvedala vysoko své půvabné štíhlé nohy. Pocítila rozpaky, když zjistila, že se jí při běhu plná ňadra houpou. Když s mužem po boku obíhala kruh, snažila se nedívat kolem sebe. A pak byli pryč, pryč od toho nadšeného provolávání slávy. Lucinda zpomalila. „Co budou dělat teď?“ zeptala se svého společníka.

„Užijí si skvělý letní večer – budou popíjet moje víno a píchat místní děvčata, která jsem jim přivedl z vesnice. Ke společnosti se připojí i vaše Polly. Má v úmyslu zjistit, který z jejích budoucích pánů ji potěší nejvíc,“ řekl.

„A co budeme dělat my?“ zauvažovala Lucinda.

„My se zatím budeme navzájem lépe poznávat, drahoušku,“ řekl jí Mistr. „Mám jenom tři měsíce na to, abych z prostořeké nezávislé holčice udělal pokornou uctivou dámu.“

„To se nestane,“ varovala ho Lucinda. „Jestli si myslíte, že mě dokážete změnit, pouze marníte čas, pane. Vždycky mě považovali za samostatnou – a snad taková i doopravdy jsem. Kam jdeme?“

„Do mého domu,“ řekl a vracel se s ní zpátky stejnou cestou přes sad a zahrady, až došli k oné cihlové budově obrostlé břečťanem.

„Kde to vlastně jsme?“ chtěla vědět.

„Mohu vám říci jen jediné: jste v Oxfordshiru,“ odpověděl.

„Nejbližší vesnice leží sedm mil odsud a žádné blízké sousedy nemám. Když se nevěnuji svým povinnostem pro společnost Ďáblových učedníků, šlechtím a trénuji závodní koně.“ Otevřel nevelké dveře a uvedl ji do domu. „Věřím, že se vám vaše

36

komnaty budou zdát daleko pohodlnější než ta, v níž jste strávila poslední noc.“

„Kde je vaše služebnictvo?“ zeptala se.

„Sluhů mám jen několik, a ještě než mi položíte další otázku, odpovím vám, že je používám ke svým účelům. Samozřejmě, často mi pomáhají v mém úsilí.“

„Budete stále nosit tu škrabošku, pane?“

„Ano. Někdy později se třeba setkáme ve zdvořilé společnosti. Nerad bych vás takovým shledáním přivedl do rozpaků, Lucindo. A vašeho manžela rovněž ne.“ Otevřel další dveře a vstoupili do veliké ložnice.

Na stěnách pokoje bylo obložení. Široké arkýřové okno vedlo do zahrad, sklo v okenních křídlech bylo zapuštěno do olověné mřížky. Lucindě se ulevilo, když zjistila, že na straně místnosti, která byla nejblíže velikému dubovému loži s rudými sametovými nebesy, je masivní krb. U protější stěny stál prádelník a z druhé strany krbu čalouněné křeslo.

„Kde bude spát Polly?“ vyptávala se Lucinda.

„Vedle této místnosti je malá komůrka, kterou Polly může označovat jako svůj pokoj. Předpokládám však, že stráví mnoho nocí v úplně jiných postelích,“ řekl.

„Ve vaší?“ opáčila sžíravě.

Mistr se zasmál. „Kdepak, drahoušku. Já budu trávit noci ve vašem loži a budu vás učit, jak se máte stát hodnou a poslušnou ženou.“

„Chci se vykoupat,“ řekla Lucinda. „Jsem celá ulepená od vašeho potu a šťáv, pane.“

„Pochopitelně,“ pravil vlídně. „Řeknu sluhům, aby lázeň připravili a pak vám pomohli, jelikož Polly je zaneprázdněna jinde. Já se musím vrátit do amfiteátru, abych se přesvědčil, že ty vesnické dívenky dorazily a že vše je, jak má být.“ Uklonil se a vyšel z ložnice; Lucinda tam zůstala stát nahá a nemálo rozzlobená.

Rozhlédla se kolem sebe a třásla se, protože večer začínal být dost chladný. Dveře její ložnice se otevřely. Zoufale hledala něco, do čeho by se mohla zahalit. Nenašla. Do místnosti čile

37

vstoupil komorník v livreji, v bílé paruce a s obnaženou hrudí. Okamžitě přistoupil ke krbu, sehnul se, aby zapálil oheň, na nějž už zde bylo všechno připraveno. Potom se zvedl, obrátil se a usmál se na Lucindu, která se snažila strategicky skrýt mezi závěsy u postele. Lokaj se uklonil.

„Koupel bude brzy hotova, paní. Dáváte přednost nějaké zvláštní vůni?“

„Levanduli,“ dokázala ze sebe vypravit Lucinda.

„Velmi dobře, paní,“ řekl. „Jmenuji se John. Budu vás se svými společníky obsluhovat. Aha, zde už máme vanu. Dámě z Londýna bude možná připadat maličko staromódní, ale my vás v ní vykoupeme docela pohodlně,“ ujistil ji.

„Jsem plně schopna vykoupat se sama,“ prohlásila rezolutně Lucinda.

„Máme své rozkazy,“ odvětil klidně John.

Stála tam beze slova, zatímco další dva komorníci plnili vodou kulatou dubovou káď. John na chviličku odešel, aby se vzápětí vrátil s lahvičkou, kterou vylil do kádě. Místnost se okamžitě zaplnila vůní levandule. S úsměvem podal Lucindě ruku, zatímco ostatní dva lokajové pobíhali okolo a věšeli ručníky na stojan, který postavili před krb. Lucinda se chopila komorníkovy ruky a dovolila mu, aby jí pomohl sednout si do lázně. Co jiného měla dělat?

John jí sepnul husté vlasy; potom se chopil veliké houby a začal ji třít kusem tvrdého mýdla. Pak začal Lucindě mýt záda. Houba jí několikrát přejela po celé délce zad. Nato jí kůži oplachovali teplou vodou, dokud všechny mydliny nespláchli. Jiný komorník jí podal pohárek s aromatickým likérem. „To poručil Mistr, paní,“ řekl John. „Zatímco vás budu umývat, vypijte to, prosím.“

Lucinda usrkla tekutiny. Nápoj voněl po zralých jahodách a byl neuvěřitelně lahodný. Když jí John omyl paže a krk, vypila číšku do dna. Jak se tak komorníkovy ruce blížily k Lucindiným ňadrům, podivila se, proč vlastně nepociťuje neklid – ale skutečně nervózní nebyla. Houba se pohybovala docela neosobně kolem plných masitých kopečků a bezstarostně

38

kartáčovala bradavky. Když se vztyčily, lokaj se na ni usmál. Vzápětí zajel rukama pod hladinu, aby omyl houbou i její intimnější partie. Lucinda ztuhla, avšak jeho počínání, třebaže bylo důvěrné, zatím vypadalo celkem neškodně.

„Postavte se, prosím,“ řekl, a když jí pomohl na nohy, pokračoval v pečlivém ošetřování jejích hýždí: vmáčkl houbu mezi oba úplňky, aby ji omyl i tam.

Lucinda cítila, jak jí tvář začíná žhnout. Ve skutečnosti jí žhnulo celé tělo. Po kůži jí stékala vlažná voda, což v ní probouzelo podivné vzrušení. Snažila se soustředit na něco jiného a povšimla si přitom, že všichni tři komorníci mají na předním díle modrých saténových kalhot mohutné vybouleniny. John ji vyzvedl z kádě. Ostatní dva mladí muži ji bez meškání zabalili do teplých ručníků a začali ji osoušet, jejich ruce se přitom smyslně pohybovaly po jejím těle. Učinila pokus nějak jim uniknout: chopila se tedy ručníku sama.

„Ale paní,“ domlouval jí jemně John, „nesmíte nám bránit v plnění našich povinností. Máme své rozkazy a nikdy se nestane, že bychom Mistra neuposlechli. Kdyby se tak stalo, přišli bychom o místo – a upřímně řečeno, naše zaměstnání je neobyčejně příjemné. Dovolte, prosím, Dickovi a Martinovi, aby tenhle úkol dokončili.“

Ruce jí klesly podél boků a mladí lokajové ji začali opět otírat ručníky. Když byli hotovi, odvedli ji k posteli a naznačili, že by si měla lehnout. „Kde mám svoje zavazadla?“ otázala se Lucinda Johna. „Ráda bych si vzala noční košili.“

„To Mistr zakázal, má paní,“ odpověděl, „ale podle instrukcí, které nám dal, vás brzy zahřejeme.“ Rukama sjel k poklopci kalhot a vytáhl z něj penis. Jeho společníci ho napodobili. Všichni tři mladí muži ji spojenými silami dopravili na lůžko.

„Myslím, že ne…“ začala neklidně Lucinda.

„Kdepak, myslet nesmíte,“ řekl John. „Jenom si vychutnávejte rozkoš, kterou si navzájem poskytneme, má paní.“ Byl to příjemně vyhlížející muž středně vysoké, podsadité postavy.

39

„Až dodneška jsem poznala jen jediného muže,“ podotkla Lucinda.

„Tak by to také mělo být, má paní, ale nyní jste v péči Mistra. Lekce, kterou vám dáme, než se on sám vrátí, je lekce v potěšení. Naučíme vás, jak potěšení dávat i přijímat. Jste přesvědčená, má paní, že váš manžel byl dobrý milenec? I cudné ženy mají pro takovéhle věci cit.“

„Byl něžný a byl laskavý,“ řekla Lucinda. „Jsem si jistá, že jsem ho začínala milovat. Rozhodně jsem si ho vážila.“

„Ale dvakrát vzrušující nebyl, viďte?“ řekl John. „Zde, v Mistrově domě, má paní, vás naučíme, co je to vzrušení. Až si posléze vyberete nového manžela, dokážete si ho svými zkušenostmi a zběhlostí v tomto umění dokonale omotat kolem prstu. Myslím, že se vám to bude zamlouvat, má paní.“

„To určitě,“ přisvědčila Lucinda, „přestože ta trojice bláznů, kteří pro mě tuto výuku zařídili, z mého vzdělávání nebude mít žádný užitek.“ Lucinda si zničehonic uvědomila, že zatímco hovořila s Johnem, jeho dva společníci se jí uvelebili každý po jednom boku a začali si pohrávat s jejími prsy. Lucindiny oči se setkaly s Johnovým mírným pohledem a muž se usmál.

„Je to příjemné, má paní?“ zeptal se jí. Prsty jí začal masírovat stehno.

Lucinda na chviličku zavřela oči. Ruce na prsou a ta ruka na stehně, to bylo doopravdy převelice příjemné! Lehce se protáhla a uznale cosi zabroukala. Na jednu bradavku se jí přisála ústa.

„Uhmmmrn,“ zamumlala. Ani druhá bradavka nepřišla zkrátka. Vnímala, že jí ocucávají obě ňadra zároveň. Byl to naprosto úchvatný pocit. Něco podobného ještě nikdy v životě nezakusila. Ruce jí hnětly tělo. Jazyky a zuby škádlily vnímavou pokožku. Johnovy prsty prohrábly její tmavé bujné křovíčko. Lucinda očima sledovala jeho ruku, a když ji sevřel dlaní, roztáhla pro něj stehna.

„Máte sladce kulatý pahorek,“ řekl. „Líbí se mi ženy s měkkým pahorkem.“ Jeho prsty se vtiskly mezi její stydké pysky; začal si pohrávat s jejím pohlavím. „Líbí se vám to, má paní?“

40

„Ano,“ vydechla Lucinda s lehkým pousmáním.

„Začínáte překrásně vlhnout,“ řekl jí a jeho prsty ji přitom třely stále důrazněji a vnikaly jí do pochvy.

Dveře ložnice se otevřely a vstoupil Mistr. Při pohledu na tu necudnou scénu před sebou se usmál a okamžitě se začal sám svlékat. „Nemohli byste, vy dva nenasytníci, nechat kozičky své paní alespoň na tak dlouho, abyste mi zuli boty?“ otázal se Dicka a Martina.

Ti ihned vyskočili z postele a šli mu na pomoc. Mistr je potom propustil, takže zamávali Lucindě a odešli.

Mistr přilehl k těm dvěma na lůžku a řekl: „Pojď, Lucindo, a pohraj si s mým pérem jako hodná holčička!“

„Neřekl jste prosím,“ utahovala si z něj. „Ách ano, Johne!

To je úplně skvělé!“

Jeho oči skryté za škraboškou se zúžily. „Vidím, Lucindo, že si zasloužíš první lekci v poslušnosti,“ pronesl. „Johne, otoč ji tak, aby ležela napříč přes postel. A pak už víš, co máš dělat.“

„Ano, můj pane,“ pravil komorník a pootočil protestující Lucindu, jak mu bylo řečeno. Vzápětí se John na ženu položil a vnikl hluboko do její milostné úžlabiny. „Mistr se domnívá, že potřebujete pořádně ošoustat, má paní, a já ho velice rád poslechnu,“ řekl se širokým úsměvem.

„Óóóóch!“ vykřikla Lucinda a pak ztěžka polkla, jelikož Mistr vmáčkl své kopí lásky mezi její otevřené, zaskočené rty.

„Teď máš hned dva,“ řekl jí. „A tak či tak dosáhneš velkého uspokojení!“ Chytil ji za ruce, aby ji náhodou nenapadlo vzdorovat jeho touze. „Cucej, Lucindo! Cucej, nebo tě ztrestám.“

V hlavě jí vířily tisíce pocitů. Muž, který ležel na ní, prudce přirážel. Ten mužský orgán, jenž jí vstoupil do úst, byl zpočátku poměrně měkký a poddajný, avšak s každým jejím stiskem se stále více prodlužoval a tvrdl. Maličko se dusila; snažila se ho udržet mezi rty a neucpat si přitom úplně ústa, protože i když s Robertem o tomto způsobu vášně často mluvívali, nikdy neměli příležitost vyzkoušet si ho. Soustředila se na to, aby byla uvolněná – a skutečně! Hrdlo jako by se jí rozšířilo, aby ho

41

mohla pojmout hlouběji.

„Áááách, bože můj!“ vykřikl Mistr, jehož Lucindina ochota nelíčené překvapila. V jejím chování nenalézal žádný vzdor. Ona si to vychutnávala každičkým pórem těla – stejně jako oni dva!

John ze sebe vyrazil výkřik a jeho šťávy se vyronily. Skoro okamžitě se z ní odvalil a funěl přitom námahou.

„Pusť mě!“ ozval se drsně Mistrův hluboký hlas.

Lucinda otevřela ústa a byla dost udivená, když spatřila, jak velký je jeho zbytnělý úd. Téměř ho spolkla, a přesto měla pocit, že by ho dokázala pojmout ještě kus. „Óóó!“ vzdychla, když se na ni nejprve vyhoupl a hned nato do ní se zasténáním hluboko vstoupil. „A ne abys ze mě odešel dřív, ty ďáble,“ zamručela, „než i já okusím rozkoš!“ Vzápětí ho překvapila: přitáhla si totiž k sobě jeho hlavu a políbila ji.

Rty měla voňavé, jazykem ho laskala a hladově sála ten jeho. Cítil v jejích ústech chuť svého pohlaví, a to ho vzrušovalo ještě víc. Zvedl jí nohy nahoru a postupně je Lucindě dával až za hlavu; sám přitom klečel, aby se mohl pomalu zavrtávat do hloubi jejího lůna. Lucinda zasténala – první náznak rozkoše. Pomaloučku z ní vytáhl svůj penis a pak ho rychle vrazil do jemného, vlahého žáru jejího těla.

„Ach, bože, ano!“ povzbuzovala ho hlasitě Lucinda.

Jeho úd se samým vzrušením div nerozskočil. „Ty děvko jedna,“ zavrčel jí do ucha, „copak ty ještě nemáš dost?!“

„Ještě maličko, Mistře, a budu spokojená,“ zamumlala.

„Ach! Ach! Áááááách!“ Její tělo se uvolněně roztřáslo.

Mistr nechal své vyvrcholení vybuchnout v záplavě horkých milostných šťáv. Zdálo se, že to nedokáže zarazit; jeho veliké tělo sebou škubalo a zbavovalo se přetlaku, dokud se konečně nezachvěl naposledy. „Má milá lady Lucindo, nevím, kdy jsem si naposledy takhle zaprcal. Jsi opravdu vynikající, kočičko!“ Odvalil se z ní a překulil se na záda.

Lucinda se naklonila a zašeptala mu do ucha: „Pošlete Johna pryč. Potřebujeme si spolu promluvit, můj pane.“

„Řekl bych, že mluvení nepatří k vašim silným stránkám,“

42

odpověděl.

Lucinda se zasmála. „Proč jenom muži myslí tělem, a ne mozkem, pane? Pošlete Johna pryč. Prosím!“

„Ty i ostatní jste na zbytek noci propuštěni, Johne,“ řekl Mistr komorníkovi. „Ráno si vás zavolám.“

John se zvedl z postele, zdvořile se uklonil a odešel z místnosti.

„Nuže?“ vyzval Mistr Lucindu, když za sluhou zaklaply dveře. „O čem si to máme promluvit, má paní?“

„O pomstě, pane. O přesladké pomstě,“ odvětila Lucinda.

„Zdáte se být inteligentní a já jsem již zjistila, že jste šlechtic. V tuto chvíli už zajisté chápete, že si mě nemůžete podrobit jako nějaké zvíře, které drezírujete.“

Mistr mlčel, a Lucinda proto pokračovala: „Za žádných okolností se neprovdám za nikoho z těch tří pánů, kteří mi v letošní společenské sezoně nabídli sňatek. Žádného z nich nemiluji. Můj zesnulý manžel mi poradil, abych se podruhé vdávala jenom z lásky.“

„Poprvé to z lásky nebylo?“ zeptal se jí Mistr zvědavě.

„Ne,“ odpověděla Lucinda po pravdě, „nebylo.“

„Vy jste si ho tedy vzala pro peníze?“ Typická ženská!

pomyslel si trochu vztekle Mistr.

„Ne, nevzala jsem si Roberta pro peníze,“ odvětila Lucinda.

„Tak proč jste se tedy za něj provdala?“ Nyní začínal být nelíčené zvědavý.

„Můj zesnulý otec, lord Worth z Worthington Manor ve Worcesteru, byl sice svého času zámožný člověk, ale nikdy nebýval velice zámožný. Oženil se z lásky. Maminka si do manželství přinesla menší, ale obstojné věno. Potom spolu měli sedm dětí, z nichž každé potřebovalo zabezpečit, aby si mohlo najít ve světě své místo. Moji bratři, William a George, byli prvorozený a druhorozený. Muselo se jim dostat vzdělání v Etonu a v Oxfordu. Jak víte, George si zvolil církevní dráhu, ale William si odjakživa rád hrával na vojáčky, a tatínek mu proto koupil postavení v západoworcesterském pluku královské kavalerie. Tatínek se nechal slyšet, že zajistit chlapce je to

43

nejpřednější. Když tedy došlo na jeho holčičky, věci se poněkud zkomplikovaly.“

„Co se stalo s vašimi rodiči?“ zeptal se Mistr.

„Maminka zemřela, když mi bylo dvanáct. Tatínek ji následoval krátce poté, co jsem se provdala za Roberta Harringtona,“ vysvětlila mu Lucinda. Potom pokračovala ve vyprávění. „Ukázalo se, že najít manžela pro pět dcer, a navrch jim zajistit věno, je nákladnější, nežli otec vůbec předpokládal. Každá z mých starších sester strávila jednu společenskou sezonu v Londýně. První tři uspěly: jedna se vrátila s vévodou, druhá s markýzem a třetí s hrabětem. A právě toho roku, kdy se do Londýna vypravila Julie, toho roku, kdy jí bylo sedmnáct, si otec uvědomil, jak obtížné je jeho postavení.

Moje sestry vždycky přebývaly v domě tatínkovy tety. Lady Dunstanová uvádění mých sester do společnosti zbožňovala – ona to vždycky tak legračně označovala. Jenomže toho roku, poté co dokoupil Julii věci do šatníku a všelijaké ty tretky, které potřebovala, tatínek zjistil, že mu zbylo sotva tolik, aby Julii vybavil skromným věnem, a pro mě že už mu nezbývá nic.“ Lucinda si hluboce povzdechla. „A tenkrát,“ pravila, „můj tatínek udělal tu největší pošetilost, co udělat mohl: vzal Juliino věno a pustil se u Whiteových do hraní. A zpočátku vyhrával. Toho večera mu štěstí přálo přímo neuvěřitelně. Říkali to všichni, ovšem pak se štěstěna obrátila. Přátelé tatínkovi radili, aby sebral svou výhru a odešel od stolu, dokud je čas, ale chudák náš tatínek pokračoval ve hře. Nakonec sestřino věno prohrál a byl zoufalý. Julie se už tehdy znala s lordem Raffertym a byla šíleně zamilovaná. Třebaže naše prateta měla proti nebohému Raffertymu námitky, jelikož je Ir, ona i tatínek věděli, že má v úmyslu požádat Julii o ruku. Aťsi byl třeba Ir, vlastnil úctyhodný majetek – a nic lepšího Julie nemohla očekávat. V té sezoně hledalo manžela příliš mnoho zámožných dědiček. Tatínek si byl vědom toho, že Rafferty vezme zavděk i tím skromničkým věnem, které Julie dostane.

Ona nebyla jako moje tři starší sestry. Majetek pro ni neznamenal nic, což se o Laeticii, Charlottě a Georgeanně říci

44

nedalo. Julie byla zamilovaná. A on byl také zamilovaný, a to našemu tatínkovi úplně stačilo. Jenomže on šel a prohrál její věno! Zatímco já jsem byla přesvědčená, že lord Rafferty si Julii vezme i bez věna, pro našeho tatínka bylo otázkou cti, aby své dceři dal její podíl. A tak můj otec udělal něco naprosto nemyslitelného.“

„Švindloval v kartách,“ řekl Mistr.

Lucinda přisvědčila. „Jedním rázem vyhrál zpátky Juliino věno a ještě něco navíc. Myslel si, že si toho nikdo nevšiml, a všichni kolem mu blahopřáli k jeho obratnosti a k odvaze uhrát něco takového s posledními penězi. Tatínek vsadil dokonce i náš dům, protože už neměl dost velkou částku na hotovosti. Udělal hroznou věc, ale když on byl tak zoufalý! Protože se zdálo, že si nikdo neuvědomil, co otec udělal, sebral prostě svou výhru a popřál přátelům dobrou noc. Na druhý den ráno se dostavil Robert Harrington a chtěl s mým otcem mluvit.“

„Aha,“ řekl Mistr. „Viděl, co váš otec provedl, že?“

Lucinda souhlasně přikývla. „Otec hrál proti němu sám. Robert měl sice peněz víc než dost a kohokoli jiného by veřejně odhalil, byl však zvědavý, proč právě můj otec, muž křišťálově čistého charakteru, podváděl. Čestně a upřímně si s tatínkem pohovořil. Otec byl pochopitelně strašlivě zahanben, ne snad pro ten čin sám, ale kvůli tomu, že ho jeho protihráč prohlédl. Pověděl Robertovi po pravdě, jak se věci mají, a lord Harrington se projevil nanejvýš soucitně. Potom tatínkovi udělal neoficiální nabídku.

Řekl mu, že ho neprozradí, a Julie si tak bude moci vzít lorda Raffertyho. Na oplátku že chce za ženu tatínkovu nejmladší dceru, jinými slovy mne. Já už jsem si neměla užít společenské sezony v Londýně. Na mne čekal sňatek s Robertem Harringtonem, a to ihned po mých sedmnáctých narozeninách. Když tato věc vyšla najevo, právě mi táhlo na šestnáct. O jejich ujednání jsem se nedozvěděla dřív, než tři měsíce před uzavřením sňatku, a lorda Harringtona jsem poznala až týden předtím, než jsme spolu měli jít do postele.

45

Můj otec, jak jinak, kvapně souhlasil. Neměl koneckonců na vybranou.“

„A tak jste přihlížela, jak se vaše sestra Julie vdává za svého milovaného, pak jste se vrátila domů na venkov, abyste snila o své vlastní společenské sezoně v Londýně,“ pronesl Mistr a usmál se na Lucindu, která se nad ním při vyprávěni skláněla.

„Přesně lak,“ odvětila Lucinda. „Takže více než rok jsem si malovala, jak vezmu Londýn útokem. Potom trumfnu své starší sestry, poněvadž se neprovdám za vévodu, ani za markýze, ani za hraběte: ach, kdeže, na mě pícce čeká princ!“ Hlasitě se zasmála. „Umíte si proto představit mé zklamání, když jsem se dozvěděla nejenom to, že má vytoužená londýnská sezona se nekoná, ale navíc že se mám vdát za muže, který je o dvaačtyřicet let starší než já! Ach, jak jsem plakala, bouřila se a žadonila, abych byla slibu, který dal můj otec, zproštěna! On mi o téhle věci samosebou pravdu nepověděl – to udělal George. A pak můj bratříček faráříček pokračoval v kázání a řekl mi, že je mou křesťanskou povinností, abych jakožto dobrá dcera poslechla svého rodiče, abych zachránila tatínka i zbytek rodiny před hanbou, kterou by odhalení jeho hříchů nepochybně přineslo.“

„A tak jste se podvolila,“ řekl Mistr.

„Ano,“ odpověděla Lucinda, „avšak na rozdíl od mnoha dívek, jež se dostaly do podobné situace, jsem byla velmi šťastná. Robert Harrington byl úžasný člověk, jenž měl jediný nedostatek: postrádal dědice, krev své krve. Jeho první žena nemohla úspěšně počít a donosit dítě. Z celého srdce ji miloval a tohle pro něj znamenalo nesmírnou tragédii. Mnoho let byl vdovcem, když se rozhodl, že se musí oženit znovu, že se s mladou ženou musí pokusit stát se otcem dědice. Nikdo nevěděl, jak bohatý Robert ve skutečnosti je, ale jeho rodina nebyla co do původu zcela prvotřídní. Uzavřít další sňatek s mladou ženou svého stavu by se mu nepodařilo. Když tedy přistihl mého otce při švindlování, řešení jeho problému se mu naskytlo samo.“ Přerušila na chvilku své vyprávění; vstala z lůžka a přešla přes pokoj, aby si nalila číši sladkého vína.

46

„Dáte si také, Mistře?“

„Ano,“ přikývl. „A pak se vraťte a dopovězte mi svou fascinující historku, má paní Lucindo.“ Uchopil pohár, který mu podala, a ona se k němu opět připojila, aby mohla pokračovat ve vyprávění.

„Robert Harrington byl milý člověk. Hned při našem prvním setkání se vytratil můj vztek i strach. Obřad byl prostý; uskutečnil se v našem místním kostelíku a provedl ho náš stařičký pastor. Žádné návštěvníky jsem zde neměla, jedinými mými svědky byli tatínek, George, jeho manželka Karolína, pastorova žena a starší sestra. Na zdraví jsme si připili až potom, doma. Tatínek dal do všech londýnských novin oznámení. Hned toho dne jsme se vrátili na Harrington Hall.“

„Vynutil si na vás manžel vaše panenství ještě téže noci?“ zeptal se jí Mistr zvědavě.

„Ne,“ pravila Lucinda. „Trvalo několik měsíců, než mě Robert učinil ženou. Přál si, aby se i mně ty smyslné hrátky líbily. Myslím, že byl velice obratný. Řekl, že je možné, že ho třeba nikdy milovat nebudu, on však chce, aby ten čas, který trávíme spolu, byl příjemný pro nás pro oba.“

„A byl?“ chtěl vědět Mistr.

„Ano, byl,“ odpověděla mu po pravdě Lucinda. „A já jsem ho ke svému nemalému překvapení milovat skutečně začala. Ne nijak divoce, vášnivě, ale takovým tím klidným způsobem. Vážila jsem si ho za to, jaký byl. Přemýšlivý. Laskavý. Velkorysý. Je mi moc líto, že jsem nedokázala splnit jediný úkol, který mi uložil: že jsem mu nedala dědice. Byli jsme manželé už několik roků, když Robert onemocněl. Ošetřovala jsem ho co nejoddaněji. Po jeho smrti nebyl nikdo víc překvapený než já, když jsem se dozvěděla, že mi zanechal celý svůj osobní majetek! Majetek rodový byl vázán na budoucího mužského dědice, který rovněž zdědil titul.“

„Proč jste bydlela u svého bratra?“ Mistrovy prsty se natáhly k Lucindině husté kaštanové kštici a omotaly kolem mužovy velké dlaně jednu loknu. Jeho pohled byl přímý, neúhybný.

„Na panství nebyl vdovský dům. Robertův synovec Percy je

47

ještě chlapec. Jeho matka, lady Blytheová, se převelice zlobila, když její chlapec ze strýčkových peněz nic nedostal. Najisto s nimi počítala, protože je vdova a vinou svých sklonů k výstřednostem je neustále samý dluh. Kdyby mi dovolila zůstat, ráda bych zaplatila náklady na správu panství. Ona mě však ve svém zklamání obvinila, že jsem jejího bratra lichotkami přesvědčila, aby svého synovce vydědil, a pověděla to každému, kdo měl uši k slyšení. Ty lži, které vykládala, byly přímo ohavné. Prý jsem necudně využívala svého těla, abych Roberta ovlivnila. Uháněla jsem ho prý tak dlouho, dokud se se mnou neoženil. Samozřejmě, vždycky se najdou lidé, kteří jsou ochotni takovým nesmyslům naslouchat. Byla jsem nakonec šťastná, že jsem panství nechala za zády. Než jsem odjela, ta zmije dokonce prohledala moje zavazadla, aby se ujistila, že neskrývám nic, co by náleželo k rodovému jmění. Je to vážně příšerná ženská. Robert ji i toho jejího protivného spratka z duše nesnášel, ale neexistoval způsob, jímž by mohl Harrington Hall uchovat pro mne – pokud bych neměla dítě z jeho těla. A to jsem já neměla.“

„Takže jste jela do Londýna, abyste si našla nového manžela, co?“

„Jela jsem do Londýna, abych si koupila vlastní dům,“ řekla Lucinda stroze. „Konvence mě donutily bydlet s Georgem a Káro. A ti mi strčili pod nos snad každého starého mládence v zemi, který jen trochu padal v úvahu; ale já jsem na nové vdavky ani nepomyslela, čemuž oni nechtěli rozumět. Poté co jsem odmítla každého, kdo byl podle nich zajímavý, Karolína navrhla, abychom jeli strávit společenskou sezonu do Londýna. Souhlasila jsem – ne proto, že bych byla chtěla muže, ale proto, že jsem chtěla vlastní dům. Zrovna jsem zakoupila roztomilý domek na Traleighském náměstí.“

Její vyprávění muže fascinovalo. Něco takového od ní ani v nejmenším neočekával. Tak ona nelovila manžela! Jemu celou situaci podali tak, že lady Lucinda Harringtonová není nic než s velkou oblibou flirtující lehkomyslníce, která si zaslouží lekci dobrých mravů a kterou je nutno zkrotit.

48

„Urazila jste tři význačné pány,“ začal, „již chtějí uzavřít kompromis: musíte si tudíž vybrat jednoho z nich za manžela. Nevím, kdo ti pánové jsou, jelikož to pro mne není podstatné. Pro Ďáblovy učedníky dělám jen to, nač si mě najímají, a nic víc mě v tomto směru nezajímá. Nicméně nikdy mi ještě nesvěřili do opatrování dámu, jak víte. Příběh, který jste mi vyprávěla, se naprosto liší od toho, co mi předložili jako bernou minci. Komu mám v této věci věřit, madam?“

„To vám napoví zdravý rozum, pane,“ odpověděla Lucinda.

„Pro vaši informaci vám ještě řeknu, kdo jsou ti džentlmeni, které jsem pohaněla a kteří – podle mého přesvědčení – nesou zodpovědnost za to, že se nyní nacházím tady. Je to vévoda z Rexfordu, markýz z Hargrave a lord Bertram. Kromě toho mám podezření, že v tom hraje roli i můj bratr. Dotyční pánové by se totiž jinak neodvážili mne unést. Kdybych skutečně měla odjet ke své sestře Julii do Irska, strhl by se pořádný poprask, pokud bych tam nedorazila. Tohle ti darebáci vědí. Což mne nutně přivádí k závěru, že je s nimi spolčený i můj bratr. Ale v tom případě je blázen i George, obávám se.“

Mistr se její upřímné poznámce zasmál nahlas. Vzápětí zvážněl. „Proti mému zacházení jste nic nenamítala, madam. Nevím, co si mám o tom myslet.“

„Cožpak vás nenapadlo, pane, že bych třeba mohla mít v tělesných věcech zálibu? Nemyslím, že bych byla nějaká prostopášnice, ale pozornosti, jež mi prokazoval můj zesnulý manžel, mě těšily. Je to již několik roků, co jsme spolu naposledy souložili, protože v posledních dvou letech života to nedovolovala jeho choroba.“

„A teď jste další dva roky vdovou,“ pravil Mistr.

Lucinda souhlasně pokývala hlavou. „Vždycky jsme se, myslím, milovali dost opatrně. Teprve těsně předtím, než Robert onemocněl, jsme hovořili o odvážnějších způsobech vášně, jako třeba o orálním a análním sexu, ale nikdy jsme neměli dost času, abychom takovéto věci vyzkoušeli.“

„Takže vy jste se dnes večer nebála?“ Jeho zelené oči pátraly v její tváři po čisté pravdě.

49

„Ne,“ řekla Lucinda. „Zjistila jsem, že mě velmi vzrušuje, když na mně leží John, kterého mám plnou dírku, zatímco vy mi cpete do pusy úd, abych ho mohla sát. Zpočátku jsem měla pocit, že se zalknu. Nejste žádný mrňous. Ale potom jsem přišla na to, že když si uvolním hrdlo, dokážu vás pojmout více než dobře. Doufám, že vás toto mé přiznání nějak nešokuje, pane.“

„Fascinuje mě, madam,“ přiznal se.

„Nyní chápete, že mě není možno přinutit, abych si jednoho z těch tří pošetilců zvolila za manžela,“ řekla Lucinda.

„Bojím se, že chápu, má paní Lucindo, avšak tohle poznání mě staví do poněkud obtížné situace. Příjem, který mi poskytují Ďáblovi učedníci, mi pomáhá udržovat můj vlastní celkem skrovný majetek a koně. Jestliže připustím, že jsem ve vašem případě selhal, jsem zničen a mohl bych ztratit vše. Co mám dělat?“

„Dovolte mi spatřit vaši tvář,“ poprosila ho. Dotkla se té úzké pásky z černého hedvábí, jež mu kryla horní část obličeje.

„Ne, paní, to udělat nemohu; důvody jsem vám už vysvětloval,“ řekl jí, avšak nyní trochu váhavě.

Lucinda se škádlivě usmála. „Mohu vám pomoci, abyste si uchoval svou čest i svůj příjem, pokud vy pomůžete mně,“ řekla mu.

„Jak?“ Ta otázka šlehla jako bič.

„Chci se pomstít těm třem za jejich drzost a za to, že si troufli předpokládat, že by mě mohli přinutit, abych jim byla po vůli jako nějaká pitomá husa. Naučte mě všemu, co víte o umění erotické lásky a o umění potěšit muže. Až nastane září, vystoupím před očima Ďáblových učedníků, jako bych byla zkrocená a přinucená k nefalšované poslušnosti. Vy potom sdělíte shromážděným pánům, že můj drahý bratříček, biskup z Wellingtonu, oznámí mé zasnoubení na prvním plese nové sezony; ten bude pořádat hraběnka z Whitley.“ Uličnicky se zasmála. „Až do toho večera se bude napětí stále stupňovat a tihle tři šašci stráví dalších pár týdnů úvahami, kterého z nich jsem si vybrala. Nechám se vidět na veřejnosti se všemi třemi a budu je proti sobě vzájemně popichovat.“

50

„A co se bude dít na plese hraběnky z Whitley, má paní?“

Pokrčila rameny. „Můj bratr oznámí, že jsem se zasnoubila s mužem, kterého miluji – a s nikým jiným, pane. Pokud mi pomůžete, Mistře, nepřijdete ani o svou proslulost, ani o svůj zdroj příjmů.“ Odmlčela se a potom řekla: „Proč tohle děláte, pane? Je zřejmé, že jste džentlmen, a přece připustíte, aby s vámi tímto způsobem manipulovali.“

„Madam, každý z nás nemá to štěstí, aby vlastnil velký majetek,“ odpověděl. „Toto sídlo náleží mé rodině již po staletí. Já jsem se v něm narodil. Vyrůstal jsem v něm a miluji ho.“

„Máte manželku?“

„Jak bych mohl mít manželku?“ opáčil. „Nemám ženě co nabídnout, a můj rod tudíž vymře se mnou, avšak do té doby zůstanu věrný místu, které miluji nejvíce, má paní Lucindo.“

„Pomůžete mi?“ otázala se ho znovu.

O odpovědi nemusel ani přemýšlet. „Ano,“ řekl. „Pomůžu vám. Váš plán shledávám zábavným – a kromě toho to znamená, že následující tři měsíce mi budete vydána na milost a nemilost, Lucindo. A tohle pomyšlení mi přijde neobyčejně vzrušující. Tak, kočičko, teď byste si měla radši trochu odpočinout, protože až nastane úsvit, budu připraven začít s vaší výukou.“ Postavil číši na noční stolek a vstal. „Dobrou noc,“ pravil a políbil kučery, jež měl omotané kolem ruky. Potom jí pustil vlasy a odešel z ložnice.

Lucinda se vyškrábala z lůžka a došla ke kádi s vodou, nyní již vychladlou. Vzala žínku a očistila se od potu a šťáv svého milence. Hned nato se vrátila do postele a v tu chvíli usnula. Byl to nepochybně velmi zajímavý den a zítřek sliboval být ještě radostnější.

51

Kapitola 3

robuďte se, Lucindo! Je čas na váš ranní výprask!“ řekl Mistr.

Když z jejího protestujícího těla stáhl přikrývku, Lucinda něco zamumlala a obrátila se na záda. „To už je ráno?“

„Ano. A teď si pojďte pro výprask!“

„Proč?“ zeptala se ho.

Mistr se zasmál a posadil se na kraj postele. „Jestliže máte Ďáblovy učedníky skutečně přesvědčit, Lucindo, musíte se pocvičit v absolutní poslušnosti.“

„Ale já přece nemám být podrobená, pane!“ namítla.

„To je pravda,“ odpověděl „jenomže abyste dokázala skutečně zvládnout každou situaci, musíte si vypěstovat perfektní sebekontrolu. A to se vám nezdaří, dokud se nezbavíte strachu. K okamžitému uposlechnutí rozkazu se lze dopracovat dvěma způsoby: buď prostřednictvím strachu z trestu, který vás má postihnout v případě, že neposlechnete, anebo díky vědomí, že i jako potrestaná vládnete naprosto a beze zbytku sama sebou. Rozumíte mi, Lucindo?“

„Ano!“ vykřikla; tento nový poznatek ji nelíčené vzrušil a udivil. „Ano, na mou duši, pane! Jak jste chytrý! Jestli tedy mohu prosit, začněme znovu.“ Usmála se na něj.

„Dobré ráno, Lucindo,“ řekl. „Je čas na váš ranní výprask.“

Vstala a položila se mu přes kolena; na chviličku se podívala přes levé rameno, aby na něj spiklenecky mrkla. „Ano, Mistře,“ pravila. A pak na něj vyšpulila zadeček.

„Výborně, máte dobrou paměť,“ schválil její počínání. Hned nato jí vysázel poctivých deset ran. Hedvábná kůže pod jeho dlaní docela zrůžověla a Mistr si všiml, že po prvních několika úderech se Lucinda začala třít o jeho nohu. Zajel rukou pod ni

52

a velmi spokojeně se usmál. „Jste hezky vlhká, paní, a to bylo pouhých deset, ne dvacet, které jsem vám vysázel včera večer. Tohle je báječné zlepšení! Teď vyskoč, kočičko, lehni si na záda a roztáhni nožky. Mám pro tebe malé překvapení.“ Z kapsy kalhot vytáhl jakýsi předmět a ukázal jí ho.

„Co to je?“ otázala se ho ležíc už na zádech. Pak se jí rozšířily oči. „Óóó! To vypadá jako veliký klacek! Ach, nechte mě, abych se podívala! Z čeho to je vyrobeno, pane? Vždyť ono to má po sobě takové vystouplé hrudky.“ Lucinda cítila, že při pohledu na tu věc v ní začíná narůstat pulzující vzrušení. Ta věc byla kožená, ale s výjimkou těch drobných uzlíků, které ji zdobily, byla docela hladká. U kořene měla okrouhlou slonovinovou rukojeť, za niž ji Mistr zrovna držel.

„Tomuhle se říká mužíček, drahá Lucindo,“ řekl. „Dneska dopoledne si s ním užiješ spoustu radosti, zatímco já budu drezírovat svoje koně. Bohužel, nemohu se s tebou bavit celý den.“ Potom z kapsy vyndal další předmět: ovinul jí ho nejprve kolem pravého a pak kolem levého zápěstí – a vzápětí ty dvě kroucené hedvábné šňůry připevnil na dva mosazné háky, ukryté vysoko v hlavách lůžka.

Lucinda vyzkoušela, jak pouta drží. Pak řekla: „Ještě nikdy jsem nebyla spoutaná. Robert a já jsme o tom mluvili.“ Přece jenom se maličko bála, ale když jí připoutal roztažené nohy k vyřezávaným sloupkům postele, podařilo se jí strach zahnat. Zadnička ji ještě pálila od výprasku a celá ta situace v ní vyvolávala vskutku silné vzrušení. Koneckonců, v nebezpečí života přece nebyla.

„Nejsou ty provazy moc utažené?“ zeptal se, když jí strčil pod stehna tvrdý kulatý podhlavník, takže její kožešinka byla dobře vidět.

„Jak dlouho takhle musím zůstat?“ vyzvídala.

Věnoval jí uličnický úsměv. „To ti brzy povím, kočičko, ale teď nastal čas na malé osvěžení.“ Přešel k podnosu, který ležel na servírovacím stolku, a nalil do číše trochu likéru. Vrátil se k Lucindě a opatrně ji podepřel, aby mohla vypít všechno až do dna. „Tohle ti pomůže zdvihnout hladinu vzrušení, Lucindo.

53

Ďáblovi učedníci takovéto metody užívají rádi, poněvadž nemají dost představivosti.“

„Afrodiziakum?“ otázala se. Přisvědčil.

„Nikdy jsem to nezkoušela,“ řekla.

„To bych ani nepředpokládal,“ uchechtl se. „Nebývá zvykem, aby úctyhodné vdané dámy měly přístup k takovýmto věcem.“

„Chutná to jako jahody. To už jsem okusila včera večer. To díky tomu jsem měla tak málo zábran, pane?“ zauvažovala nahlas.

„Jsem přesvědčen, že byste byla bez zábran i bez účinků afrodiziaka,“ řekl jí, „avšak nyní bude lepší, když ho požijete.“

„Kdy mě chcete napíchnout na mužíčka?“ vyzvídala a znovu jí k té věci zabloudily oči. „Bude mě to bolet?“

„Ten předmět ti má poskytnout rozkoš, ne bolest, drahá,“ řekl jí Mistr klidně. Potom se naklonil a jeho rty nalezly její. Zpočátku byl něžný, ale když jejich touha začínala vzpínat hlavu, do polibku se vlévalo stále více vášně. Lucindina ústa byla pod jeho teplá a sladká. Na kratičkou chvíli myslel jako ten muž, jímž skutečně byl, a začínal pomalu tonout v její takřka nevinné touze. Vzápětí se vzpamatoval a odtáhl se.

„Tohle bylo hezké,“ řekla Lucinda. „Váš polibek se mi docela líbil. Udělejte to ještě jednou, Mistře!“ Pak zahlédla výraz jeho tváře a kvapně řekla: „Ne, asi ne. Možná někdy jindy.“ Usmála se na něho. „Bylo už tohle lepší, pane? Jsem jako svůdnice dostatečně bezcitná?“

„Ano, Lucindo, tohle bylo úplně perfektní,“ přitakal, avšak cosi v něm toužilo políbit ji znovu. Lehce se zachvěl. Potom opět přešel místnost a ze skříňky vzal stříbrný pohárek a fiólu se speciálním olejem. To bylo další afrodiziakum. Odnesl obojí k nočnímu stolku, nalil trochu oleje do umyvadla a ponořil mužíčka do směsi. „Jak se cítíš?“ zeptal se jí.

„Chci opíchat,“ řekla odměřeně.

„Tak to už jsi připravená,“ poznamenal. Lehl si vedle ní a začal jí beze spěchu zavádět mužíčka do milostné brázdy.

54

To je… to je úplně jiný pocit, než když mám v sobě úd, pomyslela si, a přesto je to neuvěřitelně vzrušující! Začal ji dráždit mužíčkem, až Lucinda překvapením vykřikla. Drobné uzlíky ji mučily, dokud se v zoufalém úsilí dostat se na svobodu nevzepjala proti poutům. „Áááááách!“ vykřikla. Mistr pracoval s mužíčkem ještě neúprosněji a rychleji. „Áááááách!“ zasténala Lucinda.

„No vidíš, jak dlouho to dokážeš vydržet,“ nabádal ji. „Čím více sneseš, tím lepší bude tvoje, vystoupení a tím silnější budou mít tvoji nápadníci dojem, že tě ovládli; ale tohoto neuvěřitelného potěšení se dostane tobě, Lucindo!“

„Už nemohu,“ zavzlykala a její milostné šťávy štědře smáčely mužíčka. „Ach bože! Ach bože můj!“ Její křehké tělo se zachvělo. Potom otevřela oči, jež byly až do té chvíle pevně zavřeny, a pohlédla na něj. „To bylo úžasné!“ vydechla. „Udělej mi to ještě!“

Zasmál se. „Ty jsi ale vážně nenasytná, Lucindo!“ Potom jí pomaloučku zasunul mužíčka do těla. „A tady zůstane celé dopoledne.“ Pak vstal z lůžka. „Nyní se musím jít podívat na svoje koně. Přijde John s ostatními, a když to bude nutné, poslouží ti. Až ti pouhý pocit, že máš mužíčka v sobě, postačí, aby ses udělala, Lucindo, bude jasné, žes ho ovládla.“ Sklonil se, jemně ji políbil a pak z ložnice odešel.

Spěchal do svého vlastního pokoje; zde si svlékl kožené kalhoty a oblékl si jezdecký oblek. Musel nutně z domu, protože potřeboval přemýšlet. Lucinda Harringtonová mu zmátla smysly. Uvědomil si, že se mu nechce vyučovat ji erotickému umění za tím účelem, aby se v něm mohla později cvičit s jinými muži. Ale má snad na vybranou? Pokud jí odmítne pomoc při uskutečňování jejího chytrého plánu, bude vyřízen. Ani v nejmenším nepochyboval, jak by to dopadlo: Lucinda nebude s Ďáblovými učedníky spolupracovat. Uchová si svou pevnou vůli.

Vyšel z pokoje a dole pod schodištěm potkal komorníka Johna. „Lady Lucinda bude dnes dopoledne potřebovat trochu péče, Johne. Měl bys na to spolu s ostatními dohlédnout. A měj

55

na paměti, že je to dáma – s našimi ostatními návštěvnicemi nemá nic společného.“

„Jak račte, pane,“ odvětil komorník.

Mistr vyšel z domu a zamířil do stájí, kde už na něho pod sedlem čekal jeho kůň. Nasedl na něj a vyrazil do krajiny. Myšlenky se v něm bouřily. Poprvé od chvíle, kdy se zapletl s Ďáblovými učedníky, toho litoval. Jak panovačně se chovají vůči ženám, jak jen jimi opovrhují! A on není o nic lepší než oni. Žádná nikdy po tělesné stránce úhony neutrpěla, avšak spoustu mladých žen, jež se zpočátku zdráhaly být šlechticům po vůli, zlomili duševně. A většina z nich se do něj hned zamilovala. Nyní mu to osud svým způsobem vrací. Mistr Lucindu sotva znal, ale už cítil, že ji začíná milovat.

Za jízdy se rozhlížel po svých pozemcích. Pole v tom letním čase zářila zelení. Koně kypěli zdravím, byli dobře ošetřovaní a srst měli hebkou a lesklou. Klisny dováděly s letošními hříbaty. Na jiném poli spolu závodil půltucet rocků. Na vzdálenější louce viděl svého nejcennějšího hřebce Ramsese, veliké kaštanové zvíře, které vychoval od hříběte. Ramses v jeho barvách už dva roky závodil a za tu dobu vyhrál svému pánovi tolik peněz, že to Mistrovi spolu s platem, který mu vypláceli Ďáblovi učedníci, postačovalo, aby si mohl udržet své nevelké panství.

Z majetku, jenž kdysi sestával z několika tisíc akrů, zbylo teď pouhých pár stovek. Něco z toho bylo před sto lety za občanských válek zkonfiskováno. Poněvadž král Karel přislíbil, že po jeho znovunastolení se konfiskáty nebudou vracet původním majitelům, tyto akry musela Mistrova rodina považovat za ztracené. A Mistrův pradědeček, dědeček i otec byli pánové, kteří všichni věřili, že bez ohledu na výstřední způsob života, jenž vedou, jsou jejich peněženky bezedné. Poté co zjistili, že jsou jejich prostředky bezmála vyčerpány, rozprodali rodový majetek.

Ženy, z nimiž se oženili, přišly do manželství s malým věnem, protože Mistrovi předkové toho sami neměli moc co nabídnout, a nemohli tudíž čekat nic oplátkou. Tato situace se

56

opakovala v každé generaci. Mistrova matka nebyla vznešeného rodu, pocházela spíše z drobné statkářské šlechty. Její podíl byl skrovný a Mistrův otec, okouzlující marnotratník, ho prohrál ještě před Mistrovým narozením. Matka krátce nato zemřela. Otec sám se upil k smrti ještě dřív, než Mistr dovršil třináct let. Babička z otcovy strany, laskavá, ale přísná paní, ho vychovala k silnému smyslu pro rodovou historii a čest. Zemřela, když mu bylo dvacet, a byla to jediná žena, kterou kdy obdivoval, neboť v sobě měla značnou sílu. Odmítla se obětovat jak pro svého manžela, tak pro syna. Byla svou vlastní paní, čímž se velice podobala lady Lucindě Harringtonové.

Babička by zcela určitě nesouhlasila s tím, že její vnuk za úplatu cepuje děvky pro urozené panstvo. Z Ďáblových učedníků znal jeho totožnost pouze jeden jediný: jeho objevitel, sir Derek Bowen. S Derekem, který byl o pár let starší, chodil do školy. Derek vždycky obdivoval jeho schopnost zvládnout jakoukoli situaci a podrobit ostatní své vůli.

„Přidej se k nám,“ řekl svému příteli.

„Znásilňování není zábava podle mého gusta,“ odpověděl na to Mistr.

„Ty holky jsou většinou nevychované,“ namítal Derek. „Je pouze potřeba je přesvědčit, aby ochotněji zvedaly sukně, protože je to pro jejich dobro. Ty bys byl ten, kdo je pro nás omámí lichotkami. Nech je, aby si zvykly na mazlení a dráždění. Cucej jim kozičky a oštipuj jim šidítko. Až pak do toho budou celé říčné, předhodíš je nám a my už je připravíme o věneček. Z mnohých se stanou kurtizány, což je pro ně daleko lepší život, než kdyby pro nějakého surového manžela krmily pomyjemi prasata anebo šily, dokud z toho neoslepnou. Ďáblovi učedníci těm děvenkám poskytnou příležitost vést lepší život. A tobě budeme říkat Mistr, starý brachu. Za tvé úsilí tě skvěle odměníme. Jen si představ, co ty peníze pro tebe mohou znamenat! Vím, že máš dluhy. Ty můžeš díky svým přesvědčovacím schopnostem hravě sprovodit ze světa a ještě ti zbyde dost, aby sis udržel své panství. Nikdo neutrpí žádnou škodu, to ti přísahám,“ slíbil mu sir Derek Bowen.

57

„Nechám si to projít hlavou,“ odpověděl Mistr. Potom odjel do Londýna, aby navštívil bývalou milenku svého otce, s níž se chtěl o téhle věci poradit.

„Když si ti chlapi zamanou, dostanou ta ubohá děvčata do postele, ať už s nimi do spolku půjdeš, nebo ne,“ řekla mu Marianna. „Bude lepší aspoň je na ten osud jakžtakž připravit, chlapče drahý, a bůh ví, že ty bys z jalové krávy vyloudil tele.“

Zasmál se. „Budu ale potřebovat víc než jen slova,“ řekl jí.

„Pomůžete mi?“

Souhlasila a vzala ho do několika krámků, které se do jednoho nacházely v temných průjezdech velice pochybných ulic. V nich ho jejich majitelé seznámili s nejrůznějšími sexuálními hračkami, jimiž se dá váhavější dívka hladce přesvědčit, aby se poddala svému milenci, a přesvědčili ho rovněž, aby si několik pomůcek, jež mu při jeho novém cvičení budou k užitku, zakoupil. Mistr poté věnoval Marianně nevelký šperk z rodinné klenotnice, aby jí vyjádřil svůj dík. Blahosklonně dar přijala a řekla mu, aby ji při příští návštěvě Londýna neopomněl navštívit. Její úmysl byl nad slunce jasnější. Pomyšlení, že by měl ležet s někdejší milenkou svého otce, která už rozhodně nebyla žádná mladice, ho vyděsilo. Políbil jí ruku a odešel.

Potom v klubu u Whiteových vyhledal svého přítele Dereka Bowena, čímž ho nemálo překvapil.

„Netušil jsem, že jsi v Londýně,“ podivil se sir Derek a objednal pro svého starého kamaráda skleničku.

„Jsem tu už několik dnů,“ řekl Mistr. „Potřeboval jsem si něco zjistit, a teď, když jsem se dozvěděl, co bylo třeba, mám v úmyslu popřát sluchu tvé nabídce, Dereku. Přijeď za mnou koncem týdne a probereme podrobnosti. Jednu podmínku však mám: nikdo se nedoví, kdo jsem. Smíš svým přátelům říci jen tolik, že Mistr je džentlmen z dobrého rodu. To je to jediné, co by měli vědět, jinak by se pokoušeli zacházet se mnou jako se sluhou. Chápeš, jak to myslím? Ujednáno?“

„Ujednáno!“ prohlásil bez váhání sir Derek. „Uvidíme se v pátek večer, kamaráde.“

58

Sir Derek několik dní nato skutečně přicestoval do Oxfordshiru a spolu s Mistrem zde vypracovali základní pravidla hry. Mistr měl převzít plnou zodpovědnost za ženy, které mu přivedou. Panny se nebudou znásilňovat. On v nich pouze probudí smyslnost a pak je předá dotyčným pánům. Se zkušenějšími ženami se bude zacházet jinak, avšak konečný výsledek má být stejný.

„Najdi mi tři komorníky, kteří mi v tom necudném úsilí budou pomáhat,“ požádal Mistr sira Dereka. „Řekl bych, že už asi budeš vědět, kdo budou ti praví.“

Sir Derek se usmál a přisvědčil.

„Na mých pozemcích se nachází starodávná římská aréna. Je docela malá a pravděpodobně ji užívaly místní patricijské rodiny, které kdysi v tomto kraji bydlely. V létě ji budeme využívat my pro naše setkání. V případě, že bude nevlídné počasí, najdeme poblíž ještě jiné bezpečné místo. Protože ty dívky budu cepovat ve svém domě, chci je na vaše shromáždění pokaždé dovést co nejrychleji, aby se moc nevyděsily.“

„Nedaleko je starý klášter,“ pravil sir Derek. „Už pěkných pár století je opuštěný a v troskách, ale sklepení je vcelku suché a obyvatelné. Zajistíme, aby bylo pro naše schůzky řádně upraveno.“ Usmál se.

„Už jsi tam evidentně byl,“ poznamenal Mistr s lehkým pousmáním.

„Je to velice diskrétní místečko,“ odpověděl sir Derek, „a pánové jako já přece čas od času takové potřebují, aby se mohli na chvilku ztratit z oběhu, ne?“

„Samozřejmě,“ odtušil Mistr.

Potom vymýšleli spoustu drobných, leč důležitých podrobností onoho podniku – a v sobotu se sir Derek vydal na zpáteční cestu do Londýna, aby Ďáblovým učedníkům oznámil, jakého pokroku dosáhl. Několik dní poté dorazili komorníci John, Dick a Martin s patřičnými doporučeními a s dopisem, jenž Mistrovi posílal sir Derek. Toto vše se odehrálo před třemi lety.

59

První dívka, kterou mu přivedli, byla hrdá dcera místního farmáře. Její výchova mu zabrala pouhý týden. Po jejím završení darovala chlípným lordíčkům mnoho hodin rozkoše a dvě děti; potom se odebrala na odpočinek do vlastního domku. Měla hodně následovnic: další venkovská děvčata, prodavačky a před pár měsíci i guvernantku z rodiny lorda Meldrewa. To byla velmi škrobená mladá dáma, jež si troufla nerozvážně odolávat návrhům, jimiž ji častoval její zaměstnavatel. Nicméně pobyt v Mistrově péči z ní udělal nestydatou couru, která svého zaměstnavatele nyní ovládala magickou silou svých obrovských ňader a věčně hladové pukliny. Mistr nedávno slyšel, že lord Meldrew vypadá, jako by ho stáhli hrobníkovi z lopaty.

Z myšlenek ho vytrhlo zaburácení hromu. Zastavil se, a když se rozhlédl, viděl, že se žene déšť. Obrátil koně a zamířil zpátky do stájí; stihl to jen taktak, bouře už mu byla v patách. Přeběhl přes dvůr do domu a tam narazil na Dicka s Martinem. „Jak se vede paní?“ zeptal se jich.

Lokajové se zazubili a Dick řekl: „Bere ten trénink velmi vážně, pane. Teď je u ní John.“

Mistr spěchal nahoru po schodišti a chodbou do ložnice, kde byla uvězněná Lucinda. Vstoupil do místnosti a spatřil, jak se nad ní sklání John a jak jeho ruka divoce pracuje s mužíčkem, takže žena neskrývaně sténá blahem a povzbuzuje ho, aby pokračoval. Při zvuku otvírajících se dveří komorník otočil hlavu.

„Už je připravená na vášeň, můj pane. S touhle dámou nebudeme mít potíže. No jen se podívejte.“ John Lucindě rozevřel dvěma prsty spodní pysky, aby odhalil klitoris, naběhlý na dvojnásobek obvyklé velikosti. Přestal se činit s mužíčkem a lehce ťukl do onoho převelice citlivého orgánu. Lucinda vyjekla a její milostné šťávy se hojně vyronily.

„Velmi dobře, Lucindo,“ ohodnotil ji Mistr. Potom se obrátil na komorníka a propustil ho. Poté co jeho společník odešel, Mistr se posadil na kraj postele a klidně pronesl: „Když John

60

tvrdí, že jsi připravená na vášeň, má pravdu, kočičko. Líbí se ti to?“

„A… ano a ne,“ vzdychla Lucinda. „Takovou rozkoš jsem nikdy nezažila, ani se svým nejdražším Robertem, ale už je toho, myslím, trochu moc. Nemůžu to zarazit, pane. Ležím úplně klidně, ale pořád si nemohu pomoci, abych se kolem té věci nestahovala a pak… Co se to se mnou děje? Nikdy předtím jsem nebyla tak slabá!“

„Nejsi slabá,“ řekl. „Jsi vášnivá a celých několik let ti nebylo dopřáno, aby sis ty sladké pocity rozkoše vychutnávala.“ Jemně pohnul mužíčkem a žena se zachvěla. „Obávám se, má drahá Lucindo, že jsi daleko lepší žena, než si tvoji nápadníci zaslouží.“ Potom se sklonil a lehce se jí ústy otřel o rty. „Jestli chceš, aby ti tvá pomsta vyšla, máme před sebou ještě spoustu práce. Až v září poskytneš své tělo každému z těch tří, musí to být vášeň tak silná a sžíravá, že takovou jaktěživi neokusili. Musí to být takový zážitek, aby každý z nich šílel při pouhém pomyšlení na to, že by sis mohla vybrat někoho jiného. Myslím, že se to nepodaří, pokud nezměním výchovnou metodu. Snad by ti učení šlo rychleji, kdybychom přestali být mistr a žákyně a stali se milenci. Souhlasíš?“

Přikývla. „Ano,“ řekla, „ale jedině pod podmínkou, že mi řekneš své jméno. Jak by ses mohl stát mým milencem, kdybych nevěděla, jak se jmenuješ?“

„Povím ti nejdřív jen své křestní jméno,“ řekl jí. „Bude to stačit, Lucindo?“

„Jenomže tu masku asi nesundáš, viď?“ opáčila.

„Ne a ty dobře víš, že mám v téhle věci úplnou pravdu.

Jmenuji se Robert – jako tvůj zesnulý manžel.“

„To se bude určitě dobře pamatovat,“ pronesla suše Lucinda.

Potom se zachichotala. „To je ale úžasně zábavné, Robbie!“

„Chci se s tebou pomilovat,“ pronesl klidně. Vytáhl z ní mužíčka a odložil ho stranou. Vstal, zul si vysoké boty a chvatně se svlékl. Jeho mužství už byl ztopořené a nachystané do boje.

„Nerozvážeš mě?“ zeptala se.

61

„Nohy ano, ale ruce bych ti rád nechal spoutané. Zjistíš, že nechat se šoustat tímhle způsobem je jedinečný pocit.“ Uvolnil hedvábné šňůry, které jí držely doširoka roztažené nohy.

„Takže mám i nadále zůstat tvou zajatkyní,“ řekla tiše. Vzrušoval ji. Vzrušoval ji nesrovnatelně víc než její manžel. Než jakýkoli jiný muž. Vtiskl jí ukazovák mezi rty a Lucinda ho začala dychtivě sát. Jak asi vypadá pod tou maskou? Nebyla to pochopitelně škraboška přes celý obličej, kryla mu pouze oči a část nosu, ale i přesto se nedalo určit, jaká je skutečná podoba toho člověka. Chtěla mu masku strhnout, ale potom si připomněla, že má spoutané ruce. A kromě toho, pokud nebude dodržovat jeho pravidla hry, mohlo by se stát, že nikdy nezjistí, kým doopravdy je. Musí mít trpělivost. Jedno však Lucinda věděla: Robbie je skutečný muž, zcela nepodobný těm třem pošetilcům, kteří ji nutí, aby s jedním z nich uzavřela manželství.

Na co asi myslí? říkal si v duchu, zatímco mu Lucinda smyslně sála prst. Sklonil svou tmavou hlavu a začal jí olizovat hrdlo, zpočátku je zlehka líbal a pak ten váleček teplé svaloviny obtáhl jazykem. Zavrtěla se mu v náručí a začala se o něj třít tak, že ho dotyk její hedvábné pokožky vzrušil ještě víc. Prsty jí zabořil do kaštanových vlasů a projel jimi až na kůži.

„V téhle chvíli mezi námi nesmějí stát žádné překážky,“ řekl bezmála zoufale a pohroužil se přehluboko do jejího těla. Pak se na ní začal pohybovat, a když spatřil výraz její tváře, sám zasténal touhou. Tak byla vlhká, tak byla horká! Do stavu vytržení ho uvádělo i vědomí, že musí přemáhat lehký odpor pout, aby ho mohla rozdivočit ještě víc. Objala ho nohama a pevně ho sevřela. Poprvé v životě při milování se ženou vykřikl. Nemohl si pomoci. Byla tak neuvěřitelně sladká! Ke svému překvapení si uvědomil, že on vlastně Lucindu nevychovává – to ona vychovává jeho! Políbil ji, divoce, se vší vášní, a ona se pod ním rozechvěla jako osika a pak už jeho vlastní šťávy vyrazily v mocném proudu rozkoše a touhy. Odvalil se z ní, ale z posledních sil jí ještě rozvázal pouta a uchvátil ji do náručí.

62

Lucinda ležela na jeho široké hladké hrudi klidně. Pod jejím líčkem zpomalovalo Robertovo srdce svůj překotný cval. Z jeho těla cítila vůni jejich vášně. To je přece šílenství! Byli spolu pouhé dva dny, a ona přesto věděla, že tohle je muž, po jehož boku chce strávit zbytek svého života, ať už je to kdokoli. Proč se s ním letos nesetkala v Londýně? Poznala by ho vůbec, kdyby se už znali? Ano! Ach ano!

„Byl jsi někdy v poslední době v Londýně?“ zeptala se ho nakonec.

„Neměl jsem dost prostředků, abych se účastnil společenského dění,“ odpověděl. „A mimo to není důvod, abych se ho účastnit doopravdy musel, protože si nehledám ženu.“

„Takže jsme se my dva dosud nesetkali ani letmo,“ povzdechla si.

„Ne, známe se teprve dva dny,“ připustil.

Lucinda se zamyšleně hryzla do rtu. „Ale na podzim se toho plesu u lady Whitleyové zúčastníš, Robbie.“

„Abych viděl, jak budeš triumfovat nad svými nápadníky?“

řekl a kolem úst mu přitom hrál lehoučký úsměv.

„Ano,“ přitakala. „Abys viděl můj triumf.“

„Přijdu tam,“ souhlasil. „Po tobě už žádnou ženu vychovávat nechci, Lucindo. Tvoji nápadníci za tebe zaplatili školné více než velkorysé. Jeden malý výlet si budu moci dovolit. Půjdu na hraběnčin ples spolu se svým přítelem, sirem Derekem, a potom se vrátím domů ke svým koním.“ Pohladil jí husté kaštanové kadeře. „A co budeš potom dělat ty, Lucindo?“ zeptal se jí.

„Budu žít šťastně až do smrti, jak se říká v pohádkách, Robbie,“ usmála se.

„Bez vášně, ačkoli máš pro ni takovéhle vlohy?“ podivil se nahlas. Zatraceně, proč jenom nemám tolik peněz, abych se o ni mohl ucházet sám?

„Ach, já se přece znovu vdám!“ ujistila ho Lucinda. „Vyberu si ale opravdu podle svého vkusu, nikdo jiný mi do toho nebude mluvit. Stejně jako má sestra Julie, ani já se nestarám o postavení nebo majetek. Díky svému zesnulému manželovi se

63

mohu provdat třeba za žebráka, bude-li mě to těšit. Ale nemohu, nebudu moci nikomu dovolit, aby mě vychovával, Robbie. Opravdově se oddám jedině muži, se kterým se budeme vzájemně milovat. To po mně žádal Robert Harrington a ani já sama si nic jiného nepřeji.“ Zvedla hlavu z jeho prsou a pohlédla do zelených očí skrytých v černém hedvábí škrabošky. „Byl jsi někdy v životě zamilovaný?“

„Kdysi dávno, před léty,“ odvětil. „Chtěl jsem se oženit s dcerou zámožného místního pána. Znali jsme se od dětství. Eliza byla moc milá. Poprvé jsme se pomilovali, když mi bylo sedmnáct a jí patnáct. Poté co jsme své vášni popustili otěže, neuplynul snad ani den, abychom se spolu neviděli. Měl jsem v úmyslu požádat ji o ruku, jenže Elizini rodiče náhle oznámili její zasnoubení s markýzem z Yorkshiru. Když jsme se pak setkali příště, zeptal jsem se jí, zda si to tak přála. Sám jsem přitom skoro plakal úzkostí. Chladně mi sdělila, že ten její markýz je pohádkově bohatý a ona že se chce stát markýzou.

Jenže co až zjistí, že nejsi panna? popíchl jsem ji zlostně. Co si počneš pak, Elizo? Tvůj markýz se s tebou rozvede a pošle tě s hanbou zpátky do Oxfordshiru! Zasmála se a řekla, že už spolu leželi. Plakala jsem, pověděla mi, a hrála jsem nevinnou. Když pak usnul, potřísnila jsem si stehna a povlečení krví z kousku kuřecí kůžičky, kterou mi obstarala chůva. Taková věrolomnost mě omráčila, ale mělo přijít ještě horší odhalení: řekla mi, že čeká dítě, jenže si není jistá, čí je. Prý buď moje, nebo markýzovo, řekla. Vždyť to je úplně jedno – hlavně když markýz bude věřit, že je jeho, a uzná ho za svého dědice. Týden nato uzavřela se vší slávou sňatek. Babička a já jsme byli na jejich svatbě jako hosté. Nemohli jsme se tomu dost dobře vyhnout. Žasl jsem, jak nevinně toho dne vyhlížela: jako orosené poupátko,“ uzavřel své vyprávění.

„Tak proto tedy nemáš rád ženy!“ pronesla Lucinda.

„Že nemám rád ženy? Ale to ne!“ namítl.

„Tak proč jsi potom připustil, aby tě Ďáblovi učedníci využívali jako prostředníka k takovým věcem?“ zeptala se ho Lucinda. „Jsem přesvědčená, že se stále ještě zlobíš na tu dívku,

64

jelikož tě odmítla, a když už nemůžeš potrestat ji, trestáš alespoň je.“

Její bystrý úsudek ho zdrtil. „Bože můj!“ zvolal. „Co jsem to udělal? Vůbec jsem si neuvědomil, že se zlobím – ale vždyť i nyní, jak jsem o tom mluvil, znovu jsem pocítil zuřivost nad tím, že mě tak odmítla! Vztek, že Eliza mohla být tak necitelná a odvrhla lásku, kterou jsem jí nabízel. Pobouření, že pro ni zvučnější šlechtický titul a zlatem napěchované kapsy znamenaly víc než já. Co jen jsem to ve svém sobeckém hněvu udělal?!“

„Co se stalo, stalo se,“ řekla Lucinda. „Ale připustíš, aby tato žena i nadále ovládala tvůj život? Připustíš, aby tě držela v zoufalství výčitek svědomí nad tím, jak ses choval v roli Mistra? Povídal jsi, že nikdo nepřišel ke skutečné úhoně – a minulost změnit nedokážeš. Můžeš udělat jediné: připravit sám sobě lepší budoucnost, Robbie.“ Jemně ho políbila na ústa.

„Zbytek léta spolu strávíme jako milenci, ne jako soupeři. Vyhojím všechny tvoje rány. Až nastane září, pomstím se vévodovi, markýzovi i lordovi. Ty mi pomůžeš a tím dozajista vykoupíš všechny svoje hříchy.“ Potom mu znovu vtiskla polibek.

Poprvé za celá léta se cítil svobodně, ale jedna věc ho přece jen vyváděla z rovnováhy. „Jenže ty se ale budeš muset vydat napospas chlípným choutkám svých nápadníků, jinak tvé hře neuvěří. A já to nesnesu, Lucindo,“ řekl.

„Nebojím se,“ odpověděla mu. „Jiný způsob, jak bych mohla vznítit jejich touhu, neexistuje; neexistuje jiný způsob, jímž bych je mohla poštvat proti sobě navzájem; neexistuje jiný způsob, jímž bych se jim mohla skutečně pomstít. Po zbytek života budou vzpomínat na to, jak se mnou souložili před svými druhy, jak plakali blahem a slyšeli mě křičet – a přitom budou vědět, že takovou rozkoš už nikdy v životě nezakusí. Každý z nich musí kvůli zachování rodu uzavřít sňatek! A třebaže to možná nebude spravedlivé vůči těm ženám, které si vezmou, už nikdy je žádná neuspokojí jako já. A jak půjdou léta, vzpomínka na onu zářijovou noc začne nabývat stále větších rozměrů

65

a jejich fantazii bude sužovat stále živěji. Budou trpět, jako trpěly ty ostatní ženy.“

„Jsi nelítostná jako válečnice z dávných dob,“ podotkl s obdivem.

„Můj otec často říkával, že kdybych byla chlapec, byl by ze mě, stejně jako z Williama, mého nejstaršího bratra, dobrý voják,“ odvětila Lucinda. „Souhlasíš s tím, že budeš mým milencem, Robbie?“

„Ano,“ řekl, „a ty lokaje pošlu pryč.“

„Ach, to ne!“ pravila moudře Lucinda. „Opatřili ti je Ďáblovi učedníci, a jestli je pošleš pryč, ohlásí to tomu, kdo je ve skutečnosti jejich velitelem. Jen ať tu zůstanou a pomáhají ti s mým vzděláváním jako dosud. Vím, že se toho o smyslnosti potřebuji dovědět ještě daleko, daleko víc, Robbie.“

A tak začalo nejúžasnější léto jejich života. Mistr si svolal své tři vilné komorníky a vysvětlil jim, že vzhledem k tomu, že lady Lucinda je skutečná dáma, je nutné vychovávat ji naprosto jinak než ostatní ženy. Řekl jim, že ji získal ke spolupráci a od nynějška že budou milenci.

„Takhle se toho naučí víc,“ ujistil je. „Lituji, ale vy se celé věci nebudete účastnit jako obvykle. Tohle je však výjimečný případ a nám se za naši námahu dostane nemalého odškodnění.“

„Takže,“ pravil John, který byl z trojice nejchytřejší, „my se tedy k lady Lucindě máme chovat tak, jako bychom ji považovali za naši paní a našeho hosta, pane?“

„Přesně tak,“ řekl Mistr. „Ovšem moje totožnost pro ni musí i nadále zůstat tajemstvím. Bude to tak lepší pro případ, kdybychom se někdy setkali ve společnosti. Bude mě nicméně oslovovat jedním z mých křestních jmen; nebuďte tudíž překvapeni, až uslyšíte, jak mi říká Roberte. Její zesnulý manžel se rovněž jmenoval Robert. Myslel jsem, že to jméno ji uklidní.“

„Vy jste vskutku mistr, pane!“ prohlásil s obdivem John.

„Vy byste dokázal prodat králi Jiřímu i jeho vlastní korunu z hlavy – a že nad něj není člověka moudřejšího!“ A podsaditý komorník se zakuckal smíchy.

66

Druzí dva lokajové se zasmáli také, ale potom Dick řekl: „A než nás opustí, dočkáme se s ní i nějakých těch menších orgií? Jak zajisté víte, nikdy předtím jsme neměli dámu.“

„Uvidíme, jak se bude situace vyvíjet,“ odtušil Mistr.

„Rozhodně vás budu potřebovat k jistým věcem, jimž se lady Lucinda musí naučit. Je to velmi snaživá žákyně. Až přijde září a my se znovu setkáme s našimi zaměstnavateli, budou spokojeni jako málokdy.“

Ještě téhož dne o něco později se před svou paní konečně objevila i Polly. Vypadala velice unaveně. „No,“ pronesla kysele, „upřímně doufám, že si z těch lordíků, kteří se s vámi chtějí oženit, paní, nevyberete ani jednoho. Vévoda při milostných hrátkách skučí jako meluzína, markýz mě svou vahou skoro rozdrtil a zdá se, že jeho lordstvo má radši ženskou zadnici než přední dírku. Jsem celá bolavá vevnitř i navrch.“

Lucinda seděla na posteli a byla prostě okouzlující. Člověk by jakživo neuhodl, že celé dopoledne strávila s mužíčkem uličníčkem mezi nohama. „Mistr a já jsme uzavřeli dohodu,“ řekla služebné. „Slibuji ti, Polly, že si žádného z nich nevezmu. A nyní zavolej komorníky, ať mi připraví koupel. Obávám se, že jsem cítit chtíčem.“

„Nebesa vám požehnej za takové rozhodnutí! Ale jakou dohodu jste to s Mistrem uzavřeli, paní? A jak si můžete být jistá, že dodrží své slovo?“

„On své slovo dodrží, Polly. Tak běž a řekni Johnovi, že se chci vykoupat. Potom ti vysvětlím, co se stalo.“

Polly odchvátala, a když se opět vrátila, Lucinda jí pověděla, jak se teď věci mají. „Ale co řeknete svému bratrovi?“ zajímala se Polly, když jí velitelka částečně převyprávěla obsah své rozmluvy s Mistrem.

„Můj bratr je darebák a sám má v téhle věci máslo na hlavě,“ podotkla ostře Lucinda. „Od nynějška bude nucen tancovat, jak já pískám, jinak ho prozradím arcibiskupovi.“

„Ááách, paní, vy máte v ruce všechny trumfy!“ pronesla s obdivem Polly. „A potom budeme bydlet v Londýně?“

„Možná ano,“ zazněla odpověď a Lucinda se záhadně

67

usmála.

Lázeň byla rychle připravena a ona bez ohledu na přítomné tři komorníky vstala nahá z postele a vstoupila do kádě.

„Johne,“ pravila, „dohlédni na to, aby postel okamžitě čistě

převlékli.“

„Ano, paní,“ odpověděl a poslal ostatní dva pro prostěradla provoněná levandulí. „Mám vám umýt záda, paní?“ zeptal se Lucindy.

„No to je ale drzoun!“ křikla šokovaná Polly. „Umývat mé paní záda! To přece svedu i bez tebe!“ Klekla si, popadla žínku a začala svou velitelku zuřivě mydlit. Přitom si tlumeně mumlala cosi o tom, jak jsou jistí lidé hubatí.

Komorník na Lucindu lišácky zamrkal a připlížil se za Polly; pak poklekl a do svých velkých drsných dlaní sevřel obě její buclatá ňadra.

Polly překvapeně vypískla a pokusila se ho zahnat.

Lucinda se neubránila smíchu, ale potom řekla: „Nech ji na pokoji, Johne. Jestli nemáš co na práci, jdi mi, prosím, sehnat něco k jídlu. Od včerejšího odpoledne jsem nejedla. Myslím, že Mistr nemá v úmyslu mě nechat umřít hlady.“

John vstal, ale předtím ještě štípl Polly do bradavek, takže vyjekla ještě jednou. „Už běžím, má paní,“ řekl komorník a honem vyšel ven. Mezitím se vrátili Dick s Martinem, kteří nesli čisté ložní prádlo.

„Honem mi ustelte a pak můžete jít,“ nakázala jim přísně Lucinda. Vzápětí řekla Polly: „Potřebuji umýt i vlasy. To kvůli tomu prachu na cestách před dvěma dny.“

„Ano, paní,“ odpověděla komorná, jež opět nabyla své ztracené rovnováhy.

Než Lucinda vylezla z koupele, oba mladíci už byli pryč. Polly své velitelce nejprve omotala vlasy ručníkem a pak ji celou rychle utřela. Pomohla jí ještě do voňavého nočního úboru a Lucinda se usadila k ohni; komorná jí mezitím osoušela husté kadeře – zpočátku ručníkem a potom stříbrným kartáčem s kančími štětinami, který vyndala ze zavazadel Lucindy.

„Mám vybalit všechno, paní?“ zeptala se, když Lucindě

68

svázala vlasy v týle modrou hedvábnou stužkou.

„Samozřejmě,“ zněla odpověď. „Dělej, jako bychom prostě odjely na léto do Irska, na návštěvu k mé sestře, Polly. Jenom se obávám, že budeš mít na starost i prádlo, protože kromě těch tří komorníků v tomhle domě zřejmě nebude žádné služebnictvo.“

„V kuchyni je nějaká stará paní, kuchařka,“ informovala Polly svou velitelku, „a na prádlo tu taky někoho musejí mít.“

„To je sice možné, ale já pochybuji, že si Mistr přeje, aby mu do jeho podniku strkal nos někdo z místních. Řekl mi, že tu žádná z žen nezůstala déle než týden. Jenomže ty a já tu budeme několik měsíců. Než si začneš hledat někoho na výpomoc, radši se Mistra zeptej. Jestli se stane, že o mě budeš muset pečovat sama, bude to jen nakratičko, ne?“

Dveře komnaty se otevřely a vstoupil John následován Mistrem. Lokaj nesl masivní stříbrný podnos, který pak opatrně položil na stolek poblíž krbu. Ze zakrytých nádob stoupala lahodná vůně.

„Výborně!“ zvolala Lucinda. „Mám hlad jako vlk!“

„Polly a John mohou jít,“ řekl Mistr. „Obsloužím tě sám, Lucindo.“

Polly na svou paní nervózně pohlédla, ale Lucinda řekla:

„Po dobu pobytu v tomto domě budeš poslouchat Mistra, Polly. A ty, Johne, nesmíš obtěžovat mou služebnou, pokud si to sama nebude přát. Rozumíš, co říkám, ty chlípný kozle v lidské kůži?“

„Ano, paní,“ pravil komorník, ale v očích mu přitom hrály

čertovské ohýnky.

Polly udělala pukrle a oba odešli z ložnice.

„Nakrm mě!“ přikázala Lucinda. „Naposled jsem jedla včera – to jak mi do tvého zahradního domku přinesli ten delikátní zákusek.“

Robert se na ni široce usmál a přitáhl stolek blíž; posadil se vedle ní k ohni na nízkou lavičku. Zvedl poklop z první nádoby, vzal do prstů syrovou ústřici a vložil ji Lucindě do úst. Spolkla ji a pohledem ho vybídla, aby jí podal další. Spořádali plný tucet ústřic; Mistr přitom servíroval vždycky jednu jí a jednu

69

sobě. Pak zvedl další stříbrný poklop a zpod něj vyčaroval malé kuře. Roztrhl ho vpůli a kousl si, pak nabídl i Lucindě. Střídavě ukusovali z drůbežího masa, dokud všechno nesnědli. Na dalším talíři, tentokrát podlouhlém, obdélníkového tvaru, byl chřest v nakyslé omáčce. Lucinda sáhla po jednom dlouhém zeleném stonku a zvolna z něj olízala omáčku. Aniž od muže odtrhla pohled, ukousla z chřestu hlavičku květu a polkla ji. Ze stonku vysála všechnu sladkost a odložila ho. Další kousek vzápětí nabídla muži, ale ten zavrtěl odmítavě hlavou.

„Všechny jsou tvoje,“ řekl s pousmáním.

Oplatila mu úsměv a pomaloučku, smyslně začala pojídat zeleninu, zatímco on přihlížel. Viděla, že s každým soustem víc a víc nabíhá boule na předním dílu jeho kalhot. V jednu chvíli napřáhla ruku a na tu věc poklepala. Když pak dojedla všechen chřest, nabídla muži prsty, aby jí je olízal. Každičký prstík ocucal velice výmluvně. Nakonec zůstala na podnose ležet jen miska s jahodami. Krmili se jimi navzájem, dokud neměli prsty i rty potřísněné šťávou, jež z těch sladkých plodů prýštila. Když bylo ovoce snědeno a oni si navzájem olízali prsty, muž přinesl křišťálové sklenice s vínem. Společně je vypili do dna.

„Jsi spokojená?“ zeptal se, když podnos vyprázdnili.

„Kdepak,“ řekla. „Toužím ještě po čemsi, Robbie.“

Zasmál se. „Ty jsi ale vážně divoška, Lucindo! No dobrá. Poněvadž ani já ještě nemám dost, dáme si druhý zákusek. Pojď,“ pravil a postavil ji na nohy. Pak si ji otočil a přehnul přes lavičku; vzápětí jí zvedl noční košili.

„Óóó!“ zvolala Lucinda. „To je ale rozkošně necudné!“

Mistr si rozepjal poklopec a vyndal z něj svůj úd; postavil se opatrně za ni, dlaněmi jí sevřel boky a zezadu vložil své milostné kopí do její žhavé štěrbinky. „To ty sama jsi necuda, drahá!“ zamumlal jí do ucha, když se na ni pokládal. „Jsi celá mokrá, pěkně pro mě připravená!“ Zanořil se hlouběji.

„Ááááách!“ vykřikla. „Takhle jsem to ještě nikdy nedělala!“

„Existuje pár způsobů, kterými jsi to ještě nedělala, ale ujišťuji tě, že než odsud v září odejdeš, okusíš je všechny, Lucindo. Áááách, to je ono, andílku, hezky mi vyjdi vstříc!“

70

Zběsile přirážel a prsty jí přitom zarýval do masa na kyčlích.

„Óóó, Roberte!“ zavzdychala zprudka. „Než se vrátím do Londýna, chci se od tebe naučit všemu, co umíš. Óóó, ano! Ano! Ano! Anoooo!“

71

Kapitola 4

dyž o tom Lucinda později uvažovala, tohle léto. bylo jedno z nejbáječnějších období jejího života. Uvědomila

si, že vlastně úplně poprvé má naprostou svobodu a může si skutečně dělat, co se jí zlíbí, a ne to, co po ní žádá někdo jiný. Měla milence. Byl inteligentní, okouzlující a zábavný. Byl neuvěřitelně vášnivý. Ona do něho byla zamilovaná – a uvědomovala si to prakticky od prvního okamžiku. Věděla, že musí zjistit jeho totožnost, protože muž, který si nechává říkat Mistr nebo také Robert, je jediný na světě, za něhož by se toužila provdat.

Dům měl půvabný, postavený, jak se domnívala, v období vlády Alžběty První, v samých počátcích zámořského obchodu s Indií, kdy jeho rodina přišla k majetku. Řekl, že jejich jmění nemělo příliš dlouhý život, pohltil je ne právě laciný rodový titul. Zato jejich rodokmen pro změnu sahal až do časů před králem Vilémem, jenž připlul s Normany. Lucinda cítila, že zdejší sídlo je Robertovi opravdovým domovem. Stěny zdobilo obložení, podlahy byly poskládány ze širokých prken, jejichž dřevo už dávno zčernalo věkem. Ve společenských místnostech ležely krásné, třebaže prochozené turecké koberce, ve skvělé knihovně a v galerii visely rodové portréty.

„Podobáš se někomu ze svých předků?“ zeptala se ho jednoho dne a on se zasmál.

„Ne,“ řekl. „Já se podobám matce a zrovna její portrét tu nikde není, jelikož za jejího života se nám nedostávalo peněz, abychom mohli zaplatit nějakému umělci.“ Vzal ji za bradu a pozvedl její tvář vzhůru. Jemně se otázal: „Záleží ti na tom, jak vypadám, Lucindo?“

72

„Ne,“ odvětila. „Ale nemůžeš se divit, že jsem zvědavá, Robbie. Už dva měsíce jsme milenci a celou tu dobu přede mnou schováváš obličej. A to i tehdy, když se projíždíme po tvých pozemcích. Chápu tvé důvody, chápu, proč skrýváš svoji tvář, ale já se přece nikdy neprovdám za muže z vyšší vrstvy. Není tedy pravděpodobné, že bychom se spolu někdy setkali ve společnosti.“

„Avšak kdyby k tomu jednoho dne přece došlo, nebudeš v případě, že nepoznáš mou tvář, pociťovat ani hanbu, ani rozpaky,“ odpověděl.

Nikdy s ní nestrávil celou noc: po milování se vždy vytratil do vlastní ložnice, která sousedila s její a byla stále pevně zavřena na závoru. „Musím zjistit, kdo je!“ řekla Lucinda služebné. „Musím to zjistit!“

„Hádám, že vzhledem k tomu, jak šikovně se ohání tím svým parádním klackem, mohlo by vám to být úplně fuk,“ pravila prostořece Polly. „Už jsem se ptala Johna, jak pán vypadá, a on tvrdí, že to není nic zvláštního.“

„Ty jsi s Johnem nějak nápadně zadobře,“ poznamenala Lucinda.

„Chce si mě vzít, paní,“ přiznala se Polly.

„A ty se provdáš za mužského, který vykonává takovou práci jako John?“ podivila se Lucinda.

„Jeho tatík chce, aby se John vrátil domů do Herefordu a převzal tam po něm kovárnu, paní,“ řekla Polly. „Šel do služby, jenom aby si kapánek polepšil, ale teď říká, že si uvědomuje, že by měl radši tu kovárnu.“

„Ty si ho chceš opravdu vzít, Polly?“ zeptala se Lucinda služebné.

„Ach ano, paní, chci!“ vydechla dívka. „Budu mít vlastní dům. Johnův tatík je vdovec.“

„Zdá se, že vy dva jste to už podrobně prohovořili,“ řekla zamyšleně Lucinda. „Kdy máš v plánu odejít ze služby?“

„Shodli jsme se s Johnem, paní, že vás neopustíme, dokud tohle všecko úplně neskončí. Všecičko jsem mu vysvětlila a on si myslí, že máte velikou kuráž a že musíte udělat všecko, co je

73

třeba, abyste se mohla pomstít,“ řekla Polly své velitelce.

„Povídal, že Mistr mu byl dobrým pánem, a ví, že až vy odsud odejdete, jeho pán už tohle dělat nechce.“

„Tím mi chceš naznačit, že Robert půjde jakožto člen spolku Ďáblových učedníků do výslužby?“ On to tedy myslí vážně! uvědomila si vzrušeně Lucinda.

„Ano, paní, přesně tak. Říká prý, že ho to nudí a unavuje.“

„Musím bezpodmínečně zjistit jeho pravou totožnost,“ řekla Lucinda. „Ale jak to udělat?“ Podívala se na Polly. „Nevěděl by to John?“

„Snad ano,“ řekla Polly, „ale hádám, že on Mistra nezradí, paní. Proč je to pro vás tak důležité? Až odsud odjedeme, určitě se s tímhle pánem už nikdy nebudete chtít setkat! Možná že si nevezmete vévodu, markýze ani toho lorda, ale jednoho dne se přece určitě vdáte. A co když se váš manžel s tímhle mužem bude znát? Anebo ho potkáte někde na plese nebo na hostině? Bylo by pro vás lepší nevědět, paní.“

„Mistr,“ řekla Lucinda své překvapené komorné, „je jediný muž, za něhož se kdy provdám, Polly. Slíbil mi, že přijde na ples k hraběnce z Whitley, kde můj bratr musí oznámit moje zasnoubení. Pokud nezjistím, kdo Mistr je, jak by George mohl to zasnoubení ohlásit?“

Polly údivem vykulila oči. Konečně se jí podařilo promluvit:

„Ale co když Mistr není urozený, paní?“

„Vím, že mu tenhle dům náleží. V obrazové galerii visí portréty jeho předků, Polly. Je to šlechtic. Je mi jasné, že nepříliš významný, ale šlechtic to beze sporu je. Musí přece existovat způsob, jak zjistit jeho skutečné jméno a postavení. Prostě musí!“

Polly zavrtěla hlavou. „Povím Johnovi, co jste mi právě řekla, má paní. Potěšilo by ho, kdyby byl Mistr šťastný jako my, to vím, a když ho požádám, aby vaše tajemství neprozradil, určitě to neudělá.“

K Lucindině překvapení se o několik dní později objevil komorník osobně. „Kdyby paní náhodou někdy zašla do

74

knihovny,“ pravil klidně, „našla by tam na dubovém pultíku velikou knihu, v níž by se dala najít odpověď na jistou otázku.“

„Kdy?“ otázala se tlumeným hlasem Lucinda.

„Zítra by měl být pán pryč celý den. Čeká ho jednání s princem, který má v úmyslu koupit pro vlastní chov v Turecku jednoho z Ramsesových mužských potomků, kterého dosud nevykleštili. Princ bydlí nedaleko odtud, v domě lorda Bowena. Až bude Mistr pryč, Dick s Martinem by se rádi vyplížili do vesnice. Číšnice od Žáby a labutě je hodně přítulná, a protože jim Mistr nedovolí chodit k vám, paní, budou už po milostném dobrodružství pořádně vyprahlí. Mám občas co dělat, abych před nimi uchránil naši Polly, to vám tedy řeknu! Až budou zítra pryč, pošlu Polly, aby vás přivedla. Tam nahoře se dozvíte, co potřebujete.“

„Nemohl bys mi o něm něco povědět ty sám?“ naléhala na komorníka Lucinda.

John však zavrtěl hlavou. „My vlastně víme jen o málo víc než vy sama, paní. Když jsme sem přijeli, bylo nám řečeno, že ho máme oslovovat Mistře. Všichni jsme ve službách lorda Bowena. Až to tady skončí, Dick a Martin se k němu zase vrátí, to vím jistě. Lord Bowen nám řekl pouze tolik, že Mistr je šlechtic, a kvůli práci, kterou vykonává pro Ďáblovy učedníky, chce zůstat v anonymitě. Jeho obličej jsme samosebou viděli, ale než jsme přišli sem, nikdy jsme se s ním nesetkali. Chápejte, lord Bowen tráví většinu času v Londýně. A kromě toho, nikdo z nás neumí číst, takže i kdybychom do té veliké knihy nakoukli, nebylo by nám to nic platné.“

Lucinda přisvědčila. „Rozumím, Johne, a děkuji ti za pomoc. Postarám se, abyste s Polly dostali pěkný svatební dar.“

„Dneska dopoledne si musím zajet za přítelem,“ řekl Mistr Lucindě nazítří. „Bojím se, že tě nechám pár hodin o samotě. Nebude ti to vadit?“

„Docela bych to uvítala,“ řekla Lucinda. „Vím, že ta nejtěžší část zkoušky mě teprve čeká, můj drahý Robbie. Už je prvního září a zakrátko nastane úplněk.“

Něžněji políbil. „Kéž by existovala jiná cesta!“ řekl.

75

„Já vím,“ odpověděla – a skutečně věděla. Kdyby Mistr nechal Lucindu uprchnout, její nápadníci by si vylili vztek na něm. Potom by svou kořist štvali, až by ji lapili, a jeden z nich by ji přinutil jít k oltáři. Ne! Jestli se jim má Lucinda pomstít, bude muset předstírat, že je zkrocená, a té nenáviděné trojici se poddat.

Opustil ji, a když Lucinda krátce nato vyhlédla z okna své ložnice, spatřila Dicka s Martinem, jak chvátají po cestě pryč; livrej odložili – měli na sobě hnědé kalhoty ke kolenům a plátěné košile. Trpělivě čekala, dokud jí Polly nepřišla oznámit, že vzduch je čistý a paní může v klidu sejít po schodech dolů do knihovny. Jaký klid panoval toho rána v onom líbezném starém domě! Zvědavost Lucindě nedala, a tak se tu trochu porozhlédla. Byla zde překrásná, ač nevelká hlavní síň s jediným obrovským krbem. Goblény na stěnách byly sice samý prach, ale na první pohled prozrazovaly kvalitu tkaní. Bylo zřejmé, že od té doby, co dům postavili, tedy od roku patnáct set jedna, což bylo datum vyryté do krbové stěny, se zde nikdy nic nezmodernizovalo. Vysokými špinavými okny se do místnosti dralo sluneční světlo. Nábytek byl vyroben z poctivého venkovského dubu. Mýdlo, voda, politura a nějaké ty doplňky by udělaly hotové zázraky, pomyslela si. Pak se usmála svým pošetilým myšlenkám a zamířila do knihovny. Obezřetně otvírala dveře, jako by čekala, že tam na někoho narazí, ale v místnosti s dřevěným obložením nebylo živé duše.

Tady! V jednom z arkýřových oken stál čtecí pultík a na něm ležel objemný svazek, o němž hovořil John. Desky zdobil jednoduchý erb: zlatý půlměsíc mezi zlatými pěticípými hvězdami na azurovém poli. Vyhlíží to prostě, ale jedinečně, řekla si v duchu Lucinda. Pomaloučku knihu otevřela. Historie hrabat ze Stantonu, stálo na titulní straně. Lucinda neztrácela čas a ihned nalistovala konec – a tady to bylo: Lucian Robert Charles Phillips, narozen devatenáctého srpna roku tisíc sedm set dvacet. Po tomto vpisku už žádné nové nepřibyly. Stála zde data narození, sňatku a úmrtí jeho matky a otce a rovněž jeho babičky z otcovy strany.

76

Víc vlastně vědět nepotřebovala, ale její zvědavost se dožadovala dalších podrobností. Lucinda se tedy vrátila zpátky na začátek, aby zjistila, že Phillipsové jsou velice starý a úctyhodný rod. Data úmrtí souhlasila s daty významných bitev svedených ve jménu krále. Byla zde přinejmenším dvě hrabata ze Stantonu, jež zahynula na křížových výpravách. Čas běžel: než si to Lucinda uvědomila, ručička hodin minula dvanáctou a nastalo odpoledne. Přišla pro ni Polly.

„Dozvěděla jste se, co bylo potřeba, paní?“

„Ano,“ odpověděla Lucinda.

„Pojďte tedy něco pojíst,“ vyzvala ji služebná.

Lucinda následovala Polly do zahrady, kde byl prostřený stůl s obědem. John čekal, až ji bude moci obsloužit. Když si Lucinda sedala, přidržel jí židli. „Vím, co jsem vědět potřebovala,“ začala. „Prozatím bych si tu informaci ráda nechala pro sebe. Až se vrátíme do Londýna, Polly, povím vám oběma všechno. Johne, chci, abys s námi zůstal až do plesu u hraběnky Whitleyové. Potom dohlédnu na to, abyste se v bezpečí dostali do domu tvého otce v Herefordu. Ale myslím, že vzít byste se měli, jakmile dorazíme do Londýna.“

Polly byla zklamaná, ale John řekl: „Naprosto chápu, má paní. Oddavky v Londýně budou velice vhodné. Moc si vážím toho, jak jste vůči nám laskavá – zvláště když uvážím, jak naše vztahy začaly.“ Domluvil a zarděl se do krve.

Lucinda na něj šibalsky mrkla jasně modrýma očima.

„Myslím, že čím méně o té chvilce budeme mluvit, tím lépe, Johne. A nyní mě obsluž.“

„Ano, paní,“ řekl John; už byl zase dokonalým komorníkem. Když pak Lucinda s Polly osaměly a vyhřívaly se na trávníku prorostlém heřmánkem, služebná se otázala: „A teď,

když je John pryč, mi to povíte, viďte, paní?“

Lucinda zavrtěla hlavou. „Kdepak, Polly, myslela jsem to předtím vážně. Mistrova skutečná totožnost musí zůstat tajemstvím, dokud nebudeme zpátky v Londýně. Buď ujištěna, že Mistr je vskutku šlechtic. Ale já bych byla spokojená, i kdyby tomu tak nebylo.“

77

„Doopravdy se jmenuje Robert?“ zeptala se Polly.

„Je to jedno z jeho křestních jmen,“ odpověděla s úsměvem Lucinda. „Kromě toho má ještě dvě další.“

„Je to tedy skutečný šlechtic!“ pronesla obdivné Polly. Zdálo se, že to na ni udělalo dojem – vždyť každý ví, že několik křestních jmen mívají pouze šlechtici!

Mistr se po úspěšném dni vrátil ve vynikající náladě. Toho večera pojedli s Lucindou v hlavní síni, sedíce proti sobě u dlouhého stolu. To bylo poprvé, co ji do síně pozval.

„Když jsem dnes jel od lorda Bowena,“ začal, „něco mě napadlo, holčičko. Jsem přesvědčen, že tě dokážu uchránit před tím, aby tě ti darebáci, co se s tebou chtějí oženit, veřejně zneuctili. Nemohu si být pochopitelně jist, že to zabere, ale protože dotyčné znám, věřím, že se mi podaří zapůsobit na jejich hrdost, aby tě nepřiváděli do rozpaků.“

„Jak?“ zeptala se ho.

„To ti raději nechci prozrazovat,“ řekl. „Ať nevzbudíme dojem, že jsme smluveni, Lucindo.“

„I když bych se ráda vyhnula tomu, aby kterýkoli z té trojice zneužil mé tělo, nějak mi nejde na rozum, jak jinak bych se jim mohla pomstít. Chci, aby si navždycky zapamatovali, že se mnou zažili ten nejlepší sex v životě, číslo, na které nelze zapomenout. Chci, aby si pokaždé, když budou ležet se ženou, vybavili mě a aby jimi zacloumal zármutek nad tím, že mne ztratili. Jestliže mě před nimi ochráníš, jak potom mohu provést svůj plán?“

„Možná že se mi nepodaří tě ochránit,“ namítl. „Laskominy, které si na tebe dělají, budou mít třeba nakonec větší váhu než jejich marnivost a domýšlivost. Možná se jim přece budeš muset oddat, ale pokud tě před takovým osudem vskutku dokážu ochránit, svůj plán můžeš klidně uskutečnit. Až nastane ten večer, povím shromáždění, že tvůj bratr ohlásí tvé zasnoubení na plese u Whitleyových. Ten ples bude oslavou zakončení lovecké sezony a do Londýna se na něj sjedou nejvýznamnější společenské veličiny, všichni, kdo něco znamenají, holčičko. Jaké to bude zadostiučinění pro toho, kdo

78

právě tam a přede všemi získá tvou krásnou ručku! A do té doby můžeš svoje nápadníky udržovat pěkně nažhavené. Samozřejmě v soukromí, ale pokud tě mohu uchránit před veřejným ponížením, Lucindo, udělal bych to rád,“ řekl jí Mistr.

„A když potom nepřijde vůbec žádné oznámení, ti tři utrží rozkošnou pohanu přímo před zraky veřejnosti – ty totiž každého z nich skálopevně ujistíš, že právě jeho sis vybrala a že právě on svým přátelům vypálí rybník. A jestliže k tobě potom přijdou a budou vzteky bez sebe, můžeš jim pohrozit, že vyzradíš Ďáblovy učedníky a jejich chlípné hrátky.“

Byla pohnuta jeho starostlivostí. Snad by přece jen mohla uskutečnit svůj plán i bez toho, že by s nimi musela veřejně ležet! Jednou bude mít děti – a ty se musejí nakonec zasnoubit s potomky jiných šlechtických rodů. Pokud si pak pánové ze spolku Ďáblových učedníků připomenou ony oplzlé scény, kdo z nich by chtěl její děti do rodiny? „Uvidíme, zda se ti podaří mě zachránit,“ řekla mu klidně.

Přisvědčil a potom pravil: „Ale pro případ, že to nevyjde, Lucindo, musíš se naučit ještě jedné věci. Začneme s tím zítra ráno. Dnes v noci tě radši nechám vyspat.“

Nazítří ji brzy ráno, bez snídaně, zavedl znovu do síně; měla na sobě pouze noční úbor a domácí střevíčky. Vprostřed místnosti stálo zařízení, jemuž podobné ještě nikdy neviděla. Řekl jí, že to vymyslel sám, a nazval ho Pannotlouk. Na masivním mramorovém podstavci ve tvaru obdélníku ležel silný trám – seřiditelný, jak Mistr vysvětlil. K trámu bylo upevněno kulaté příčné břevno, čímž vznikl tvar písmene T. Břevno bylo pečlivě vypolstrováno jehněčí vlnou pošitou černým sametem. Na obou koncích Lucinda zahlédla pouta – rovněž nastavitelná.

U paty trámu byla další želízka, do nichž se měly strčit nohy. Ten vynález vypadal dost hrůzostrašně. Přestože měla Lucinda kuráže na rozdávání, i ona před Mistrovým Pannotloukem ucouvla.

„Pojď, broučku, vyskoč si nahoru,“ vzal ji Mistr za ruku a pomohl jí vylézt na podstavec. „Tak a teď si svlékni košilku, ať tu věc můžeme seřídit.“ Vyhověla mu a přihlížela, jak

79

posouvá příčný trámek níž a nanejvýš opatrně ji k němu přistrkuje; vzápětí ji nadzdvihl a pak stáhl břevno ještě o kousek. „Dobrá, zkus se na to položit,“ řekl, a když poslechla, spokojeně pokýval hlavou. „Rozpřáhni ruce, Lucindo, podíváme se, kam mají přijít okovy.“ Opět poslechla a během chvíle se nechala celičká spoutat. I želízka však byla vypodložená jemným, hustým jehněčím rounem, takže jí nemohla nikterak odřít ruce. „A nakonec,“ řekl a rukou ji přitom poplácal po nahých hýždích, „ti musíme upevnit nohy do těch pout dole. Roztáhni nohy, Lucindo, víc, ještě víc, ano, tohle je ono!“

Cítila, že nemůže pohnout nohama, ale protože měla obuté střevíce a želízka kolem kotníků byla, stejně jako pouta na rukou, měkce podšitá, nebolelo ji to. Poloha, v níž se nyní nacházela, vyjadřovala bezvýhradnou podřízenost vůči Mistrovi. „Smím se zeptat, co chceš dělat teď?“ zasmála se nervózně.

„Vida, přece jenom tě to znepokojilo!“ řekl. „Právě proto jsem se rozhodl, že si to musíme nacvičit pro případ, že by se mi nepodařilo tě zachránit. Nechci, aby ses bála, Lucindo. Tohle je jen dost teatrální rekvizita, jejím prostřednictvím se máš připravit na sex. Nejprve je třeba tě sešvihat pořádnými skotskými důtkami. Když je dáma takto znehybněná, pouhé naplácání nestačí. Dovol, abych ti předvedl tu kůži.“ Natáhl ruku a z opěradla židle zdvihl cosi, co vypadalo jako opasek, avšak při bližším pohledu zjistila, že je to podstatně širší. „Má to šest palců do šířky,“ řekl Robert. „Čtyři palce odshora se knuta dělí na půlpalcové řemínky, které mají na konci malé uzlíky. Kůži ti neproseknou, ale když se s tím zachází, jak je třeba, budeš mít zadnici v jednom ohni, což tě připraví na soulož. Pochopitelně že když budeš reagovat, jak předpokládám, budeš ještě dychtivější. Takže začneme, holčičko?“

„Počkej!“ vykřikla. „Jestli budu muset tohle podstoupit před

Ďáblovými učedníky, kdo bude držet ty důtky v ruce?“

„Já,“ ujistil ji. „Nikomu z nich tohle nedovolím. Lidé, kteří

80

nejsou na takovéhle procedury zvyklí, mají sklon trestat trochu moc nadšeně, takže své oběti ublíží. To však není účel. Důtky mají zafungovat jako dráždidlo, mají trestanou ženu vzrušit, aby byla připravená pojmout mezi nohy pořádný kus chlapa.“

„Aha,“ odpověděla Lucinda, ale napadlo ji přitom, že tohle přece není nutné – a také mu to řekla. „Koneckonců, když žena muže miluje, touží se s ním pomilovat. Kromě své vášně už žádná jiná dráždidla nepotřebuje.“

„Souhlasím,“ řekl. „Jsou však muži, kteří souhlasit nebudou; buď proto, že musejí vidět ženu poníženou takovýmto trestem, anebo proto, že žena sama je chladná, necítí touhu a podobné surové vybuzení potřebuje, aby se vzrušila. Pánové ze společnosti Ďáblových učedníků mají otupělé smysly. Takovéhle drama je těší a rozpaluje. Pro případ, že nedokážu zabránit tomu, aby tě veřejně zneuctili, musím tě alespoň připravit na to, co budu muset udělat. Můžeme, Lucindo?“

Neklidně polkla a přiškrceným hlasem řekla: „Ano.“ Slyšela, jak kožená knuta prořízla vzduch, aby pevně dopadla na její tělo. Štíplo to a Lucinda vyjekla. Dopadla druhá a třetí rána. Cítila, jak se jí tělo začíná rozpalovat. Úzké řemínky zakončené uzly bez přestání znamenaly její nebohou zadničku, takže Lucinda měla dojem, že je v jednom ohni. Skousla rty, aby nevykřikla.

„Nezkoušej být statečná,“ poradil jí. „Když začneš po pár ranách trochu skučet, pánové budou mít radost.“ Znovu ji šlehl po zadku.

„Áááách!“ vykřikla napůl bolestí, napůl z legrace.

„Výborně, má milá,“ poznamenal a ještě dvakrát ji tvrdě přetáhl knutou. Potom sáhl pod její kožíšek a vsunul jí ukazovák mezi spodní pysky. Už sice zvlhla, ale skutečně mokrá ještě nebyla. Pohladil ji důtkami ještě čtyřikrát, přičemž Lucinda zavzlykala nanejvýš přesvědčivě. Při opětovném krátkém ohledání jejího pohlaví zjistil, že nyní už je připravena na pořádnou jízdu. Odhodil důtky, vytáhl svůj úd, chňapl ji za boky a zaryl svůj milostný pluh do její šťavnaté brázdy. Přimáčkla se k němu horkým zadkem, kůži měla sytě růžovou.

81

„Ááách, to je nádhera, holčičko!“ zasténal, když se do ní zabořil.

„Óóóó ano!“ přisvědčila Lucinda. „Je to rozkošné, Mistře!“

„Chceš oklátit jaksepatří?“ zašeptal jí chlípně do ouška a vzápětí je polaskal jazykem; dech se mu zrychlil.

„Ó ano!“ odvětila. „Chci oklátit, Mistře!“

„Tak tě tedy oklátím, kočičko,“ řekl jí. Potom se v ní začal beze spěchu pohybovat jako píst, jeho mocné žezlo zajelo do hloubky, pak zase ven, potom se do ní znovu vtisklo.

„Rychleji, ty ďáble jeden!“ vykřikla. „Rychleji!“ Cítila, jak se jeho dlouhý, tuhý meč boří do její milostné úžlabiny. Instinkt jí zavelel, aby lehce vyhrbila záda, takže se svaly v její horké pochvě stáhly kolem jeho tlustého pyje; chviličku byl jejím zajatcem – pak ho pustila.

„Ááách, Lucindo!“ vyrazil ze sebe. „Jsi tak úchvatně sladká, že mě to snad zabije!“ Když si na ni lehl, pustil Lucindě boky, natáhl se pod ni a sevřel v dlaních její ňadra, která začal se vší náruživostí hníst.

Tohle už bylo na Lucindu trochu moc. Výprask důtkami ji dovedl na pokraj vzrušení, jehož ještě nikdy předtím nedosáhla. Neúnavné pohyby mužova skvostného kopí ji nutily sténat. Rozplývala se v pocitu absolutního, dokonalého blaha, jaké jaktěživa nezakusila. Její tělo se divoce zachvělo v mohutném přílivu blaženosti a milostné šťávy se zdály prýštit bez konce. V hlavě jí zůstala jediná souvislá myšlenka: on ji musí zachránit!

Mistr ucítil, jak hlavu jeho nenasytného údu štědře smáčí její vláha. S výkřikem nechal vytrysknout i tu svou. Jeho ruce jí naposledy pevně zmáčkly prsa a pak se vydaly na zpáteční cestu k jejím bokům, aby mohl ještě několikrát přirazit, než utone v ženině neuvěřitelné sladkosti. Musí ji zachránit!

Ležel na ní, a než se dokázal pomaloučku zvednout, chvíli lapal po dechu. Lucinda byla takřka v bezvědomí, visela na Pannotlouku v poloze bezvýhradného odevzdání. Pouze její dech Mistrovi signalizoval, že ji nezabil. Okamžitě se pustil do uvolňování okovů.

82

„Jsi v pořádku?“ tázal se starostlivě, a jakmile Lucindu osvobodil, přenesl ji v náručí přes celou síň. Usadil se do křesla a zpola bezvědomou ženu kolébal na klíně. „Lucindo! Promluv na mě, holčičko! Jsi v pořádku?“

Zhluboka si povzdechla a ten zvuk vyjadřoval naprosté uspokojení; pak zvolna otevřela své tmavomodré oči.

„Samozřejmě že jsem v pořádku, Roberte,“ řekla mu klidně.

„Proč bych neměla být? Óóó, miláčku můj, tohle bylo to nejskvělejší číslo, jaké jsem kdy zažila! To břevno je sice uprostřed krapet nepohodlné, ale stojí to za to, to tedy ano. Bít jsi mě ale nemusel, vzrušená jsem byla i bez toho, ačkoliv nutno přiznat, že jako novinka to bylo neobyčejně povzbuzující.“ Natáhla se, aby ho pohladila po tváři; její prsty si přitom čtveračivě pohrávaly s okrajem jeho škrabošky. „Jsi báječný milenec, Roberte. Jak můžeš připustit, aby tě pouhá skutečnost, že máš omezené finanční prostředky, odradila od ženitby? Tohle panství je úchvatné! Tady bych dokázala strávit celý zbytek života – nikdy bych už nemusela spatřit Londýn a byla bych šťastná. Po světě přece určitě chodí nějaká dívka, kterou bys mohl milovat a která by k tobě cítila totéž!“

Málem mu to zlomilo srdce. Tak ona by tu mohla být šťastná. Je tu šťastná. A on ji miluje, avšak v zájmu zachování své cti to nesmí přiznat. „Žádnou takovou dívku neznám,“ odtušil ledově a hned nato ji skoro netrpělivě smetl z klína.

„Oblékni si zase tu košili, Lucindo. Ničemu dalšímu tě už nenaučím. Jdi se ustrojit, vyrazíme na projížďku.“

„Kdy bude úplněk?“ zeptala se ho, když si přes nahé tělo přehodila noční úbor. Věděla, že ten den už nemůže být daleko, protože každou noc pozorovala ze svého okna, jak měsíc dorůstá.

„Za tři dny, holčičko,“ řekl.

Tři dny! Zbývají jim pouhé tři dny! Tři dny z tohoto strhujícího léta! Jenomže než léto skončí, Lucinda se musí zúčastnit toho směšného výstupu. Neměla strach z milování, ale to, co po ní její tři nápadníci chtěli, nemělo s láskou pranic společného. Byla to čiročirá pomsta za to, že z nich v loňské

83

společenské sezoně udělala terč posměchu pro celý Londýn. Přála si, aby byla nikdy nepoznala muže, jehož nyní miluje tak šíleně, že je skoro v pokušení doznat se mu ke své lásce. To však nesmí udělat. Kdyby to udělala a on její city opětoval – vlastně ho podezřívala, že tomu tak asi bude, neboť proč by se jinak rozhodl ji zachránit – nezpůsobilo by mu nesmírné utrpení, kdyby jeho plán, ať už je jakýkoli, selhal? Ona by se před zraky škodolibého davu musela podrobit vévodovi, markýzi a lordu Bertramovi. Nikdy v životě Lucinda nebyla tak blízka slzám.

Následujících několik dní uplynulo rychleji, než si oba přáli. Prožili ten čas spolu, jezdili bok po boku krajinou oděnou do hávu pozdního léta. Ukázal jí onoho nevykleštěného ročka, který poputuje do Turecka. Bylo to překrásné mladé zvíře a jeho srst měla stejný sytě kaštanový odstín jako Lucindiny vlasy. Koník si od ní vzal jablko; jeho měkký nos ji přitom zašimral na dlani. V noci se vášnivě milovali, avšak on pak pokaždé odešel do svého pokoje – to z obavy, že kdyby usnul, prohlédla by si jeho obličej.

„Odpřisáhni mi na svou čest, že přijedeš do Londýna na ten ples u Whitleyových,“ řekla. Pak dodala: „Dokážeš si nějak obstarat pozvánku, viď, Roberte?“

„Tohle zařídí můj přítel, lord Bowen, holčičko,“ ujistil ji a vtiskl jí polibek na obočí. „Je to pro tebe tak důležité, Lucindo?“

„Je to pro mě ta nejdůležitější věc na světě, Roberte,“ řekla mu. „Proč?“ podivil se zvědavě.

„Několik let jsi hrál pro Ďáblovy učedníky úlohu Mistra,“ začala. „Řekl jsi, že já mám být tvou poslední žákyní, a to bez ohledu na následky. Jsem přesvědčená, že to znamená, že máš do jisté míry výčitky svědomí! Víš, že jsi udělal něco zlého. Bohatým a mocným bůh nedal právo týrat chudé a bezbranné! Ne že by je to kdy bylo zastavilo – a ani je to, jak se obávám, v následujících letech nezastaví. Jestli mě zítra večer dokážeš zachránit před chlípnými choutkami mých tří nápadníků, já jim na podzim v Londýně tak vytřu zrak, a to přede všemi, že by je

84

něco takového ani ve snu nenapadlo. A udělám to, i kdybys neuspěl. Neříkej, Roberte, že bys u toho rád nebyl! Nebude snad tohle spravedlivé a přiměřené zakončení tvé kariéry Mistra?“

„Na roli Mistra si najdou jiného muže,“ řekl.

„Možná ano, možná ne. Mám v úmyslu využít svého bratra, laskavého biskupa z Wellingtonu, a přimět ho, aby Ďáblovy učedníky rozpustil. Pokud to neučiní, prozradím ho i s jeho kamarádíčky canterburskému arcibiskupovi, i kdyby to mělo znamenat, že přitom vypluje na povrch i má vlastní hanba. Ďáblovi učedníci už nebudou trýznit žádné mladé ženy!“ prohlásila pevně.

Vybuchl v smích a pak ji zprudka políbil. „Lucindo, holčičko moje, tys mi přísahala, že tě nepřevychovám, a při všech svatých, opravdu jsem tě nepřevychoval! Nedokážu ani vypovědět, jak jsem šťastný!“ Potom ji políbil ještě jednou a se smíchem ji povalil na záda. „Chci tě pomilovat, ty moje malá zbožňovaná bojovnice. Co tomu říkáš? Poslední číslo předtím, než tě budu muset poslat zpátky do Londýna.“

„Pojď ke mně, ty můj báječný Mistříčku,“ zavrněla Lucinda a stáhla ho k sobě. „Óóó ano! Tohle je moc, móóc hezké!“ povzbuzovala ho, když se jeho rty a jazyk hladově přisály k jejím ústům, k napjatému hrdlu, k ňadrům.

Sál jí bradavky. Ze ztvrdlých hrbolků korunujících něžné obliny její hrudi jako by k němu užuž prýštila sladkost. Rty se vydaly po bříšku dolů a škádlivě ho líbaly, lízaly, oštipovaly. Mumlavě ho povzbuzovala. Přitulil se k půvabnému kudrnatému chomáčku rašícímu z buclatého Venušina pahorku; jeho urostlé tělo sklouzlo mezi její mléčně bílá stehna. Spodní pysky jí už zvlhly, mezi nimi perlily drobné stříbrné krůpěje. Něžně ji rozevřel a poprvé pohlédl na korálově růžovou oponu lásky. Takto s ní ještě nikdy nebyl, protože tohle byla výsada milence, ne mistra. Její malý poštěváček se postavil do pozoru, přímo mu pulzoval před očima. Naklonil se a dychtivě ho začal olizoval; pak se k němu přisál.

Lucinda vykřikla nezastíranou rozkoší. Prsty muži zabořila

85

do husté tmavé kštice a náruživě mu začala hníst kůži na temeni. „Ach bože, ano!“ vzlykla. „Ano!“ Ucítila, lehký dotek jeho zubů… A to už jí tělem neovladatelně projela rozkoš.

Pokračovat v téhle milostné hře už bylo nad jeho síly. Nehty, jež se mu zatínaly do ramen, signalizovaly, po čem žena prahne – a jeho touha nebyla o nic menší. Vzepřel se na rukou, vklouzl mezi její roztažené nohy a do její horké, mokré milostné brázdy vsunul své kopí. Usmál se, když uslyšel, jak žena pod ním hluboce vzdychla. Začal se v ní rytmicky pohybovat, zpočátku pomaličku a potom čím dál tím rychleji, a Lucinda mu v obluzení vášní znamenala záda stopami svých nehtů.

Byl jako skála. Jeho mocný úd se nořil hluboko do jejího měkkého, poddajného těla. Zavzlykala: tak neúkojně po něm touží! Tohle přece nemůže být naposledy. Nesmí být! To nedovolí! Přitiskla se k němu, jako by ho už nikdy nechtěla pustit. Zasténal a ona ho vzlykajíc objala nohama. Tohle bude to nejskvělejší číslo, jaké kdy zakusil, a až Lucinda dovrší svou odplatu, provdá se za něho. A on ji bude chtít! Společně dospěli ke spalujícímu výbuchu smyslného blaha, který je na několik dlouhých minut zanechal pouze zpola při vědomí. Miluji tě, zašeptala Lucinda v hloubi srdce, aniž věděla, že muž, jenž ji tak pevně a útěšně objímá, v tu chvíli němě šeptá tatáž slova. Usnuli.

Když se Lucinda probudila, byl pryč. Polštář, na němž předtím spočívala jeho hlava, již vychladl, ale nyní zde ležela překrásná bílá růže. Vzala ji do ruky a nasála těžkou vůni; při vzpomínce na vášeň včerejší noci jí na rtech vykvetl úsměv. Jenomže teď je ráno. Dnes večer bude čelit svým žalobcům. Ať se stane cokoli, Lucinda nad nimi bude vždycky triumfovat, doufala však celým srdcem, že zůstane ušetřena projevů jejich rujnosti, která hrozila, že se na ni vylije jako obsah noční nádoby a ohavněji znečistí. Ale i kdyby se Robertovi nepodařilo vymluvit jim jejich záměr, ti tři kašpaři budou svých činů litovat! Tohle si Lucinda svatosvatě slíbila.

„Mistr říká, že se máte vykoupat; on sám vám vybral šaty,

86

které si večer obléknete,“ řekla Polly své velitelce. „Jéé, no jen si pomyslete, paní! Zítra už budeme na zpáteční cestě do Londýna!“

„Ano,“ odpověděla Lucinda, „jenomže ty tam moc dlouho nepobudeš, Polly. Do Vánoc se vrátíš na venkov a najdeš tam svůj nový domov.“

„Nevadí,“ odvětila Polly, „ale stejně bude příjemné uvidět ještě naposled starý dobrý Londýn. Jsem na venkov zvyklá, paní, a teď jsem dostala Johna. Povedeme spolu klidný život.“

Lucinda si dopřála dlouhou, pomalou koupel. Velmi ji překvapilo, jaké šaty jí Robert vybral. Byla to jemná batistová košile s rukávy lemovanými krajkou, na kterou si oblékla korzet z květovaného bílého hedvábí, jenž jí Polly vzadu zašněrovala. Potom přišla na řadu spodnička a spodní sukně s dřevěnou obručí coby výztuhou. Přes ni si oblékla prošívanou saténovou spodničku krémové barvy s levandulovými květy. Sukně Lucindiny róby byla po obou stranách vyhrnutá tak, aby z jejích záhybů vykukovala spodnička; šaty byly z vyšívaného hedvábí v odstínu levandule a měly hluboký kulatý výstřih, z něhož maličko překypovala Lucindina ňadra, která nadzdvihoval korzet. Přiléhavé rukávy končily nad loktem, odkud téměř k zápěstí spadal vodopád krémových krajek, zvaných engageants. Krajka lemovala i vyzývavý výstřih. Plizovaný živůtek zdobily tři mašle a podobná stuha byla i těsně nad krajkovým zdobením rukávů. Na nohou měla Lucinda krémové hedvábné punčochy s růžovými podvazky a hedvábné střevíčky téhož odstínu na nízkém podpatku. Kaštanové kadeře měla vyčesané nahoru a upevněné několika kroužky. Polly jí účes okrášlila čerstvými květinami. V uších se Lucindě houpaly perlové náušničky, štíhlý krk zdobil filigránový zlatý křížek.

Podívala se do vysokého zrcadla, jež v ložnici stálo.

„Vypadám jako úctyhodná dáma, jíž opravdu jsem,“ řekla a potom se obrátila na Mistra, který právě vstoupil do místnosti.

„Proč? Neměla bych být polonahá anebo navlečená do něčeho průsvitného, co by mělo provokovat?“

„Ne,“ řekl jí. „Ne v případě, že můj plán vyjde, holčičko.

87

Dnes večer musíš vyhlížet a jednat jako dokonalá dáma. A nezapomeň uposlechnout každého rozkazu, který ti dám, aby se zdálo, že jsi patřičně zkrocená.“

„A co když tvůj plán nevyjde?“ zeptala se ještě.

„Potom, holčičko, zjistíš, že jsi svlečená donaha a ležíš na Pannotlouku, aby se tě tví nápadníci mohli zmocnit,“ odpověděl drsně. „Hraj tedy svou roli dobře, Lucindo, abychom mohli dnes večer nad Ďáblovými učedníky triumfovat.“ Pozdvihl k ústům její ruku a políbil ji. „A ještě něco, má milá. Polly, ty náplasti, prosím!“ Komorná mu podala otevřenou krabičku a Mistr z ní vyndal dvě černé náplasti ve tvaru srdce, jež Polly potřela lepidlem. První přilepil Lucindě na levou lícní kost. Druhou na oblinu pravého ňadra. „Tak, holčičko, teď jsi připravená,“ řekl s pousmáním.

Vedl ji z domu a pak dál zahradou a sadem; byla to stejná cesta, kterou sem přicházela té první noci. Dnes se však kolem nich nesnášel letní soumrak, poněvadž byla půlka září. Nad hlavou jim jasně svítil úplněk a zaléval krajinu kolem nich stříbrnou září. Malý amfiteátr byl jasně osvětlen blikotajícími pochodněmi; na lavicích se opět tísnili pánové v tmavých pláštích s kápěmi. Mistr měl na sobě své přiléhavé tmavé kalhoty, z nichž mu odvážně vykukoval pyj, a bílou batistovou u krku rozhalenou košili. Když Lucindu přivedl, obecenstvo se zajíklo úžasem.

Mistr se jim uklonil a pak pravil: „Pánové, přivádím vám dnes večer lady Lucindu Harringtonovou, nyní převychovanou a tak přítulnou, jak má správná domácí kočička být. Ukloň se Ďáblovým učedníkům, mazlíčku!“

Lucinda jim složila hlubokou poklonu, hlavu trochu sklonila, ale ne zas příliš nízko, čímž těm pánům odepřela mučivý pohled na svá plná ňadra. Když spatřila, jak se mnoho z nich dychtivě naklání, aby jim neušel ten záblesk smetanového těla s temným stinným údolíčkem, taktak že potlačila zahihňání. Jejich žhavé pohledy jako by vábila ta malá černá náplast.

„Nuže, pánové, jakmile sejmete kápě, začneme,“ prohlásil Mistr.

88

Když kápě sklouzávaly z hlav a ukazovaly se obličeje, většinou známé, Lucinda zachovala bezvýraznou tvář. V první řadě, hned vedle oněch tří podařených nápadníků, seděl její bratr George, přesvatý biskup. Ach, George si svou zradu krutě odpyká, pomyslela si Lucinda, když sklopila oči a promýšlela přitom, jak se pomstít.

„Jak to, že není nahá?“ tázal se vévoda z Rexfordu.

„Ano! A kde je Pannotlouk?“ zvolal lord Bertram.

„Vyslechněte mě, pánové,“ pravil Mistr. „Dříve jste mi vodívali mladé ženy nízkého původu. Převychoval jsem je pro vás a vám se dostalo příslušného povyražení. Nestalo se, že bych vás zklamal. Avšak tahle žena je pravá dáma! Když jsem ji pro vás krotil, nenapadlo mě, že byste ji zneužili veřejně, před očima našeho malého společenství!“

„A proč by ne?“ horlil markýz z Hargrave.

„Každý z vás tří přece doufá, že si ho lady Lucinda vybere za manžela, nemám pravdu, pánové?“

„Ano!“ zvolala trojice jako jeden muž.

„A byl by ten, jehož si zvolí, spokojen při pomyšlení, že ti druzí dva ji měli před očima většiny vašich přátel, výkvětu společnosti, pánové? Anebo tu dámu míní onen šťastlivec držet napořád na venkově? A když se jí první dítě narodí do roka od uzavření manželství, může si být ten šťastlivec jistý, že děcko je jeho?“

„Vy jste ji měl!“ řekl vévoda z Rexfordu. Zaznělo to maličko podrážděně.

„To je pravda, pánové, jenomže vy přece nevíte, kdo jsem, protože byla přijata jistá předběžná opatření. Jediný z vás zná mou totožnost. Pokud se se mnou potkáte u Whiteových nebo někde na plese, jako Mistra mě nepoznáte. Nikdo z vás – s výjimkou onoho jediného džentlmena z vašich řad. Avšak já vás znám všechny do jednoho a vím, kdo je členem Ďáblových učedníků či klubu Výheň pekelná. Jestliže vy tři dnes večer před Očima šlechty lady Lucindu veřejně znásilníte, nedokážu zabránit šíření pomluv. Lady Lucinda bude mít zničenou pověst a její manžel jakbysmet. Vím, že tohle nechcete.

89

Dovolte, abych vám předložil jiný návrh. Tuto dámu jsem převychoval, takže se vám zadostiučinění dostalo alespoň částečně. Patnáctého listopadu pořádá hraběnka z Whitley v Londýně ples na oslavu zakončení lovecké sezony. Všichni se tam sejdeme. Lady Lucinda mi slíbila, že na tomto plese oznámí její bratr George její zasnoubení. Souhlasila s tím, že vás mezitím přijme jakožto návštěvníky ve svém domě, v čísle tři na Traleighském náměstí. Já jsem ochoten přijmout její slovo jako závazek, a jsem si tudíž jistý, že vy ostatní musíte učinit totéž. Takhle nebude nikdo přiveden do rozpaků. Nikdo kromě Ďáblových učedníků se nedozví, že po dobu tří měsíců byla se mnou, a nikoli v Irsku u své sestry. A vy, pánové, vy o svých neřestech a hříštích vykládat určitě nebudete.“

Upřel pohled na vévodu, markýze a lorda Bertrama.

„Dokážete se zříci chvilky rozkoše v zájmu cti nás ostatních, pánové?“

„Chci slyšet z jejích vlastních úst, že s tím dáma souhlasí,“

řekl lord Bertram.

„Lucindo,“ řekl Mistr, „dáš svým nápadníkům slib, že v listopadu na plese hraběnky z Whitley oznámíš své zasnoubení?“

„Máte mé slovo, pánové. A až se vrátím do Londýna, skutečně vás ráda přivítám na Traleighském náměstí. Bude mi potěšením, ujišťuji vás,“ zavrněla poddajně a pak se jim uklonila.

„Doufám, že jste nám namísto zábavy s lady Lucindou uchystal jiný vhodný program,“ zavrčel vévoda z Rexfordu. Potom zamával rukou. „Souhlasím s Mistrovým návrhem. Rozhodně nechci, aby se povídalo, že Bertram obtáhl mou manželku dřív než já!“

„Já také souhlasím,“ řekl markýz z Hargrave.

„I já,“ přidal se lord Bertram.

„Výborně, pánové, tedy ujednáno. Johne! Doprovoď lady Lucindu zpátky do domu. A co se týče vás, gentlemani, stalo se snad někdy, že bych pro své hosty nezajistil vhodnou zábavu?“ Zatleskal a do arény v tu chvíli vběhla banda cikánských děvčat

90

s nahýma nohama a pustila se do tance; sukně vířily ve vzduchu a odhalovaly hnědé hýždě a tmavě ochlupená pohlaví. „Pro začátek, panové,“ prohodil Mistr se širokým úsměvem. „A pak vydražíme nejsvolnější panenku z vesnice! Do dražby dáme oba konce jejího panenství. Její sestry už znáte docela dobře. A jak jinak, pro naše potěšení tu budou i vesničtí hoši a dívky. Sudy s vínem jsou plné, a pokud budete mít chuť, můžete okusit i ta nejlahodnější afrodiziaka. Já sám se k vám připojím, jakmile se přesvědčím, že je lady Lucinda v bezpečí a že moji nadržení komorníci naposledy netýrají tu chudinku, její komornou Polly.“

Spěchal pryč; nechal Ďáblovy učedníky, aby mohli vyhovět svým chlípným touhám a dosyta si užít bakchanálií. Do domu dorazil hned po Lucindě s Johnem.

Lucinda se mu vrhla do náručí a políbila ho bezmála vášnivě. „Děkuji vám, můj pane,“ řekla šťastně.

„Musím jít za svými hosty,“ usmál se smutně. „Už tě neuvidím, Lucindo. Zítra hned za rozbřesku odjedete do Londýna. Na cestuje vše přichystáno. Dávám ti své svolení, aby jel John s vámi. Už se nesetkáme.“ Jemně sejmul její paže, jež ho objímaly kolem krku.

„Setkáme se na plese hraběnky Whitleyové, pane. Slíbil jste mi to a já vím, že svůj slib dodržíte.“

Políbil jí ruku a usmál se skoro žalostně. „Ano,“ přisvědčil.

„Takže se vlastně znovu sejdeme, protože já si vás tam najdu,“ řekla mu.

91

Kapitola 5

lunečného zářijového odpoledne dorazil cestovní kočár lady Lucindy Harringtonové k vycíděným mramorovým

schodům domu číslo tři na Traleighském náměstí. Kočár ještě ani pořádně nezastavil, když se rozlétly domovní dveře a vyběhlo z nich několik komorníků v tmavomodrosťříbrné livreji, aby uvítali svou paní. John, který seděl vedle kočího na kozlíku, zdvihl tázavě obočí, jelikož mu bylo řečeno, že lady Lucinda si nové služebnictvo najme sama. Dvířka kočáru se otevřela, byly spuštěny schůdky a po nich vystoupila za pomoci jednoho z komorníků lady Lucinda a natřásala si pomačkané šaty. „Kdo jste?“ otázala se komorníka.

„James, má paní. Pan biskup a jeho žena vás očekávají uvnitř.“ Ukázal jí cestu.

No vida, pomyslela si Lucinda, takže George a jeho lepší polovička jsou tady! Upřímně doufám, že nemají v úmyslu se zdržet. Na návštěvy moc připravená nejsem a rozhodně nechci mít plný dům lidí, zatímco budu bavit své rozdychtěné nápadníky! Vyběhla po mramorových stupních a chvátala do světlé předsíně svého domu.

„Luci, má milá!“ Bratr jí vykročil s úsměvem v ústrety. „Jak bylo v Irsku a jak se má naše drahá Julie?“ Vědoucně si ji změřil.

„Prožila jsem velice poučné léto, Georgi,“ odvětila chladně Lucinda a prošla kolem bratra, aby objala svou švagrovou.

„Karo, drahoušku, vždyť ty jenom kveteš! Je to od tebe moc hezké, žes vážila cestu až z Wellingtonu. Kde bydlíte? U tvé sestry? A měla bys vůbec cestovat takhle krátce před porodem?“

„Proč, Luci? Přece bydlíme tady!“ řekla nervózně švagrová.

92

„To ovšem nemůžete,“ pronesla Lucinda. „Ještě jsem si totiž nenajala žádné služebnictvo. Mám jenom Polly a jejího vyvoleného, Johna, který u mě slouží jako komorník.“ Obrátila se opět na svého bratra. „Georgie, mohl bys vystavit povolení pro Polly a Johna, aby se hned mohli dát oddat? Po plese u Whitleyových se společně vrátí na venkov. John má převzít po svém otci kovárnu. No řekni, neudělala naše Polly terno?“ usmála se zářivě na bratra, který začínal vypadat poněkud popleteně.

„Ale Luci, má milá, vévoda sem poslal tolik sluhů, že to pro tvůj dům bude bohatě stačit,“ namítl. „Není potřeba, aby ses obtěžovala jednáním s někým dalším.“

„Georgi, tvůj přístup mě šokuje! Takový štědrý dar nemohu od Rexforda přijmout. Vždyť by si Hargrave a Bertram mysleli, že jsem se už rozhodla, aniž bych jim vůbec dala příležitost! Ne! Ne! Ne! A ne! Rexfordovo služebnictvo musí ještě dnes opustit můj dům. Musejí se vrátit ke svému pánovi.“ Otočila se a probodla přicházejícího lokaje ostrým pohledem. „Jamesi, svolejte své lidi a okamžitě se vraťte do domu vašeho pána.“

„Ach, Lucindo!“ zakvílela její švagrová. „Obávám se, že vévodu urazíš!“

„To on urazil mě! Myslí to sice dobře, ale k jakým koncům bychom přišli, kdyby mi někdo směl navrhovat, abych přijala takovýto dar?“ odpověděla Lucinda. „Rozhoduji sama za sebe – jako vždycky.“

„Nezdá se, že by ses nějak moc změnila, Luci,“ pravil její bratr podezřívavě.

„Proč bych se měla, pro všechno na světě, měnit po jednom létě s Julií, Georgie?“ opáčila nevinně. „Jsem stejná žena jako vždycky.“ Necudně se na něj usmála a potěšilo ji, jak bratr bledne.

„A co tvůj slib, Luci? Nemáš přece v úmyslu porušit svůj slib, že ne?“ Nyní už se zcela nepochybně vylekal.

„Jaký slib?“ vyzvídala švagrová.

„Než jsem v červnu odjela z Londýna, slíbila jsem Georgiemu, že ještě zvážím, zda přece jen neuzavřu další

93

manželství – a také že jsem tuto možnost zvážila. V listopadu, na plese u hraběnky z Whitley, oznámí Georgie moje zasnoubení, Karo. Slib, který jsem dala svému nejmilejšímu, nejlaskavějšímu bratrovi, bych jaktěživa neporušila.“

„Óóó, to je ale vzrušující!“ vykřikla švagrová. „A koho sis zvolila, Lucindo? Bude to Rexford, Hargrave, nebo Bertram? Pověz nám to!“

Lucinda se zasmála a zakroutila hlavou. „To nepovím živé duši. Dozvíte se to až v den konání plesu,“ řekla. „Kromě toho, ještě nejsem rozhodnutá. Můžete tu s Georgiem zůstat přes noc, Karo, ale zítra se musíte vrátit domů do Wellingtonu. Jsem úctyhodná vdova, k níž mají zase začít chodit nápadníci, a nechci, aby jim přítomnost mé rodiny bránila v námluvách.“

Karolína Worthová se zahihňala. „Lucindo, ty jsi vážně hrozná! Chceš si je snad vyzkoušet všechny a rozhodnout se až podle toho?“

„Co tím chceš, Karo, pro všechno na světě, říci?“ pravila Lucinda upjatě, ale v očích jí vesele zajiskřilo.

„Pokud pošleš Rexfordovy sluhy pryč, kdo uvaří večeři?“ strachoval se biskup.

„Večeře už bude pravděpodobně hotová,“ opáčila Lucinda.

„A Polly s Johnem si s obsluhou poradí. Karo, vy s Georgiem máte vlastní služebnictvo s sebou, tím jsem si jistá, takže to zvládneme docela dobře. Napíši vzkaz Rexfordovi, poděkuji mu za jeho velkorysost, ale vysvětlím mu, proč to nemohu přijmout. Johne, už vyložili zavazadla?“

„Ano, paní,“ přisvědčil komorník.

„Polly, přines mi mé psací potřeby a pověz Jamesovi, že nesmí odjet, dokud nedostane vzkaz pro svého pána, vévodu Rexforda.“

„Ano, paní,“ pravila Polly a udělala pukrle.

„Tak,“ řekla Lucinda, „teď se přesuneme do salonu.“

Na druhý den dopoledne, k Lucindinu velikému ulehčení, její bratr se švagrovou odjeli. „Služebnictvo však potřebujeme,“ řekla Lucinda Johnovi a Polly. „Stačí pár lidí, ale šikovných a spolehlivých.“

94

„Koho budete chtít?“ zeptal se jí John.

„Tohle je malá domácnost,“ uvažovala. „Takže majordom – a aby uměl, pokud možno, číst, psát a vést účty,“ začala vypočítávat, „šest komorníků, dvě pážata, kuchařka, hospodyně, dvě panské, tři služky na hrubší práce, pradlena, dvě pomocnice do kuchyně. Kde je budete hledat?“

„Znám spoustu sluhů z mnoha velkých domů. Vždycky se najde někdo, kdo chce na společenském žebříčku popolézt na vyšší příčku, anebo prostě není spokojen se svým postavením. Za pár dní máme plný stav, paní. Vyberu pouze ty nejlepší z nejlepších a přivedu vám je k pohovoru.“

John svůj slib opravdu dodržel, ale skutečnost, že se v onom prvním týdnu v Londýně domácnost potýkala s nedostatkem personálu, Lucindě alespoň umožnila držet si na několik dní od těla rozparáděné nápadníky, kteří se všichni ohlásili hned druhého dne po Georgeově odjezdu do Wellingtonu. Komorník trojici uvedl do Lucindina dopoledního salonu, poněvadž dorazili k jejím dveřím prakticky zároveň, a proto své kočáry nechali stát v řadě za sebou. Lucinda je přivítala v růžových vyšívaných šatech s vlečkou, jejichž výstřih byl lemován krajkami. Poháněni touhou spatřit ji a získat si její přízeň vpadli do místnosti jako smečka nevycválaných štěňat.

„Pánové!“ Lucinda zvedla ruku k hrdlu, jako by byla nesmírně překvapená. „Vy jste mě ale zaskočili! Nejsem ještě připravena přijímat návštěvy – natož tak urozené pány, jako jste vy. Posaďte se, prosím. Smím vám nabídnout kapku šery? Johne, nalij našim hostům!“ Usmála se na ně a půvabně pokrčila rameny. „Obávám se, že v tuto chvíli jsem takřka bez služebnictva, takže vás nedokážu patřičně pohostit.“

„Nebyla byste bez služebnictva, kdybyste přijala personál, který jsem vám poslal,“ pravil zostra vévoda z Rexfordu.

„Tak vy jste poslal lady Lucindě personál?“ Zdálo se, že lord Bertram je tímto zjištěním dotčen. „Poslala mi ty lidi zpátky,“ zavrčel vévoda.

„Což bylo jedině správně!“ pronesl hlasitě markýz z Hargrave. „A od vás to bylo neobyčejně drzé, Rexforde.

95

Pokud vím, lady Lucinda dosud ještě nedospěla ke konečnému rozhodnutí.“

„Skutečně, pánové, ještě ne,“ řekla jim Lucinda sladce.

„Ještě zjara jsem vás soudila velmi neomaleně, ale nyní chci dát každému stejnou šanci vyhrát mou ruku a mé srdce. Avšak musím vás proto důtklivě požádat, abyste dodrželi několik základních pravidel, jež nám podle mého mínění pomohou vyhnout se neshodám a zmatkům. Nejprve vám chci poděkovat, že jste mě přišli přivítat v Londýně.“ Usmála se a ti tři její úsměv opětovali – každý z nich měl dojem, že ten projev náklonnosti je určen hlavně jemu. „Nepřeji si však nikoho z vás spatřit dříve než příští týden. Potřebuji čas, abych mohla najmout služebnictvo a dát svůj dům do pořádku. Vždyť z worcesterské keramičky doktora Walla sem dovezli několik jídelních talířů už rozbitých!“

„To je ale strašné!“ řekl lord Bertram.

„Dovolte mi, abych se vám postaral o náhradu,“ pravil vévoda.

„Myslíte si snad, že si přízeň lady Lucindy můžete koupit?“ otázal se vévody zuřivě markýz.

„Pánové! Pánové! Prosím vás na kolenou, nehádejte se!“ požádala je vlídně Lucinda. „Jak se zdá, nejste s to chovat se k sobě navzájem zdvořile – a tak zajisté pochopíte mou následující prosbu. Každý z vás mě navštíví dvakrát do týdne. Vévoda v pondělí a ve čtvrtek. Markýz v úterý a v pátek. Lord Bertram ve středu a v sobotu. Neděli si vyhrazuji pro sebe, abych si mohla odpočinout a zajít do kostela. Začneme ranními návštěvami. Potom budeme pokračovat odpoledními čaji a pak možná i večírky. Takto bude zajištěno, aby každý z vás dostal stejnou příležitost. Ve společnosti nás bude vidět dost často, takže až můj bratr ohlásí moje zasnoubení, nebude mít nikdo pocit, že je to zvláštní; lidé dojdou k závěru, že jsme své dřívější spory, k nimž došlo v minulé sezoně, již vyřešili.“ Znovu se na ně usmála. „Skutečně mi takovýto plán připadá nejrozumnější, pánové.“

„Je skutečně rozumný!“ souhlasil vévoda.

96

„Vynikající!“ přisvědčil markýz.

„Praktický,“ nechal se slyšet lord Bertram.

Lucinda se zvedla ze své lavičky. „Takže se s vámi, pánové, loučím do příštího týdne, kdy začneme nanovo.“ Podala jim postupně ručku; každý z nich ji políbil, zatímco ona sladce švitořila: „Na shledanou, můj pane vévodo. Hezký den přeji, můj pane markýzi. Buďte sbohem, lorde Bertrame.“ Pak trojice nápadníků konečně odešla.

Protože vůz, jímž Lucinda do Londýna přijela, náležel jejímu bratrovi, byla nyní bez dopravního prostředku. Koupila si tedy na jízdy po městě nádherný malý kočár, do kterého se vešly čtyři osoby. Nebyl sice nový, ale jeho původní majitel, který se nedávno odebral na odpočinek na venkov, jej udržel ve výborném stavu. V ceně byli čtyři šedáci a Lucinda najala i kočího, jenž předtím pracoval pro bývalého majitele. Koně i s kočárem byli ustájeni o dvě ulice dál; kočí bydlel nahoře nad stájemi. Ještě než skončil první týden v Londýně, měla Lucinda domácnost v pořádku, a dokonce si stihla najít i obratnou švadlenu, která dostala za úkol ušít jí několikerý nové šaty. Lucinda byla připravena přijímat nápadníky. Do plesu u hraběnky Whitleyové zbývalo šest neděl.

V neděli si k sobě Lucinda zavolala Johna a Polly. „Slíbila jsem vám, že jakmile dorazíme do Londýna, odhalím vám pravou totožnost Mistra. Bude to naše tajemství. Dotyčný džentlmen je Lucian Robert Charles Phillips, hrabě ze Stantonu.“

„Ale k čemu vám to bude dobré, paní?“ zeptala se Polly,

„když ho již nikdy neuvidíte a budete se muset provdat za jiného?“

„Polly, copak už jsem ti neřekla, že si žádného z těch tří darebáků nevezmu? Musíš mi věřit. Slíbila jsem bratrovi, že na plese u Whitleyových oznámí moje zasnoubení. Neřekla jsem ale, s kým se zasnoubím!“

„A bude s tím jeho lordstvo souhlasit?“ otázal se John, který plán své velitelky náhle pochopil.

Lucinda se zasmála. „A ty myslíš, že nebude, Johne?“

97

opáčila.

Nyní se zasmál zase komorník. „Bude překvapený, paní, to tedy ano! Odpusťte, že to tak musím říci, ale vy jste liška podšitá. Mám však dojem, že pán z takovéhoto obratu událostí nebude nešťastný.“

„To, co jsem vám nyní svěřila, ale musí zůstat tajemstvím,“ řekla jim Lucinda a oba služebníci přikývli na souhlas. „Dnes ráno budete mít v kostele první ohlášky svatby. O dva týdny později budete oddáni, moji milí, a ode mne dostanete sto liber jako svatební dar.“

Oba jí nastokrát děkovali. Sto liber, to byl velice, velice štědrý dar!

Nazítří dopoledne v jedenáct hodin přijel vévoda z Rexfordu a dal se uvést do Lucindiny ložnice. Seděla na lůžku s krajkovým šálem přehozeným přes ramena a snídala. Usmála se a podala mu na uvítanou ruku. „Dobré jitro, Richarde! To už je tak pozdě? Minulý týden jsem byla v jednom kole, takže mě to hodně vyčerpalo.“

Políbil jí ruku a jeho oči přitom utkvěly na místě, kde se sbíhaly konce šálu. Byl si jistý, že pod ním má jenom nahá ňadra. „Vypadáte svěže jako sedmikráska v trávě, má drahá,“ řekl a usedl na kraj postele. Dával přitom dobrý pozor, aby nezvrhl podnos se snídaní.

„Polly, podej jeho lordstvu šálek čaje! Mám vynikající čaj, který mi můj bratr William posílá z Indie.“

„Kdy už konečně necháte téhle hry a dáte souhlas k našemu sňatku, Lucindo?“ otázal se jí náhle.

„Víte, Richarde, nesmíte na mne spěchat. Skutečně nemám v úmyslu učinit konečné rozhodnutí dřív než toho večera, kdy se bude konat ten ples u Whitleyových.“ Věnovala mu svádivý úsměv.

„Váš čaj, vaše lordstvo,“ pronesla Polly a vstrčila Rexfordovi do ruky křehký hrneček v hlubokém talířku.

V úterý bavila Lucinda na zahradě za domem markýze z Hargrave.

Ve středu přijel lord Bertram, aby ji vzal ve své otevřené

98

bryčce na projížďku do parku.

Ve čtvrtek ji vévoda zahnal do úzkých: zastihl ji v dopoledním salonu, vecpal se k ní na žlutou sedačku a pomazlil se s jejími prsy. Mile mu vyhubovala.

V pátek jí markýz ukradl políbení.

V sobotu se lord Bertram pokusil zajet jí rukou pod sukně a utržil za svou opovážlivost lehké plácnutí; nádavkem mu však vtiskla polibek na tvář, aby ho ujistila, že vůči němu nechová žádné nepřátelské city.

V neděli přijela Lucinda do kostela, aby zjistila, že všichni tři nápadníci na ni čekají v její lavici. Domů ovšem jela sama.

Týden, jenž následoval, se prakticky v ničem nelišil, ale Lucindě se podařilo přimět pány, aby se s ní objevovali na veřejnosti. Ujišťovala je přitom, že takhle je to lepší. Ve třetím týdnu vypukly odpolední návštěvy a tento stav věcí se Lucindě zamlouval o hodně víc, protože dokázala své nápadníky přesvědčit, aby ji brali na vyjížďky do parku, takže se tím pádem vůbec nedostali do domu. V týdnu čtvrtém však každý trval na tom, že po návratu zůstane u Lucindy na čaj. Nebýt komorníků, kteří je obsluhovali, a Polly, jež se zdržovala poblíž, sotva by se jejich chlípným choutkám ubránila. Po čtyřech týdnech takovýchto veřejných námluv se Lucinda začala objevovat na večírcích s celou trojicí svých nápadníků najednou. Nyní již bylo nemožné udržet je každého zvlášť a Lucinda se svého rozvrhu mohla držet pouze v tom, že každý večer dovolovala, aby ji domů doprovázel pouze jeden z nich.

Jízdy kočárem na Traleighské náměstí byly vášnivé. Lucinda, uvězněná ve stísněném prostoru s vévodou, markýzem nebo lordem Bertramem, neměla na vybranou: musela se poddat jejich pokusům o sblížení. Činila tak ale velmi ostýchavě, při polibcích hluboce vzdychala a cosi mumlala, když jí dychtivé horké ruce hnětly ňadra. Jednou v noci ji zaskočil markýz, který jí strčil ruku pod šaty a tak nadšeně ji honil, dokud se neudělala. Vzápětí si před ni klekl a vsunul jí pod šaty hlavu; pak ji lízal a sál tak dlouho, dokud se neudělala ještě jednou. Lucinda se nezdráhala ani neprotestovala.

99

Uvolnění, jež jí poskytl, ji potěšilo, a ona mu to dokonce i řekla.

„Až se vezmeme, má drahá,“ ujistil ji markýz, „poskytnu vám rozkoš ještě větší.“

Své vítězství si ale nenechal pro sebe. Několik dní nato, když jeli domů z rozkošného karetního večírku, totiž poručil vévoda kočímu, aby zajel do parku. Ve tmě kočáru jí zdvihl objemné sukně, potom si ji s roztaženýma nohama posadil obkročmo na klín a velmi rázně ji ošukal, přičemž jí olizoval bradavky. Poté vychválil její vzrušení jako dosti povzbuzující, pomohl jí vystoupit z kočáru a doprovodil ji ke dveřím. Tam jí zdrženlivě políbil ruku.

Bylo nabíledni, že další na řadě je lord Bertram. Ten ji ve tmavém kočáře stlačil do kleku a přikázal jí, aby mu vykouřila ptáka až do konce. Učinila tak a lord její prvotřídní vystoupení ocenil. „Mistr vás vycvičil přímo obdivuhodně,“ prohlásil.

Aby si ze strany svých nápadníků ušetřila další podobné útoky, začala je Lucinda zvát na večeře. V jídelně, obklopení sloužícími, se o ni pokoušet nemohli. Nebylo však možné zdržovat se pořád v domě, poněvadž se s nimi musela nechat vidět na veřejnosti – to bylo nezbytné.

Vyhýbala se jejich choutkám skutečně vynalézavě. Jednoho večera trvala na tom, aby ji domů doprovodila celá společnost. Příště se omluvila, že ji bolí hlava, a zůstala doma. Následujícího dne onemocněla hned zkraje večera, a jelikož naléhala, aby se její doprovod nedal rušit a zůstal u hracích stolů, odjela domů sama. A po celou tu dobu se usmívala, pomrkávala a se všemi třemi flirtovala ostošest, dokud každý z nich nenabyl pevného přesvědčení, že její ruku získá právě on. Poté co byly náležitě přečteny ohlášky, Polly s Johnem oddal v pondělí ráno místní vikář. Lucinda dala oběma den volna. Šla jim na svatbu jakožto svědkyně a potom se vracela na Traleighské náměstí pěšky, pouze v doprovodu dvou komorníků, aby měli novomanželé celý den jen pro sebe. Lucindinu domácnost neobyčejně vzrušila štědrost a laskavost,

kterou vůči svým dvěma služebníkům projevila.

„Jó, to je opravdovská dáma,“ řekla toho večera kuchařka

100

v místnosti pro služebnictvo. „A my máme náramné štěstí, to tedy ano!“

Několik dní před očekávaným plesem u Whitleyových oznámil John své paní, že hrabě ze Stantonu přijel do domu lorda Bowena. Dnes večer budou na hudebním soaré u lorda Carstairse. Teď mám konečně příležitost vidět, jak vlastně vypadá, pomyslela si blaženě Lucinda. Stýskalo se jí po něm a stýskalo se jí i po jeho vášni. Večer si dala na oblečení velmi záležet: vzala si na sebe šaty nejmódnějšího odstínu, což byla barva plamene, jíž se říkalo „hořící opera“. Se svou bledou pletí a hustými tmavokaštanovými vlasy v nich byla naprosto okouzlující.

Doprovod jí toho večera dělal markýz. Protože nepatřil k nejchytřejším, mohla ho nevinným hláskem požádat:

„Hamlete, drahoušku, který je vlastně ten hrabě ze Stantonu? Slyšela jsem, že chová překrásné koně a já pomýšlím na to, že bych si koupila klisnu. Můj komorník John povídal, že hrabě bydlí u lorda Bowena.“

Markýz z Hargrave se rozhlédl po salonu. „Ten Stanton z venkova? Myslím, že ten nebyl v Londýně nejmíň deset let. Drobet samotář, ale máte pravdu, drahá, koně chová dobré. A, támhle ho máme, vedle Bowena, s tou roztomilou děvenkou, která hltá každé jeho slůvko. Lady Graysonová prý přízní neskrblí. Postarší manžel – inu, však víte. Chcete, abych vám ho představil, Lucindo?“

„Ani ne,“ řekla Lucinda jakoby znuděně. „Ještě jsem se k té koupi tak docela nerozhodla, a kdo ví, možná že mi tu klisnu koupí manžel jako dáreček!“ Významně se na něho usmála a koketně mu poklepala na paži svým slonovinovým vějířem; řasy jí přitom lehce spočinuly na oblých líčkách. Za několik minut ho požádala, aby se mohla posadit někde v koutě salonu, jelikož se jí udělalo trochu mdlo.

„Mohu vám něco přinést, Lucindo?“ staral se markýz.

„Snad kapku šampaňského,“ pravila slabě a její společník odkvačil. Lucinda rychle přelétla očima místnost a potom ho uviděla. Zmocnil se jí naprostý úžas: byl to nejkrásnější muž,

101

jakého v životě spatřila. Měl hranatý, čistě modelovaný obličej, vysoké lícní kosti a výbojnou bradu. Když byl v masce, ani si nevšimla, jak širokou bradu vlastně hrabě má. Jeho nos byl dlouhý, elegantní. Obočí husté a černé stejně jako vlnité vlasy. Čelo měl vysoké. Svůdná ústa si Lucinda velmi dobře pamatovala, ale bez škrabošky jí připadal jako někdo úplně jiný. Všechny rysy jeho tváře spolu jedinečně ladily. Jak to, pro všechno na světě, John myslel, když řekl, že jeho pán je docela ucházející? Lucian Phillips, hrabě ze Stantonu, je bůh! Budou mít nádherné děti.

„Tady máte to šampaňské,“ řekl markýz, který se mezitím vrátil.

Odmítla ho mávnutím ruky. „Odvezte mě domů, Hamlete,“ řekla mu. „Jsem příliš churavá, než abych zde mohla zůstat. Ve spáncích mi tepe krev a obávám se, že hudba Mistra Bacha to jenom zhoršuje.“

Omluvili se pánovi a paní Carstairsovým, a jakmile odešli, jejich hostitelka jadrně poznamenala: „Uvažuji, jestli ji skutečně bolí hlava, anebo je prostě celá natřesená, aby s tím svým markýzem byla užuž v posteli. Stejně jako zbytek Londýna ani já už se nemohu dočkat toho plesu u Whitleyových, abych se dozvěděla, koho si vybere.“

„Sázky u Whiteových se vyvíjejí pozoruhodně,“ pravil své choti lord Carstairs. „Je to dva ku jedné na markýze a na Rexforda půl na půl. Vsadit na Bertrama je dost riziko, zhruba deset ku jedné. Ona vypadá vskutku dobře, a ať už si vybere kohokoli, přinese mu pěkné jmění. Harrington jí nechal všechno. Kdybych byl věděl, jak nadité má kapsy, byl bych mu dovolil ucházet se o naši Lavinii.“

Lord Bowen vyslechl hostitele a řekl svému příteli, hraběti ze Stantonu: „Obrátila město vzhůru nohama. Je to chytrá čubka, hádal bych. Ani náznakem neprozradí, kterému z nich dá nakonec přednost. Byla dobrá, Luciane?“

„Víš, že o takových věcech nediskutuji,“ pravil ledově hrabě ze Stantonu. Když ji předtím zahlédl, srdce mu div nerozervalo květovanou vestu. Je to nejkrásnější žena na světě. Skutečně ho

102

na tom plese u Whitleyových dokáže poznat? Nyní zalitoval, že se oné poslední noci neodhodlal odhalit svou tvář.

Nazítří ráno doručili Lucindě květiny: celou náruč růží a lilií. Byla u nich jednoduchá kartička, na níž stálo prostě Robert. Zastrčila ji do kapsy, a když přikazovala komorné, ať pro ty květiny najde vázu, aby je mohla naaranžovat do ranního salonu, sama pro sebe se usmívala.

Den před očekávaným plesem zašla Lucinda odpoledne na návštěvu k lady Anně, hraběnce z Whitley. „Mám k vám, madam, dost neobvyklou prosbu,“ řekla a pak jí vše vysvětlila.

„Musí to však zůstat v tajnosti až do poslední chvíle,“ uzavřela svou žádost.

„Má drahá!“ zvolala hraběnka. „Máte jedinečný smysl pro dramatičnost. Samo vědomí, že na mém plese George oznámí vaše zasnoubení, je zárukou, že to bude nejvyhledávanější událost podzimní sezony. Možná přijde i král! Ti, kdo se zítra nedostanou dovnitř, budou prchat na své venkovské statky a v patách jim půjde nejhlubší ostuda.“ Hraběnka z Whitley se z plna hrdla zasmála. „Lucindo, drahoušku, tenhle bravurní kousek z vás udělá sucésfou roku!“ Potom se ke své návštěvnici naklonila blíž. „A povíte mi, kdo to je?“ zeptala se nedočkavě.

„Zítra večer,“ odvětila Lucinda a zamrkala přitom modrýma očima.

„Vy jste ale čtverácká!“ zahlaholila šibalsky hraběnka.

Lucinda jela domů, aby zde našla svého bratra a jeho manželku, kteří zrovna dorazili z venkova. Karolína před třemi nedělemi slehla a porodila třetího syna, Fredericka Augusta.

„George a já chceme, abyste s manželem šli Freddiemu za kmotry,“ prohlásila zvesela Karolína.

„To se dá jistě nějak zařídit,“ odpověděla Lucinda. Když pak její švagrová odešla nahoru do patra, aby si odpočala, vzala si bratra stranou. „Chci, abys okamžitě obstaral zvláštní povolení,“ řekla mu.

„Co má tohle znamenat?“ dožadoval se vysvětlení biskup z Wellingtonu.

„Copak to není prosté, Georgie? Chci zvláštní povolení,

103

abych se mohla vdát. Cožpak nechceš, abych se provdala? Myslela jsem, že právě kvůli tomu jsem prožila takovéhle léto! Abych pocítila, co jsou to smysly a touhy, a znovu uzavřela sňatek.“

„Jenomže já jsem myslel…“ začal se biskup vztekat.

„Vím, co sis myslel. Věřils, že oznámím své zasnoubení a potom bude následovat svatba coby ohromná společenská událost,“ řekla Lucinda.

„Ano, přesně tak,“ odvětil bratr. „Koneckonců, tvoje první manželství s Harringtonem byla záležitost celkem bezvýznamná. Domníval jsem se, že si budeš přát něco vznešenějšího, velkolepého, Luci.“ Vyhlížel doopravdy zklamaně a i jeho kulatý obličej prozrazoval sklíčenost.

„Bude to velkolepé, Georgie – a právě proto potřebuji zvláštní povolení. Bůh ví, že mi to v kapsách cinká dost na to, abych si to mohla dovolit,“ zasmála se. „Zítra večer vyhlásíš mé zasnoubení a potom mě přímo na plese u Whitleyových s mým vyvoleným oddáš. S lady Annou jsem si již promluvila a ona je tou vyhlídkou přímo nadšená. Zdá se, že mé chování zajišťuje jejímu bálu ohromný úspěch ještě dřív, než se ona akce uskuteční. Lady Anna je přesvědčena, že mé oddavky, jež se odehrají přímo uprostřed plesového veselí, ji povznesou do kategorie nezapomenutelných hostitelek. Zvláštní povolení mi umožní, abych se vdala bez ohlášek a kdekoli, pokud ten obřad provede duchovní.“

„Co však na to řekne tvůj nastávající? A kdo je vlastně tvůj nastávající, Luci?“ chtěl biskup vědět.

„Každý muž, který se chce se mnou oženit, to při první nabízené příležitosti udělá, Georgie. A co se týče jeho totožnosti, už jsem ti řekla, že ti to povím, až přijde čas. Upokoj se, bratře. Koneckonců, dostaneš, co jsi chtěl. A navíc už za mne brzy nebudeš muset nést zodpovědnost,“ popleskala ho po paži. „Musíš mi věřit, můj milý. Mezi londýnskou smetánkou přece nevyvedu nic příšerného!“

„Dobrá,“ nechal se umluvit biskup, „o tomhle se bude jistě mluvit celá léta, Luci. Výborně, dostaneš zvláštní povolení, má

104

drahá. Byla jsi přece jenom moc hodná holčička. Docela mě znepokojovalo pomyšlení, že tě mám nechat v Londýně na těch šest týdnů samotnou, ale vyrozuměl jsem, že tvé chování bylo příkladné. Neobjevil se ani náznak skandálu.“

„Děkuji ti, Georgie,“ odvětila Lucinda, kterou poznámka pobavila. „Teď tě ovšem musím opustit. Ještě je potřeba udělat poslední úpravy na mých plesových šatech.“

Biskup se usmál. Byl velice potěšen. Odjakživa to bývala holka prostořeká, ta jeho nejmladší sestřička, ale tohle léto jí očividně prospělo. Cítil se sice trochu provinile, když ji svěřoval do rukou Mistrovi, ale jí to zřejmě nijak neuškodilo. I když je možná pořád maličko svéhlavá, zdá se, že k jistým věcem zaujala daleko rozumnější postoj.

Tu svou svatbu si představuje trochu výstředně, ale když říká, že si ji ochotně vezme každý muž, kterému se naskytne příležitost, má úplnou pravdu. A mimo to, Lucinda si tuhle událost naplánovala co nejpečlivěji. Nejlepší bude nehádat se s ní. Zítra večer se tam sejde většina nejvýznamnějších lidí. Zábavné to tedy bude taky. A jakmile Lucinda jednou skončí pod čepcem, nemůže už couvnout. Bude ji mít na krku její manžel.

Na druhý den bylo v domě velice rušno, jelikož přípravy na ples vrcholily. Kontrolovaly se róby, aby se předešlo problémům, jež na poslední chvíli obvykle vznikají. Sukně byly perfektně nažehleny a šaty se vzápětí veleopatrně vyvěsily. Po čaji se nachystala lázeň a dámy se začaly připravovat na večerní zábavu. Ples měl být zahájen až po deváté, ale dostavit se včas bylo stejně nemyslitelné, protože hostitelka a její soukromá společnost by ještě třeba nemuseli být po večeři.

Lucinda se vykoupala a pak si lehla, aby si odpočala, Polly ji probudí v půl deváté. Pomyslela si, že její šaty budou čirý triumf! Trvala na tom, aby se její švadlena dostavila sem, na Traleighské náměstí, a pracovala zde, aby róbu před začátkem plesu nikdo neviděl. Stříbřitě růžová spodnička měla ručně malovaný vzor s roztomilými lučními kvítky. Na stříbrných svrchních šatech byly stejné květiny, ale pro změnu vyšívané.

105

Dekolt byl hluboký a střižený do čtverce. Vypasovaný živůtek zdobily tři stříbrné mašle. Krajky našité na přiléhavé rukávky, na nichž se skvělo po jedné stříbrné mašli, byly světle růžové. Sukně končily Lucindě u kotníků a odhalovaly taneční střevíčky z růžového hedvábí, zdobené stříbrnými přezkami. Šperky měla jednoduché: růžové démanty v ouškách a okolo krku drobný křížek z perel a démantů.

„Ach, paní!“ vydechla s obdivem Polly. „To jsou ale nádherné šaty!“

„Jsou, viď?“ přisvědčila Lucinda. Potom si rukama přejela účes. „Líbí se mi, cos vytvořila,“ řekla komorné.

„To díky Jessie, té dívce, co nastoupí místo mne – to ona mi vysvětlila, jak na to, paní. Ta to s vlasy opravdu umí. Říká tomuhle účesu Pompadour.“

Lucinda chvíli natáčela hlavu hned na tu, hned na onu stranu a potom nahlas rozhodla: „Sluší mi.“ Účes pojmenovaný po poslední milence francouzského krále byl jednoduchý: husté tmavokaštanové lokny měla Lucinda sčesané z čela dozadu a po každé straně jí splývalo několik kučer, jež vypadaly, jako by si je rozvála svým růžovým vějířem s démanty.

Ozvalo se zaklepání na dveře a do místnosti strčil hlavu George Worth. „Jsi hotová, Luci? Je čtvrt na deset.“

Polly přehodila své paní přes ramena dlouhou pláštěnku z růžového sametu, s kapuci lemovanou tmavou kožešinou, a potom jí podala veliký kožešinový rukávník odpovídající barvy. „Uvnitř máte vějíř a batistový kapesníček, paní.“

„Dohlédni, aby byla postel čistě povlečená a voněla levandulí a na stolku aby byl podnos s vínem,“ řekla tiše Lucinda komorné.

„Už jsme se o to s Johnem postarali, paní,“ pravila Polly a spiklenecky mrkla.

Lucindina lehká bryčka se zařadila do dlouhé řady povozů, které čekaly, až budou moci vjet do sídla Whitleyových. Konečně přijeli ke dveřím a komorníci v černo-zlatých livrejích jim pomohli vystoupit.

„To povolení máš?“ zeptala se snad podesáté Lucinda bratra.

106

Vytáhl papír z kapsy a zamával jí s ním před nosem. „Už mi

řekneš, kdo je ten šťastný, Luci?“

„Ještě ne,“ řekla Lucinda, když vstoupili do domu. Spolu s Karolínou, které to velmi slušelo v šatech laděných do modra, dovolily, aby jim malá služtička odebrala pláště. Pak se připojily ke Georgeovi a společně čekali, až je ohlásí v sále.

„Důstojný pán George Worth, biskup z Wellingtonu, a paní Worthová. Lady Lucinda Harringtonová,“ pronesl zvučně majordom.

Obrátily se po nich všechny oči v sále; na okamžik zde zavládlo naprosté ticho.

„Moji milí!“ přivítala je hraběnka z Whitley, jež pomrkávala v očekávání věcí příštích. „Objednala jsem nějaké květiny navíc, drahá Lucindo!“

George se uklonil a jeho dvě společnice udělaly pukrle. Lucinda zamumlala pár tlumených slov díků. Srdce jí zběsile bušilo. Když vešla do tanečního sálu, neklidně se rozhlédla kolem. Kde je? Nikde ho nevidí! Dobré nebe! Snad by se nakonec nerozhodl, že nepřijede? Spatřila vévodu z Rexfordu, jak se snaží zachytit její pohled. Odvrátila se a našla záchranu za paravánem v rohu místnosti. Ve skutečnosti na toaletu nepotřebovala – chtěla jenom uniknout svým nápadníkům. Dopřála si pár minut a pak se znovu vynořila.

„Lord Derek Bowen. Lord Lucian Phillips, hrabě ze Stantonu,“ zvolal majordom.

Lucinda s úlevou sledovala, jak vstupují do dvorany. Začala se prodírat sálem, ale cestu jí zastoupili její tři nápadníci.

„Pánové?“ pravila sevřeným hlasem.

„Nastal čas, abyste nám řekla, jak se věci mají, Lucindo,“

řekl vévoda z Rexfordu. „Hrála jste si s námi už dost dlouho.“

„Ještě ne!“ vyštěkla na ně a pak se kolem nich protlačila, aby opět našla očima hraběte ze Stantonu. Konečně se k němu dostala. Zavěsila se do něj, vzhlédla k němu a řekla: „Ty květiny byly nádherné.“

„Napadlo mě, že se k vám budou hodit,“ odvětil.

„Říkala jsem vám, že si vás najdu,“ odpověděla. Bože můj,

107

jak je krásný!

„O tom není sporu, Lucindo. Ale co dál?“ Jeho zelené oči se pohroužily do jejích modrých.

„Dáme se oddat,“ řekla mu.

„Nejsem si jistý, zda bych si měl brát tak temperamentní dívku, jako jste vy, Lucindo. Koneckonců, nikdy jsem vás nezkrotil,“ dobíral si ji s úsměvem.

„Vy jste jediný muž, který má alespoň náznak šance, že by mě kdy zkrotit mohl, Luciane Charlesi Phillipsi. Copak mě nemilujete?“

„O ano, Lucindo, miluji tě k zbláznění,“ přiznal se. „Ale co ty, holčičko, miluješ mě?“

„Miluji tě tak, že jsem bezmála umřela, když jsme sem dorazili a ty jsi tu nebyl,“ řekla mu. „Tak tě miluji, že můj bratr má v kapse zvláštní povolení, aby nás mohl oddat tady a teď. Potom z tohoto plesu odejdeme a následujících pár hodin promilujeme se vší parádou, můj milý Mistře!“

„Stýskalo se mi po tobě,“ řekl a naklonil se, aby jí mohl přejet rty přes ústa. „Tvůj plán má mnoho předností, holčičko. Souhlasím s ním. A myslím, že asi nastal čas, abych se seznámil s jeho důstojností panem biskupem.“

„Co se bude dít?“ zeptal se jich lord Bowen.

„Pojď s námi, Dereku, a uvidíš sám,“ pozval přítele hrabě. Jak se prodírali tanečním sálem, aby našli George,

pronásledovali je Lucindini nápadníci a zuřivě se domáhali vysvětlení.

Lucinda se zastavila. „Nic jiného jsem vám neslíbila, pánové,“ pravila jim tvrdě a chladně. „Řekla jsem, že můj bratr dnes večer ohlásí mé zasnoubení – a to taky udělá. Zasnoubení s hrabětem ze Stantonu. S džentlmenem, do něhož jsem se zamilovala letos v létě, když jsem byla v Irsku u své sestry Julie. Uzavřeme sňatek dnes večer – tady a teď! Pokud si některý z vás troufne něco namítat, prozradím Ďáblovy učedníky i to, jakou úlohu hrajete v té bandě bezectných oplzlíků.“

„A co vaše úloha, Lucindo?“ řekl lord Bertram.

„Dovoluji si podotknout, že vy tři se stále ještě potřebujete

108

oženit, aby váš rod mohl pokračovat. Co by asi říkaly gardedámy krásnookých debutantek příští sezony, kdyby se doslechly o vašem neřestném počínání? Jak asi zareagují, až zjistí, že jste unesli šlechtičnu a uvrhli ji do sexuálního otroctví, abyste ji přinutili vybrat si jednoho z vás za manžela? Předpokládám, že budete mít dost rozumu, abyste drželi jazyk za zuby a smířili se s mým rozhodnutím. Anebo ponesete následky!“

Lord Bertram se uklonil. „Odcházím z boje poražen, lady Lucindo,“ pronesl s grácií.

Lucinda stejně graciézně přikývla; potom řekla markýzovi z Hargrave: „Hamlete, dcera hraběte z Feltonu k vám chová něžné city. V minulé sezoně jste si jí možná povšiml, jenomže potom jsem se na obzoru objevila já. Dnes večer je zde. Věřím, že vaše námluvy jí budou vhod. Dámě není nic milejšího než utěšovat toho, kdo důstojně prohrál.“

„Není tak hezká jako vy, Lucindo,“ namítl markýz bezútěšně.

„Ne, ale má laskavé srdce, a když jí dovolíte, aby vám věnovala svou lásku, udělá to.“ Lucinda mu podala ruku.

„Sbohem, Hamlete.“

„Děvko!“ křikl vévoda z Rexfordu. „Ještě štěstí, že jsem tě prohlédl včas!“ Pak se otočil a vztekle odpochodoval od Lucindy, hraběte i lorda Bowena.

Ti šli dál davem, tísnícím se v tanečním sále, dokud konečně nenalezli biskupa.

„Dej mi to povolení, Georgie!“ řekla bratrovi Lucinda. „To jméno zní Lucian Robert Charles Phillips, hrabě ze Stantonu.“

Biskup upřel na hraběte zděšený pohled. „Líbezný Lucian!“

vykřikl.

„Vy se znáte?“ pronesla Lucinda překvapeně.

„Byli jsme v téže koleji v Etonu, ale Lucian byl o několik let starší než já. Přezdívali jsme mu Líbezný Lucian, protože byl skutečně ten nejpohlednější chlapík, jakého jsme kdy viděli. Ženy po něm šílely, už když to byl dvanáctiletý kluk. To byly časy, pane!“ Potom biskup pohlédl na svou sestru. „Tak za

109

tohohle muže se provdáš? A co ti ostatní? Kde jste se seznámili?“

„Víš, Georgie,“ řekla uličnicky Lucinda, „seznámili jsme se tvou zásluhou letos v létě u Julie. Lucian se tam měl starat o nějaké Raffertyho lovecké koně. Zamilovali jsme se do sebe, ale já jsem ti to nechtěla říci, protožes chtěl, abych těm ostatním třem dala ještě jednu příležitost. A to jsem také udělala, ale rozhodla jsem se, že muž pro mne je Lucian. Raději bys měl oznámit naše zasnoubení a pak nás oddat, protože oba dychtíme vplout do přístavu líbánek.“

Karolína Worthová, která s vykulenýma očima naslouchala Lucindinu vysvětlování, začala poplakávat. „Tohle je ten nejromantičtější příběh, jaký jsem kdy slyšela! Ach, drahá Luci, doufám, že budeš se svým manželem tak šťastná, jako jsem s tvým bratrem já!“

„Už je čas?“ Po jejich boku se ocitla hraběnka z Whitley, jež vypadala náramně vzrušeně.

„Je čas,“ odpověděl biskup.

„Tak kdo to bude, Lucindo?“ vyptávala se hraběnka.

„Musíte mi to říci dřív, než se to dozvědí ostatní!“

„Madam, dovolte, abych vám představila svého vyvoleného, Luciana Phillipse, hraběte ze Stantonu,“ řekla Lucinda a zamrkala.

Hraběnka z Whitley otevřela ústa, až její první brada narazila na ty dvě ostatní. Zalapala po dechu a potom vybuchla v smích. „I vy jedna koketo!“ pravila. „Necháte společnost hádat, zda to bude vévoda, markýz, nebo Bertram, a zatím máte ve stáji dalšího hřebce! No, ať je vám tato volba ku prospěchu, děvče! Podle mého názoru jste si vybrala z celého stáda toho nejlepšího. Pusťte se do toho ohlášení, Georgi.“ Zamávala na orchestr a hudebníci zahráli tuš.

George Worth, biskup z Wellingtonu, vystoupil na pódium, obrátil se čelem k sálu a řekl: „Rád bych oznámil zasnoubení své sestry s Lucianem Phillipsem, hrabětem ze Stantonu.“

Nastalo ohromené ticho a pak shromáždění jako jeden muž zalapalo po dechu. Vzápětí promluvila hraběnka z Whitley: „A

110

George je oddá přímo tady a teď! Vsadím se, že ještě nikdo z vás jaktěživ nebyl na plese, ze kterého se vyklubala svatba!“

Lucinda a Lucian předstoupili před biskupa z Wellingtonu.

„Mám tři úřední svědky,“ řekl biskup. „Budeme potřebovat ještě čtvrtého.“

„Já vám půjdu za svědka,“ prohlásil lord Bertram; předstoupil a postavil se vedle lorda Bowena, hraběnky a Karolíny Worthové.

V publiku to uznale zašumělo.

„Tomu říkám vytříbené způsoby,“ řekl nějaký hlas.

„Je to sekáč! Umí prohrávat!“ pronesl další.

„Takže začneme,“ řekl George Worth. „Drazí v Kristu.“

Po obřadu se samozřejmě nemohli jen tak ztratit, ačkoli chtěli. Stáli v davu a přijímali blahopřání od několika stovek lidí v sále. Přijel dokonce král, a když uslyšel, oč právě přišel, od srdce se tomu zasmál.

„Náramně chytré děvče!“ prohlásil s uznáním. Potom políbil nevěstu a přitom jí lehce zmáčkl ňadra.

Odtančili pár kousků, a třebaže odejít dřív než sám král bylo nepředstavitelným prohřeškem proti etiketě, z tanečního sálu nepozorovaně vyklouzli. Když dorazili na Traleighské náměstí, Lucinda poslala kočár zpátky, aby počkal na jejího bratra a švagrovou. Potom svého manžela odvedla do ložnice, kde už je očekávali Polly s Johnem.

„Ráno jsem poslal k lordu Bowenovi pro vaše věci, pane“

řekl John, když hraběti pomohl se svlékáním.

„Pro boha živého!“ zašeptala Polly své paní. „Je prostě úžasný!“ Vzápětí posbírala Lucindiny svršky a pospíchala z místnosti za svým manželem, který nesl šatstvo pana hraběte.

Osaměli. Byli nazí. Byli roztoužení.

„Jsem přesvědčená, že John to víno vybíral pečlivě,“ řekla Lucinda a nabídla Lucianovi pohár. „Na nás!“ připila mu. Oba vyprázdnili svou sklenici do dna a postavili ji.

Pak vzal Lucian Lucindu do náručí a hladově, náruživě ji políbil. Ona mu dala ruce kolem šíje a přitiskla svá plná ňadra na jeho širokou hladkou hruď. Její jazyk chvíli šermoval s jeho

111

a pak svému muži Lucinda olízla smyslné rty. Cítila, jak se jí na stehno tlačí jeho úd. Byl už tvrdý a pukal touhou po ní.

„Stýskalo se mi po tobě,“ řekla.

„Šoustala jsi s nimi?“ zeptal se jí žárlivě.

„Jenom Rexford mě jednou zaskočil a donutil mě k jednomu číslu,“ odpověděla. „Potom jsem si ho už udržela od těla. Ostatní se chovali jako dokonalí džentlmeni.“

„No, to potom není divu, že se Rexford tvářil tak kysele,“ prohodil klidně hrabě.

„Manželi,“ řekla Lucinda, „to všechno je minulost. Máme to za sebou. Harringtonovi jsem byla dobrou ženou. Dobrou ženou budu i tobě, můj pane. O mé cti nemá nikdo důvod pochybovat.“

„Chceš pomilovat?“ zeptal se jí bez obalu. Zatímco jí jednou rukou oštipoval bradavku, druhá ruka se vmáčkla mezi její stydké pysky, aby poškádlila Lucindin malý životabudič.

„Chceš přefiknout, ty moje překrásná, chytrá ženo?“

„Ano, Luciane, ty můj báječný muži, to si piš, že chci! Máš snad v úmyslu strávit zbytek noci tím, že mi o tom budeš vykládat?“ poškádlila ho Lucinda.

Se šibalským úsměvem ji povalil na záda do postele a sám padl na ni; zajel přitom svým kopím přehluboko do její horké, vlhké úžlabiny lásky. „Kdepak, miláčku. Nemám v úmyslu strávit noc tím, že ti o tom budu vykládat,“ pravil. „Mám v úmyslu strávit noc tím, že ti to budu dělat.“

A tak se i stalo.

112

SUSAN JOHNSON

V sázce je vše

Kapitola 1

Monte Carlo, velikonoční týden roku 1896

elicia Greenwoodová seděla v kuchyni své vily nad mořem a cupovala na kousky dopis, jenž jí právě přišel, a horoucně očerňovala pisatele onoho listu; nakonec se obrátila ke svým dvěma služebníkům, kteří s pochopením přihlíželi: „Tak, tohle si myslím o tom, co mi bratránek Dickie radí!“ Hovořila francouzsky, třebaže její myšlenky dosud nesly stopy hrubého

skotského nářečí.

„Ani vaše tetička ho neměla ráda,“ souhlasněji přizvukovala postarší hospodyně. „Pověz mademoiselle Felicii, jak mu paní hraběnka říkala,“ dodala a vzhlédla přitom ke svému manželovi, který v domácnosti pracoval jako jediný mužský sluha.

Daniel se na Felicii usmál přes kuchyňský stůl: „Řekla o něm, že je to monsieur Kyselé jablko a ona že nikdy neposlouchá, co jí povídá.“

Feliciiny rty zvlnil prchavý úsměv: ten popis byl přiléhavý. Její bratranec měl vždycky pusu znechuceně našpulenou. „No, jen kdyby mi bratránek Dickie nechtěl vyfouknout vilu Ráj!“ pravila s lehoučkým povzdechem. „Mohla bych ho prostě ignorovat.“

„Ještě vám zbývá týden na to, abyste získala peníze.“

Feliciina tvář nabyla strnulého výrazu. Dostala rok, aby se vyrovnala s finančními požadavky svého bratrance. Neměla však úspěch. „Kdyby tak z tetiččiných fondů plynuly větší dividendy!“

„Oloupil vás, mademoiselle, tím jsem si jistá,“ tvrdila Claire.

„Paní hraběnka měla vždycky spoustu peněz.“

„Vím, že Dickiemu a jeho právníkům nevěříte, a ani já sama

115

si nejsem jistá, jestli váš názor náhodou nesdílím; avšak v tuto chvíli jsou naše city součástí momentální krize, a proto jsem se rozhodla prodat svou čelenku. Uvažovala jsem o tom celou noc. Tetička by to pochopila – tedy alespoň doufám…“ Ten diamantový šperk kdysi věnoval mladičké hraběnce jakýsi obdivovatel, stará láska, na niž nikdy nezapomněla. Felicie zahnala pochyby a zvedla bradu. „Zoufalé časy si žádají zoufalá opatření.“

„To ale pořád ještě nestačí,“ odhadla Claire na sou přesně, kolik onen šperk stojí.

Felicia věděla, že dává v sázku vše, ale před služebnictvem by svou nejistotu nedala najevo ani za nic. „Právě proto vezmu ty peníze do kasina,“ řekla a doufala přitom, že její hlas zní pevně a přesvědčivě. „Budu je moci vsadit do hry a získat daleko větší sumu.“

„Budu se modlit ke svatému Dévotovi, abyste rozbila bank,“ prohlásila Claire – tento místní svatý byl pro ni záštitou před všemožnými životními nástrahami.

„Pardon, má paní, ale vy přece nevíte, jak se hraje!“ Daniel, jenž byl oproti své prosté, důvěřivé manželce pragmatik, zvažoval, zda je plán jeho velitelky proveditelný.

„Budu se modlit ke svatému Dévotovi, a navrch ještě k Panence Marii!“ prohlásila neochvějně Claire a upírala přitom na manžela zrak. „Musíš víc věřit, Danieli!“

„Vingt et un by přece nemělo být tak obtížné,“ podotkla Felicia již poněkud nonšalantněji. „Počítat do jedenadvaceti přece není tak náročné! Už jsem si svůj názor udělala, Danieli, tak na mě takhle nekoukejte. Tetiččina čelenka je poslední šperk, který mi zbyl, a tak tu chybějící sumu zkrátka musím vyhrát v kasinu. S trochou štěstí,“ dodala realisticky.

„A s mými modlitbami,“ přidala se Claire.

„Tohle je příhodný čas na zázraky,“ poznamenal laskavě Daniel.

Felicia si uhladila dlaněmi své neposlušné ryšavé kučery – byl to zvyk z dětství, pověrčivé gesto, jež mělo přinášet štěstí.

„Proč by jeden zázrak nemohl čekat i na mě?“

116

„Proč ne, samozřejmě, mademoiselle,“ řekla Claire s úsměvem.

Lord Grafton si té ženy s ohnivými vlasy povšiml už v okamžiku, kdy vkročila do heren kasina. Úchvatná krása její tváře a postavy na chviličku umlčela činorodý ruch, který v místnosti panoval. Jenomže lordu Graf tónoví zrovínka štěstí přálo, vyhrával v ruletě, a tak se zastavil jen na tak dlouho, aby si mohl ženin obraz vtisknout do paměti. Později bude mít dost času, aby se s ní seznámil. Ženy, které hrály, sázely podle jeho zkušenosti malé částky. Tahle hned tak neodejde.

Periferním viděním neustále sledoval jak ji, tak četné obdivovatele, kteří se kolem ní shlukli. Zdálo se však, že žena je zaujata hrou, a lord Grafton, jenž od raného mládí dělal hřebce všemožným pozoruhodným kráskám ze společnosti, byl přespříliš stržen otáčením rulety, než aby si té ženy nějak zvlášť všímal. Dnes večer mu štěstěna přála více než kdy jindy a on svou pozornost soustředil na hru až do chvíle, kdy postřehl, že se dáma znenadání ocitla v úzkých. Dal znamení, že končí, a rychle se přesunul k jejímu stolu. Tenhle pohled znal: viděl ho už tisíckrát v hráčských doupatech všude na zeměkouli.

Ta žena prohraje všechno.

Jakmile přistoupil blíž, houfec mužů, který ji obklopoval, se rozestoupil, neboť jeho barvitá pověst bouřliváka byla velmi dobře známa. Když mu někdo překážel, ať už se jednalo o výpravu do zapadlých končin světa nebo o schůzku aristokratické společnosti, měl sklony urážet.

Došel až za Felicii, naklonil se k jejímu uchu a zamumlal:

„Dovolíte, mademoiselle?“ A vedle těch posledních žetonů, jež jí zbývaly, postavil pěkný sloupek tisícifrankových známek.

S překvapením se k němu pootočila a vzhlédla. Usmál se.

V posvátné hrůze zapomněla, že dáma by se měla urazit, když jí cizinec nabídne peníze, a stejně tak se jí z hlavy vykouřily i stovky pravidel chování souvisejících s neznámými

117

muži a ženskou ctí.

„Mohu vám nabídnout dvě karty?“ Hlas měl jako samet, pohled vroucí a vůně jeho kolínské v ní vyvolala vzpomínky na milovaný vřes ze skotské Vysočiny.

„Už bych neměla.“ Násilím se snažila rozpomenout na společenské chování.

Tenhle váhavý tón, v němž zvonil příslib kapitulace, už slyšel snad tisíckrát. „Vždyť je to jenom hra,“ řekl se sotva patrným úsměvem. „Dovolte, prosím, abych vám směl přinést štěstí.“

Pohledem zabloudila zpátky ke svým několika zbývajícím žetonům a pak k velkorysému sloupci těch darovaných vedle nich; ve chvilce nerozhodnosti zvedla oči k průsvitným obláčkům vymalovaným na zlaceném stropě. Má snad tohle být ten její zázrak?

„Dvě karty pro mademoiselle.“

Žádný andělský posel bohů, pomyslela si Felicia, to ten hluboký velitelský hlas už rozhodl místo ní.

Na zeleném sukně ležely dvě další karty.

A její hezký dobrodinec se na ni usmívá. „Dvacet jedna, mademoiselle. No nepřinesl jsem vám štěstí?“

Krupiér k ní přistrčil velice objemný sloupek žetonů a do Feliciina divoce bušícího srdce začala pronikat opojná naděje. Takže se přece jenom neocitne na ulici, přece jenom si bude moci udržet svůj domov! Tenhle štědrý dar, jenž před ní leží, nelze odmítnout – a je úplně jedno, co si žádá společenský mrav. Ještě před pouhými několika okamžiky byla prakticky na dně, a nyní třímá v ruce vykoupení! „Jsem vám velice, velice, velice zavázána,“ pronesla bez dechu; z každé té vděčné slabiky zaznívalo radostné vzrušení. „Monsieur.“

„Suffolk. Thomas Suffolk.“ Flynn Grafton se lehce uklonil a jeho tmavé vlasy se ve světle lustru na okamžik zaleskly.

„Pokud vám smím nabídnout.“ Hbitě přerovnal velký sloupek žetonů, odloupl z něj pět tisícových a vsunul jí je do taštičky.

„Tentokrát snad jen jednu kartu.“

Od této chvíle hrál za ni, čas od času jí věnoval úsměv,

118

udržoval tichou nezávaznou konverzaci a ke hromádce žetonů před ní přihazoval další, zatímco ona stála vedle, v opojném žáru jeho těla, a ve víru toho úchvatného zázraku se nutila zachovat klid.

„Bude to stačit?“ zeptal se jí nakonec.

K její hromádce přistrčili další vysoký sloupec žetonů. „Ach ano, bohatě.“

Flynn své společnici naznačil, aby si žetony posbírala, a pak jí nabídl rámě.

„Budete možná potřebovat ochranu,“ poškádlil ji o chvilku později, když stáli u pokladny, a pohodil hlavou směrem k silnému svazku bankovek, který svírala v ruce.

„Vůbec nevím, jak vám mám poděkovat, pane Suffolku,“ zamumlala, v hlase jí ještě dohořívalo omámení. „Srdce mi pořád tluče jako o závod.“

Vzhledem k tomu, že on měl jakýsi nápad, jak by se mu mohla odvděčit, vemlouvavě navrhl: „Pojďte se mnou vedle povečeřet. Sklenka šampaňského vás uklidní.“

Chápala, že za normálních okolností by na večeři s cizincem chodit neměla, ale tohle nebyly žádné normální okolnosti a on ani zdaleka nebyl obyčejný muž. Ve skutečnosti to byl nejkrásnější člověk, jakého kdy viděla. A co víc: hotel Paříž, v němž byli zaměstnáni Danielův bratr a sestřenice, byl dokonale bezpečným místem. A tenhle muž ji zachránil před otrockým životem vychovatelky nebo společnice. Zaslouží si její vděčnost. „To by se mi líbilo,“ řekla s úsměvem.

„Výborně.“ Nabídl jí rámě.

„Trávíte zde sezonu?“ otázala se ho, když vykročili z místnosti. „Vlastně jsem na zpáteční cestě z Baku.“

„Obchodujete s naftou?“

Zavrtěl hlavou. „Byl jsem navštívit přítele. A co vy? Vy zde trávíte sezonu.?“

119

Kapitola 2

eměla v úmyslu takhle se rozpovídat ani zůstat tak dlouho – a dokonce se skvěle bavit. Avšak uplynuly tři hodiny a ona

stále ještě mluvila, jako by svého dobrodince znala celá léta. Vyprávěla mu o svém katastrofálním manželství, o svém vdovství, o tom, jak přijela do Monte Carla, aby pečovala o starou tetu, a o Dickiem, jenž ji pronásleduje kvůli svému podílu na majetku, ačkoli ona je přesvědčená, že bratranec nemá nárok na nic. Mluvila o neutěšeném příjmu plynoucím z kapitálu, který jí teta zanechala, a zkrátka o celém svém životě, co by tak člověk asi prozradil pod vlivem vynikajícího šampaňského a zájmu šarmantního muže.

„Ach bože,“ zamumlala a přitiskla ruku na ústa v maličko teatrálním gestu, k němuž ji ponouklo šampaňské. „Vždyť jsem vás ani nepustila ke slovu!“

„Bavilo mě vás poslouchat.“

„Většinu mužů poslouchat nebaví. S náramnou chutí přednášejí nebo ostatní seznamují se svými názory či donekonečna řeční o honebním revíru, o letošní úrodě nebo o nejnovější látce na sako – jako Dickie.“ Zahihňala se. „Anebo, co se týče toho honebního revíru, jako můj protivný manžel.“ Jeho nenadálý úsměv byl okouzlující. „Ačkoli jak by mohl nebýt protiva, když pochází z tak ohavné rodiny.“

„Proč jste se za něho provdala?“

„Protože měl peníze a já neměla žádné, a hlavně proto, že na tom trval můj otec. Po pravdě řečeno, zamkl mě do mého pokoje a nechal mě tam tak dlouho, dokud jsem nedala souhlas.“

„Aha.“

„Vy byste se třeba nepodvolil,“ opáčila, vykládajíc si po

120

svém výhrady, jež zaslechla v jeho hlase. „Vy se svou vizáží a penězi ne. Jenomže já jsem byla bez prostředků na společenskou sezonu a tam v Aberdeenu jsem neměla prakticky na vybranou. Když jsem sem před pěti lety přijela, tetička mě přijala za společnici pouze podmínečně.“

„Ale měla vás ráda.“

Felicia se znovu usmála a on si pomyslel, že štěstěna se dnes večer doopravdy činila. Nejenže v ruletě vyhrál obstojně kulatou sumičku, ale navrch proti němu sedí nejpůvabnější žena z celého kasina a usmívá se a – z té široké postele nahoře v jeho apartmá se jim naskytne báječný pohled na východ slunce.

„Stali se z nás přátelé. Máte rodinu?“ Zavrtěl hlavou.

„Takže jste pořád na cestách?“

„Část roku trávívám v Anglii.“

„Na honech?“ dobírala si ho.

Hned jí úsměv oplatil. „Občas. Většinou ale sleduji, jak si moji plnokrevníci vedou na závodním okruhu.“

„Dostihová stáj. No, tak na tu tedy padlo pěkných pár vítězství u stolku s ruletou. Thomas Suffolk,“ zamumlala tiše.

„Vaše jméno je mi trochu povědomé.“

„Je to dost běžné jméno.“ O titulu se nezmínil. Takhle to dělával často, protože, pokud to šlo, dával přednost anonymitě.

„Dala byste si ještě zákusek?“

„Propána, to ne. Vlastně,“ dodala, když si všimla, že tu zbyli jako poslední hosté, „vlastně bych měla jít domů. Asi vás už nudím k smrti, ale chci vám ještě jednou za všechno poděkovat.“ Doširoka rozhodila rukama a při tom výbojném pohybu jí z výstřihu velmi utěšeně vykoukla ňadra. „A jestli existuje jakýkoli způsob, kterým bych vám mohla vyjádřit svou vděčnost – ačkoli vděčnost je slabé slovo – za všechno, co jste pro mě udělal… Vždyť vy jste mi doslova zachránil domov a uchránil mě před životem v nejhlubším poddanství, a zkrátka jste se tu zčistajasna zjevil jako nějaký nádherný anděl.“ Postřehla jeho výraz a nějak jí to přetrhlo nit.

„Však ono by se něco našlo,“ řekl klidně.

121

Potěšené se zasmála. „Jak úžasně jste to řekl! Tak jemně! Nebyl v tom ani stín nějakého nároku. Už mě to alespoň tucetkrát lákalo, abych se vás zeptala na totéž, ale vy jste byl tak zdvořilý,“ trošičku se nadechla, protože dělala první krůček na nebezpečné nové území, „a já jsem ještě nikdy nežádala muže, aby šel se mnou do postele, a říkala jsem si, že byste třeba odmítl, a já bych byla potom v rozpacích, anebo byste souhlasil příliš rychle, což by mě zase znervóznilo.“ Znovu se nadechla a překotně pokračovala: „Takže odpověď zní ano, samozřejmě ano, ráda bych, pokud nemáte pocit, že to beru moc hopem. A ještě s něčím bych se vám chtěla svěřit. Nespala jsem s mužem od té doby, kdy mi před pěti lety zemřel manžel, ani to se vlastně nedá počítat, neboť i přesto, že jsem tehdy byla novicka, mohu říci, že byl dočista neschopný.“ Rychle zvedla ruce. „Nemám v úmyslu jakkoli vás do něčeho tlačit, pane Suffolku.“

Nyní se zasmál pro změnu on. „Nejsem si jistý, zda to ještě chci.“

„Tak. Teď jsem všechno zkazila, protože nikdy nevím, kdy je záhodno přestat mluvit, myslím si ale, že dnes za to může výhradně to šampaňské. Mimochodem, jste neuvěřitelně hezký, ačkoli se obávám, že to pro vás není nic nového.“

„Děkuji vám. Jste výjimečně krásná a já jsem přesvědčen, že ani pro vás to není nic nového. Takže kdybych vás mohl zlákat k malé procházce ve svitu hvězd,“ pravil a začal se zvedat ze židle, „mohli bychom tenhle rozhovor dokončit na terase.“

„Pod hvězdami! Jak romantické!“

Usmál se. „Nejsem si jistý, zda jsem romantik.“

„Vy nepotřebujete být romantik,“ ohodnotila ho a postavila se na nohy. „Úplně stačí, když se na vás člověk podívá.“

Jeho dokonalé zuby se bíle zablýskly v širokém úsměvu. „To víno vám ale muselo zamotat hlavu!“

Když kolem něho procházela, vrhla na něj přes rameno veselý pohled. „Kapka něčeho ostřejšího ještě nikdy nikomu neuškodila.“

Zdálo se, že cestu nahoru zná. Právě když začal uvažovat,

122

zda tahle mladá dáma náhodou neklame tělem, zastavila se v prvním poschodí a ještě víc roznítila jeho zvědavost prohlášením: „Předpokládám, že máte Velšské apartmá!“ Viděla totiž, s jakou úctou se k němu při večeři chová zdejší personál. Ti, kdo v kasinu inkasují veliké výhry, mívají nejlepší apartmá.

„Proč myslíte?“ zdvihl obočí. „Anebo to víte?“

„Což znamená ano, hádám,“ opáčila bryskně; zahnula doleva a vydala se po chodbě rozkošně provokativním krokem, který ho zmátl. Nebude to nakonec přece jenom kurtizána? Že by ji byl špatně odhadl? Anebo je to zkrátka dobrá herečka?

Ale vždyť na tom nezáleží, řekl si. Šel za její svůdnou postavou a dráždivou vůní až do rohového apartmá, z něhož bylo vidět na celý přístav i monacké paláce na protější straně zálivu.

„Zbožňuji Velšské apartmá.“ Počkala na něj u dveří. V jejím úsměvu se zračila úchvatná nevinnost.

„Děláváte tohle často?“ zeptal se jí zlehka, když strkal klíč do zámku.

„Myslíte jestli vyhrávám peníze v kasinu, nebo jestli chodím s pány na pokoj?“

Změřil si ji ironickým pohledem.

„Možná že je právě na vás, abyste to zjistil, monsieur Suffolk“ prohlásila rozmarně. „Jsem žena na jednu noc, anebo ne?“ strnula v dramatické póze.

Jeho pohled ji pomaloučku prozkoumal od hlavy k patě, a když znovu utkvěl na její tváři, muž se usmál. „Však my už to brzo zjistíme, nemám pravdu?“ řekl tiše a otevřel dveře. „Až po vás, paní Greenwoodová.“

„Slečno Greenwoodová,“ opravila ho přívětivě a protáhla se kolem něj dovnitř. „Na své manželství raději zapomínám.“ Prudce se otočila. „Vy přece nejste ženatý, viďte? Přestože chápu, že věrnost se od muže nežádá – čehož důkazem je i tohle apartmá, které s princeznou waleskou nikdy nemělo co do činění – nerada bych měla na nějaké manželství zhoubný vliv.“

„Buďte klidná, nejsem ženatý.“ Tlumeně zaklapl dveře.

„Tolik nadšení, pane Suffolku!“ škádlila ho. „Člověk by si

123

skoro myslel, že v tuhle instituci nevěříte!“

„Stejně jako vy dávám přednost nezávislosti.“

„Pro boha živého! Že byste měl svědomí? Většina mužů si přece svou nezávislost uhájí i navzdory tomu, že se žení.“

„Nemohli bychom si debatu o manželské věrnosti nechat napotom?“

„Jejda!“ Spěšně si přitiskla konečky prstů na ústa a škádlivě zamrkala. „Tu roli kurtizány asi nehraju dvakrát dobře, viďte? Jsem tady, abych vás potěšila, a za žádných okolností bych neměla vypustit z úst nepříjemné slovo.“

„Dobrý nápad,“ zamumlal komicky a položil klíč na stolek.

„Bývají kurtizány skutečně takové?“

„Nemohli bychom i tohle probrat někdy jindy?“

„Pochopitelně, nemusíte přece mluvit vůbec. Tohle apartmá miluji!“ rozesmála se; doširoka rozpřáhla paže a zatočila se kolem dokola. „Všechny ty teplé odstíny žluté a květinové pugéty a nábytek potažený silným damaškem tak jemným, že se do něj můžete potopit jako do bazénu.“

Odtrhl se ode dveří. „Býváte zde často?“

„Chodím sem jenom nakukovat, pane Suffolku. V hotelu jsou zaměstnaní příbuzní mého sluhy, takže jsem díky nim viděla každý velký pokoj.“

Z jakéhosi podivného důvodu ho její odpověď potěšila, přestože už předtím dospěl k závěru, že tahle slečna Greenwoodová žádná kurtizána není. Byla příliš nestrojená a přímočará. Kurtizány zpravidla bývají kromobyčej ochotné. A on toho po své nedávné návštěvě Baku, kde si jeho přítel vydržoval harém, o ochotných ženách věděl dost.

Tenhle protiklad mu přišel osvěžující.

Přistoupila k otevřeným dveřím na terasu a stanula zády k němu. „Jsem tak neuvěřitelně šťastná!“ prohlásila. „Mohla bych začít křičet.“

„Prosím, nedělejte to.“

Otočila se a na rtech jí zahrál smích. „A proč ne?“

„Musel bych najít způsob, jak vás umlčet.“ Vytáhla obočí vzhůru. „Vážně?“

124

Stáli několik stop od sebe v nejpřepychovějším pokoji hotelu Paříž; byla teplá jarní noc a ve vzduchu se chvěla vůně jasmínu.

Očekávání bylo přímo hmatatelné.

„Ne.“

Jak vřele, mučivě a provokativně se usmívá! Na okamžik zauvažoval, zda se přece jenom nezmýlil a ona není vycvičená svůdnice.

Do ticha noci vybuchl její jásavý výkřik, trval však jen tak dlouho, než vévoda z Graftonu urazil vzdálenost, která je dělila.

Na tak velikého chlapa se pohybuje jako blesk, pomyslela si letmo a pak už jeho ústa přikryla její a velké se náhle zdálo vše, co s ním souviselo. Felicia nebyla žádný drobeček, ale vedle jeho mocného těla jako by se zmenšila; jeho tvrdá ústa uchvátila její a jeho veliké ruce hladce pojaly do dlaní její zadeček a s vervou ji přimáčkly na obrovitou erekci.

Chviličku se vzpouzela, snad to způsobil šok, protože proti obchodu, který uzavřeli, neměla naprosto nic, ale on jenom zesílil sevření. V zádech ji lehce zamrazilo: to trýznivé zdání bezmoci, ten rozkošný pocit, že ji tenhle urostlý, krásný chlap přemohl. Chtěl ji, chtěl ji vášnivě, ne jako její bývalí lhostejní partneři, čišela z něj dvorná pozornost a zběhlost v jemných finesách a jakási nakažlivá virtuozita a uchvácení, takže se cítila až pohoršlivě čilá. Vychutnávala si horkou rozkoš, kterou v ní vyvolával hedvábný žár jeho úst a výbojného jazyka. Jeho polibky pronikaly stále více do hloubky, jeho chuť a vůně jí plnily ústa a nozdry, intenzivní vjem jeho blízkosti se s každým nadechnutím stával stále známějším a ji víc a víc rozněcoval. Jako by jí ty polibky servíroval coby aperitiv, a až ho pozná důvěrně, pustí ji k hlavnímu chodu. Ve své naléhavosti a touze mu položila ruce kolem krku, zvedla obličej, aby mohla lépe vyjít vstříc jeho ústům, roztála v žáru jeho vysoké svalnaté postavy a začala mu polibky oplácet.

Líbala ho jako žena, která nikdy předtím neokusila, jak chutná vášeň, jako žena ponechaná celý život v zajetí osamoceného dychtění a hladu, potřeby líbat a být líbána. Nabídla se mu žhavě a roztouženě; pocítil tak vzrušující odezvu,

125

že něco takového neprožil už celou věčnost.

„Tohle byla absolutně dokonalá noc,“ zamumlala, když se na okamžik odtáhla a upřela na něho zbožňující pohled. „Něco tak krásného svět nezažil!“

Pousmál se. „Vás je snadné potěšit.“

„Ještě nikdo mě nelíbal tak… no… tak báječně, abych se rozehřála až ke konečkům prstů. Taky cítíte na chodidlech mravenčení?“

„Přesně tak.“

„Jsme… Chci říci… Chcete…“ Upadla do rozpaků a začervenala se.

Lehce jí přejel bříškem prstu po zrůžovělém spodním rtu.

„Jsme a chci, a i když je to divné, i já cítím na chodidlech mravenčení.“

„Ach, to je dobře. To je moc dobře. Myslím kvůli…“

„Kvůli sexu?“

Usmála se. „Ano. Přesně.“

„Víte, to slovo přece můžete říci. Jsme tu docela sami.“

„Raději ne.“

Přitiskl se k ní, aby mohla zřetelně vnímat jeho ztopoření.

„Sex je doopravdy moc pěkné slovo.“

Vstřícně se zavlnila v bocích. „Už vidím, jaké by to s vámi mohlo být. Dámy vás musejí milovat,“ zamumlala; z jeho velkolepé délky jí na zádech naskočila husí kůže. „Nenechte mě čekat,“ vyhrkla.

Uvědomil si, že v tom smyslném ženském těle se skrývá naivní děvčátko. „Samozřejmě že ne.“

„Čekala jsem celý život,“ řekla tiše, levandulové oči plné touhy.

„To je dost dlouho,“ zašeptal, uchopil ji za ruku a táhl ji do ložnice.

Na struny smyslů jí zabrnkala naděje a rozkoš. „Věříte ve štěstí?“

„Pořád,“ odpověděl a usmál se na ni. Byl hazardér tělem i duší a život bral jako hru.

„Já nikdy – až do dnešního večera.“ Maličko se ušklíbla.

126

„Asi jsem pro to měla dobrý důvod.“

„Věřím, že člověk by se neměl uzavírat před možnostmi.“

„Tohle miluju,“ zamumlala a stiskla mu ruku. „Něco dělat a přitom moc nemyslet a netrápit se.“

Obrátil se a popadl ji do náručí. „Pro dnešní noc se trápení zapovídá.“ V očích mu zasvítil záblesk uličnictví. „A přemýšlení také.“

„Žádné přemýšlení?“ Usmála se.

„Přísně zapovězeno. To je rozkaz!“ Nakrčila nos. „Rozkazy nenávidím.“

„Tak to berte jako návrh,“ zaimprovizoval pohotově. Zasmála se. „Úplně by stačilo, že jste tak hrozně hezký –

a vy jste navrch ještě neuvěřitelně milý.“

Nějak si nevzpomínal, kdy mu naposled někdo řekl, že je milý – nebo přesněji: zda mu to vůbec někdo řekl. „Jste pozoruhodná žena, slečno Greenwoodová.“

„Říkejte mi, prosím, Felicie. Koneckonců… brzy vlastně budeme více než jenom známí.“

„Tak to mi říkejte Flynne. Přátelé mě znají pod tímhle jménem.“

„Vám se Thomas nelíbí?“

„Tak se jmenoval můj otec.“

„Chápu.“

„Ne, nechápete, ale na tom vlastně vůbec nezáleží. Už dlouho jsem sám za sebe.“

„Stejně jako já. Věříte v osud? Třeba kvůli našemu dnešnímu setkání?“

Došli k velikému lůžku s nebesy a on ji položil na květinami potištěnou přikrývku. „Věřím ve svou šťastnou hvězdu.“

Když se posadil vedle ní, přejela mu prstem po široké dlani.

„Ve vaši šťastnou hvězdu věřím možná víc než vy sám. Přivedla mě zpátky k životu.“

„Bylo mi potěšením být vám k službám, má paní.“ Sklonil se a zlehka ji políbil.

„Když už je řeč o službách,“ zamumlala a skopla střevíce,

„vám moje prosba ve skutečnosti moc nevadila, že ne? Tím chci

127

říct, že nejste tak moc zdvořilý, viďte?“

„Nevadila by žádnému muži, který má v těle kousek života, drahá Felicie. A já měl v úmyslu požádat vás sám, jenomže vy jste mě předešla.“ Začal si stahovat z ramen sako svého večerního obleku.

„Určitě tohle děláváte často, hádám. Když uvážím, jaký jste fešák a tak… vůbec.“

Když házel sako přes židli, rychle se na Felicii podíval.

„Hádám, že častěji než vy.“

„Častěji než jednou za pět roků.“ Stahovala si z nohy podvazek.

Byl to tak příjemný pohled, že mu chvilku trvalo, než se zmohl na odpověď. „To je celkem bezpečný odhad.“ Rozepnul si diamantové manžetové knoflíčky a vyvlékl je z manžet košile.

„Na vás už se musela s takovou žádostí obrátit fůra žen.“ Natáhla druhou nohu, aby si i z ní mohla svléknout podvazek a punčochu.

„Ani ne,“ zalhal, fascinován bledým zábleskem vnitřního stehna. Naklonil se a pomaloučku přejížděl dlaní po teplé kůži, až spočinul na jednoduchém bílém plátěnku, jež jí krylo pohlaví.

„Dovolte mi, prosím, abych vám koupil nějaké hedvábné prádlo.“

„To moje je moc obyčejné,“ poznamenala žalostně.

„Je moc hezké. Korektní, způsobné – a strašně svůdné.“ Uvolnil tkalouny na jejích kalhotkách, zajel prsty dovnitř a pohladil hedvábné kudrny. „Opravdu to je pět let?“ zamumlal; jeho prostředníček vklouzl do její orosené štěrbiny.

Dech se jí zadrhl v hrdle, a protože neodpovídala, zvedl k ní zrak. Odpověděla jeho tázavě nakrčenému obočí pokývnutím a on se usmál. „Pět let je dlouhá doba,“ zašeptal. Jeho prst přitom jemně putoval kolem naběhlého poštěváčku dolů po jedné straně hladkého, masitého pysku a pak se zase vrátil nahoru druhou stranou. „Řekl bych, že budete připravená i bez další předehry.“ Jedním prstem zabořeným do ní po první kloub obkroužil pulzující vlhkou tkáň.

Zasténala a nadzdvihla boky, aby ho vlákala do sebe.

128

Stlačil ji zpátky na postel, přidržel dlaní na místě a vnořil jí do vaginy druhý prst, tentokrát až po druhý kloub. „Cítíte tohle?“

Byla horká, mokrá a začínala ztěžka oddychovat; zdušený zvuk, který vydala, ho přiměl zvednout hlavu.

„Řekněte to ještě jednou.“

„Však jste mě slyšel.“ V jejím pohledu, stíněném těžkými víčky, se mihl stín vzteku.

„Tohle měl být rozkaz?“ Promluvil neuvěřitelně tiše, sotva slyšitelným hlasem.

„Ano.“

Přimhouřil oči. „Nesmím to chtít.“

Rychle se naklonila a přejela dlaní po jeho erekci, sevřela prsty a tvrdě zmáčkla.

V návalu žádosti zavřel oči a hluboko v hrdle mu zarachotilo potlačované zasténání.

„Nezměnil jste náhodou názor?“ zamumlala. Vztyčila se do sedu a vyprostila se zpod jeho ruky. „Omlouvám se, že jsem vás urazila.“ Vykasala sukni, svlékla si kalhotky a spodničku a odkopla je stranou. „Takže pokud bych vám to mohla nějak vynahradit, drahý Flynne,“ předla tlumeně, přičemž se položila a opřela se o loket, takže její hedvábnou štěrbinu a bledé nohy orámovala zmačkaná sukně, „budu více než ochotná dovolit vám, co chcete.“ Přejela si prstem po kluzkém mase stydkého pysku. „Jaktěživa jsem neměla muže, jako jste vy. A moc ráda bych vás cítila v sobě. Je to o tolik lepší než tohleto.“ Prstem maličko zarejdila uvnitř. „Nikdy, nikdy jsem nezažila orgasmus s mužem.“

Ta slova popíchla jeho smysly; při pomyšlení, že její svěží tělo je už tak dlouho bez útěchy, jeho erekce ještě zmohutněla.

„Ale orgasmus jste zažila,“ zamručel a násilím přitom krotil své choutky.

„Francouzi mají tolik knih o tělesné rozkoši! Naučila jsem se to. Pochybuji však, že je to totéž.“

„Takže vy jste si čítala v knížkách a masturbovala.“

„A vy ne?“

129

Ne. Od chvíle, kdy objevil ženy. „Poslední dobou ne.“

„Myslela jsem si to. Vy ale máte štěstí! Často mě napadlo, že je to docela nespravedlivé: muži mohou spát s kdekým, a ženy ne.“

„Ženy také.“ A on by to měl vědět, poněvadž obhospodařil velkou spoustu dam ze všech společenských vrstev.

„Tak to jsem prostě naivka. Stydlivka. Musíte mi povědět, jak se mám seznámit s takovými… ehm… partnery.“

„Stačí se projít po ulicích, drahoušku. Určitě víte, že jste skutečná krasavice.“

„Lidé mi říkali, že mít ohnivě rudé vlasy je deklasující.“

„Tak to jste na omylu.“

„Můj manžel to odsuzoval.“

„Lhal.“

Na jejích líbezných ústech se ukázal lehký úsměv. „Chci se s vámi pomilovat už kvůli tomu, jak jste laskavý.“

„Kdežto mě k tomu vedou úplně rozdílné důvody. Rozumíme si?“

„Už vás přešel dopal?“

„Nedávejte mi rozkazy.“

„Moje řeč!“

Zasmál se a svlékl si košili. „Budeme k sobě muset být zatraceně zdvořilí.“ Postavil se a rozepínal si přitom kalhoty.

„Co se toho týče, k bratránkovi Dickiemu bych nemohla být ani zdvořilá.“ Boule, která se Flynnovi dělala na poklopci kalhot, byla neodolatelná.

„Co se týče toho?“ Z rozepnutého poklopce vytáhl mocně ztopořený, žilami protkaný penis ohromující délky, lesklé žezlo nabobtnala do gigantických rozměrů.

„Propána!“ zajíkla se. Z té velkolepé podívané, z toho mučivého očekávání, které prožívala, když si svlékal kalhoty a hedvábné spodky, jí začalo pulzovat mezi nohama. „Pomozte mi se šaty. Chci vás cítit všude.“ Vyškrábala se z postele, otočila se k němu zády a celá rozechvělá čekala. „Rychle, prosím vás.“

Zaslechl, jak se jí třese hlas, a pochopil tu naléhavost. Zaslechl rovněž zdvořilost a ocenil, jaké má pochopení, přestože

130

si v tomhle současném rozpoložení nebyl jistý, zda ji rovnou nepřefikne – rozkaz nerozkaz.

„Ty knoflíčky jsou vždycky tak titěrné. Omlouvám se.“

Ale on už tohle dělal tolikrát. Hbitě porozepínal malé potažené knoflíky a stáhl jí z ramen světle zelené šaty.

Když dopadly na koberec, ona už si svlékala košilku a o chvilku později před ním stanula nahá, plná naděje, dech zatajený. „Jestli vám to nevadí…“ zašeptala – stehna měla přitom pevně sevřená, aby alespoň trochu dokázala ovládnout vyvrcholení, jež se nezadržitelně blížilo. „Pohled na vaše… ztopoření… Je to velmi vzrušující…“

Doslova se na něho třásla a její bezmocná potřeba v něm vyvolala zvláštní pocit, který se dost lišil od normální žádostivosti. Zaváhal, ale ne na dlouho, protože sex byl běžnou součástí jeho života. Jeho tělo automaticky reagovalo na krásnou nahou ženu a jeho intelekt dal druhotně podnět jeho libidu.

„Nejdřív to zkusíme v posteli,“ zamumlal. Položil jí ruku kolem pasu a vedl ji k lůžku.

To už na ni bylo moc, ten náznak, že tímhle to neskončí, vlastnický dotek jeho ruky na kyčli, její rozechvělé touhy, a ona se zastavila na půl cestě k posteli, zajíkla se a s několikerým tlumeným zavzlykáním vyvrcholila.

Zatímco jí tělem projížděl orgasmus, muž ji jemně držel. Dával pozor, aby tomu horkému přílivu nestál v cestě, diskrétně přihlížel a čekal; nakonec ji zdvihl do náručí a zašeptal:

„Promiňte.“

„To není vaše chyba. Já v tomhle nejsem žádná přebornice.“

„Čekala jste příliš dlouho.“

„Nevadí vám to?“

„Jestli to nevadí vám. Máme celou noc.“

„Celou noc?“ Vypadala poplašeně. „Celou noc tu zůstat nemůžu.“

„Proč ne?“ Nechtělo se mu nechat ji běžet dřív, než její rozkoš vybuchne naplno. „Služebnictvo bude mít o mne starost.“ Byl šokován, ale zamaskoval to. „Pošlete jim vzkaz.“

„Ale co si pomyslí?“

131

Posadil se na lůžko a vzal ji na klín. „Drahoušku,“ řekl tiše,

„jsou to sluhové. Vzkaz bude víc než dostačující opatření.“

„Jsou to skuteční přátelé.“

„I přátelům musí vzkaz stačit. Napište to a já zazvoním, aby sem přišel posel.“ Zdvihl si ji zase z klína a položil na postel.

„Moc se omlouvám.“

Nevšímaje si tepající erekce, řekl: „To není problém.“

„Opravdu se moc omlouvám,“ zamumlala s očima upřenýma na jeho penis, zatímco muž se zvedal a šel pryč.

„Můžu počkat.“

„Vy jste vždycky tak hodný!“

„Uvidíme, jestli se vám to bude stejně jevit i ráno,“ odpověděl se širokým úsměvem. „Mám v úmyslu udržet vás vzhůru celou noc.“ Vytáhl zásuvku stolu a vyndal z ní list dopisního papíru a obálku.

„Vážně? Celou noc? Vy přece… nemyslíte tím… Opravdu celou noc?“

Když bral ze stojánku pero, v tmavých očích mu pobaveně zablýskalo. „Opravdu.“

Zhluboka se nadechla. „Propánajána!“

„Mělo by to být výjimečně pěkné.“ Přibral ještě kalamář a vrátil se k posteli.

„Lepší než můj orgasmus?“

„Ach, ovšem. To vám můžu zaručit.“

Jak nenucené přijímá svou nahotu! pomyslela si. „Protože tohle děláváte často a znáte ženy?“

„Protože mě fascinujete a upoutáváte a já se těším, že vás budu celou noc piglovat.“

„Ach!“ Zvláštní, že ji ta drsná věta neurazila – naopak, ten tichý příslib v jeho slovech vytáhl stavidla horkého vlhka kdesi hluboko v ní.

„Pište,“ nakázal tiše. Psací potřeby jí položil na klín, z nočního stolku vzal knihu, na niž si bude moci položit papír, a tu jí podal také. Celou dobu potlačovala touhu natáhnout ruku a dotknout se jeho vzrušení. Přešel k telefonu a zeptal se:

„Chcete, aby ten vzkaz doručil někdo z příbuzných vašich

132

služebníků?“

Zaváhala: nebyla si jistá, zda si přeje vyzradit svůj prohřešek. Na druhou stranu věděla, že při rychlosti, jakou se mezi služebnictvem šíří klevety, bude beztak nemožné její pobyt ve Velšském apartmá hotelu Paříž utajit. Ať je to radši někdo, koho zná a kdo třeba ulomí hrot těm nejhorším drbům. „Vyžádejte si Clauda.“ Pustila se do psaní.

Lord Grafton prohodil pár kvapných slov v plynulé francouzštině; když odpovídal na několik otázek strohým ano, či ne, v jeho tichém hlase zaznívala autorita. Položil zdobené sluchátko do vidlice a s pousmáním se k ní obrátil. „Claude již zřejmě čekal na vaši výzvu. Zdá se, že Daniel vás hledá. Nepřetáhla jste vycházky?“

„Ach bože! To je trapné. Takže už to všichni vědí.“

„Dostalo se mi ujištění, že vaše přítomnost bude uchována v nejpřísnější tajnosti.“

„Kdo vlastně jste?“ Upřeně si ho prohlížela široce otevřenýma očima a uvažovala, proč se personál chová tak vstřícně.

„Utratil jsem v kasinu pořádný balík.“

„Tak vy mi to nepovíte.“ Pod několik krátkých větiček připsala své jméno.

„Už jsem vám to pověděl.“

„Po dnešní noci to vlastně bude jedno,“ okomentovala jeho výmluvu. „A já mám u vás ohromný dluh.“

„Takže proto jste tady?“ Jedno obočí mu skepticky vyjelo nahoru.

„Vážně vás to zajímá?“

Chvilku na ni hleděl: byla dráždivě nahá, krásná víc, než se obvykle od krásy žádá, natěšená na svůj první orgasmus s mužem. „Ne.“

Ustájí zkřivil lehký úsměv. „Myslela jsem si to.“

„Máte to hotové?“ Ukázal hlavou na vzkaz v jejích rukou; okamžik cynismu pominul. „Claude už jde nahoru.“

Stejně jako on si uvědomovala, jaké důvody je sem přivedly. Složila tedy bez meškání list papíru, zasunula jej do obálky

133

a podala mu ho.

Odnesl obálku ke stolu a zapečetil ji. Ze šatníku vytáhl župan ze šedivého hedvábí, vklouzl do něj; pak vyšel z ložnice a zavřel za sebou dveře. Zaklepání se ozvalo právě ve chvíli, kdy počítal šeky, jimiž si koupí mlčení personálu. Pokud slečna Greenwoodová žije v Monte Carlu, bylo by lépe, kdyby se na její pobyt s ním zapomnělo. Když o pár okamžiků později otevřel dveře, udělil Danielovu bratrovi instrukce s rozhodností, jíž se nedalo nerozumět. I bez ohledu na ty peníze by tichá výhrůžka v jeho hlase účinně zajistila, aby byly jeho pokyny do puntíku splněny.

„Váš vzkaz je na cestě,“ prohlásil vévoda, když krátce poté znovu vstoupil do místnosti, „dostalo se mi ujištění, že o vaší přítomnosti zde se ven nic nevynese.“

Opírala se o polštáře a líně si ho přitom prohlížela. „Musíte být nebezpečný, nebo náramně bohatý.“

Dalo by se říci, že obojí, ale vévoda, který se rozhodl, že toho o svém životě prozradí co nejméně, místo toho pravil: „Dal jsem Claudovi něco z peněz, které jsem dnes večer vyhrál.“

„Bezpochyby hodně.“

„Dost.“ Když tak ležela na posteli, byla tak žádoucí a vyzývavá, že kdyby to jinak nešlo, s radostí by byl utratil i víc.

„Teď když jsme zmírnili vaše starosti o klid služebnictva, se už tedy nemusíte ničím trápit.“ Jeho úsměv nasvědčoval, že má výbornou náladu. „A až do rána se můžeme soustředit na rozkoš.“

„Vám to půjde velmi, velmi snadno.“

„Mám ten nejsobečtější ze všech motivů.“

Žertem se stočila do pózy harémové odalisky. „Jste si jitý, že za to stojím?“

„Rozhodně – a já mám vždycky pravdu.“

Zasmála se; těšilo ji, že je předmětem takového zájmu. „A taky jste hezky skromný.“

„Skromnost se velice přeceňuje.“ Rozvázal si župan a svlékl

ho.

Pozorně hleděla na jeho vysokou svalnatou postavu: byl do

134

bronzová opálený, napjatý a jakoby z kamene vytesaný, nádherně vzrušený. „Vás by za skromnou fialinku nikdo nemohl považovat ani náhodou.“

„Vás taky ne.“ Vylezl na lůžko a usadil se jí mezi nohama s nenuceností, jež prozrazovala dostatek praxe. „Tak se pusťme do první lekce. Tedy jak dosáhnout orgasmu s mužem,“ zamumlal s úsměvem a zavedl penis do její rozpálené štěrbiny.

„Budete-li mít dotazy, kdykoli mě zastavte.“

„Ani ve snu mě nenapadne, abych vás zastavovala.“ Ten pocit, že muž musí zachovat rovnováhu, aby do ní mohl vstoupit, působil, že jí od vzníceného bodu spojení vzlínaly do těla vlny rozkoše.

„Žena mého srdce.“

Zvedla oči: ten sentiment působil zvláštně.

„Běžná fráze – volně k použití,“ poznamenal kvapně; i jeho samotného to zmátlo, poněvadž se romantickým výrazům ze zásady úzkostlivě vyhýbal.

„Pomilujte mě,“ zabroukala a povzbudivě pohnula boky. „A myslím to tak, že i já jsem volně k použití.“

Pohnul se vpřed: beze spěchu vnikal, klouzal do jejího horkého lůna, záměrně se hýbal co nejméně, protože chtěl rozdávat radost, ale byla v tom i sobecká touha vychutnat si každičký centimetr tohoto opojného vpádu. Nevzpomínal si, kdy měl naposledy styk s takhle nezkušenou ženou, a její bezdechá touha dodávala jeho vzrušení další rozměr. „Zastavte mě, kdybych vám nějak ubližoval.“

„Au contraire.“ Ruce na jeho zádech byly pevné, její boky mu vycházely vstříc, jeho silnou, tuhou délku oblévalo konejšivé teplo její touhy.

Když do ní pronikl, setkal se s lehkým odporem; zaváhal.

„To nebolí, vážně…“

Pohlédl dolů a v jejích levandulových očích uviděl úpěnlivou prosbu, na jejích lících ruměnec. „Nepřestávejte. Chci ho celého,“ zaprosila.

Takovému naléhání by neodolal ani svatý – a Flynn nikdy neměl v úmyslu nosit svatozář.

135

„Víte to určitě?“ zeptal se, když už si sám nebyl jist, jak dlouho se ještě dokáže chovat jako džentlmen.

„Umírám,“ zašeptala zoufalým hlasem.

Po tak dlouhém celibátu už nevydržela čekat – a po pravdě řečeno, on na tom byl stejně, ovládal svou rostoucí potřebu jen s nadlidským úsilím. S jejím němým souhlasem popustil své nenasytné touze uzdu a hluboko se do ženy ponořil, spočíval nehybně v zajetí jejího lůna, naplňoval ho, napínal ho. Rozkoš byla tak silná, že jí vstoupily slzy do očí. Potom se jemně pohnul a ona zasténala: to hladké tření dráždilo každý citlivý nerv, každou buňku přímo horečně. V agónii sebeovládání se ostře nadechl a přinutil se ignorovat divou rozkoš, jež útočila na všechny jeho smysly. Jenomže tohle už se dlouho vydržet nedá, uznal. Rozevírala stehna víc a víc, aby mu vyhověla, a její chraplavé výkřiky byly stále naléhavější.

Poddal se pomalému, dráždivému proudu a dal jí, co chtěla, co oba chtěli: ten strhující rytmus pronikání a odcházení, v němž utonulo skoro vše. Vykřikla a on tlumeně zasténal pokaždé, když dosáhl blaženého stavu nejhlubšího spojení, v němž se celý svět soustředil do chvějivého otisku jeho ztopořeného penisu do její pulzující tkáně. A potom zadržovali dech, když do ní vklouzl nadoraz, a ve sladké třaslavé horečce čekali na další mocný úder.

Obestíral je pach sexu, žhavý odér vášnivých těl v hladkém splynutí, vůně syrového, primitivního aktu páření, která prostupovala civilizovaný luxus a přepychovou výzdobu ložnice v hotelu Paříž – paradoxní pojetí jak ze strany muže, který sex chápe jako příležitostnou hru, tak i ze strany jeho protějšku, tedy ženy, jež větší část života prožila v čistotě souměřitelné s celibátem panenské vestálky.

Avšak v tomto okamžiku existovali ve svém vlastním vesmíru, spojovali se v tanci starém jako sám čas, ztracení ve zběsilé, nestoudné smyslnosti, tělo na tělo, palčivá touha proti palčivé touze, v horečce, napůl v bezvědomí, hnáni nepříčetným hladem. Pak zaúpěla a on ihned změnil směr, neboť poznal, že žena je na samém pokraji. Prudce vyrazil vpřed a zabořil se do

136

ní tak hluboko, až zalapala po dechu. Noční vzduch roztříštily její tlumené vášnivé výkřiky, a jak její orgasmus bouřlivě propukal, vzdouval se a stupňoval, ten zvuk zesílil v závratný jásot. S požehnanou úlevou i muž pustil ze řetězu své vlastní prudké touhy. Dlouho potlačované vyvrcholení explodovalo a vystříklo v tak zběsilých výronech, že před tím divokým náporem zavřel oči.

Po několik závratných okamžiků se v tomhle ráji lůžka s baldachýnem, ráji odříznutém od zbytku světa, zmítali zaklesnuti do sebe v křeči extáze; zakusili vyvrcholení tak bouřlivé a intenzivní, že se celý vesmír scvrkl na mlčenlivý pocit a horký dotek jejich těl. Jak jsem mohla vědět, pomyslela si, okouzlená, uspokojená a plná semene, že sex může být takhle neuvěřitelně báječný? Že by tahle kouzla a čáry měla na svědomí jen ta její naivita, uvažoval; i přesto, že dosáhl orgasmu, měl smysly stále v jednom ohni.

Ale jelikož se ze zásady bránil silným citům a byl odhodlaný udržet si pohodlné zvyky, jež na sebe za celý život nabalil, zapudil nezvyklý pocit, zvedl čelo z polštáře a lehkým polibkem se dotkl Feliciiny tváře: „To bylo fantastické!“

„A teď už vím, jaké to je.“ Její hlas byl pouhým stínem zvuku, oči měla v umdlení zpola zavřené.

„Když jde všechno, jak má jít,“ zamumlal. Zdvihl se na lokty a usmál se na ni.

„Myslím tím, jaké je to s tebou.“ Její řasy se zvedly a z očí jí zasvítila spokojenost.

„Je to lepší, než když si to děláš sama?“

Na rtech jí vykvetl úsměv – oslnivý a blažený. „Jako bys to nevěděl, ty prostořeký!“

„No však se jenom ptám.“ Mrkl na hodiny na krbové římse.

„A můžu ti to udělat ještě lépe.“

„To není možné. Vážně,“ zamumlala, „už nemůžu.“

„Víš to jistě?“ Pohnul se v ní.

Maličko zasténala a v tom tichém zvuku zazněla chvějivá extáze. „Tohle nedělej. Umřu blahem.“

„Takovýmhle blahem?“ Nepatrně vklouzl hlouběji; předchozí

137

orgasmus neměl zřejmě vliv na jeho erekci.

Ve vagině se jí zatřepetal motýlek rozkoše. Zavrněla: „Tohle není fér.“

„Copak neplatí nějaká pravidla?“ Po rtech ji pohladil jeho úsměv.

„Pro tebe evidentně ne.“

„Udělám ti to znovu.“ Sladce a líbezně ji pozval do ráje.

„Kolikrát budeš chtít,“ dodal šeptem.

Její smysly rozpálil plamen touhy a ona poprvé pochopila, co je to bezuzdný chtíč. „Jak to děláš? Ještě před několika vteřinami jsem se nemohla ani hnout.“

„Jednoduše. Takhle vklouznu dovnitř a dotknu se tě… tady.“ Zachvěla se: rozkoš uháněla mílovými kroky.

„A tvoje tělo zareaguje. A když se pohnu o kousíček doprava a trochu se nadzdvihnu…“

Byl to šok. Cítila, jak vyvrcholení začíná, a když pak přešlo pár nekonečných, hysterických, ukřičených chvil a orgasmus odezněl, její mozek se zase probudil k životu a ona otevřela oči.

„…tak tě krásně udělám,“ uličnicky dokončil předchozí větu.

„Jak to víš?“ zašeptala.

„Léta praxe – pokud ti nevadí pravda.“ Pomalu se z ní vyprostil, odvalil se stranou a lehl si na záda.

Opřela se o jeden loket a pohlédla na jeho krásné odpočívající tělo. „Kdyby to nebylo tak úchvatné, byla bych v pokušení vyslovit proti těm létům praxe námitku.“

Složil si dlaně pod hlavu a zašklebil se. „Chceš, abych se ti omluvil?“

„Kolik ti je let?“

„Třicet pět.“

Lehce odfrkla. „Léta praxe, to není jediný důvod. Mému manželovi bylo padesát a nevěděl ani ň.“

„Sex některé lidi přitahuje víc než jiné.“

„Chceš říci: potěšení z něj.“

„Ne, chci říci sex.“

„Potěšení je jen vedlejší příznak?“

„To sotva. Je to raison d’?tre. Ale potěšení si můžeš užít i při

138

spoustě jiných činností, než je právě sex.“

„Skutečně?“

„Vypadám snad jako posedlý sexem?“

„Jsi v něm hrozně dobrý.“

„Existuje spousta věcí, ve kterých jsem dobrý.“

„A přesto jsi svobodný. Jak se ti daří odrážet ženy, které tě pronásledují?“

V tu chvíli se zdálo, že není ve své kůži.

„Uklidni se, Flynne. Já jsem si nevyšlápla na lov manžela.“ Viditelně se mu ulevilo a ona se zasmála. „Síla zvyku,“

zamručel. „Takovéhle otázky! Nechceš se vykoupat?“

„Změnili jsme téma?“

„Definitivně.“

„Potřebuji snad koupel?“

„Nezbytně ne. Ale vana je dost velká pro dva.“

„Hmmmmm.“ Věnovala mu koketní pohled. „Ceká mě další lekce?“

Jeho hlava na polštáři se trochu pohnula. „Už žádné další lekce, drahoušku. Ta úloha se mi nelíbí. Jsem prostě zpocený a ulepený.“ Přejel si rukou po hrudi.

„Jak velká je ta vana?“

„Hodně. A hned za dveřmi je ve kbelíku s ledem šampaňské.“

„Odkdy?“

„Od chvíle, kdy jsem Claudovi řekl, aby ho přinesl nahoru.“

„Ach, můj bože! Myslíš, že mě slyšel křičet?“

„Sluhové neslyší nic.“

„Co to máš za sluhy? Ti moji mi říkají, co si mám dát k večeři.“

Zašklebil se. „Tak to sis je moc pustila k tělu.“

„Jestli dovolíš, můj vysoce postavený Flynne, i já sama jsem kdysi zastávala postavení, které se od toho jejich moc nelišilo.“

Na okamžik se jí zahleděl do očí. „Byla jsi vždycky chudá?“

„Záleží na tom?“

„Mně ne.“ Strávil hodně času v odlehlých končinách a svobodný život mu vyhovoval.

139

„Můj otec byl ve skutečnosti vikomt, ačkoli skotský statkář je téměř vždycky chuďas. Ale bydleli jsme na pěkném starém panství a netrápilo nás nic víc než málo peněz. Pak jsem se vdala.“

„Proč tam nežiješ teď?“

„Nevycházím s manželkou svého bratra.“

„Aha. Dost běžná stížnost. A tak jsi byla vržena do světa.“

„Nechtěla jsem u nich být trpěná. Navíc, před chladnými větry Aberdeenshiru dávám beztak přednost vile Ráj. A díky tobě se z ní budu radovat dál.“

„Bylo mi potěšením, chou chou. A přestože riskuji, že tě urazím, zeptám se: nevadilo by ti nějak moc, kdyby ses se mnou vykoupala?“

„Propána, já ale páchnu!“

„Jsme na tom oba stejně, ačkoli já v tuto chvíli myslím na skleničku šampaňského pozoruhodné chuti.“

„V teplé lázni.“

Usmál se. „Náš vlastní dotek ráje.“ Spustil nohy přes okraj postele, pak lůžko obešel a napřáhl k ní ruku.

„Odmítnout by bylo bláznovství, že?“

„Myslím, že se ti to bude zamlouvat.“

„Tenhle tón hlasu činí tvou nabídku ještě lákavější.“

„V to jsem také doufal. Napadlo mě, že by sis na mě třeba ráda zajezdila.“

„Flynne!“ Cítila, že v odpověď sebou její tělo okamžitě škublo.

„No není to lákavý nápad?“ V jeho tmavých očích se pobaveně zablýsklo.

„Vše, co s tebou souvisí, je lákavé – jak sám dobře víš!“ Nepředstíral žádnou falešnou skromnost. „Dobrá,“ pravil.

„Takže se tedy potěšíme navzájem.“

Koupelna byla ohromná, s lesklými červenými a zlatými dlaždicemi, což Felicii připomnělo provensálský venkov. Vana by skutečně stačila nejen pro dva, ale snad dokonce pro čtyři nebo pro šest osob, o tom se celkem nedalo pochybovat; příslušenství bylo zlaté a velmi umně vyvedené: trysky ve tvaru

140

delfínů a kohoutky podobné mořským lasturám. Proti zapuštěné vaně stála u zrcadlové stěny tři porcelánová umyvadla s květinovým dekorem. Nad nimi visela dlouhá skleněná police, na níž byla vyrovnána taková sbírka barevných toaletních potřeb, že by se za ni nemusel hanbit menší krám.

Venku, za širokými skleněnými dveřmi, byl balkon obrácený k moři, zatímco protilehlou stěnu rozdělovaly dvoje dveře ze dřeva v odstínu antické žluti.

„Pokud potřebuješ příslušenství,“ nabídl jí vévoda a mávnutím ruky na ty dveře ukázal.

Vzhledem k tomu, kolik šampaňského vypila při večeři, jí ta nabídka přišla vhod. „Ne abys poslouchal.“

Povytáhl obočí. „Na ostych je snad už trochu pozdě, ne?“

Začervenala se, neboť si připomněla, co se mezi nimi odehrálo.

„Jestli chceš, začnu napouštět vanu. Bude to tak lepší?“

„Děkuji ti.“ Nervózně pohodila rukama. „Tohle je pro mě novinka.“

Uvědomil si nezvyklé touhy, jež v něm vyvolala, a jemně pravil: „Pro mě možná také.“

„Jak jsi galantní!“ Její hlas už nezněl tak nejisté, v očích teď měla opět vyrovnaný pohled. Obrátila se ke dveřím za sebou a oboje otevřela, aby si vzápětí vybrala místnost s bidetem. Než vstoupila dovnitř, rychle se ohlédla a usmála se. „Cítím se příšerně dospělá!“

Žaludek se mu sevřel hrůzou. Působila sice jako vyzývavý přelud ženství, ale byla tak dokonale bezelstná, že ten protiklad mohl znamenat nebezpečí. „Neříkej, že je ti šestnáct!“

„Přála bych si, abych ti mohla říci, že je mi šestnáct, a zapomenout, že jsem kdy byla vdaná. Snad v dokonalejším světě.“

„Teď mě nějaké dlouhé debaty nezajímají.“ Jeho hlas zněl sevřeně. „Kolik je ti let?“

„Ty jsi nervózní,“ dobírala si ho.

V jeho hlase nyní nebylo nic, co by se podobalo společenskému tónu. „Tak kolik?“

141

„Dvacet šest.“

Ulevilo se mu tak očividně, že se nahlas rozesmála. „Tak tohle by se dalo popsat jako chvilka čirého děsu.“

„To tedy ksakru ano. K oltáři už chlapa odvlekli za daleko menší prohřešky.“

„Dovol, abych tě ujistila, drahý Flynne, že mě zajímá jenom tvoje…“ Očima zabloudila k jeho penisu a mužovo libido okamžitě zareagovalo, „…schopnost plnit rozkazy,“ zavrněla.

„Mimochodem,“ dodala a hodila po něm koketně očkem „jsem ráda, že to můžu dělat s tebou.“

„Běž už,“ řekl nevrle; ta lehkovážná poznámka ho přivedla do rozpaků, protože byl opět v plné polní. Když se za ní zavřely dveře, sám sobě řádně v duchu vyčinil: připomněl si, že neviňátka, jako je slečna Greenwoodová, jsou mimo jeho zorné pole z mnoha důvodů, které radí zařadit zpátečku – například rodiny, jež by mohly vyjádřit nesouhlas, anebo různé představy o zodpovědnosti, jimž nehodlal čelit. Dnes v noci se s ní potěší, protože by byl blázen, kdyby to neudělal, ale ženy podle jeho gusta, to jsou spíš světácky. Ty totiž mívají pravidla hry v malíčku. A s touto rozumnou myšlenkou došel k vaně, roztočil kohoutky a odebral se na druhou toaletu. Pojal pevný úmysl vypít toho dnes večer tolik, aby vymazal veškeré kouzlo, jímž tu nešikovnou slečnu Greenwoodovou přitahuje.

I přes šumění tekoucí vody ho Felicia na vedlejší toaletě slyšela a přistihla se, že naslouchá jako pravý voyeur. To je zvláštní, pomyslela si, že mě okouzlují i ty nejpřízemnější stránky toho muže, když bych ještě včera takovéto chování považovala za chrapounské a vulgární. Proč tenhle nezřízený zájem? dumala a pokoušela se nějak si rozumně zdůvodnit tu nesmírnou přitažlivost, kterou pociťovala.

Je krásný jako bůh, to ano, ale to přece není důvod, aby ji fascinoval každičký detail jeho života. Jako milenec je úžasný, jenomže její svět přece nebyl nikdy ovládán sexem – nebo vlastně až do dnešního večera nebyl, připustila žalostně. Co se týče šarmu, tak toho má na rozdávání. Jenomže šarm sám o sobě nevysvětluje, proč ona tak prudce touží dozvědět se něco o jeho

142

soukromém životě. Čistí si zuby ráno, nebo večer? Anebo ráno i večer? Na jaké posteli spává doma? Má rád voňavé košile? Umí pískat? Napadaly ji stále nové výstřední otázky.

Stávalo se tohle každé ženě, se kterou se Flynn pomiloval? Působila snad jeho lákavá zběhlost v milostných uměních na každou ženu tak, že začala chtít víc, že začala chtít, aby se před ní odhalil úplně? Anebo je ona naivní jako mládě, a tak ji snadno pobláznil pohledný obličej, senzační sexuální schopnosti a péro jako kostelní věž?

Tahle poslední nezpůsobná představa jí na tváři vyvolala úsměv, i když se Felicia za podobné myšlenky v duchu plísnila. Velmi dobře věděla, že by se neměla nechat takto okouzlit. Tuhle kratičkou rozkošnou mezihru by měla považovat za pouhopouhé quid pro quo. Flynn při ní dnes večer stál jako anděl milosrdenství v každém smyslu toho slova a ona mu svou přístupností jeho velkorysost snad oplatí. Alespoň maličko – vždyť je tak nezkušená, že to na muže takto sexuálně zběhlého možná působí odstrašujícím dojmem.

Zamířila ke dveřím, když tu najednou strnula: zahlédla odraz své nahé postavy v zrcadle. Jaksi zapomněla, jak vypadá bez šatů. Asi se musí vyprostit z Flynnova horkého objetí, aby zase začala přemýšlet hlavou. Proboha, pomyslela si neklidně, jak se vstupuje do místnosti, když je člověk nahatý jako prst? Odvrátila oči od pohledu, jenž ji vyváděl z rovnováhy, a rychle se rozhlédla po místnosti, zda tu není nějaké šatstvo. Ale možná že už je skutečně pozdě na nějakou prudérnost, jak krátce předtím podotkl Flynn. A přesto. Nevěděla, zda před něj dokáže předstoupit nonšalantně a s patřičným klidem. Zmocnil se jí pocit, jako by měla vyjít na jeviště.

Tohle vytržení ze žhavé vášně jí pročistilo hlavu. A protože se tu žádné oblečení neobjevilo, neměla příliš na vybranou. Zhluboka se nadechla, aby si dodala odvahy: pochopila, že tu buď musí zůstat napořád, anebo… musí předvést drzé čelo. Nezdálo se příliš pravděpodobné, že by s první variantou uspěla, a tak trochu vydechla a sáhla po klice. Přinutila se k úsměvu, otevřela dveře a vyšla do koupelny. „Takový báječný luxus!“

143

prohlásila jasným hláskem, z něhož sršel elán. „Tomuhle by člověk snadno přivykl. Hromádky prádla s vyšitým monogramem, úžasné flakony s parfémy, voňavé mýdlo.“

„A šampaňské.“ Vévoda pozdvihl skleničku směrem k ní; rozvaloval se ve vaně a nad jeho hlavou stály na římse dva kbelíky s vínem. „Voda je teplá,“ dodal a zatoužil zbavit ji rozpaků – bylo zřejmé, že není ve své kůži. „A nemáš náhodou hlad?“

„Po všem tom jídle?“ Zaváhala a stanula ve dveřích.

„Kdybys cokoli chtěla, dej mi vědět.“

Takhle on to nemyslel, to věděla, ale jeho hluboký tenor jako by jí našeptával přesně to, co chtěla slyšet. Pomaloučku se nadechla, aby potlačila záchvěv rozkoše, který jí proběhl vaginou.

Všiml si jak její reakce, tak zaváhání. „Dej si trochu šampaňského,“ pobídl ji jemně; chápal, že žena s takovou minulostí se do role prostopášnice vžívá jen s obtížemi. „A já tě pobavím vyprávěním o svých cestách po světě.“

Je tak snadné mít ho ráda, pomyslela si a z těla se jí vytratilo napětí. „Jedině když mi napřed povíš o Tádž Mahalu.“ Vykročila k němu.

„Ujednáno.“ Postavil svou sklenku, nalil šampaňské i jí a dal její pohár na široký okraj vany. Připomínala mu plaché, dovádivé kotě – zvířátko, které je bojácné, ale chce si hrát.

„Když jsem spatřil Tádž poprvé,“ začal a ponořil se přitom do vody, „bylo mi osmnáct a miloval jsem nádherné irské děvče, které kvůli mně nechtělo opustit manžela, protože můj otec by mě zcela vydědil. Nedostal bych ani groš.“

„Vsadím se, že teď toho ta dívka lituje.“ Feliciin hlas zazněl maličko pobaveně.

Vévoda pokrčil rameny. „Pochybuji, zda se na mě vůbec pamatuje. Jejího manžela přeložili do Kalkaty a já jsem ji už nikdy neviděl.“

„A nikdy jsi nenašel jinou ženu, kterou bys miloval?“ Chopila se své skleničky a vstoupila do vany.

„Zlomila mi moje něžné srdéčko,“ zamumlal uštěpačně.

144

Vklouzla do vody a opřela se o hladké dlaždičky. „Je velice šikovné mít takovou romantickou výmluvu. A když tvůj otec zemřel, nechal ti nějaký ten groš?“

„Neměl na vybranou, jinak by to všechno musel odkázat jakémusi vzdálenému bratranci, který žil v australském buši se svou domorodou ženou.“

„To jsi měl tedy štěstí. No, kéž by mi můj otec odkázal aspoň těch pár grošů! Ale stěžovat si nemůžu. Tetička Gillian mi nechala všechno, co měla. Ale povídej mi raději o Tádž,“ prohlásila zničehonic, protože si nepřála setrvávat v neradostných myšlenkách. „Je tak velkolepý, jak vypadá na obrázcích?“

Přikývl. „A to, co se tvrdí o pohledu na Tádž zalitý měsíčním světlem, je čistá pravda.“ Potom začal popisovat ten památník lásky i několik dalších divů světa, které za ta léta putování po světě spatřil.

Vypili jednu láhev a pustili se do další; když jim vystydla voda, připustili si teplou, aby se i dál mohli cítit pohodlně. Povykládal jí pár anekdot ze svého života, přičemž vynechal takové, podle nichž by v něm mohla poznat jednoho z nejzámožnějších mužů Anglie. A pak povídala ona o svém mládí, kdy byl její svět ještě plný radosti. „I já jsem byla zvyklá mít vlastní koně,“ vysvětlila. „Překrásného vraníka a dlouhonohou hnědku, kteří vydrželi běhat celé hodiny. Ale připadá mi, že to už ani není pravda. Manžel je prodal.“

Taktak že neřekl: „Nějaké ti koupím,“ jenomže to by s sebou neslo příslib budoucnosti, kterou si nechtěl nijak malovat. A tak místo toho prohlásil: „Zaslouží si být mrtvý.“

„Já vím. Je hrozné, že to říkám, ale je to pravda.“

„To mám ale štěstí, že tě tetička Gillian pozvala sem! Ani si nevzpomínám, že bych se byl kdy vypravil do Aberdeenu. A tenhle večer bych opravdu nerad propásl.“

„Tak to jsme dva.“ Najednou se začervenala – uvědomila si, že ten nahý muž, který sedí proti ní ve veliké vaně, byl pro ni ještě před pouhými několika hodinami cizincem.

„Nikdo se o tom nedozví.“ Nemusel umět číst myšlenky: její

145

neklid byl nabíledni.

„Jenom všechen personál.“

„Dostali zaplaceno, aby zapomněli.“

„Opravdu? A ty věříš…?“

„Nejen věřím – dám na to krk.“

Cosi v jeho hlase naznačuje, že zaměstnanci by nevyvázli tak lehce, pomyslela si. „Znepokojuje tě ještě někdo?“

Viditelně se uvolnila a znovu se usmála. „Za to bys měl přijít do nebe. Děkuji ti za to – i za velikou spoustu jiných laskavostí.“ Chvála ho vždycky přiváděla do rozpaků, rychle proto změnil téma hovoru. „Pořád jsem ti ještě nepopsal putování Turkestánem. Nejsi už unavená? Nechtěla bys raději spát než

poslouchat?“

Jako by snad mohl někdo v těsné blízkosti toho úchvatného Flynna spát! „Poněvadž tvůj popis je jediný způsob, jak se kdy do Turkestánu dostanu, povídej, prosím tě.“

Dával pozor, aby nedělal žádné plány. Z Felicie očividně mluvilo čisté svědomí. Vykládal o svém letním putování přes poušť Takla Makán, o nesnesitelných vedrech a o kmenech, s nimiž žil, o ruských kasárnách v Chótánu, kde se nedalo dělat nic jiného než pít a pít, a než dospěl k závěru svého vyprávění, už se zase cítila volně: kladla mu otázky, doplňovala ho vlastními poznatky, znovu a znovu se smála, když se pokoušel ji pobavit. On každopádně nikam nespěchal, rozhodl se totiž, že změní plány ohledně odjezdu. Na sex bude času dost – když ne dnes, tak zítra.

Zeptal se potom, jak to je s jejím dočasným pobytem v Monte Carlu, což bylo téma dost bezpečné, a ona mu bezstarostně vypočítala své povinnosti jakožto společnice obstarožní tetičky a předložila mu i miniatury ze svého běžného života. O mnoho později, když dopili i druhou láhev šampaňského a na obzoru se začínalo objevovat slunce, Flynn řekl: „Nechceš, abych ti umyl vlasy?“

Prsty si ty neposlušné prstýnky prohrábla. „Ze by to už chtělo šampon?“

„Ne. Jen mě napadlo, že by se ti to třeba líbilo.“

146

Na chviličku přimhouřila oči. „Mám jednu otázku.“

„Jenom jednu?“ pravil rozverně. Větší díl obsahu dvou láhví šampaňského a příjemná společnost mu do žil nalily vynikající náladu.

„Dělal jsi to už někdy předtím?“

Na okamžik se zahloubal a pak se zazubil: „Nikdy.“

Potěšené se zahihňala. „Tak v tom případě ano, prosím, pusť se do toho. Ačkoli jsem tě varovala: po všem tom šampaňském budu asi krapet panovačná.“

„To bude asi tím clicquotem,“ poznamenal komicky,

„protože jsem se přistihl, že mám hodně podobné pocity.“

„Tak to bychom měli přestat pít. Tohle je určitě dost pošetilý pocit.“

„Přinejmenším divný,“ podotkl; byl schopný své pocity ignorovat – vždyť si tento návyk pěstoval celý život! „Takže už nechceš? Žádné šampaňské k snídani?“

„Neříkej, že už je ráno!“ Její vědomí zničehonic zaplavily všechny praktické aspekty skutečného života.

„Ráno ještě ne,“ zalhal a hodil jí lahvičku se šamponem.

„Věř mi. A protože na kadeřníka si dnes budu hrát poprvé, možná by sis mě měla trochu všímat.“

Trvalo jen chviličku, než se nechala strhnout ke hře-jeho vřelý úsměv zahnal všechny obavy. „Všímat ohledně práce se šamponem, nebo s něčím jiným?“ otázala se ho laškovně.

„Tak či tak. S obojím. Upřímně řečeno, radši bych tě zabavil jinak.“ Přisunul se vodou až k ní, protáhl se kolem a vzal jí z rukou šampon; balancuje nad ní, odložil pak lahvičku stranou a dotkl se jejích úst v lehkém polibku.

Usmála se na něj: na rtech se jí chvěla sladkost toho motýlího políbení. „No, asi bych si tě měla všímat. Jednou bych ti pak mohla prodat své vzpomínky, a ušetřit tě tak rozpaků, které bys pocítil, kdyby ses o svých sexuálních výkonech dočetl v tisku.“

„Už je to hodně dlouho, co jsem se dal naposledy přivést do rozpaků, drahoušku, ale asi bych si sám měl všímat, jak mě fascinuješ.“ Jak se tak nad ní vznášel, jeho tělo o ni lehce zavadilo. „Chtěl jsem tě od toho okamžiku, kdy jsi dnes večer

147

poprvé vstoupila do kasina, a ta touha se ne a ne ztratit.“

Na žaludek se jí horce přitiskl jeho ztopořený penis. „Nechtěl bych se svou posedlostí zůstat sám. Byl jsem dost trpělivý?“

Třebaže se nevyjádřil úplně přesně, rozuměla, co chce říci.

„Byl jsi neobyčejně zdvořilý.“

„Ani si nevzpomínám, že bych kdy ležel ve vaně se ženou a nedělal nic… tak dlouho.“

„Já si ani nevzpomínám, že bych kdy ležela nahá ve vaně s mužem.“

„To mám tedy štěstí!“ Trochu se pohnul v bocích.

„Ne, to spíš já,“ zamumlala a přizpůsobila se jeho pomalému tempu. „A jsem si naprosto jistá, že šampon může počkat.“

„Myslíš?“

„Vím to.“

„Jestli je ta tvoje kundička konečně připravená…“ zašeptal.

„Ach ano,“ vydechla. „Už hrozně dlouho ti to chci říci, ale když ty jsi byl v myšlenkách tak daleko a já už jsem to dnes v noci po tobě chtěla tolikrát. A taky mě napadlo, že možná dáváš přednost méně výbojným ženám – tedy pokud jde o náruživost.“

Vnikl do ní prstem a ucítil mokrý žár. „Tahle cesta už je přístupná.“

„Nebude ti vadit, když se hned udělám?“

„Nebude ti vadit, když si s tebou desetkrát zasouložím?“

„Prosím, udělej to,“ zašeptala a natáhla se, aby ho políbila; vévodovy rty zahřálo její drobné zajíknutí – to jak do ní právě vstoupil.

Pocit, že jsou ve stavu beztíže, sametové tření jejich těl, vlídné kolébání vody, v níž se společně pohybovali, malátnost vyvolaná šampaňským, to vše dohromady dávalo vzniknout vzácnému kouzlu.

„Tohle není skutečný svět, viď?“ oči měla skoro zavřené.

„Je to ještě lepší.“ Zajel hlouběji a oba zadrželi dech, opojení rozkoší, která jim kolovala v žilách.

„Koupat se s tebou je… poutavé.“

„Někdy zkusíme i to,“ zamumlal a pevně ji zmáčkl v náručí.

148

S pažemi ovinutými kolem ní ji vyzdvihl nahoru, lokty se vzepřel o dno vany a chodidly o vykachlíkovanou zeď, aby mohl proniknout hlouběji.

„Myslím, že už to nevydržím.“

„Nemusíš.“

„Jsem nenasytná.“

„Tak to je skvělé,“ vydechl nadšeně, neboť i jeho vlastní smyslné touhy byly neúkojné. „Měl bych si tě držet nahou v posteli.“ Přitiskl ji k sobě blíže, takže se jeho tuhá délka do ní zasunula ještě víc. „A pak bych od tebe dostal, co bych si zamanul.“

Bezostyšně vzrušená tou chlípnou představou zakňučela.

„Mohl bych tě obdělávat před snídaní i při snídani, než by ses ráno oblékla – pokud bych ti ovšem obléknout se vůbec dovolil. Odpoledne bys ležela nahá na slunci na terase a já bych se s tebou mohl pomilovat tam.“

Zajíkla se a vyvrcholila, všemi jejími smysly zmítala divoká, bujná extáze, prudká, žhoucí jako plamen, jeho hlas říkal slova nevýslovně obhroublá, jeho erekce ji naplňovala, provrtávala, vlévala se do ní.

A přestože jejich smysly zahřívalo blaho mohutného orgasmu, pod horkým uspokojením ještě dlouho poté doutnala hladová touha.

„Obávám se, že tě hned tak nepustím,“ zamumlala Felicia a její paže přitom stále ještě objímaly jeho šíji.

„Dobrý nápad.“ Ta odpověď nevyvolala v jeho mozku poplach, snad ani nepostřehl, že uspokojena není jen jeho tělesná žádost.

„Možná že jsme oba trochu ovínění.“

„Mluv sama za sebe.“ Vévoda se jaktěživ neopil.

„Mluvím sama za sebe,“ řekla s roztomilým zachichotáním.

„Našla jsem cestu do nebe.“

„Zkrátka nirvána.“ Maličko se v ní pohnul, jako by ohledával hranice ráje.

Prohnula se naznak a zavrněla a on užasl nad rozmary osudu, který mu umožnil najít tak dokonalé hnízdo pro ptáka.

149

„Mohla bych umýt vlasy já tobě.“ Přejela mu rukou po zádech a zabořila prsty do tmavých vlhkých kučer na jeho šíji.

„Anebo bys mohla zůstat, kde jsi.“ Líně popojel vpřed.

V perfektní souhře zavzdychala, objala mu nohama záda a nadzdvihla boky, aby mu ještě lépe vyhověla.

Pomilovali se beze spěchu, únava po nedávném vyvrcholení vdechla do lenivého rytmu jejich svalů ospalou smyslnost, voda ve vaně se čeřila v drobných vlnkách, omývala je a zahřívala jejich rozpálená těla. Veškeré myšlenky nahradila smyslná touha. Čas se ztratil. Do jejich splývajících těl se soustředila rozkoš, rytmus spojení, vrcholný výraz sexuální harmonie.

Dospěla k vrcholu jako první, poněvadž bez rozmyslu ochutnávala plody touhy, zatímco on věřil ve výhody vyčkávání – snad to byl nárok kladený na známého těšitele žen. Ne že by byl tak vyhladovělý; on měl sexu dostatek po celý život.

Když její horečná extáze pominula, něžně ji políbil a vyprostil se, pak si ji zvedl na klín. „Teď je řada na mně,“ zamručel hravě.

„Ne.“ Zabořila mu obličej do ramene.

„Ty vždycky říkáš ne.“ Odhrnul jí z tváře ryšavé kudrny a pohlédl jí do očí. „A nikdy to nemyslíš tak, jak to říkáš.“

„Teď ano.“

„Vážně?“ Jeho úsměv byl drzý. „A já jsem si myslel, že by sis na mně s chutí zarajtovala.“

Jaksi se jí nechtělo souhlasit s tou zatracenou skutečností, že tenhle chlap má nejspíš pravdu.

„Ale samosebou že ano,“ řekl medově a nadzvedl ji tak, aby mohla nasednout na sám vrcholek jeho erekce.

Vzepřela se mu o hruď. „Tyhle nepřiměřené výsady nemám ráda.“ Zmlkla v momentě, kdy do ní zabořil svůj naběhlý úd.

„A to dobře děláš – jenom kdybys nebyla tak mokrá,“ zašeptal; zlehka jí hladil boky a píchal ji pomalu a s rozmyslem.

„Přece… nemůžeš… pořád… dělat… co se ti… zlíbí.“ namítla; ten promyšlený, vzrušující vpád jí vzal dech.

Poslední zbytky zábran se rozplynuly, když zvýšil tlak, jímž

150

svíral její boky, když ozřejmil, kdo co komu dělá, když pronikl do nejhlubší hlubiny a zašeptal: „Budeš mi tu takhle zahřívat péro, dokud se nerozhodnu jinak.“

„Ne!“ Avšak to slůvko vyjadřující odpor skončilo zakvílením.

„Ale ano,“ zavrhl její námitku a dál ji přidržoval na místě, takže oba pocítili nesmírnou extázi.

„Měla bych tě plácnout!“ zašeptala.

Jenomže to neudělá – a pokud si to sama neuvědomuje, ví to přinejmenším on.

„Popros, drahoušku,“ zamumlal, „a já se postarám, abys dostala, co si přeješ.“

„Anebo ty.“ Horký tón v jejím hlase nevyjadřoval pouhý vztek.

„No, jenom jestli budeš mít trpělivost. Ale ta tvoje sladká mišpulka je pořád horká a mokrá a čeká na tohle…“ zavrtal do ní, „…a ty ani nedokážeš myslet na nic jiného než na to, že potřebuješ vyvrcholení, viď?“ zašeptal a pozoroval, jak se snaží potlačit blížící se orgasmus.

„A možná ani nechci myslet na nic jiného,“ odsekla horkokrevně a prohnula se v kříži, vstříc tomu neuvěřitelnému blaženství. „Možná… to… vůbec… nechci,“ oddechovala; ústa jí zkřivil lehký úsměv, protože sílící vlna orgasmu ji zaplavila, spláchla, vynesla k oblakům. Přinesla s sebou poznání, jak vypadá další stupeň slova požitek.

A další stupeň uspokojení muži, který měl v úmyslu prodloužit si dovolenou v Monte Carlu. Své vlastní choutky držel na uzdě, dokud mu v náručí nezplihla a neustrnula; pak její nevzdorující tělo nadzdvihl a poté ho zase beze spěchu přitáhl k sobě dolů – erekce jako zvon, smysly v jednom ohni.

Byla vláčná a poddajná, nebránila se, ani se nesnažila spolupracovat, její vášně byly zkrocené a ruce spočívaly na svalnatých ramenou, pod dlaněmi se jí čeřily vlny plynulých pohybů jeho silných paží. V pomalém, úžasně vytrvalém tempu ji bez námahy, s rozmyslem zvedal a pokládal zase zpátky, dokud nezačala – jak se dalo tušit – opět chraplavě oddechovat,

151

dokud on sám neměl pocit, jako by se jeho tělo mělo v žáru neukojeného chtíče užuž roztavit. Dokud nezačal doufat, že ona se udělá dřív, protože on už to nevydrží ani vteřinu.

Najednou zatajila dech, zavřela oči a rozechvěla se mu pod rukama; v tu chvíli on se do ní v posledním vzepětí spokojeně pohroužil, takže oba pocítili, že ta sladká agónie je na dosah.

Jejich vyvrcholení trvalo a trvalo, byl to nekonečný zázrak, celá ta hyperbola, celá ta rozvířená nádhera hluboce dojímavé vášně, jež pulzuje, tepe a s jekotem dopadá na zakončení nervových vláken. Ejakulace mu udeřila do mozku, do těla, ty zbrklé, neovladatelné křeče byly zvířecí, třeskuté, velkolepé. Felicia byla otřesená, zmatená, vyděšená mocí, kterou nad ní má, a samozřejmě také patřičně uspokojená.

Když se zase vrátil do reality, na zlomek vteřiny nevěděl, kde je, ale pak ji uviděl a ucítil. A s rozpačitou sentimentalitou, kterou by předtím, než ona poprvé vkročila do kasina, považoval za notně přitaženou za vlasy, začal uvažovat o existenci zázraků. Ona je nefalšovaný dar bohů!

„Tobě je zima.“ Z kratičkého letu na křídlech fantazie ho na zem vrátilo náhlé zjištění, že pokožka jeho společnice mu chladne pod rukama.

„Opravdu?“ Překročila jistou hranici vzrušení, a tak byla zároveň horká i studená, zahanbená i nestydatá, pohybovala se v kraji divů, kde vládne úlek a zázrak, nebyla si jistá ničím než rozkoší, kterou jí obdařil.

„Musíme tě dostat do peřin,“ pronesl s autoritou, kterou nemohla nepoznat. Sevřel ji do náručí, vstal a vykročil z vany. Cestou z místnosti stáhl z vyhřívaného věšáku osušku. U lůžka ji postavil zase na nohy, zabalil do teplého ručníku a energicky vydrbal do sucha. Vzápětí ji položil na postel a zachumlal do několika teplých vrstev.

Naklonil se a na křehký hřbet nosu jí vtiskl políbení. „Je to lepší?“

Vzhlédla k němu z toho teploučkého kokonu a nakrčila nos:

„Bylo by, kdybys tu byl se mnou.“

Prohrábl si vlhké vlasy a ulízl si je do hladkých vln. „Úplně

152

bys mě zničila. Ačkoli,“ dodal a zašklebil se „já si nestěžuju.“

„Cítím se hrozně: takhle tě uštvat!“ Pronesla to omluvným hláskem malé holčičky, ale její úsměv byl plamenný a svůdný – a on ho začínal zbožňovat. „A taky se cítím příšerně sexy.“

Dozajista v tom má prsty bůh, pomyslel si. „V tom případě si tedy pospíším.“ Honem se vydal do obývacího pokoje.

Cítila se náhle o cosi oloupená. „Co to děláš?“

„Přinesu něco, z čeho budeš mít radost.“

„Aha.“ Oči se jí rozjasnily. „To bude pro mě?“

„Pro tebe.“ Zamrkal a ji zaplavila žárlivost na všechny ty ženy, kterým byl kdy tenhle uličnický pohled určen.

Jenomže i v tom růžovém oparu blaženosti si více než dobře uvědomovala, že nesouhlasí s jeho minulostí ani budoucností. Z celé jeho osobnosti zřetelně vyzařovalo fluidum prostopášníka – a takoví muži nikdy nezůstanou dlouho. Ale teď jí náleží a ona má rozhodně v úmyslu užít si s ním spoustu radosti. A on je záruka radosti. Zavrtala se hlouběji do hebkého pohodlíčka té ohromné postele; byla rozhodnutá ignorovat chladnou realitu zítřka. Dnes byl s ní a všechno se proměnilo ve vroucí kouzlo.

Když se vévoda vrátil, nesl podnos s kávovým servisem.

„K tomu mě vedou sobecké důvody,“ vysvětlil. „Nechci usnout. Ne že by to s tebou bylo možné,“ poškádlil ji. „A ještě než se zeptáš,“ dodal, když rozluštil její zmatený pohled, „přikázal jsem to už včera večer.“

Kvapně se podívala na podnos, který položil na lůžko. „Jak milé! Dva šálky.“

„Ani mě nenapadne, abych tě nechal odejít.“

„Jak lichotivé! Ani včera večer?“

„Hned jak jsem tě spatřil vejít do kasina. Zpřeházela jsi mi plány.“

„Plány?“

„Měl jsem v úmyslu dneska z Monte Carla odjet, ale pokud nebudete příliš zaneprázdněna, slečno Greenwoodová,“ prohlásil s půvabnou úklonou, „raději bych vás ještě nějaký čas bavil.“

Po všech těch strastech a soužení, které ji v životě postihly, si

153

ten nejistý pojem nějaký čas ani nepokoušela upřesnit. Když člověku nabízejí vstupenku do ráje, neměl by se malicherně handrkovat o detaily. „To by mě moc potěšilo, skutečně.“

„Děkuji vám, slečno Greenwoodová,“ pravil s přehnanou korektností a s uličnickým úsměvem. „A tohle je pro vás,“ řekl. Z podnosu vzal malý balíček, a než si sedl, podal jí ho.

Nevzpomínala si, kdy naposledy dostala nějaký dárek; cítila se jako dítě o Vánocích. S vévodovou pomocí se posadila a opatrně rozvázala nádhernou fuchsiovou stužku z hedvábí, odložila ji a rozbalila papír v barvě indiga. Uvnitř byla zlatá krabice s vytlačovaným vzorem erbovních znamení vyhlášeného cukráře. Na tváři jí zazářil úsměv: „Čokoládové bonbony!“

„Podívej se dovnitř.“ Začal nalévat kávu.

„Miluju jakoukoli čokoládu.“ Zvedla víčko, rozevřela šustivý pergamen a strnula: mezi čokoládovými bonbony se zablyštěl diamantový náramek.

„Napadlo mě, že by se ti mohl hodit k šatům,“ prohodil jen tak mimochodem.

Nebo k jakýmkoli jiným šatům nebo ke královské koruně – ty velké diamanty byly tak oslňující! Zvedla k němu zrak a v očích se jí leskly slzy. „Nevím, co říci. Nikdy mi nikdo ještě nedal něco… takového.“ Na chvilku jí selhal hlas. „Diamanty. Propána. Jsou úžasné, ale… Tohle je… nejsem si jistá, jestli je můžu přijmout.“ V jejích slovech zarezonovala chvějivá nejistota. „To by mě mohlo…“

„Ne, nemohlo.“ Rychle postavil stranou šálek, naklonil se a chytil ji za ruce. „Je to přátelský dárek. Nezavazuje tě to k ničemu – ani mě to k ničemu nezavazuje. Mám fůru peněz a chtěl jsem ti jen udělat radost.“ Taktak že neřekl: „Takovéhle dárky se neodmítají,“ ale už zmoudřel: tahle žena se v roli profesionální milenky necítila moc volně.

„Tohle jsem ještě nikdy neudělala. Tím myslím… že jsem sem šla s tebou.“

„Však já vím.“ Jemněji palci pohladil po zádech. „Podívej se.“ Mluvil smířlivým tónem. „Naprosto tě nechci uvádět do nepříjemné situace. Kdyby se tě někdo ptal, řekni mu, že jsou po

154

tetě Gillian.“

„Vlastně nevím, kdo by se mě mohl ptát.“

„No vidíš. Tak co?“

„Ale já to budu vědět,“ zamumlala.

„Prosím.“ Jeho hlas byl tichý a měkký, pohled něžný. „Víš ty vůbec, jak jsem šťastný, že jsem šel včera večer do kasina?“

„Tak šťastný jako já těžko,“ pravila klidně. „Zachránil jsi mi život.“

Dlouze jí přejel po prostředníčku. „Tak mi to splať tím, že si vezmeš ten náramek.“

V očích jí zaplál čtveračivý plamínek. „No, tomu tedy říkám výhodný kšeftík!“

„Jsem to já, kdo získal víc, drahoušku.“ A alespoň jednou v životě nekouzlil líbeznými frázemi, aby potěšil dámu.

„Ty jsi tedy vlastně mým dlužníkem.“

„Přesně tak.“

Nerozhodně nakrčila nosík.

„Vezmi si ho, drahoušku, nebo se rozpláču.“

Na rty se jí vydral smích. „Kdy jsi naposledy plakal?“

„To mi byly asi dva roky.“ Ve skutečnosti si vůbec nevzpomínal, že by kdy plakal. Mamá ho rozmazlovala a otec si ho nevšímal; jeho svět byl dokonalost sama, dokud mu matka nezemřela – jemu bylo tehdy dvanáct. A od té doby si dával dobrý pozor, aby před svým otcem neprojevil jakékoli citové hnutí.

„Takže to silně prožíváš.“

„Vždyť je to jen náramek, drahoušku, a ne anglické korunovační klenoty.“

„Skotské.“ Zakoulel očima.

„Pokud se rozhodnu, že si ho nechám, budu od tebe chtít tři věci.“

„Máš je mít.“

„Žádné podmínky?“

„Dostaneš, co chceš.“ Trochu šokující prohlášení od muže, který na nezvané hosty, jež mu občas vtrhli do života, hledíval obvykle s podezřením.

155

Široce se usmála. „To bude až ta třetí věc.“

Obočí se mu pobaveně zatřepetalo. „A pro mě ta nejmilejší,

řekl bych.“

„Tedy zaprvé: dala bych si trochu café au lait.“

„Ještě jsem nepoznal dámu, kterou by bylo tak snadné potěšit.“ Nalil jí šálek, se lžičkou napřaženou k cukřence vzhlédl: zvedla dva prsty, takže do hrnečku dal dvě lžičky a doléval horké mléko, dokud neřekla: „Dost.“

„A ta druhá?“ zeptal se, když jí podával šálek.

„Kde jsi ten náramek uprostřed noci sehnal? Anebo míváš takovéhle věci v kufru vždycky? Pro dámy, s nimiž spáváš?“

„Když sem Claude přišel pro ten tvůj vzkaz, dal jsem mu instrukce.“

„Obchody byly zavřené.“

„Obchody jsou otevřené vždycky, když chceš, aby byly.“

„Svatá pravda. A kolikrát už jsi ty obchody otvíral?“

„Párkrát už ano. Od zdejšího Cartiera mám manžetové knoflíčky.“

„Vážně?“

Přisvědčil. „Znají mě tu.“

„Myslím, že víc už nechci slyšet. Ty tohle pravděpodobně děláš úplně běžně, takže…“

„Běžně to rozhodně nedělám.“ To bylo nejupřímnější prohlášení, na jaké se kdy zmohl. Nikdy předtím se ho ještě taková posedlost nezmocnila. A že měl za posledních dvacet let spousty příležitostí tento úkaz zažít!

„Tak to jsme tedy oba začátečníci,“ podotkla klidně,

„poněvadž já jsem v životě nespala s neznámým člověkem a kromě manžela ani s jiným mužem. Ještě nikdy jsem se takhle nebavila. Nikdy jsem nedostala k snídani čokoládové bonbony. Ani diamantový náramek. Vůbec nikdy. A proto ti děkuji za… Za ten vzácný pohled do nebe.“

„Jsi zde srdečně vítána, a až se – mohu-li to tak říci-dostaneme k odpovědi na otázku číslo tři, snad mi poděkuješ ještě jednou.“

Šlehla po něm hodnotícím pohledem. „To je ale

156

sebevědomí!“

„Hádám, že v nepříliš vzdálené budoucnosti mi budeš moci povědět, zdaje moje sebevědomí dostatečně podložené.“ Ukázal na její hrneček. „Tak, teď si vypij kávu a pojez nějaké pečivo,“ přikázal jemně, „protože musíš mít dost sil.“

„Jsou chvilky – třebaže bych byla nerada, kdyby ti to stouplo do hlavy,“ řekla s provokativním úsměvem, „kdy tenhle rozkazovačný hlas přímo zbožňuji.“

„To je velké štěstí, protože mne se chvilkami zmocňuje nutkavá potřeba tě vlastnit. Líbilo by se ti nechat se zkrotit, kočičko?“ Tázavě zvedl tmavé obočí. „Mohl bych tě spoutat.“

„Ne!“ Avšak po zádech jí přeběhlo vzrušující zamrazení.

„Anebo bych tě mohl uvést do droits de seigneur.“

Od kohokoli jiného by to brala jako nejhrubší urážku, ale jeho temný pohled byl pohoršlivě hříšný a pomyšlení na to, že by si ji mohl svou silou a mocí podrobit, ji začalo rozehřívat.

„Co přesně by to znamenalo?“ otázala se váhavě.

Ústa mu zkřivil neřestný úsměv. „Pořádnou porci rozkoše pro nás oba.“

„Jak přesně by to probíhalo?“

„Chceš si dělat poznámky?“

„Jsem z té představy maličko nervózní, ačkoli s tebou snad ne… Tím myslím…“

„Věř mi, má milá,“ uklidňoval ji. „Je to jenom legrace. Teď něco sněz,“ dodal a ukázal na mandlové pečivo. „Nechtěl bych, aby moje děvečka od krav měla hlad, až jí zvednu sukně a strčím do ní ten svůj tvrdej klacek.“

Jeho slova v ní zažehla plamen: jako by už cítila ten vzrušující vpád. „Díky tobě se mi jisté aspekty života dojiček zdají poněkud mučivé,“ zamumlala a hlas jí horce zavibroval.

„A možná že i děvečka od krav může poručit svému pánovi…“ Jeho oči zkameněly. „To ne.“

„Proč ne?“

„Protože to nedovolím.“

„Proč?“

„Nemám dost času, abych ti mohl odpovědět a ani se mi

157

o tom nechce diskutovat. Ty jsi měla manžela a v mém životě…“ v tu chvíli měl oči jako z ledu, „…v mém životě bylo taky pár lidí, na které bych s radostí zapomněl.“

„Jenže na všechno zapomenout nejde, viď?“

„Přijde na to, co člověk právě dělá,“ pravil polohlasně.

„To proto putuješ sem a tam po světě?“

„Nechci o tom mluvit.“

„A proto jsi taky takový kabrňák v posteli.“

„Ano, proto,“ opáčil stroze. „Takže ujednáno?“

„Jistě. Zdvořilé chování mi není cizí.“

„Zdvořilost mě nezajímá.“

„No, vlastně ani tak moc zdvořilá nejsem.“

Na jediný významný okamžik se jeho oči upřeně zahleděly do jejích a vzápětí se oba rozesmáli.

„Sex s tebou mě velice zajímá,“ pravila s vytříbenou výslovností.

„Mě velice zajímá prodlužovaný sex s tebou.“ Oči se mu rozzářily chlapeckým úsměvem. „To je náramně prosté.“

„Možná.“

„Pokud tě neusmažím na tvých vlastních citech.“

„Kromě toho, že jsi jedna z nejkrásnějších žen na světě, jsi navíc ještě inteligentní.“

„A na to bys měl pamatovat.“

„A na to bych měl pamatovat. Už je ti teplo?“ zeptal se jemně. Rozhovor skončil.

„Hodně teplo. To určitě dělají tyhle pokrývky.“ Pohled měla hravý.

„To rozhodně,“ zahučel tiše a stáhl jí peřinu z hrudi. „Proč ale tvoje bradavky vypadají, jako by jim byla zima?“ Byly tuhé, zahrocené, vyzývavě dlouhé.

„To se jim tak zalíbila tvá narážka na prodlužovaný sex.“

„A to se tak postavily kvůli mně?“ Natáhl ruku a přejel konečky prstů kolem trčících hrotů. Ten hebký dotek okamžitě vyvolal odezvu a jí se po těle rozlilo příjemné teplo podobající se žhavé rozkoši.

„Tak moc jsme se starali o tvůj orgasmus, že jsem nechal bez

158

povšimnutí tahle veliká, krásná ňadra.“ Palci a ukazováčky jí lehce stiskl bradavky, rázně za ně zatahal a pak za ně popotahoval tak a zase onak a její buclaté prsy se houpaly, chvěly, jejich masité obrysy se zmenšovaly a vzdouvaly a v šálcích na podnose, jenž ležel na pohybující se posteli, se třásla hladina kávy.

„Líbí se ti to? Líbí se ti, když ti je takhle mačkám?“ Jeho prsty zesílily stisk.

Mezi stehny jí začal pulzovat tekutý žár a ona, zdolána pocitem smyslného blaha, tlumeně zasténala.

„Neslyším tě. Mám je zmáčknout víc?“ Stiskl růžovou tkáň mezi prsty a pak sklonil hlavu a jeden z těch zahrocených vrcholků olízl.

Ucítila dotyk jeho jazyka každičkým vypjatým nervem svého těla a chvějíc se zauvažovala, zda se ho vůbec někdy nabaží.

Uvolnil sevření a sjel dlaněmi po vnější straně jejích ňader; vklouzl pod tu utěšenou tíhu, pozdvihl chvějící se maso tak vysoko, aby mohl vzít bradavky pohodlně do úst. „Jestli chceš, abych ti je cucal,“ zašeptal a zlehka ty růžové polokoule potěžkával, „stačí říct.“

„Prosím tě, Flynne,“ vydechla a tělem jí přitom projelo očekávání. Touha po něm ji zcela pohltila.

„Na koho to mluvíš?“ zeptal se tiše. Trochu zavrtěl hlavou. Pustil jí prsa a maličko se odtáhl. „Cožpak si nevzpomínáš? Ty jsi děvečka a já jsem…?“

„Pán,“ zašeptala a při té necudné myšlence jí to začalo mezi stehny pulzovat rychleji.

„A já do tebe strčím ten svůj tvrdej nástroj.“

Zavrtěla se na kvalitním lněném prostěradle a z úst jí uniklo tlumené zakňučení – rozkoš se hlásila ke slovu.

„Tři si teď bradavky sama. Udělej to za mě.“ A přihlížel, jak šikovně plní jeho rozkaz, masíruje si bradavky a popotahuje se za ně. „Jen se koukni, co to s ním dělá,“ zamumlal, a když dokázala zaostřit pohled na jeho vzdouvající se erekci, napadlo ho, jestli se neudělá dřív, než se jí on stačí vůbec dotknout. Zčervenala, těžce oddychovala, trochu se na lůžku pohupovala,

159

oči horké touhou.

„Chceš ho?“ Zlehka se chytil za penis a přejel po něm rukou; tím pohybem se úd ještě prodloužil a jeho lesklý žalud se vyklenul výš.

„Ano,“ vydechla. V hlase se jí chvěl žár.

„Musíš mě nejdřív nechat, abych tě ocucal.“

„Samosebou, prosím. Dělej, co chceš.“ Oči upírala na jeho tepající penis. V jejích slovech zazněla pokora.

„Předkloň se,“ přikázal jí. „A podrž si prsa nahoře.“

Bez meškání mu vyhověla; dlaně jí přetékaly sladkým břemenem, které v ní rozpoutalo smyslný hlad tak silný, že se roztřásla.

„Jestli budeš mít šidítka podle mé chuti,“ zašeptal a jeho dech jí zahřál jeden z vrcholků, „třeba ti dovolím, abys mě přefikla. Jakou mají chuť?“

Zavrtěla hlavou: nebyla si jistá ničím než svou touhou po naplnění.

„Dávám přednost třešním. Myslíš, že mě dokážeš uspokojit?“ Zlehýnka olízl zduřelý hrot jednoho prsu.

Zasténala; ten nepatrný dotek zburcoval všechny její smysly, ten letmý kontakt s jeho jazykem ji rozechvěl po celém těle.

„Musíš odpovědět, nebo ti nedovolím, aby ses udělala. V té bonboniéře jsou třešňové bonbony.“ Jemně hryzl do růžové bradavky, kterou pro něj přidržovala nahoře. „Neměli bychom ochutnat tyhle? Budu z toho mít radost?“

„Jestli si přeješ.“ Sotvaže ze sebe dokázala tu odpověď dostat – tak ji touha sžírala.

„A ty si to nepřeješ?“ Ta slova zazněla stroze. „Koukej mi to

říct, nebo do tebe nezasunu péro!“

„Ano, ano,“ šeptala.

„Už jsi dost mokrá?“ zamručel a čekal, co mu odpoví. Chvilku trvalo, než si uvědomila, co řekl, a ani pak si nebyla jistá. „Myslím, že ano.“

„Zdá se, že se ti myšlenky nějak rozutekly!“ pronesl velmi přísně. „Nejsem si moc jistý, jestli se hodíš na dojičku, když se nedokážeš soustředit na konání svých povinností!“

160

„Promiňte mi, pane.“

„Jestli nebudeš trochu pozornější, asi tě šukat nebudu.“

„Vynasnažím se, pane,“ odvětila honem. „Odpusťte, pane.“

„No dobrá.“ Zdálo se, že uvažuje. „Protentokrát ti možná odpustím. Jsi tu nová a ještě nevíš, co se po tobě chce. Ale nezapomeň, jsi tu jenom na zkoušku.“

„Nezapomenu. Opravdu se vynasnažím.“

Podrobně si ji prohlížel, jako by zpytoval její svědomí.

„Výborně,“ prohlásil nakonec. „Tak tedy.“ Uchopil ji za bradu a zdvihl ji, takže si pohlédli do očí. „Otázka zní, jestli jsi dost vlhká, abys se mnou mohla mít styk. Myslíš, že jsi?“

Trošku se nadechla a snažila se soustředit, aby odpověděla správně. „Jsem si jistá, že ano, pane.“

„Proč bychom se nepřesvědčili, že?“ Roztáhl jí stehna a zasunul do ní dva prsty, zvolna, trýznivě ji obkroužil, přičemž kolem jeho silných prstů pulzovala horká hladká tkáň. Vyhnul se nejvzrušivějším oblastem. Byla na samém pokraji orgasmu a on ho chtěl ještě oddálit – anebo se o to alespoň pokusit, pomyslel si s pousmáním. Vytáhl prsty pokryté perlivou tekutinou a zlehka jimi nakreslil blyštivou cestičku v údolí mezi jejími ňadry. „Ta tvoje sladká pička je hotová řeka touhy,“ zamumlal a přidržel jí své načichlé prsty tak, aby si je mohla prohlédnout.

„Tolik nadšení! Nemám pravdu, když řeknu, že jsi už patřičně připravená k souloži?“

Stálo ji to velké úsilí, aby odpověděla – vždyť celá její nervová soustava podléhala dráždivým vjemům. „Ano, pane,“ zašeptala sotva slyšitelně; byla téměř v bezvědomí, jak moc ho chtěla, a mezi nohama jí tepala bolest tak intenzivní, že by udělala cokoli, aby ho už měla v sobě.

„Brzy si vyzkoušíme, jak moc jsi připravená,“ slíbil a přejel prsty její kyprý prs. „Ale nejdřív chci ochutnat bradavky s příchutí třešní.“ Chvilku nechal koneček prstu spočinout na naběhlém hrotu jednoho ňadra, jako by tím své tvrzení nějak objasňoval. „Potom mi snad budeš smět posloužit – za předpokladu, že budu spokojený s tvou chutí. Zvedni si ty kozičky pěkně vysoko!“ dodal a přidržel jí ruce tak, aby si jimi

161

svírala prsa, a pak jí je nadzdvihl. „Nechce se mi zůstávat dlouho v předklonu.“ Když kvapně uposlechla a zmáčkla zralou tíži svých ňader tak, aby jí prsy naběhly do vysokých, obšírných kopečků, muž zvedl víko z bonboniéry, vyndal náramek a připnul jí ho kolem zápěstí. „Už se nebudeme hašteřit, jestli si ho necháš, nebo ne, co ty na to?“ Hlas měl jako z hedvábí. Zavrtěla hlavou.

„Víš to jistě?“ Jemně jí pohladil jednu bradavku a její tělo rozčísla rozkoš.

Přikývla na souhlas – nenašla dost dechu, aby mohla promluvit.

„Jak jsi najednou krásně změkla!“ zamumlal. „Zjistíš, že je to mnohem užitečnější. Poslušné děvečky mi smějí posloužit na mnoho způsobů. Chceš mi posloužit jako schránka na sperma?“

Když si představila ten požitek, až do ní vnikne jeho obrovitý úd, až ji celou napne a vyplní, tlumeně zasténala.

„Zdá se, že jsi zvláště horkokrevná kočička,“ zašeptal a sledoval přitom, jak se kolébá v rytmu žhavého proudu, jež jí kolotá ve vagině. „Když jsem tu nebyl, nepíchali tě náhodou čeledínové? Jsi vůbec pořádně nadržená na sex? Čekala jsi jenom na mne?“ Vzal jeden čokoládový bonbon a přistrčil jí ho k ústům. „Kousni si,“ nakázal jí potichu, „a pak se přesvědčíme, jestli jsi trénovala, nebo ne.“

Zvedla k němu zrak a chvíli mu významně hleděla do očí – pod vším tím doutnajícím žárem byla poněkud uražená. „Víš, že tohle bych z jiného důvodu nedělala.“

„Já vím.“ Hlas měl jako samet či spíš jako hustý čokoládový krém. „Kousni si trochu, drahoušku. Poddáš se mi a já ti odpustím, že jsi prcala čeledína.“

V očích se jí zničehonic zablýsklo vzteky a ona ho prudce kousla do prstu.

Bolestně zavrčel, vytrhl jí ruku a strčil do ní. Když padla naznak, klesl na ni, takže ji uvěznil pod svým tělem. „Potřebuješ pořádnou lekci v poslušnosti,“ zahučel; jeho temné oči byly jen pár palců od jejích.

„Třeba potřebuju něco jiného,“ vyštěkla a svíjela se přitom

162

pod jeho vahou.

„A třeba to i dostaneš, pokud mě dokážeš potěšit.“ Nasupeně a odměřeně na ni zíral. „Rozumíme si?“ skoro šeptal, oči měl horké jako ona. „Tak, teď to zkusíme znovu, a když budeš moc a moc hodná, šoupnu ti tam tohle.“ A přejel jí žaludem po hladké straně pysků, přiměl tu hladkou pulzující tkáň, aby se rozevřela, zajel údem do vstupu vaginy, ale hned se zarazil, zatímco žena se roztouženě třásla. „Šoupnu ti ho tam se vší parádou, abys ho doopravdy cítila.“ Rychle ho vytáhl a posadil se, zatímco ona se marně snažila zastavit chvění.

„Takže kdykoli budeš připravena spolupracovat,“ zamumlal a vyndal z krabice další čokoládový bonbon.

„Čert tě vem!“ vydechla.

„V tuto chvíli je tento cit vzájemný. Čekám,“ pronesl chladně. Proč by mělo najednou vadit, že on má v téhle směšné hře navrch? Proč od ní žádá, aby se mu podrobila, když to dosud nikdy nebylo nijak důležité? Avšak jeho vášně vzdorovaly logice stejně jako ty její a z bouře, která mu zuřila v mozku, se žádná jednoduchá odpověď nechtěla vyloupnout.

Felicia už nechápala, proč ji touha tak ponižuje – vždyť na posedlost odjakživa hleděla jako na let na křídlech představ nebo nanejvýš nevázanost s přídechem poezie, ale nikdy vlastně… až do téhle chvíle, kdy dočista přišla o rozum a zoufale toužila po něčem, co jí on mohl dát. A nebyla ani tak ochotná jako spíš žádostivá, když se posadila, opřela se o dlaně a vábivě se na něho usmála.

„A nemyslíš, že kdybych chtěl, prostě bych tě znásilnil?“

„Alespoň by to byla změna. Ty jsi nikdy nemusel znásilňovat, viď?“

„Přijde na to,“ domýšlivě protahoval slabiky. „Jenomže teď mě přece chceš? Co když řeknu ne?“

„Nemůžeš.“

„Ty taky ne.“

„Tohle dilema není nepříjemné, řekl bych. Jsi připravená zkusit si to znovu?“ zeptal se jí tiše. „Protože já jsem ještě neskončil.“

163

„Hráváš často takovéhle hry?“

Ani ho nenapadlo odpovídat. „A ty?“

„Víš to dobře.“

„Jaksi mne těší, že jsem první,“ zamručel s hříšným úsměvem a položil jí čokoládový bonbon na rty.

Ta nápadná krása jeho obličeje byla jen jedním z četných půvabů, jimiž byl obdařen. Vzala cukroví do úst, aby udělala radost sobě i jemu, a rozkousla ho, zatímco on přihlížel s obezřelostí, která jí připadala zábavná. Když čokoládová skořápka praskla, na bradu jí vytekl tenký potůček třešňové náplně.

„Jak sladce vypadáš, když ti po tváři stéká růžový krém,“ mumlal a dal bonbon pryč. Naklonil se a odzdola nahoru tu cestičku slízl, přičemž hltavě polykal cukrové slzy. „Rozhodně dost dobré sousto,“ zašeptal, když se jeho ústa přiblížila k jejím, aby zde spočinula. „Teď se nehýbej,“ upozornil ji a odtáhl se.

Nebylo to nutné – pochopila sama a tělo se jí napružilo touhou.

Vzal bonbon a vymáčkl z něj tenký pramínek růžové tekutiny nejprve na jednu její bradavku a pak na druhou; lehce rozmazával tu krémovou sladkost kolem obou vztyčených hrotů. Potom prázdnou čokoládovou skořápku hodil zpátky do krabice a usadil se, aby mohl obdivovat své dílo. „Jen se podívej, drahoušku! Jak se ti líbí hrát si na můj nejoblíbenější bonbon?“

Mrkla dolů: růžové hroty byly kluzké, lesklé, vyšňořené bledou sladkostí, jelikož to Flynn takhle chtěl. „Být bonbonem pro tvá ústa, to je má největší touha.“ Hlas měla tichý, překypoval svůdným lichocením. Jestli to bude nutné, pomaluje se tím cukrovím třeba celá, aby ho dostala.

„Jak jsi rozkošně poddajná!“ Ústa mu ozdobilo lenivé pousmání. „Učíš se rychle, ty moje sladká dojičko krav!“

„Až na mne shlédnete laskavým zrakem, můj pane, očekávám vaše potěšení.“

„Pokoru považuji u služky za velmi okouzlující vlastnost,“ prohlásil s úsměvem stejně nestoudným jako jeho slova.

„Takovouhle poddajností si třeba vysloužíš místo v hlavní

164

domácnosti.“

„To by znamenalo, že bych vám směla zahřívat lože, můj pane?“

„Až by na tebe přišla řada, jak jinak.“

„Možná,“ zašeptala a v hlase se jí chvěl rozkošný příslib,

„možná bych přišla na způsob, jak vás potěšit nejlépe ze všech.“ Jeden bezdechý okamžik na ni upřeně hleděl: její vábné tělo bylo ztělesněním ženskosti, smyslné, s plnými prsy, útlým pasem, oblými boky a jemnými stehny – jako by bylo stvořeno pro lásku. Ale ono přece bylo pro lásku stvořeno! „Snad by to šlo,“ zašeptal a v těch slovech se skrývala nečekaná, ochromující pravda. Tenhle nebezpečný sentiment však kvapně potlačil.

„Tak dobrá, ujednáno,“ řekl zničehonic. Půlku života pro něj sex znamenal zábavu a kratochvíli, byl to způsob, jak si držet city od těla. A on bez obtíží sklouzl do původního rozpoložení.

Jeho ústa se sevřela kolem jedné ztuhlé bradavky a on s rozkošnickým soustředěním prudce sál nejprve jednu, potom druhou, až byly zase čisté. Hra už ho nezajímala, nyní bažil už jen po obyčejném pohlavním styku, neboť potřeboval uspokojení a zapomnění, jaké může poskytnout jedině ženské tělo. Položil ji na lůžko, svezl se jí mezi nohy a vnikl do ní, protože nechtěl jakkoli myslet na svůj život, nechtěl o něm uvažovat, ani ho měnit; chtěl pouze cítit překypující vytržení orgasmu. Vtlačil se hlouběji, skryl se v anonymní ženské sladkosti, jež mu vždycky přinášela vysvobození. Jenomže, když se tentokrát dostal nadoraz, jeho tepající erekce narazila na měkké lůno.

Možná na lůno plodné, životodárné.

Ta děsivá myšlenka takřka zabrzdila mocný rytmus jeho těla, a kdyby ho nepohánělo bezhlavé nutkání, asi by se dokázal i zastavit. Ale neudělal to, nemohl, nechtěl, a když se do ní znovu ponořil, udělala se podle svého, bylo to rychlé, divé delirium, které mu zahřálo úd, hříšnou duši a kupodivu i srdce.

Netečný ke všemu kromě vlastního sobeckého puzení po orgasmu pokračoval a dál do ní drsně bušil, nevšímal si jejích obav, byl lhostejný k následkům, byl zbrklý, dravý, sužovaný

165

horečkou jako novic, přestože ani jako mladičký holobrádek se nikdy nechoval takhle nerozumně. Ale tentokrát se vše zdálo tak jiné, nervy měl jako obnažené, smysly tak bdělé, že si uvědomoval, jak v horké, hladké tkáni její vaginy bije puls – odpověď na tep jeho srdce. Povědomý chtíč pohltila jiná rozkoš, hezčí, pronikavější, hlouběji prožívaná, jako by se mu otevřel nový průzor do přepychového hájemství smyslů.

Byl sobecký jako málokdy, chtěl si brát, chtěl vlastnit a mít ne žertem, ale ve skutečnosti. Rytmus jeho těla byl tak zběsilý, že ji postupně posouval stále výš a výš po posteli. A i když jí v dalším pohybu zabránila halda polštářů opřená o čelo lůžka, on nepřestával útočit, s každým mocným přírazem lehce zamručel, s každým divokým vnikem jí víc roztahoval stehna, poněvadž si ji musel podmanit se vším všudy.

Když přišlo vyvrcholení, nevnímal její vášnivé výkřiky, vléval se do ní a uvědomoval si pouze pýchu dobyvatele a zadýchaný hlas, jenž mu vrněl do ucha: „Jsi můj.“

Ale on už se tak dlouho vyhýbal náklonnosti! Přišel tudíž rychle k sobě a jeho rozum, po orgasmu ještě chladnější, mu připomněl, jakou újmu způsobil její osobní svobodě. Bez meškání se vyvlékl a odvalil a v hlavě mu náhle vytanuly obavy z následků nechráněného styku a možného polapení. Opřel se o loket a zaškaredil se na ženu ležící vedle něj: „Copak ty se nestaráš o ochranu? Kondomy nebo tampony nebo pesar?“ Tuhle korektní litanii ze sebe vychrlil, aby bylo mezi nimi jasno – a chtěl na ni stejně jasnou odpověď.

Felicia se nenechala vyrušit ze své malátnosti, brvy se jí ani nehnuly, nerozčeřil je ani stín neklidu. Naopak: když se usmála, připomnělo mu to slunce. „Ty mě snad z něčeho obviňuješ?“

„Jenom se divím, proč tě vůbec netrápí, že bys mohla počít.“ Rozmrzele a s reptáním už uvažoval, kolik by tak mohla chtít.

„Ty se přece taky nijak nevzrušuješ.“ Tentýž lehký nezájem.

„Já otěhotnět nemůžu,“ zavrčel.

Jedno obočí se maloučko nadzdvihlo a její hlas pobaveně pronesl: „Tím chceš říci, že je to moje starost?“

„Přece se ti to líbí, ne?“

166

„Tohle? Tenhle sexuální maratón? Ano, moc,“ dodala přívětivě. „A tobě?“

„Mně taky.“

„Dokud ti ovšem ten žádostivý mozek nezchladl natolik, abys začal přemýšlet, jestli se tě nepokouším chytit do pasti, že?“

Mrak na jeho tváři potemněl ještě víc. „A zkoušíš to?“

„Ne, proč bych to měla dělat?“

„Některé ženy to dělají.“

„Vlastně tím chceš říct všechny ženy, viď?“ Usmála se. „Ale já tě za ty pochyby odškodním. Co se mne týče,“ hlas měla vyrovnaný, „dovol, abych tě ujistila, že mé motivy jsou stejně sobecké jako tvoje – a stejně zřejmé. Zajímá mě pouze sex s tebou, nikoli mateřství či otcovství. Jak víš, byla jsem čtyři roky vdaná. Nezapomněla jsem se zmínit o tom, že jsem nikdy nebyla těhotná? Jsi tedy zcela z obliga, Flynne. Klidně můžeš zahnat to černé mračno z čela a mysli na mě dál jako na svou současnou partnerku v posteli. Je to tak lepší?“

Zvolna vydechl a potom se šibalsky zasmál. „Prosím tě za prominutí – úplně vážně.“

„Omluva se přijímá. Ale tak mě napadá, že když jsi s nějakou ženou, která na tebe má políčeno, měl bys používat kondom. Přijde mi to rozumné.“

„Obvykle to dělám.“

Oči se jí lehce rozšířily. „A se mnou ne?“

Chvilku vyhlížel dost sklíčeně a potom ji oslnil svým chlapeckým úsměvem: „Nemám pro to žádné vysvětlení.“

„A nemáš v úmyslu o tom vůbec přemýšlet.“

„Přesně tak.“

I ona se usmála jako dobře vychovaná, kultivovaná dáma. „Já jakbysmet. Není ani třeba, abychom o téhle dráždivé mezihře v hotelu Paříž,“ rozmáchle ukázala na pokoj, „měli nějak uvažovat. Pokud by tomu tak bylo, musela bych tohle šílenství zarazit.“

„A to já nemám naprosto v úmyslu.“

Zdvihla ruku. „Když ovšem budeš tak laskav, teď přijde malá

167

přestávka. Skutečně musím zajít domů a dát služebnictvu vědět, že jsem v pořádku.“

„Ať přijdou sem!“

„To by mě uvedlo do neobyčejných rozpaků.“

„Tak tedy půjdu domů s tebou.“ Nechtěl ji postrádat ani chviličku – měl k tomu tisíc sobeckých důvodů.

Trochu zavrtěla hlavou. „Nech mě jít napřed. Uhladím cestu.“

Zasmál se. „To zní, jako by tě očekávaly gardedámy.“

„Řekla bych, že svým způsobem tomu tak je, ale moji sluhové jsou mi i velkou útěchou. Půjdu proto napřed, a jestli chceš, můžeš přijít za mnou.“

„Samozřejmě že chci.“ Zaznělo to dost nevrle. Její úsměv byl potěšený. „Doufala jsem v to.“

„Jak dlouho musím počkat?“ Cítil se jako dospívající jinoch se svou první milenkou, hořel netrpělivostí, překypoval touhou.

„Dej mi, řekněme, dvě hodiny. To by mělo stačit, abych do jisté míry vysvětlila tenhle,“ usmála se, „vztah – to slovo používám zcela volně – a taky je to dost času, aby jim to umožnilo vstřebat dobré zprávy o naší včerejší výhře v kasinu.“ Natáhla se, aby se dotkla jeho ruky. „A za to ti jsem nadosmrti zavázána.“

„Jako já tobě za tvou roztomilou společnost,“ odvětil pohotově – vždyť společenská obratnost byla jeho druhou přirozeností. „A když už budu muset čekat dvě hodiny, budu ti vděčný, když teď odejdeš co nejrychleji, abych tě zase tím dřív viděl.“ Spustil nohy z postele a energicky se postavil. „Pomohu ti s oblékáním.“

Nebyla si moc jistá, zda tenhle chvat není důsledkem úvahy, že když jí pomůže se vypravit, aspoň se jí rychleji zbaví. Muž jeho formátu a jeho bezuzdných choutek rozhodně není ideálem nefalšované oddanosti. A představa, že se za dvě hodiny objeví, je nanejvýš sporná. Jenomže, i když nepřijde, jí zůstanou nejen krásné vzpomínky, ale rovněž peníze nezbytné k tomu, aby zachránila svůj domov, a navrch ještě nové, rozkošné poznání, jak okouzlující může být soulož muže a ženy.

168

Když stanula u dveří, díky jeho nemalé zběhlosti v úloze komorníka opět oblečená a upravená, políbil ji.

„Děkuji ti,“ řekla klidně, „za všechno.“ Pro případ, že už se neobjeví, s ním chtěla být alespoň nakratičko v tělesném kontaktu, a tak se mazlivě dotkla klopy jeho županu.

Sentiment, loučení, vír pocitů, který způsobila, to vše ho vyvádělo z rovnováhy, a tak mrkl na hodiny na krbové římse:

„Víc než adieu si říkat nemusíme. Za dvě hodiny tě zase uvidím.“

Srdce jí radostně poskočilo, ačkoli se musela držet při zemi: s mužem, jako je Flynn, je třeba mít chladnou hlavu. „Takže adieu!“

„Dvě hodiny, drahoušku, a za tu dobu bys už měla mít ten pohovor se služebnictvem odbytý, protože jakmile se sejdeme, mám v úmyslu zabrat si tě jen a jen pro sebe.“

„Jak jsi báječně panovačný!“ zavrněla tiše a smyslně.

„Nezačínej s tím,“ varoval ji a sáhl po zástrčce na dveřích,

„jinak se odsud vůbec nedostaneš.“ Otevřel dveře a jemně ji vystrčil na chodbu. „Claude má pro tebe přichystanou bryčku. A já bych tě doprovodil po schodech dolů, ale jsem si jistý, že budeš radši, když to neudělám.“

Poslala mu vzdušnou hubičku. „Ještě jednou ti děkuji.“

„Tak už utíkej!“ řekl stroze.

Plula chodbou a pak dolů po schodišti, a když ji spatřil Claude, který čekal u venkovních dveří, potlačil vědoucí úsměv, jenž se mu dral na rty. „Dobré jitro, slečno Greenwoodová,“ řekl, když k němu došla. „Překrásné ráno, není-liž pravda?“

„Ano, nejkrásnější ze všech, Claude.“ Zlehka si rukama uhladila účes – pověrčivé gesto díků za všechno to štěstí, které ji potkalo. „Rozhodně to nejkrásnější,“ dodala tiše a kráčela vedle něj až k bryčce, jež čekala u vchodu do hotelu Paříž.

169

Kapitola 3

atímco se Felicia kochala svou jitřní jízdou domů, Flynn povolal do svého apartmá dva majitele obchodů; když zase odcházeli, měli přesné a jasné pokyny. Ani nebylo zapotřebí nic vysvětlovat. Ti dva pochopili, že vévoda z Graftonu chce pro svou milenku jenom to nejlepší. Jeho požadavky nebyly rozhodně nijak neobvyklé. Vzhledem k životnímu stylu muže, který tráví většinu času v dámských budoárech, byly vlastně docela běžné. Oba jeho apartmá opouštěli mnohem bohatší. Mezitímco Felicia objasňovala svým věrným služebníkům alespoň v nutné míře, co se stalo předchozího večera, a všichni vespolek se radovali ze štěstí, které je potkalo, Flynn poslal nové

instrukce kapitánovi své jachty, kotvící v přístavu.

Po pravdě řečeno, Claire s Danielem už byli do událostí minulé noci zasvěceni – vždyť byli spříznění s houfem zaměstnanců hotelu Paříž! Vesele svou milovanou paní obskakovali a nenuceným způsobem, jímž Francouzi nahlížejí na milostné vztahy, ji ujišťovali, že mají velikou, velikánskou radost kvůli ní, kvůli Felicii, protože ať už se ten večer stalo cokoli, strávila ho s mužem, který jim vyhrál jmění.

„Beztak jste byla už moc dlouho sama,“ podotkla Claire, když pomáhala Felicii do koupele. „Zasloužíte si trochu zábavy.“

Mírné slovo pro ta kouzla a čáry, co jsem zažila, pomyslela si Felicia a při té vzpomínce se usmála. „Víš, on přijde sem.“

„No copak jsem si to nemyslela? Usmíváte se jako žena, když se zamiluje.“

„Nic tak romantického se neděje, Claire. Ale jak říkáš: zábavné to bylo.“

170

„Musíte si na sebe vzít něco rozkošného.“

„Jako bych měla co riskovat.“

„Však už něco najdeme a já vyženu Daniela pro nejlepší šampaňské.“

„A snad i nějaký koňak. Nevím přesně, co má rád.“

„Má rád vás, paní. Kvůli alkoholu sem přece chodit nemusí.“

„Myslíš?“ Vzhledem k tomu, že její život byl tak chudý na štěstí, ji tahle představa potěšila.

„Vím to.“ Služebná vycházela z toho, co říkali všichni zaměstnanci hotelu Paříž, totiž že ještě nikdy nedostali tak štědrý úplatek za mlčenlivost. Claire a Daniel jakožto důvěryhodní příbuzní obdrželi opravdu vyčerpávající hlášení.

O něco později, když už byla Felicia po koupeli a osušená a navoněná seděla v župánku na terase, kde jí Claire sušila vlasy, na strmé příjezdové cestě se objevily dva kočáry.

„Ach bože, to už je tady?“

„Ne, ne. To jsou vozy z Boulogne a od madam Denise.

Podívejte se, na kozlíku sedí Henri a Bertram.“

Před jejich zvědavými zraky kočí z vozů vyložili úctyhodné množství košíků s růžemi a záplavu krabic ovázaných barvínkově modrými stužkami, které pocházely z luxusního obchodu madam Denise.

A když za pouhých několik minut Felicii přinesli dárky nahoru do domu, zjistila, že je přímo zasypána různobarevnými růžemi a modrými škatulemi. Zmítajíc se mezi hrůzou a radostí z Flynnova výstředního gesta, začala tu hromadu nervózně zkoumat. „Já ti nevím, Claire.“ Odvážná souprava prádla ji přivedla do rozpaků, ať už toho velkorysého dárce zbožňovala sebevíc. „Neměla bych to prádlo poslat zpátky?“

„Pochopitelně že ne,“ zamítla ten návrh hospodyně a dál klidně vybalovala všechnu tu přepychovou parádu. „Je to dáreček od milence.“

„Nejsem si jistá.“ Feliciin výraz zrcadlil její nerozhodnost.

„Co si o mně pomyslí madam Denise?“

„Pomyslí si, že jste velmi šťastná žena, když máte tak bohatého milence. A na milostné schůzky si těžko můžete brát ty

171

plátěné noční košile, co jsou upnuté až ke krku.“

Felicia se zatahala za sukni svého prostého plátěného županu: tenhle kus oděvu příkře kontrastoval s Flynnovými nádhernými dary. Spodní prádlo, jež Claire vybalila, to byla skutečná květinová zahrada zářivých barev: ranní pláštíky a negližé, krajkové kalhotky a průsvitné korzety, tucty hedvábných punčoch ve všech odstínech, jaké si jen člověk dokázal představit, a domácí střevíčky, jež s nimi barevně ladily. Často podobné úchvatné výtvory obdivovala ve výkladech luxusních obchodů, ale takováto nadýchaná paráda byla pro její skromný příjem příliš velké sousto. „Mohla bych si něco zkusit.“

„Vyzkoušejte tyhle první.“ Služka zvedla fialový krajkový korzet marnotratně pošitý bílými poupátky a rozetami a tak vyzdobený krajkovými spodničkami odpovídající barvy, že vyhlížel jako plesové šaty – velmi drahé plesové šaty.

„Když tyhle dary přijmu…“ povzdechla si Felicia, která právě sváděla tuhý boj se svým svědomím. „Jsou tak hrozně neslušné. Tak neskromné a…“

Feliciin výklad přetrhlo Claiřino nevěřícné odfrknutí. „Tohle je to nejkrásnější prádlo, jaké jste kdy měla. Už nejste ve Skotsku, paní. A taky jste vdova, žádná školačka. A ani si nemusíte dělat výčitky, že byste z manžela dělala paroháče. Nejvyšší čas, že jste si našla milence. A navíc,“ dodala jadrně,

„dáma se vždycky obléká tak, aby svého milého potěšila.“

„Nejvyšší čas, říkáš.“

„Uschla byste a odkvetla, copak tohle chcete?“ Claire pokrčila rameny – a bylo to vysloveně galské gesto, strohé a odmítavé.

Drsně jí připomněla její osamělou minulost, a tím překonala poslední výhrady, které snad Felicia měla. „Máš pravdu,“ pravila tiše.

„Samozřejmě že mám pravdu. Tak a teď se koukněte, jak jste toho svého pana Suffolka okouzlila!“

„Není můj,“ opravila ji Felicia; napadlo ji, že Flynn je ten poslední muž, který by mohl někomu patřit.

„Dnes ano.“ Claiřin úsměv byl spiklenecký. „A kdo ví,

172

panenko má zlatá, vy s vaší krásou a půvabem.“

„To je velice romantický nápad, jenomže to neznáš Flynna.

Ten není žádný romantik.“

„Neposlal vám teď přece rukavičky ani knihu, nebo ano? A váš diamantový náramek je projev romantické duše, který se zalíbí každé ženě.“

„Takhle on se chová ke všem dámám, jež prošly jeho životem.“

Claire dala pokrčením ramen najevo, že tuto poznámku nebere dvakrát vážně. „Budete ta nejúchvatnější žena, jakou kdy viděl, a jestli máte kouska rozumu, přestanete s těmi výmluvami a budete se zkrátka radovat. Tak a teď pěkně dolů s tím županem a oblékněte si nějaké pěkné prádlo, než přijede a zastihne vás v tomhle obyčejném hadříku.“

Felicia se usmála. „Ne by pro tebe asi nebyla odpověď, že?“

„Jen si pospěšte!“ odvětila rázně Claire a rozkládala šaty.

„Bude tu co nevidět.“

Felicia to vzdala: svěřila se do Claiřiny péče a popřála sluchu jejímu poučnému kázání o lásce a milencích; štěstí, které v ní vzbuzoval příslib, že Flynna zase uvidí, zaplavilo její smysly – a ona tomu nechala volný průběh. Když se pak uviděla v otáčivém vysokém zrcadle, našňořená do fialového krajkového korzetu hodného královny, připadala si, jako by se ocitla někde jinde a stala se někým jiným a snad se i skutečně proměnila v jakousi královničku z pohádky, jež se krášlí pro milence.

„Teď už jenom lehký peignoir, má paní. Něco, co zahalí, ale nezakryje,“ dodala Claire a vesele zamrkala. „Tahle bělostná krajka vypadá velmi cudně.“

„–Cudně sotva. Je tak průsvitná, že je skrz ni vidět.“

„Tu si on přímo zamiluje.“ Claire zvedla krajkový šat. „Jen

řekněte, panenko moje: kdy jste byla naposled takhle šťastná?“ Byla skutečně šťastná – Flynn se tu objeví každou chvíli,

pokud ovšem ta záplava dárků není míněna jako zdvořilé sbohem. Ačkoli prádlo anebo alespoň tolik prádla, to spíše naznačuje, že jde o dar, jenž se bude troufale využívat. Felicia se usmála. Vlastně ji napadlo, že Flynn má něco na srdci. „Radši

173

mi řekni, jestli nedělám něco špatně,“ zamumlala Felicia, když vklouzla do rukávů peignoiru – po životě naplněném řádným chováním potřebovala trochu přátelského ujišťování.

Claire zakoulela očima. „Po všech těch bojích? Poté co jste skoro přišla o tuhle vilu? Jak jen se můžete takhle ptát? On je dar nebes!“

„Až budu stará, aspoň budu mít na co vzpomínat.“

„Život se má žít den co den, dítě.“

Při pomyšlení na včerejší noc se usmála. „Je to docela příjemné, podlehnout občas náhlému hnutí mysli.“

„Což byste měla dělat častěji,“ prohlásila Claire, kterou potěšilo, že její mladá svěřenkyně konečně okusila radostí lásky.

„Teď pojďte na snídani,“ nakázala přísně. „Po té probdělé noci se musíte trochu posilnit. Nachystala jsem vám vaši oblíbenou čokoládu Savarin a dortík. Až budete jíst, dohlédnu na to, aby Daniel připravil šampaňské – a ten koňak,“ dodala. „A potom jsem tu jako na koni.“

Když Claire odešla, Felicia byla příliš rozrušená, než aby jedla, a tak chodila od dárku k dárku, probírala se jemnými látkami a hloubala, zda jsou všechny zázraky tak neuvěřitelně sladké. A čas od času se zastavila, aby mohla obdivovat svůj okouzlující obraz v zrcadle. Takhle určitě vypadají všechny milenky, pomyslela si vesele, když se tak předvádějí ve skrovných šatečkách z krajek, jež jsou určeny pouze pro oči milence. Na nohou měla fialkové saténové střevíčky s vysokým podpatkem, takže byla elegantně nastrojená do smyslné nádhery od špiček botek až po neposlušné kadeře.

A kdyby se jí tak netočila hlava vzrušením, že znovu uvidí Flynna, neunikla by jí očividně sexuální povaha jeho dárků. Nebyla natolik zkušená, aby ji ta necudnost nechávala zcela v klidu, ale na druhou stranu byla natolik poblázněná, že jí to bylo jedno. V zajetí pošetilé, úchvatné, jásavé radosti nezáleží na ničem než na lásce.

Když se na schodech ozvaly spěšné kroky, otočila se a blaženě se rozesmála. Je tady!

Chvilku nato se s bouchnutím rozlétly dveře a uhodily do zdi

174

tak silně, až se rozkývaly obrazy. Ale Feliciiny vyděšené oči nespatřily žádného milence.

„Takže takhle ty sis vydělala peníze, abys mě mohla vyplatit, ty čubko zkurvená!“ Ústa bratránka Dickieho křivil jízlivý úšklebek a jeho obézní tělo jako by nakynulo do nadživotní velikosti. Vdusal do místnosti a odsuzujícím pohledem obhlédl hromadu dárků. „Odjakživa jsem si myslel, že ty s těmi velkými prsy a nevymáchanou hubou budeš nejspíš coura!“

„Omlouvám se, má paní.“ Ve dveřích stanul Daniel. Jeho pokusy Dickieho zastavit se nesetkaly s úspěchem. „Říkal jsem mu, aby odešel, že máte peníze, abyste ho vyplatila, ale nechtěl mě poslechnout.“

„Nevadí, Danieli. To není tvoje chyba. Čekám hosta. Až uvidíš, že je v přijímacím salonu, sejdu hned dolů.“ Obrátila se k bratranci a s ledovým klidem pronesla: „Nejsi zde vítán. Buď tak laskav a odejdi, nebo na tebe zavolám žandáry.“

Dickie si jí nevšímal. Vzal černý krajkový korzet a podržel ho mezi palcem a ukazovákem, jako by ten oděv nehezky zaváněl. „No opravdu…!“ Hlas měl úlisný. „A co jim povíš? Že sis ty peníze vydělala na zádech? Třeba bys to ráda ještě jednou zvážila,“ poznamenal s falešnou vlídností. „A já si nejsem jist, zda bude vhodné, abys mi takhle pokoutně získanými prostředky vyplácela můj podíl na vile. Budu se muset poradit se svým právníkem.“ Odhodil cár černé krajky. „Čekáš na dalšího zákazníka?“ Z oplzlého záblesku v jeho očích jí naskočila husí kůže. „Třeba bys mezitím mohla drobátko pobavit mne!“

„To se radši zabiju.“ Felicia si přitáhla svůj peignoir úžeji k tělu. „Anebo spíš tebe.“

„Prudká holčička!“ zamumlal; na tučné tváři se mu objevil slizký úsměv. „Začíná mě to zajímat!“

„Kdežto mně se zas začíná dělat zle – jako vždycky ve tvé přítomnosti. Do dnešního večera dostaneš své peníze a tím jsem s tebou skoncovala. Teď chci, abys zmizel z mého života!“

„Ale nepovídej, vážně?“ Dickieho vystouplé oči v sobě měly něco plazího. „Zrovna uvažuju,“ zamumlal, jako by ji vůbec neslyšel, „že když ses tak pěkně vzmohla, asi bych měl zvýšit

175

cenu.“

„Uzavřela jsem dohodu s tvým právníkem. Nic takového nemůžeš udělat.“

„Nemáš potuchy, co všechno můžu udělat,“ pronesl pomaloučku a velmi sladce. „Co když povím tvému bratrovi o tom, jak teď žiješ? Myslíš, že se Anně bude líbit, že její švagrová je dorota?“

„Pozor na jazyk, když mluvíš s mou ženou!“

Teplý jarní vzduch rozčísl hluboký hlas; z každé slabiky, kterou vyslovil, čišel vztek.

Felicia vykulila oči. Bratránek Dickie se čile otočil a chystal se na rvačku.

Ale pouze do chvíle, než ve dveřích spatřil vysokého, silného muže s očima chladnýma jako hrob. Dickieho obličej zpopelavěl. „Vaše… Vaše Milosti…“ zamektal. Stál jako zkamenělý. „Já jsem… Myslel jsem… Nejsem… Neměl j sem ponětí…“

„A teď máš.“ Skřípavá, drsná slova uhodila jako rána pěstí.

„Ona je vaše žena?“ vyhrkl Dickie – nevěřícná zvědavost zvítězila nad strachem. Vévoda z Graftonu byl ten nejžádoucnější svobodný mládenec západního světa.

„Snad jsi slyšel, ne?“ zavrčel Flynn. „Moje žena. A teď mi táhni z očí! A jestli za dvacet minut budeš ještě v Monte Carlu, najdu si tě a zakroutím ti krkem.“ Aniž tomu muži s rudou tváří, který nyní bez meškání vyrazil ke dveřím, věnoval další pohled, obrátil se k Felicii. „Promiň, drahoušku,“ řekl jemně, jako by právě neohrožoval člověka na životě. „Omlouvám se, že jsem se opozdil.“ A Felicia se mu, jako dítě, které zachránili před ukrutným drakem, vrhla do náručí. Přitáhl si ji k sobě blíž a pohlédl jí do tváře; oči se mu přitom zaleskly touhou. „Než došlo k tomu drsnému střetnutí, chtěl jsem ti říci, že vypadáš jako chutné sousto v těch…“

„To je přece tajné.“ A její řasy se zatřepetaly v gestu předstírané cudnosti.

„Aha.“ V očích mu blýsklo pobavené porozumění. „Mimo hotel Paříž musíme být diskrétní. Kdybych trval na přesné

176

formulaci, asi bych…“

„Vůbec nic.“

Jeho široký úsměv byl hříšný. „Takže mi nezbývá než doufat, že máš dost času, poněvadž takové vůbec nic dokáže člověku pořádně zamotat hlavu.“

„Času mám celou věčnost,“ zamumlala. „Teď když jsi Dickieho vyděsil k smrti.“ Opatrně se mu vymanila a s milou vážností ho zkoumala. „Ale až sem jsi chodit nemusel, Flynne. Dickie bude mluvit. Určitě z toho budou řeči.“

„Měli bychom se vzít, a tím ty pohoršlivé klepy zarazit,“ navrhl nenápadně.

Jemně zavrtěla hlavou. „Tvoje gesto oceňuji, ale takové sebeobětování není nutné. Žiju mimo společnost, nikdo mě nezná, příbuzní jsou daleko a nijak se jich to netýká.“

„Ty si mě nechceš vzít?“ maličko svraštil obočí.

„Mluv vážně, Flynne.“

„Mluvím.“

„Pochopitelně že nemluvíš. Chtěl jsi dnes ráno odjet z Monte Carla. Sňatek je pro tebe noční můra.“

Její otevřená přímost ho přinutila, aby se zamyslel nad motivy svého jednání. „Možná ne.“

Zasmála se. „Možná? Podívej se: než se týden s týdnem sejde, ty budeš odsud pryč a na půl cestě do Asie.“

„Nenapadlo tě, že k manželství se stavíš nepřátelsky spíš ty?“

„Proč bych měla? Mám dost rozumu.“

„Tohle by přece nebylo totéž.“

„Flynne! Zaraz! Nevíš, co mluvíš. Minutku přemýšlej: opravdu jsi ochoten vzdát se své svobody?“ Promluvila velmi střízlivě: „Poněvadž já vyžaduji věrnost.“

Zničehonic nastalo ticho.

A pak se usmál. „Jsem ochoten to riskovat, když do toho půjdeš se mnou.“

„Tím tedy říkáš, že chceš ztratit svobodu.“ Přisvědčil.

„O něčem takovém vůbec uvažovat… To bychom museli být zamilovaní jako blázni!“

„To já jsem.“ Až do téhle chvíle to nevěděl. „Jak si tím

177

můžeš být tak jistý?“

„Jisté není nic, drahoušku. Jenomže pokud na sebe ono riziko nevezmeš, nikdy se to nedozvíš. A jestli ani tohle není láska, pak je mi to dočista fuk, protože je to lepší než všechna ta povyražení a cesty po světě.“

Usmála se. „To ano, viď? A je to dokonce lepší než čokoláda s třešňovým krémem.“

Usmíval se jako sluníčko. „Když řekneš ano, slibuji ti, že budeš čokoládové bonbony snídat každý den.“

„Hmmmm, to zní lákavě!“

„Ale ty přece nechceš žít beze mne, že?“

Ta otázka ťala do živého – a že nechtěla, to byla čistočistá pravda. „Jak se můžeš takhle ptát?“

Maličko svěsil hlavu.

„Protože znáš ženy?“

„Ne. Protože tvoje štěstí je i moje štěstí.“

„Do včerejší noci jsem nevěděla, co to štěstí je.“ Usmál se. „Ani já ne.“

„Pověz mi prosím, že se nedopouštíme obrovského omylu.“

„To udělám s klidným srdcem: určitě ne. Provdej se za mě a já tě učiním šťastnou.“

„Říkáš to tak jistě!“

Byl to hráč, který vždycky vsázel všechno na jednu kartu, ale takhle jistý si ještě nikdy nebyl. „Zaručuji ti to!“

„Než se vrhneme do propasti, ještě jedna otázečka: vy nejste jenom nějaký pan Suffolk, viďte, Vaše Milosti?“

„Záleží na tom?“

„Mně ne. Já jsem se zamilovala do pana Suffolka.“

„A tím také napořád zůstanu, ačkoli občas tě asi někdo osloví jako vévodkyni z Graftonu.“

„Ale ne!“ Vévoda z Graftonu byl zosobněním zhýralosti a půvabu a divokosti – a peníze mu pochopitelně div neutrhly kapsy. „Už chápu, proč o tom nevykládáš ženám, které to samy nevědí.“

„Nevykládám to nikomu. Takže pokud ti nebude vadit, že z tebe bude vévodkyně, můžeš utišit mou ješitnost prostě tím, že

178

přijmeš mou první a jedinou nabídku k sňatku.“

„Kdyby nebylo Dickieho, třeba bys ne…“

Umlčel ji polibkem, a když o hodnou chvíli později odtrhl ústa, tiše nakázal: „Řekni zkrátka ano.“

Její ústa se stáhla do úsměvu. „Přesvědč mě!“

A to on udělal se vší finesou a obratností a nakonec i se zběsilou vervou, jež zničila fialovou módní kreaci madam Denise a na okamžik zastavila svět.

179

THEA DEVINE

Hra na rozkoš

Kapitola 1

Sherburne House, Hertfordshire, Anglie, jaro 1812

yla rozmazlená a věděla to, a když už něco chtěla, tak to zkrátka chtěla a téhle své nectnosti si také byla velmi

dobře vědoma.

Řekla, že chce Marcuse Raultona. Jenže to lehkomyslně prohlásila na veřejnosti, třebaže věděla, že jeho pověst zpustlíka převažuje nad přitažlivostí, kterou mu dodává jeho majetek a společenské postavení, a nyní je oheň na střeše a drastická opatření jsou užuž na spadnutí. Zaslechl to totiž její otec. Čert aby to vzal!

Který zlomyslný duch ho postavil na doslech právě v tu chvíli, kdy se se svou nejmilejší přítelkyní Ancillou oddávala jalovému společenskému tlachání, to tedy nikdy nepochopí.

Nakonec to skončilo pohromou: její otec totiž uvěřil, že ona chce Marcuse Raultona, že je celá žhavá, aby ho uhnala, a umínil si, že udělá cokoli, co bude v jeho silách, aby jí v tom zabránil.

Není divu, že tak spěchal, aby se tento víkend vrátili do Sherburne House. Chtěl ji mít z Londýna a chtěl vidět Jeremyho – ze všech lidí právě Jeremyho Gavage! Jak zrovna s obtížemi vyzvěděla, její otec nespěchal pouze proto, aby se věnoval svým obchodním záležitostem.

Kdepak. On měl v úmyslu strkat nos do jejích záležitostí – a k tomuto účelu si mínil zajistit Jeremyho podporu.

To bylo ale štěstí, že vyslechla za dveřmi, co povídal!

Kdyby o tom neměla ponětí, neprohlédla by ten otcův ztřeštěný plán: Jeremy ji má rozptýlit! To by každou ženu rozzuřilo k nepříčetnosti. Je to absurdní, je to urážlivé - jako by nebyla dost stará na to, aby věděla, co dělá!

182

A to je vlastně jádro věci: otec si pořád ještě myslí, že je nedotčená a nezkušená; v jeho představách jí je bezpochyby sotva deset let.

Čert vem tenhle osud!

Není divu, že vyzval Jeremyho, aby se pokusil ji zkrotit.

Určitě to nedokáže. Díky faktu, že zde chyběl matčin omezující vliv, si tatínka dobře vydrezírovala. Věděl, že ona udělá pravý opak toho, co se po ní žádá. Takže proč by měl riskovat, že se mu potvrdí jeho nejčernější podezření, a ptát se jí, když bere jako hotovou věc, že jí do oka padl Marcus Raulton? Beztak by jí asi neuvěřil a bylo pro něj ostatně jednodušší pokusit se ji rozptýlit než ji od jejího úmyslu odrazovat.

A proto povolal Jeremyho, který si po ukončení svého katastrofálního poměru s tou protivnou Margueritou de Vigny ohřívá svou vlastní polívčičku.

Znovu cítila, jak v ní kypí vztek. Jeremy! Vysoký, snědý, elegantní, rezervovaný, shovívavý Jeremy! Po celý její život jí byl sousedem. Chlapec, který je pro jejího vlastního otce jako syn. Který ji učil jezdit na koni, který trpělivě snášel její neobratné flirtování, který se stal objektem jejích něžných citů, když jí bylo dvanáct. Který všechny její romantické představy obrátil v prach, když se před třemi lety dal dohromady s lady Margueritou.

Dospělý, uražený Jeremy, jenž je zcela ochoten předstírat – cože to říkal? – touhu po ní, aby ji udržel v patřičné vzdálenosti od Marcuse Raultona.

Zaskřípala zuby. Takovéhle muže přece musí stihnou! nějaká odplata nebes! Muže, kteří svedou a opustí a celou tu zkušenost nepovažují za nic víc než za hru v kostky.

Ach, zapomeňme na nebe, když už tady na zemi existuje zuřivost! A jim dvěma, svému otci a Jeremymu, se ona pomstí, nic jiného si ani nezaslouží! Jeremy. Už si ho ani nedokázala vybavit. Ostatně na tom by nebylo nic divného: neviděla Jeremyho přes tři roky. On ta léta trávil tím, že si lízal rány, které utržil od krásné Marguerity, a nyní byl zpátky doma, aby

183

dohlédl na své záležitosti a montoval se, jak to tak vypadá, do těch jejích.

Inu, měl by se starat sám o sebe, pomyslela si nedůtklivě. Ale kdepak on – on nemá vůbec žádné výčitky svědomí, že se vecpe přímo doprostřed jejích záležitostí, a přitom se ani nepokusí se s ní vidět.

Podle všeho, co o ní Jeremy ví, bude mu asi připadat jako pořádná buchta. Zřejmě si myslí, že už se posledního stébla chytá. Alespoň utrhačné jazyky to tvrdí. Dva, nebo spíš pomalu tři roky, a ani jedna nabídka k sňatku! S tou půvabnou lady Reginou Olneyovou bude dozajista něco v nepořádku, že ji žádný mužský nechce, šušká se. Ach ano, jako by o těch klevetách nevěděla! A ty zlomyslné narážky ve společenské rubrice v Tatleru: Která že to kráska předchozích dvou sezon ještě neuvázla v pastorově smyčce a stále s napětím očekává, že si letos zaloví mezi žádoucími mládenci, jen aby si ověřila, že je pořád natolik přitažlivá, aby to dokázala?

Tudíž i Jeremy musel nutně usoudit, že má Regina slepičí mozek a že mu vděčně padne do náručí v okamžiku, kdy ji přijde zachránit ze spárů Marcuse Raultona.

Poněvadž jí pochopitelně schází jakákoli schopnost uvažovat.

O čemkoli.

Oni tomu beze všech pochyb skálopevně věří. O, pomsta bude sladká: ona přece má svou hrdost! Jde jenom o to, aby rozhodla, co a jak.

Možná, napadlo ji, možná že tenhle otcův směšný plán má umlčet ty drby. Možná že si všichni pomlouvači budou myslet, že ona čekala celou tu dobu, až se o ni Jeremy začne zajímat.

Nebylo by to skvělé, ukázat Jeremymu, zač je toho loket, a přitom ho využít k rozptýlení jejího otce, zatímco ona se může potají scházet s Marcusem Raultonem?

Tuhle líbeznou myšlenku si nechala dlouze projít hlavou. To je přesně ono. Zakázané ovoce zamaskovat pořádnou porcí bezúhonnosti. Zmást každého tak, aby si myslel, že čekala jen a pouze na Jeremyho.

184

Jenom ho musí nějak přimět, aby jí pomáhal získat Raultona, čímž se dostane do ošemetné pozice!

No není to rozkošný nápad?

Musí ho však promyslet, dokonale a do všech detailů naplánovat. Není snad dcerou svého otce?

Chudák Jeremy. Celé roky s ní nemluvil. Nemá ani tušení, co ho čeká. Ach bože, ona je tak zlá jako její otec. A společenská sezona právě začala.

Londýn, jaro 1812

Nejbližší významnou událostí začátku letošní sezony byl ples u Skeffinghamových.

Bylo nanejvýš pravděpodobné, že na něj přijdou oba, Raulton i Jeremy, a proto se Regina pečlivě nastrojila do svých oblíbených narcisově žlutých krepových šatů pošitých perličkami, k nim si vzala perlový náhrdelník a náušnice, jež patřily její matce, a vlasy černé jako havraní křídla si propletla třpytivou stuhou.

Jenomže je ještě moc brzy, pomyslela si podrážděně a tahala se za jednu kučeru. Jsou ve městě pouhé dva dny a včera večer už byli na večeři u Tatumových a teď tenhle bál. Je toho trochu moc, zvlášť když se vezme v úvahu ten únavný výlet do Hertfordshiru a zpátky a skutečnost, že ona ještě nemá úplně vymyšlený plán A.

„Vypadáš báječně, má zlatá,“ řekl otec a přehodil jí kolem ramen tylový šál barevně ladící se šaty. „Jsi připravená?“

Nebyla připravená na nic, natož potom na tucty a tucty povozů plazících se k domu Skeffinghamových, jenž se nacházel ve vybrané čtvrti Bromley Close. Jeho brány byly teď dokořán a shromážděný dav s nepokrytou zvědavostí civěl, jak předjíždí kočár za kočárem a vystupují z nich pasažéři oblečení do vznešených šatů, kteří mizí v předním vchodu majestátní čtyřpatrové cihlové rezidence, jako by čekající komorník mával kouzelnou hůlkou.

Hosté se shromažďovali v přijímací hale a potom kráčeli dlouhou chodbou lemovanou portréty ve zlatých rámech, na nichž byly namalovány celé generace Skeffinghamů, až do

185

dvoupodlažního plesového sálu.

Třebaže se to nezdálo, místnost už byla plná k prasknutí, ale panující dusno naštěstí zmírňovala francouzská okna na každém konci sálu, která byla otevřená, aby jimi mohl dovnitř proudit chladný čerstvý vzduch.

Všude se třepotala světla svící, jež se odrážela v tuctech zrcadel; světlo změkčovalo každičký detail a dodávalo místnosti ráz intimity a lichotivé pohody. Po dvou stranách stály u stěn řady židlí a s ukláněním se zde už houfovaly matrony, jež sice nebudou tančit, zato si však užijí skvělý večer plný pikantních klevet.

Všude kolem poletovali sloužící, aby plnili hostům každé přání, a na balkoně deset stop nad úrovní parketu vyhrávalo do diskrétního šumu konverzace smyčcové kvarteto. O dalších deset stop výše poletovali andělé, vznášející se mezi nadýchanými obláčky na překrásném malovaném stropě.

Jenže tady na zemi andělé nejsou, pomyslela si rozzlobeně Regina, když se spolu s otcem zastavila na prahu plesového sálu, aby je mohli ohlásit. Tady je jenom Jeremy a můj otec, a to jsou oba ďáblové.

Protože ještě nemohla nic jiného dělat, nesla se davem zavěšená do svého otce a zdravila přitom přátele a známé, které viděla před pouhými pěti dny.

S povděkem kvitovala, když konečně zahlédla Ancillu Hoxley-Marshallovou, svou nejmilejší družku, jež ji evidentně hledala. Ancilla byla milá osůbka, sladká a skromná jako jeptiška, a přesto byla vždycky důvěrnicí většiny současných on dit.

Regina popadla Ancillu za ruku chladnou jako alabastr.

„Ancillo! To je ale lidí! Neviděla jsi Marcuse Raultona?“ Je čas trochu s tím pohnout. Strategii už měla promyšlenou; ani se tomu nedalo říkat plán, ale obnášelo to přiživovat otcovy nejhorší obavy ujišťováním, že ji bude co nejčastěji vidět s panem Raultonem nebo v jeho blízkosti. Nic světoborného to sice nebylo, ale než přijde na něco lepšího, dnes večer si s tímhle snad nějak vystačí.

„Tolik lidí!“ zamumlala Ancilla. „Ale tohle říkám rok co

186

rok, viď? Ne, nevím, jestli tady pan Raulton je. A mimochodem: dobrý večer, Regino. Ach, podívej se! Tohle je někdo nový! Nemohl by to být… to snad ne. Jeremy Gavage? Po takové době!“

Regina se prudce otočila a dech se jí zatajil. K čertu! Srdce jí začalo bít jako splašené. Jeremy… Nečekala ho, ne tak rychle, ne tak brzy a… vypadá nějak jinak – a přece tak povědomě.

Nedokázala od něho odtrhnout oči. Navzdory davu, lehké svatozáři kouře, tlumené hudbě i Ancillinu hlasu, jenž jí bzučel do ucha, byla její pozornost zcela soustředěna na Jeremyho.

Takovéhle reakce by se sama u sebe nenadála. Ach bože! Jeremy. Otcův bludný rytíř. Očištěný bitvou o lásku ženy, která víc než jeho milovala své sovereigny. A nyní ochotný spiklenec, který chce uchránit samu její nevinnost před úhonou z rukou nejproslulejšího svobodného mládence v Londýně. Jak případné! Skutečně: bludný, to je to pravé slovo.

Připadal jí vyšší, než ho měla v paměti, ramena měl širší, vlasy delší, na tváři dost hrozivý mrak, ale tenhle efekt mohl vzniknout vinou vysokého stropu a níže umístěných světel. Jeho černočerný pohled však rozhodně napovídal, že se Jeremy neraduje – z ničeho. A nejmenší radost že má z ní.

Ale proč by měl v tomhle směru zaujímat vůbec nějaký postoj?

Nedokázala z něho spustit oči.

A ani on na ni nedokázal přestat upřeně hledět.

Myslel, že bude mít co do činění s neohrabaným děckem, jakým bývala, pochopitelně s děckem o nějaký ten rok starším, a místo toho se dívá na dospělou ženu, jež si uvědomuje svou moc, na ženu půvabného zevnějšku, ženu plnou vášní. Dost starou, aby uzavřela sňatek.

Byl to omračující objev.

Reginald ho měl varovat. Zatraceně, Reginald mu to měl říci! Připadal si, jako by se řítil z příkrého útesu, jako by ztratil půdu pod nohama: každý úsudek, který si předem udělal, všechno, co věděl, zmizelo do nenávratna.

187

A aby to nebylo už tak dost zlé, je tu také Raulton, vykračuje si pyšně jako páv po celém sále, oslovuje dámy, které s ním očividně chtějí mluvit, a i u ní zřejmě budí dychtivou pozornost – vždyť se zdá, jako by sledovala každý jeho krok.

Sakra, sakra, sakra! Ty oči! Jasně modré, jak je pamatuje odjakživa. Ale ne to tělo ženy ani nádhernou tvář. Vůbec si nevzpomíná, že by někdy vyhlížela takhle. Zatracený Reginald! Do pekla s ním!

A ona stojí vedle té bledé blondýny v bílém a celá hoří. Copak sám neviděl, jak Raulton vrhl jejím směrem majetnický pohled?

K čertu, k čertu, k čertu s tím.

Díky bohu, že se sem dnes vypravil, díky bohu, že ji viděl dřív, než se začal do něčeho míchat, protože teď, když ví, co ví, si nevěří natolik, aby za ní šel.

A nedokáže z ní spustit oči. Ani z Raultona.

Mohlo by tu být z minuty na minutu hodně živo, pomyslel si, když toho muže obezřele sledoval. Raulton to myslí vážně, má zájem – a v tomhle sále není krásnější předmět zájmu než Regina.

Jak ji tak sleduje, musí dát jejímu otci úplně za pravdu. Regina se ani za mák nestará o Raultonovu pověst ani o to, co se sluší. Jediné, co vidí, je mužný, naparující se pták.

Takové už jsou zkrátka ženy, pomyslel si kousavě. Nikdy nedohlédnou dál než na pěkný zevnějšek a bachratou šekovou knížku.

A Raulton vypadá, že je užuž zralý utrhnout nějakou tu rozpustilou panenku nebo dvě.

Jenomže na tom nezáleží. Regina nebude jednou z nich. Pokud Jeremy předtím váhal, co se týkalo tohoto směšného úkolu, do něhož se pustil, nyní už byl pevně rozhodnut. Reginald nepřeháněl. A dobře udělal, že se obrátil na Jeremyho.

Raulton je nepřítel a nikdy ji nedostane, pokud tomu bude Jeremy moci zabránit. Poslání bylo jasné: měl plnou důvěru jejího otce a přesně věděl, co musí udělat.

188

„Prý ho opustila, protože nebyl dost bohatý.“

Regina konečně postřehla, co Ancilla říká, a obrátila pohled ke své přítelkyni, ačkoli by daleko radši dál sledovala Raultona. Bylo fascinující ho pozorovat: jak tak kroužil po místnosti, tu utrousil pozdrav, támhle slůvko, tady se uklonil dámě, dokonale ztělesňoval chladné opovržení. Dokonale. Bezvadně. Člověk by myslel, že tohle je ta nejvítanější partie na světě, a ne muž rozhodnutý vyspravit si pošramocenou pověst.

Horečně se chopila tématu hovoru. „Myslíš Jeremyho?“

„Myslím Jeremyho. No nevypadá jako rozjímající hrdina?

Tak zamračený, celý v černém.“

„Ancillo!“

„Ne, ne, ne. Tohle není muž, který by se ke mně hodil. Ani v nejmenším. Na tamtu ženskou bych nikdy nestačila.“

„Tak co je s tím panem Raultonem?“ Raději bude svoji pozornost věnovat jemu, aby mohla rozdmýchávat oheň – a vzhledem k tomu, že Jeremy je otcovým spoluviníkem a k tomu, jak po ní oba s otcem pošilhávají, je tohle přesně to, co chtěla v tomto okamžiku udělat.

Jako by jí dva buldoci okusovali paty. Čert je vem!

„…ty primitivnější mužské vlastnosti by ženy neměly podporovat,“ říkala zrovna Ancilla. „A Skeffinghamovy přesto ani trošku nehryže svědomí, že ho sem dnes večer pozvali,“ dodala, čímž nahlas vyjádřila to, co si mnozí hosté určitě říkali jenom v duchu.

Inu dobrá, tohle je vážná věc, pomyslela si Regina. Už absolvoval mnoho takových setkání a je vítán osobnostmi, které ho zřejmě podporují v jeho úsilí o… o co?… znovu se uvést do přízně společnosti. Že by se byl napravil? Co můžeme vědět o Raultonových pohnutkách?

A když na to přijde, vlastně o pohnutkách kohokoli?

„Po pravdě řečeno, je to stejně dobrá partie jako každá jiná,“ podotkla Regina. „Je přece velmi bohatý. Jakmile si muž začne vážně hledat manželku, morálka s tím nemá co dělat. Každý z nich si přece čechrá brka, dokud ho nepři vážou za

189

nohu. Musíš připustit, že je to velmi okouzlující muž a že každá z nás by jeho zájmem byla polichocena.“

„Tak tahle z nás tedy ne,“ odsekla ostře Ancilla. „A stejně: dělá, co může, aby získal tu pravou. Tamhle vedle něj je Harriet Soamesová. Je to hodně zámožná dědička. O někom v postavení pana Raultona nemusí vůbec uvažovat, a přece s ním hovoří. Nemůže jí být víc než šestnáct. Kdo jen jí asi tak špatně poradil, aby tam s ním takhle stála?“

Regina našpicovala uši. Stát tam s ním? Ta myšlenka se jí uhnízdila v hlavě. Stát tam s ním, ach, přesně tohle by otce přimělo, aby chodil jako vrtohlavý. „Pojďme k nim!“

„Ó, my nejsme žádné důvěrné přítelkyně a ona má nos náramně nahoru, ale určitě patří k těm, které každý sleduje, aby zjistil, kam směřuje její zájem. Jenže ten jistě nepatří panu Raultonovi.“

„Tak pojď blíž, ať lépe vidíme,“ zamumlala Regina. Byl to opravdu nevhodný nápad a zaváněl špatným vychováním, ale když ona se musela přesvědčit, že si jí všiml! Jak jinak by zjistil, že je tu také? A jak jinak by je Jeremy mohl pozorovat, až ji Raulton požádá o tanec?

„No Regino!“

„Ale jdi, cožpak tě slečna Soamesová ani drobet nezajímá?“

„Ani co by se za nehet vešlo!“

„No, to mě zase ano. Pojď se mnou, Ancillo. Vím, že o to také stojíš.“

Ancilla ji neochotně následovala. „Je to moc nápadné,“ šeptla koutkem úst, když se přesouvaly do přední řady přihlížejících.

„Ale to se podívejme: máš pravdu! Slečna Soamesová vypadá, jako by si zrovna zkrátila sukně a do vlasů si hrábla bůhvíčím. Co si s takovou nemastnou neslanou holčicí počne muž jako pan Raulton?“

„Ach, ti muži!“ zamručela znechuceně Ancilla. „Proč jen neexistuje nějaký průvodce, nějaký vychovatel, který by takovouhle mladičkou dívku poučil, jak jednat s mužem, jako je tenhle.“

190

Regina poslouchala jenom na půl ucha, zatímco je soustředěně sledovala, ale poslední Ancillina slova jí náhle pronikla do vědomí, zhmotnila se a zživotněla a Regina popadla přítelkyni naléhavě za ruku. „Cože? Co jsi to povídala?“

„Povídala jsem, že by dívka tak mladá jako slečna Soamesová měla mít nějakého rádce nebo vychovatele, aby se naučila jednat s mužem tak zkušeným, jako je pan Raulton.“

„Ach ano, to je přesné!“ A proč by se tohle neměla naučit i Regina sama? Ancilla je geniální a ona je hlupačka: vždyť odpověď se jí přímo sama nabízí! Teď má konečně plán, plán, jenž je založen na Ancillině pronikavém pozorování a perfektně se hodí k tomu, aby odvrátil Jeremyho pozornost a jí pomohl uskutečnit vlastní záležitosti.

Ano. Přiměje Raultona, aby si s ní zatančil. „Ženy jsou vždycky ty poslední, kdo se něco dozví,“ prohlásila bez obalu,

„hlavně to, co nějak souvisí s muži.“

„Ano, tak či tak, chudinka slečna Soamesová,“ řekla tlumeně Ancilla. „Jestli je to pan Raulton, na koho míní soustředit svou pozornost, vůbec jí nezávidím.“

„Ach, ani já ne,“ pravila kvapně Regina, když hudba dohrála a tanečníci se jeden druhému uklonili. A teď, a teď… potřebovala zachytit jeho pohled, jenomže on byl zaujat slečnou Soamesovou, kterou musel dovést k její matce. Způsoby měl vytříbené, to zas ano.

Avšak ona doopravdy, doopravdy potřebuje utrhnoul právě tohle sousto! Než tenhle večer skončí, pan Raulton si s ní musí zatančit, aby mohla uvést do chodu svůj plán.

Začalo být nicméně jasné, že dnes večer se v kultivované společnosti u Skeffinghamových pan Raulton zajímá toliko o dívky velmi mladé a velmi svěží, ty, jež bohorovně trůnily v postranních řadách a jako královničky čekaly, až se kavalír poníží a sám k nim přijde.

A takhle to musí být, rozhodla Regina. Žena musí pokaždé čekat. Pokud si muž přeje dát do pořádku svou pověst, musí se bezvadně chovat a na začátku si získat ty nejcudnější, ta

191

neviňátka, která budou nekritická, tvárná a naprosto neznalá světa; dívky, jež bude schopen ovládat a manipulovat s nimi prostřednictvím jejich citů a jejich touhy vdát se, protože co jiného děvčeti nebo i ženě zbývá? A proto musí čekat.

Ona, Regina, musí čekat. Čekat, až si jí muž všimne, až na ni promluví, až přijde.

Jenomže on pro ni přijde – a tím si byla jistá – teprve tehdy, až ho unaví všechny ty naivní holky a jejich nanicovatá konverzace a až večer dospěje do stadia, kdy ho přestanou tak ostře sledovat.

Usadila se s Ancillou do postranní řady a trpělivě vyčkávala.

„Ten tvůj pan Raulton nedává přednost žádné,“ kysele komentovala dění Ancilla. „Jde pro každou šestnáctku na sále. Na muže se tedy chová dost demokraticky!“

Regina potlačila úsměv. Ancillino pozorování nebylo tak docela přesné: jak se Raulton propracovával sálem, Regina si všimla jeho postranních pohledů i toho, že jednou či dvakrát váhavě nakročil směrem k ní.

Určitěji sleduje a baví se, že i ona hraje tu hru na dekorum, že sedí v postranní řadě a čeká, pořád čeká.

„Slečno?“ A jeho hlas ji nakonec polekal, protože se hluboce pohroužila do svých úvah a ani ho nečekala, teď ještě ne.

„Pane?“ Vzhlédla k jeho hubené tváři, na níž bylo teprve nyní trochu vidět, jak ji zpustošily jeho výstřelky a nevázanost. Je příjemný, spíš uzavřený, ale nejvíc ji na něm ve skutečnosti přitahoval smysl pro humor, který byl z jeho výrazu zřejmý: jako by tenhle muž věděl, co se o něm šušká, a vůbec se o to nestaral, jako by překrucoval mravy právě této společnosti, do níž hodlal vstoupit.

Uchopil ji za ruku a ona předvedla vzornou ukázku váhání; teprve pak mu dovolila, aby ji odvedl na parket a zatančil si s ní rejdováka. To znamenitě vyhovovalo jejím záměrům: konverzace se omezí jen na to nejnutnější a ona na něj bude moci hledět, jako by se v jejích očích tajila celá duše.

Jeden tanec, párkrát propletené ruce i kroky a nevyřčená

192

slova. Lépe by to ani naplánovat nešlo. Doufala, že se Jeremy i její otec bedlivě dívají. Doufala, že oba cítí, jak je silná.

A ono to fungovalo! Nemohla uvěřit, jak nádherně to fungovalo. Když ji Raulton konečně dovedl k její židli, zjistila, že je Ancilla pryč, čímž jí chtěla dát najevo svou obavu a nesouhlas. Otec už na ni čekal a tvářil se jako kakabus, ale nejlepší ze všeho bylo, že když konečně popadla dech a rozhlédla se po sále, uviděla u vchodu Jeremyho, který se kabonil jako bouřkové mračno.

Takže divadlo začalo. Teď postačí, aby si sedla zpátky na své místo a počkala, až ji Jeremy přijde požádat o tanec, pak mu může oplatit tu jeho troufalost.

Na druhý den se pečlivě oblékla do jednoduchých mušelínových šatů, cudně zdobených na živůtku a lemech, a k nim si vzala krajkový čepeček. Panenské. Nevinné. Nic jiného neočekávají.

Uvelebila se v knihovně a čekala, až tam zabloudí otec, což se podle jejího odhadu dříve či později stejně stát muselo.

„Letošní sezona je příliš vyčerpávající,“ začal, když klesl do lenošky stojící naproti sofa, kde seděla Regina. „Včera večer… moc lidí… moc nežádoucích osob. Nevím, co si ti Skeffinghamovi myslí! Ten Raulton, to je člověk, který by neměl být přijímán ani v docích, natož ve slušné společnosti. Kam jen ten svět spěje?“

„Ach, opravdu? Mně se zdá docela moderní.“

„No, to tedy nevím. A ty by sis měla dávat lepší pozor a nedržet se za ruku takového chlapa všelijakého,“ za vrčel Reginald.

„Nic podobného jsem nedělala,“ namítla Regina rozhorleně. „Jenom jsem si s ním zatančila. A ještě k tomu rejdováka, pro boha živého! Za celou tu dobu jsme snad ani nebyli tváří v tvář. Ale,“ spiklenecky ztišila hlas, „má docela pěknou figuru. A způsoby úplně bezvadné.“

„Regino,“ začal její otec.

Vtom vstoupil komorník: „Pan Gavage, pane.“

„Bohudíky,“ zamručel Reginald a zvedl se z křesla; ze

193

srdce mu spadl kámen, protože nemusel v následujícím okamžiku položit dceři otázku týkající se Raultona. „Vpusťte ho dál.“

A už je tady, stojí ve dveřích a zlostně se škaredí.

„Jeremy, chlapče, tady je Regina.“

Jeremy na ni vrhl temný pohled. „To vidím.“

Inu, pomyslela si Regina, to nevypadá moc slibně. Musí se s ním usmířit, a to hned, jinak se Jeremy nikdy nenechá získat pro její plán.

Vláčně se zvedla ze sofa a vykročila mu vstříc s otevřenou náručí. „Jeremy, vždyť je to už celá věčnost!“

„Také se mi zdá,“ pronesl tím svým temným palčivým hlasem.

Ach bože, je vysoký, vyšší, než jí připadal včera večer; nevzpomíná si, že by býval takhle vysoký. Ani že by míval takhle horké ruce. Ani tak pronikavé oči. A obličej že by měl takhle starý. Připomněla si, jak se na téhle tváři vyjímalo mládí – to bylo předtím, než se do ní takhle hluboko zařízly vrásky.

Ani ho nenapadlo, aby jí pomáhal.

„No tak se přece posaď! Otče, jdi se podívat po něčem k snědku. Nebo k pití. Postaráš se o…?“ Takhle časně ráno se jí nedařilo vymyslet nic pořádného.

„Třeba čaj a chlebíčky. Předpokládám, že už jste jedli.“

„Ještě bych si něco dala,“ řekla Regina umíněně. Nebyla z žen, jež by se daly tak snadno odbýt. A vůbec, mít jídlo po ruce, to člověku pomůže. Sice nevěděla jak, ale věděla, že to pomůže. „Vezmu si také. No tak, otče!“ Musela ho Z místnosti doslova vyhnat. „Dohlédni na to!“

„Zazvoním.“ Reginald se podíval z Jeremyho na Reginu. Bože, dnes ráno vypadá tak sladce a nevinně! A přesto včera večer tancovala s Raultonem a hleděla na něho jako na svatý obrázek.

Jeremy si ho významně změřil pohledem a Reginald se obrátil. „Samozřejmě, zlatíčko, dohlédnu na to.“ Dohlédl by na cokoli, jen aby mu to dalo záminku odejít z pokoje a nechat ji o samotě s Jeremym. Jemu může věřit. Děkoval osudu, že mu

194

Jeremyho seslal právě včas.

Regina za ním zavřela dveře a prudce se otočila, aby stála Jeremymu tváří v tvář.

„Ach, Jeremy! Nemohli jsme spolu mluvit už včera večer u Skeffinghamových? Proč jsi za mnou nepřišel? Ale to je jedno, hlavně že jsi tady. Ani netušíš, jak jsem ti vděčná, že jsi tu.“

Popošla k němu a popostrčila ho dál do místnosti. Tohle byla ta pravá chvíle: po tom, co Jeremy viděl na vlastní oči, už nemohla chodit kolem horké kaše a vymýšlet si nějaké báchorky. Musí si ho získat na svou stranu.

Je třeba jednat – a hned.

„Musíš mi pomoci.“ Vzhlédla k němu: její doširoka rozevřené oči přímo žadonily – extrakt vší ženskosti a nevinnosti. Doufala.

„Že musím?“ řekl Jeremy s přemáháním. „To si nemůžeme chviličku normálně povídat, než mě začneš prosit o laskavost? Po takové době?“

Ohavný, ohavný chlap! Kdokoli jiný už by jí klečel u nohou a sliboval hory doly, kdyby o ně stála. „To jsme mohli udělat včera večer,“ opáčila podrážděně Regina, „ale tobě se zřejmě nechtělo. Každopádně, dnes už o tvém nevhodném chování mluvit nebudu. Tohle je vážné. Potřebuji tvou pomoc, Jeremy, a nesmím ztrácet ani vteřinu. Nemůžeš mě odmítnout.“

„Opravdu? Zjev ale může pěkně klamat: myslel jsem, že se budu vyhřívat ve společnosti kamarádky z dětství, a místo toho najdu prskající divokou kočku. Kdybych nestrčil hlavu do dveří, koho by sis asi odvlekla z ulice, aby ti pomáhal? Nějakého kocoura čenichálka?“

Vem to ďas! Jako by jí bylo zase patnáct a oni jako by se spolu opět škorpili a pošťuchovali. „Jeremy! Nech toho. A posaď se.“

„Mám dojem, že radši zůstanu stát.“ Situace se rozhodně nevyvíjela podle jeho představ. Stoicky čekal, až letící sekyra dopadne.

Teď už nemá na vybranou. Musí skočit do vody a doufat,

195

že nebude muset přeplavat půlku oceánu. „Je v tom muž.“

Nečekal, že… že by se ke svému zájmu o Raultona okamžitě přiznala. Tím se všechno od základu mění.

„Ale to je přece vždycky, ne?“ odsekl suše a vztekle.

A ten hulvát jeden! Samosebou že jí to ztíží co možná nejvíc. Což v ní ovšem vzbuzuje ještě větší odhodlání. Čert ho vem! Ta muka, která mu ona chystá, si doopravdy zaslouží.

„Jeremy, ale teď vážně. Jde o tohle: chci, abys mě učil.“

„Tebe učil.“

Ano, zdá se, že nějak zezelenal. Přišel čas vyhodit toho nevychovance ze sedla.

„Víš,“ pokračovala jako nezkušené děcko, za které ji považoval, „víš, on je zkušený, zkušenější než kterýkoli jiný muž z mého okolí. No, tím samozřejmě myslím kromě tebe. Neviděli jsme se spolu sice celou věčnost, ale to nevadí. Ne že by to vadilo. Protože já se provdám za něj. Jediné, co tedy po tobě chci, je, abys mě naučil všechno, co potřebuji vědět – všechno, co potřebuje vědět žena-světačka – abych mohla upoutat jeho zájem.“

„To je vše?“ pronesl Jeremy přiškrceně.

Jeho zuřivost ji ohromně rozkurážila. Takže se mu dostala na kobylku, jak měla v úmyslu. Cítila pýchu nad tím, že první kolo vyhrála.

Koneckonců, byla to přece hra, ačkoli on o tom ještě neví. Oslnivě se na něj usmála. „To je vše.“

Stál tam jako opařený. Tohle bylo to poslední, co by od ní čekal; ale jelikož nesměl připustit, aby to na něm poznala, odvrátil se od ní ve snaze srovnat si trochu myšlenky.

Tak tohle je Regina, dospělá, bůh mu pomoz, krásná, temperamentní Regina, která mu samu sebe servíruje na stříbrném tácku, čímž se naskýtá způsob, jak uskutečnit Reginaldův plán, a ona o tom pranic neví.

Který muž by dokázal takovéhle nabídce odolat? Mnohému je přece lhostejné i to, že sám není předmětem touhy.

Ach, ale ona neví, co vlastně žádá. A on se zavázal, že se zřetelem na Reginaldovy zájmy s touhle věcí pohne.

On sám se do toho míchat nebude. To už si s Reginaldem

196

ujasnili: nechce žádnou ženskou, žádné pletky, žádné milostné poblouznění. Zkrátka a dobře: pro tuhle práci je jako stvořený. Ať už se jedná, o co chce, ať už to bude cokoli stát, on je ten, kdo dokáže zůstat nezaujatý, lhostejný, nad věcí.

Obrátil se k ní. Souhlasil s jejím divokým návrhem rychle, chtěl ji šokovat – lehce vykřikla. „Výborně, Regino. Zamkni dveře. S výukou začneme hned.“

197

Kapitola 2

ned? Hned? To je ale příliš brzo, příliš brzo. Nenapadlo ji, že by se té věci chopit takhle brzo. Čert aby ho vzal!

Ach bože, jde sem, plíží se za ní jako liška za zajíčkem! Nechová se náhodou jako muž, který ji chce svést. Nedal jí ani minutu na rozmyšlenou. Čert ho vem.

„Jeremy.“ Nikdy neukázat slabost, nikdy. Co se má stát, stane se. Vždyť už přece není žádná nezkušená dívenka. Už je políbená. To ona jemu udělala tenhle návrh. Věděla, do čeho se pouští.

„Co přesně jsi měla na mysli?“ otázal se Jeremy, když ji zatlačil ke dveřím a sám výhružně stanul sotva šest palců od ní.

Zvedla bradu a vrhla se do toho po hlavě, třebaže věděla, že může tvrdě narazit na jeho neústupnou domýšlivost.

„Všechno.“

„Rozkošná myšlenka,“ zamumlal Jeremy a upřel po hled na její ústa. Všechno. Neměla ani zdání, co to všechno obnáší. „A to vše pro toho tvého neodolatelného muže. Přijde mi to jako plýtvání časem.“

„Všechno,“ opakovala důrazně Regina hypnotizovaná pohybem jeho rtů. Jsou to velice hezké rty, všimla si roztržitě, pevné a pěkně vykroužené, a na spodním rtu má takový ten náznak masité křivky, který v ní probouzí chuť kousnout ho tam.

„Pokud se spolu skutečně máme věnovat výuce, musím vědět co všechno,“ řekl.

198

Pozdvihla k němu oči a ucítila, jak mezi nimi přeskočil plamen. A tohle má být co? Stojí moc blízko u ní, tím to bude. Musí si zvyknout, že u ní bude takhle blízko. A ještě blíž. Že tohle je to všechno.

Cítila, jak jí tělem projelo zachvění. Zeptá se ho na to – má-li ji učit, přináleží jí přece právo žádat nějakou zběžnou informaci o jeho zkušenostech.

„Troufám si tvrdit, že ty víš všechno,“ pravila odvážně.

„Ale problém je, že já nevím nic, a proč bych měla být v takové nevýhodě, když řešení je na dosah?!“

„Ano, proč? Tohle je odpověď na všechno. Konečně jsem potkal svůj osud! Celý život jsem nečekal na nic jiného než na okamžik, kdy se stanu řešením.“

Teď už začínala ztrácet trpělivost. Bylo to jasné jako křišťál. „Můj milý Jeremy, podívej se na to takhle: ty jsi právě dal své milence svolení, aby odešla. Takhle záhy poté ještě nemůžeš mít v úmyslu navazovat další poměr. Budeš tedy nezúčastněný. A já tě znám od narození. Kdo by byl vhodnější než ty? S kým jiným bych byla bezpečná, Jeremy?“

„S člověkem, kterého znáš od narození, asi ne,“ prohlásil uštěpačně. „Důvěřuješ mi až příliš.“

„Ne, chci věřit pouze v to, co je třeba vědět, abych mohla jednat se zkušeným mužem,“ řekla Regina stroze a přála si přitom, aby o krok o dva poodstoupil. Jeremyho těsná blízkost byla zneklidňující. Hrozivá. I zničující.

Ne. Na tohle si musí zvyknout. Takhle to chodí s mužem.

„On nebude snadno k máni. A já se budu muset utkat se dvěma tucty něžných neviňátek, která zkřoupá jako cukrlata. Takže se do toho dejme, než nás vyruší otec.“

„Nechvátáš náhodou nějak moc?“

„No tedy, Jeremy!“

„Ach, já jsem zcela připraven, můžeme pokračovat.“ Ale sám sebe se ptal, zda je tomu skutečně tak. Tohle nebude tak snadné. Neexistuje návod, jak učit svůdnickému umění a neztotožňovat přitom žákyni s předmětem touhy.

199

Pro začátek ji musí alespoň přesvědčit, že ho přitahuje, a to zřejmě odjakživa, že ho nezná od narození a že jemu není jedenatřicet a jí dvacet let. Mladé, nezkušené dědičky nejsou jeho gusto. Ale zato Marcus Raulton si na ně zřejmě dělá laskominy – a právě jeho Regina z jakéhosi nepochopitelného důvodu chce.

„Tak dobrá, začněme,“ řekla úsečně.

Je čas přejít k věci. Udělal ještě jeden krok směrem k ní a vzal do dlaně její bradu. Měla tu nejhladší pleť, nejmodřejší oči, nejlíbeznější ústa. Vzdorně se vzepřela jeho doteku, skoro jako by se chtěla odtáhnout. Utéci mu však nemohla. Jemně přistoupil blíž, zároveň sklonil hlavu a přejel přes ty měkké panenské rty svými ústy.

Byl to sotva stín polibku; Jeremy strnul a čekal, ostražitě sledoval, jak zareaguje. Oči měla zavřené, na rtech pousmání.

Takže políbená už byla, přinejmenším takhle. Dobrá. Snad.

Pak se dotkl jejích rtů, vtiskl se mezi ně a oddálil je od sebe pomalým, ulpívavým pohybem, při němž vzal její spodní ret jemně mezi zuby.

Ale takhle se ještě nelíbala. Rychle otevřela oči. „Och…!“

„Tohle,“ zašeptal, „tohle byl polibek chlapce.“

Polkla. „Och.“ Samozřejmě, samozřejmě – musí v tom být něco víc, jinak by s tím mužští tolik nenadělali. Ani by si kvůli tomu nehledali milenky.

„A tohleto…“ Znovu sklonil hlavu, přimáčkl Regině ústa na ústa a násilím jí vnikl mezi rty jazykem, což ji dokonale zaskočilo.

Co má tohle znamenat, to horko, ta vlhkost, ten vpád na zapovězené území – ach! Odtrhla se od něj a srdce jí tlouklo jako zběsilé.

„…je polibek muže.“

„Ó!“ Třela si ústa rukou.

„Tohle je to nejmenší, co můžeš očekávat od muže, jako je Marcus Raulton,“ dodal nemilosrdně, právě když na dveře zabušil Reginald.

„Otevřete, otevřete,“ zazpíval. „Mám čaj, chlebíčky, horkou čokoládu a koláč.“

200

Jeremy poodstoupil a Regina se na okamžik – jediný okamžik, kdy se prozradila – sesula na dveře. Vzápětí se obrátila, povolila západku na veřejích a otevřela je dokořán, aby dovnitř vpustila svého otce a panskou, která za ním strkala servírovací vozík s čajem.

„Tak račte. Trocha jídla na dopoledne,“ řekl Reginald jásavě, otočil se k místu, kam měla panská umístit vozík a mávnutím ruky ji poslal pryč. „Dej si kapku čaje, chlapče. Regino, ty jsi nějaká červená!“

„Když červená, tak červená,“ odsekla Regina; obrátila se k nim zády, aby si nalila čokoládu.

Usilovně se snažila vzpamatovat se z dosahu toho zdrcujícího momentu, kdy měl muž navrch.

Hloupá, hloupá, hloupá! kárala se ostře, když klesala do křesla v nejvzdálenějším koutě místnosti, aby zpytovala své city. Na takovéhle zacházení připravená nebyla – ani od Jeremyho, ani od Marcuse Raultona.

Dlouze usrkla čokolády a přejela si přes rty jazykem. Můj ty bože, co tohle bylo za políbení? Připadala si jako blázen. Ancilla měla pravdu: proč jen ženy nic nevědí? Proč neexistuje nějaká výuka v oboru líbání?

Vrhla kvapný pohled na Jeremyho, který seděl v lenošce a rozprávěl s jejím otcem o banalitách. Muži se kvůli jednomu polibku na hlavu stavět nebudou, pomyslela si nasupeně – a to ji rozzlobilo ještě víc. Jeremy je studený jako psí čumák a ona je holčice nezkušená.

Snad by s tím mohla ještě nějak skoncovat, ke všemu by se oběma přiznala, a ukončila by tak tu hloupou hru.

Sevřela šálek s čokoládou tak silně, že ho málem rozbila. Tohle prostě nemůže. Dívala se na ně, jak tam sedí. Jeremy, tak blazeovaný, zcela nepohnutý tím, co pro ni představovalo hrubý vpád do soukromí, a otec, který se chová, jako by se za zavřenými dveřmi pranic nestalo, a přitom si vlastně asi gratuluje k tomu, jak to zosnoval – a jí se z toho vaří krev v žilách.

Mohla by jim vylíčit, jak je v Sherburne House vyslechla,

201

když si připíjeli na úspěch svého nízkého plánu, na to, že bude Jeremy předstírat, že po ní touží. Panovační darebáci - jeden jako druhý!

Už sama ta vzpomínka by ji měla přimět, aby pokračovala dál. Jeremy musí být potrestán za spoluvinu a její otec za svou troufalost – a jí je úplně jedno, jaké urážky bude muset strpět!

I Jeremy bude trpět, o to už se ona postará. Ale jak, jak? Co kdyby… Hlavou jí bleskl další nápad. Co kdy by… Dokázala by to? I přes ten příšerný polibek? Co kdyby se jí povedlo, aby se do ní Jeremy zamiloval?

Nebylo by to rozkošné? Ach, jemu by to jenom prospělo! To by byl ale triumf: zaměřit se na Jeremyho, polapit ho a potom ho odhodit!

A při tom všem předstírat, že má zájem o Raultona. To je ale nápad!

Pokud ovšem překoná ten strašlivý polibek.

A ostatní věci, které má Jeremy nachystané v záloze.

Nesmysl, ona dokáže překonat cokoli. Koneckonců, co je to jedno políbení? K zaváhání ji přimělo to, jak řekl, že tohle je to nejmenší, co může očekávat od Raultona.

Co je tedy to největší?

No ano, nějakou představu by měla. Vždyť žije na venkově. Chodí do stáje. Avšak zvířata se pochopitelně nelíbají, takže z toho vycházet nelze. Čert to vem, cožpak na to políbení nikdy nepřestane myslet?!

Asi ne. A možná by bylo nejlepší vyprovokovat ještě jedno a ještě další, aby příště nebyla tak zaskočená. Člověk přece přivykne všemu, pomyslela si zostra. A co nepříjemného přijde potom?

„Tak,“ pravil Reginald zničehonic hlasitě a s přehnanou opatrností postavil svůj šálek, „teď vás poprosím, abyste mě omluvili. Musím napsat pár dopisů a dnes večer se samozřejmě chystám k Almackovým. Zajistil sis pozvánku, Jeremy?“

Mladý muž pohlédl na Reginu úkosem. „Ještě ne.“

„Ach ano, udělej to!“ nabádala ho Regina. „Obávám se, že já jsem unavená a netoužím po ničem jiném, než abych dnes mohla zůstat doma. Ale každá matka shánějící ženicha pro

202

dceru tě uvítá s otevřenou náručí, drahý Jeremy.“

„Myslím,“ prohlásil Reginald obezřetně, „že už půjdu.“ Pomaloučku vstal, jako by ho bolelo v kostech, anebo to snad byla pouhá únava, protože ho jednání s dcerou vy čerpalo. Někdy vypadá dost drobně a křehce, napadlo Reginu, když ho sledovala, jak odchází, a dokonce si přitom uvědomila, že to, co ho tíží, zřejmě nebude břímě společenských povinností.

Do zítřka do rána to z něho spadne, tím si byla jistá. Její otec je v prvé řadě nezlomný. Nyní se ovšem naskýtá otázka, co Jeremy. Co si počít s Jeremym, který se rozvaluje v lenošce a vyhlíží nesnesitelně domýšlivě a chlapácky, jako lev, jenž zahnal do kouta svou kořist. A ona se cítila zahnaná do kouta, byla jako svázaná – tenhle pocit jí vnukl, ačkoliv nedělal nic jiného, než že seděl zhruba deset stop od ní.

Síla muže, který se vydal na lov, to je něco, s čím je nutno počítat, uvažovala. Vynikající poznatek – měla by si ho osvojit každá žena.

„A tak ses,“ zamumlal Jeremy, „pro dnešní večer vyhnula Almackovým, a přitom dobře víš, že tam Raulton bude. Myslel bych, že se mu budeš chtít plést do cesty, kde to jen bude možné.“

„Vážně? Pověz, milý Jeremy: líbí se snad mužům ženy, které jsou nápadné? Nemám totiž dojem, že by byl bůhvíjak unesen, kdybych ho pronásledovala. Neprospělo by mi spíš, abych pokračovala ve výuce, takže až pak nastane ten pravý čas, budu mít prostředky, jimiž ho zvládnu?“

Na rtech se mu mihl lehký úsměv. „Ano, ano a ještě jednou ano.“

„Děkuju ti za nic!“ vyštěkla Regina. „Dneska dopoledne nejsi k ničemu. Možná bys měl jít.“ A vlastně ani nečekala, že zůstane. Tak co teď?

„Mně je dobře, kde jsem, díky. My dva máme ostatně před sebou dost práce. Myslím, že takovou nechuť vůči mému políbení jsem zatím ještě neviděl. Zřejmě se i já mám co učit. A neměl bych si příště, až tě budu chtít líbat, připravit nějaké to doporučení?“

203

Zvedla bradu. „Zaskočil jsi mě, to je celé. A mimochodem, kolik žen jsi vůbec líbal?“

„Dost na to, abych věděl, že ze svých hříchů se tobě zpovídat nemusím,“ pravil pobaveně.

Ó, teď se jí vysmívá! Ještě nikdy předtím neměla tak silný pocit, že je v nevýhodě. Čert ho vem! Čert vem společenská omezení, jež udržují ženu v nevědomosti o čemkoli!

Skutečný problém však je, jak daleko má zajít v před stírání zájmu o tělesné věci. Přes okraj hrnečku Jere my ho zkoumavě pozorovala. Nehledě na ten polibek, na něm vlastně nebylo nic odporného – až na to, že ji znal příliš dlouho a příliš dobře. Jakápak nevýhoda – až na… Až na ten polibek. A snad právě proto ji to tak šokovalo kdyby k němu chovala nějaké city, patrně by to bylo úplně jiné.

Jde tudíž jen o to, aby si zvykla. Žena dokáže přivyknout všemu. Tak jí to alespoň neustále říká otec a mysli tím evidentně právě tohle.

Narážel na ty zapovězené věci. Na to, o čem nikdo ne mluví. Tedy s výjimkou mužů, klábosících pozdě v noci v klubu, kdy panny spí a milenky čekají a tuší.

V tomhle ohleduji instinkt neklamal: aby si ochočila muže, jako je Raulton, nebo to třebas jen předstírala, musí každá žena něco znát. Věci tělesné. Věci zapovězen, Věci, které znají milenky.

No dobrá, tak je tady a s ní muž, jenž ji láká, jenž je ochoten a připraven předvést jí vše, co ona potřebuje znát. Navíc Jeremy není nepřitažlivý a ta náramná sebe jistota jeho šarm jen podtrhuje.

Veškerá nervozita při líbání se proto zapovídá: podle to ho, co věděla, má Jeremy novou milenku, a tak musí byl ona, Regina, každým coulem natolik dychtivá a vstřícná, aby si udržela jeho zájem a mohla dál uskutečňovat svůj plán.

Bude to hodně těžké?

Kousla se do rtu. Po čertech těžké. Jak jinak, když žena neví, co chce ani jak si o to říci. Ale kdepak, ona si o to řekla a potom stanovila nová pravidla, zapomínajíc, že v téhle hře figuruje ještě jeden prvek: plán, podle něho, jí chce otec

204

zabránit, aby získala Raultona.

A teď si klidně odejde a nechá ji tu s Jeremym o samotě. Takže nový gambit, pomyslela si – a na tahu je Jeremy.

„No, alespoň jsi nepadla do mdlob při slově hříchy“ podotkl suše a pozorně ji přitom sledoval. „Možná že se přece jenom chceš poučit a vzdělat.“

To ji rozpálilo. „Však poznáš, že vzdělání mám výtečné,“ odsekla pobouřeně. „Jen neznám život z té… tělesnější stránky. A od tebe čekám, že bys mi tenhle druh poznatků měl poskytnout. Završit mou výchovu.“

„Věř mi, završit tvou výchovu pro mě bude velkým potěšením,“ zamručel Jeremy, „ale to není podstatné pro tvou touhu přilákat Marcuse Raultona. Kterážto věc je pro mě, mimochodem, naprosto nepochopitelná.“

„Vážně? Ale vždyť je to prosté: je bohatý, hezký, romantický a interesantní. Žena s příslušnou kuráží a inteligencí se s ním nemůže nikdy nudit. Což je, mám dojem, dost rozumný základ pro manželství, nemyslíš, Jeremy?“

„Myslím, že myslet nechci,“ procedil Jeremy skrz zaťaté zuby. „Stačí vědět, že jsi nevinnost sama, a co se týká Raultona, zahráváš si s ohněm.“

„Pak se tedy spálím. Ale budu ho mít – po dobrém, nebo po zlém. A když mi nepomůžeš ty, zaručuji ti, že on mě naučí líbat stejně dobře jako kdokoli jiný.“ Úkosem na něj vrhla výsměšný pohled. „Tak jako ty rozhodně.“

Jeremy se zmítal mezi dvěma ohni a jeho čest balancovala na pokraji srázu. Jak snadno jí ta zlobná slova splývala ze rtů! To on by už věděl, co dělat! Teď tu jen tak sedí a poslouchá. Ale přece ji nemůže znásilnit. Je třeba podniknout nějaký rozhodný krok.

Bylo to pravděpodobné a přípustné riziko, ale i přes to, co o něm soudila, Jeremy uměl zacházet s rozmarnými panenkami, které si o sobě myslely bůhvíco.

„Dobrá,“ řekl a zvedl se z lenošky.

V tu ránu vyskočila. „Co myslíš tím dobrá?!“

„Tím myslím, abys svůj návrh přednesla někomu jinému,

205

třebas panu Raultonovi, když to bude nutné. Tohle není nic pro mne.“

Takhle si to nepředstavovala: co když Jeremy ten otcův plán vzdal? K čertu!

Ale to snad ne. Snad to hraje na obě strany, aby ji popohnal dopředu. Co je zase tohle za špás? Copak tady není u vesla ona? Nemohl přece jen tak změnit pravila. K čertu s tím, ona chce být u vesla!

„Jeremy.“

Zvedl ruku. „Nedělej, že si nerozumíme, Regino. Já nejsem

člověk, kterého by sis mohla omotat kolem prstu.“

„To vidím,“ zamumlala.

„Asi se navzájem známe příliš dobře,“ pokračoval, aniž jí věnoval pozornost. „Možná to byla ode mne neuváženost, propůjčit se k takovému bláznovství.“

On odchází, odchází. K čertu, k čertu a ještě jednou k čertu!

Jak, jak ho má zastavit?

Ztěžka polkla. „Snad bychom se měli zkusit znovu…“ Zarazil se v půli kroku. „Co prosím?“

„Povídám, že bychom… Já bych to zkusila ještě jednou.“

„Zkusila?“ Chtěl, aby to znělo co možná nejpříkřeji.

„…líbání.“

„Líbání. Líbání? Ty, která se klepeš, otřásáš se hnusem a otíráš si pusu, jako bys hubičkovala žábu? Ty že mě chceš políbit… ještě jednou?“

„Jeremy, ne.“

„Má paní mě chce tedy znovu ponížit?“

„Jeremy.“

„Sama sobě nerozumíš, Regino. Jestliže nesneseš polibek ani ode mne, jak chceš jednat s Raultonem?“

No vážně: jak? pomyslela si Regina s přídechem sarkasmu, když se tak na něj ostražitě dívala. Nedokázala odhadnout, jaké city jím zmítají, ani jak by reagoval, kdyby věděl, že Raultona se to vlastně vůbec netýká.

„A právě tohle po tobě chci. Tohle mě nauč,“ pronesla rozumně – nebo alespoň doufala, že to rozumně znělo.

Měl pocit, že jí vůbec nerozumí. Cítil se jako hrubý

206

primitiv. Muž. „Přecitlivělé panny mě nepřitahují – žádného nepřitahují,“ zavrčel. „Divíš se, že si muži vydržují milenky. Důvod je ten, že ony muže upřímně chtějí a nikdy se nevyhýbají žádnému smyslovému požitku. Milenka muže vítá a dobrovolně se mu nabízí pro jeho potěšení. Proč by měl muž marnit čas tím, že se bude vlichocovat, vemlouvat a v jednom kuse hrbit před nějakým neviňátkem, když mu jeho milenka s radostí dá všechno, co chce? Něco, co si ani nedokážeš představit, má paní. Tohle kdyby po tobě někdo chtěl, padla bys do mdlob aspoň na týden.“

Ach, to ale bylo surové. Šokoval ji, a snad víc než jen to, což měl právě v úmyslu. Pořád ještě byla jako socha, jen oči jí žhnuly, když ho nějaký ďáblík ponoukl, aby pokračoval.

„A to je pravda o tom všem, něco, co se nedá naučit. Raulton si bezpochyby vydržuje na půl tuctu milenek, s nimiž se nemůžeš ani ve snu měřit. Teď to radši vzdej. Však on nakonec přiharcuje nějaký švihák na bílém koni, panáček náramně útlocitný, kterému budou veškeré zvířecké choutky cizí, a odveze si tě a zavře do svého hradu, aby se tě nikdo jiný nemohl ani dotknout – ani tě políbit.“

Měla pocit, jako by se proměnila v kámen. Nenávidí ho. Nenávidí tu hru! V tomhle osudovém okamžiku si nepřála nic jiného než být milenkou, ženou zběhlou v erotickém umění, která přesně ví, jak upoutat a udržet si muže.

„Máš milenku?“ zeptala se ho pevně.

„Myslím, že do toho ti nic není.“

„Tak máš?“

Odvrátil se od ní. Tohle bylo to poslední, k čemu by se chtěl přiznávat. „Co když ano?“

„A přesto jsi souhlasil, že mě budeš učit.“

„Je to hra, má paní. Muži ji hrají v jednom kuse.“

Opravdu? pomyslela si zuřivě. Vyvádějí sprosťárny s nějakou roztomilou povolnou ženskou a všechny ostatní ženy si pak staví na piedestal. Ale ji ne. Ji ne!

„Tak hrajme, Jeremy.“ Hlas měla napjatý jako tětivu luku.

„V sázce je příliš mnoho a času málo. Chci, abys mě políbil.“

207

„Považuješ mě za blázna?“

„Líbej mě, Jeremy.“

Je snad doopravdy blázen? Který muž by Regině odolal, třebas i za cenu pošramocené pýchy?

Jenomže… je tu ten slib, který dal Reginaldovi: že ji rozptýlí a pobaví. S ironickým pousmáním si pomyslel, že zde by se dalo vhodně spojit příjemné s užitečným. S jakým důvtipem dovede muž najít omluvu, aby mohl udělat, co chce.

„Tak pojď ke mně, Regino.“

Skoro si myslela, že se nedokáže pohnout. Tělo měla pořád ještě ztuhlé a nemotorné, ale popohánělo ji nove nečekané rozhodnutí, jež nemělo s Raultonem ani s pomstou pranic společného. A tak na jeho rozkaz položila jednu nohu před druhou a vykročila k němu.

„A co teď, Jeremy?“

Ten planoucí zrak a vyzývavá slova… Vypadá, jako by se chystala do bitvy. Pocítil skryté nutkání dobýt ji, podmanit si ji a přinutit ji, aby prosila.

Mohl by to udělat? Ta myšlenka ho zaujala. Šlo by to? Napřáhl ruku a chytil ji za bradu. „Víš, ty jsi velice krásná.“

„Tohle vědět nechci,“ opáčila prudce.

„Ne. Chceš znát všechna tajemství. Moje životní zkušenosti, které jsem získal líháním se ženami. Radši bys měla sklopit oči, má paní. Nevíš všechno a máme před sebou ještě spoustu práce.“

Jenomže ona do toho chtěla skočit po hlavě, chtěla se ponořit do bahna smyslnosti. „Tak začni, Jeremy,“ řekla chraplavě. „Čekám.“

Kouzelná slova. Čekám. Četla mu to z očí. Muž rád získá ochotnou ženu, která čeká. Jedno z tajemství, jež se jí ještě bude hodit.

Naklonil Regině hlavu a rukama ji sevřel tak, aby se nehýbala. Velkýma rukama, všimla si úzkostně. Teplýma rukama.

Sklonil hlavu. „Takhle je to elegantnější: nedrcneme o sebe nosy. A pak, až se k tobě přiblížím, musíš otevřít ústa, abys mě mohla přijmout.“ Přistoupil blíž a ještě blíž a přivřenýma

208

očima sledoval její odezvu i pocity, jež se jí zračily v očích.

Čekám. Nepochybně čeká každá částečka jejího těla, ať už Regina cítí cokoli. Další tajemství. Ach, jak rychle se tahle tajemství vyzrazují v žáru okamžiku! Další věc, kterou musí později o samotě rozebrat.

Zavřela oči, otevřela ústa a ucítila, jak na ni střemhlav zaútočil a vnikl do ní; ten pohyb ji šokoval ještě víc, neboť se v něm skrývala naprostá nadvláda.

Jeho jazyk ji obklíčil, hledal, pátral, laskal. Cítila se při tom útoku dost pošetile, ale přinejmenším se tentokrát ovládla a před tím dotekem neucukla. Neodtáhla se. Přivinula se k němu a němě ho vyzvala, aby pokračoval.

Ale její vlastní pasivita se jí silně protivila. Jak žena odpovídá na takovéhle políbení? Co má žena dělat? Milenka ví, co dělat. Neřekl jí to snad? Ach, tak jasně.

Milenka muže vítá a dobrovolně se mu nabízí pro jeho potěšení.

Milenka dává muži s radostí všechno, co on chce.

Tajemství.

Milenky se nikdy nevyhýbají žádnému smyslovému požitku.

Další tajemství.

Hrdlo se jí sevřelo. Nikdy se nevyhýbají. Nabízí se.

Její tělo se vzepjalo do oblouku; vyrazila proti němu jazykem, aby opětovala útok, a pocítila, jak mu tělem projelo lehké zachvění.

Další tajemství. S radostí dává.

Tohle není tak špatné.

Zdálo se, že vzhledem k tomu, co se jí honí hlavou, reaguje její tělo zcela nepřiměřeně. Ten polibek se jí líbil. Líbil se jí pocit, že ho má hluboko v ústech, že se do ní zakusuje. Líbil se jí ten zápas s ním a postupně objevovala, že si s ním může hrát, může ho škádlit a oštipovat. Líbilo se jí sevření jeho silných rukou.

Chutnal dobře, chutnal sladce. Střídavě byl jemný a panovačný a ona zjistila, že mu může tak či tak vyjít na půl

209

cesty vstříc.

Zajímavé, co zmůže špetka odhodlání.

Další tajemství.

Kousl ji do jazyka a pak ho vzal do zubů a začal sát.

Ten pocit ji skoro zbavil vědomí; s radostí mu vyšla vstříc.

S radostí, ochotně.

Nemohla dělat nic jiného než držet a nabídnout mu, co chce. Všechno, co si může vzít… pro své potěšení.

Cucal ji ještě náruživěji, drsněji, hluboce a nesmlouvavě. Hluboko v útrobách pocítila bodnutí, měla pocit, jako by se někde mezi nohama začala rozpalovat.

Milenka muži s radostí dává všechno, co chce. Něco, co si ani nedokáže představit.

Co? Milenka to ví. Všechno.

Snad tohle?

Ucítila, jak se napjal, ruce zesílily stisk a pak se od ní ten nesmírný žár jeho úst začal pomalu, pomalu, pomaloučku vzdalovat, a než se muž definitivně odtáhl, smyslně ji zatahal za ret.

V hloubi hrdla ji zalechtal tichý zvuk. Ne.

Co ne?

Nechoď ode mne? Ne. Nepřestávej.

Její tělo se kdesi hluboko stáhlo. Chci ještě. Ještě.

On také.

Zatajil se jí dech. Klidně mohli být v domě sami, pokud by je nerušil Reginald. Klidně tu s ní mohl zůstal a celý den ji líbat. Celý dlouhý, předlouhý den.

Ano…

Zůstaň se mnou.

Četl jí z očí každé hnutí mysli, každé hnutí jejího těla. Panna v květu. Nebezpečnější květinu aby člověk pohledal, aby pohledal jedovatější rosu než čerstvě probuzenou touhu neviňátka.

A mimo to ji podezříval. Jen na okamžik zapomněl, kdo

210

Regina je a kde jsou, a už zabloudil ve smyslném žáru jejích úst, všechna opatrnost, všechna zdrženlivost šla stranou.

Ach, vábná ústa mohou muže bezesporu zničit!

Ale jeho ne! On už to nebezpečí rozpoznal – teď, když Regina okusila, jakou má moc. Jde o to, aby se nenechal spoutat, a naopak ovládl ji na tak dlouho, aby ji uchránil před pádem.

On je pro tento úkol ten pravý. A to napětí ve slabinách… Inu, takhle ho přece dokáže vzrušit každá žena. To nebyla Regina – to způsobil žár toho šťavnatého políbení. Na to by reagoval každý muž.

A přesto, když pohlédl na její hebká ústa a třpytící se oči, jediná myšlenka, na kterou se zmohl, byla: Chci ještě.

No, tohle tedy není dvakrát velký odstup, pomyslel si výsměšně. Ale škodí to snad někomu? Naučí Reginu, co chce znát, sám se pobaví tím málem, jež mu ona poskytne, a uchrání ji před Raultonovou postelí.

Ve své vlastní.

Ta myšlenka ho silně poplašila. O tohle tady přece nejde, zatraceně. Cílem je zarazit tu její honbu na Raultona. A pár věcí ji naučit. To je všecko. Nic víc, nic míň.

Skutečnost, že pořád ještě nemůže popadnout dech, s tím přece nemá nic společného. Jenomže když tu on, Jeremy, ještě chvilku zůstane, bude to s tím mít společného leccos.

Nedokázal se pohnout. Jak se stupňovalo její očekávání, rostlo i napětí. Chtěl, ano – a ona ho chtěla také. Stačí krůček a mohl by si ji vzít. Mohl by si s ní dělat, co chce, čte jí to z očí. Z očí svolných. Čekajících. Odrážejících vše, co by si jen muž mohl přát, vše, po čem by mohl toužit.

Zatraceně, zatraceně, zatraceně… nesmí se přestat ovládat.

Odstrčil ji. „Stačí, má paní.“ Zavrtěla hlavou. „Půjdeme dál.“

„Já půjdu dál směrem odsud, Regino.“

„Proč?“

„Protože bláznivé panny mi nejsou po chuti,“ vyštěkl.

Ztratil s ní trpělivost – a se sebou také.

211

Ztuhla. Jak může? Po tomhle dráždivém kontaktu. Jak jen může?!

Ale takoví už jsou muži. Tohle se jí pokouší sdělit a ona už to ví: pro něj to neznamenalo nic, kdežto pro ni všechno.

A tohle je důvod, proč se musí poučit. Muž je nerad omezován. Muž chce odejít a nelitovat přitom nikdy ni čeho – ale kdo tvrdí, že žena to nemůže prožívat stejně. Musí jenom zjistit, jak na to.

Ach, jak to do sebe krásně zapadá, jak jen to do sebe zapadá! Ale ona se musí ujistit, že Jeremy dodrží svůj slib, že ji bude učit.

Čert ho vem! „Ale v našich lekcích budeme pokračovat,“

řekla pokud možno bez výrazu.

„Jestli chceš,“ odpověděl jí stejně bezbarvě. Bože, nějak se to komplikuje. Kéž by v tom nehrál roli Raulton!

„Výborně. Pamatuj si, Jeremy, v těch mých sklopených

očích nejsi ty: to kvůli panu Raultonovi musím být v obraze.“

Při pouhém pomyšlení na to se v něm všechno stáhlo. „Jak

říkáš.“

„Ale i dneska jsem si na bláznivou pannu vedla dost dobře, ne?“

„Žádný muž by si nestěžoval.“ A žádný muž, který má všech pět pohromadě, by teď neodešel, aniž by si vzal to, co mu ona tak ochotně touží dát. Ze by ta úvodní lekce byla tak dobrá?

„Takže je všechno v pořádku a můžeme pokračovat.“

„Už jsem řekl, že ano.“

„Kdy?“

„Až to přikážou tvé delikátní smysly, má paní.“

Ach, její smysly už ale nejsou delikátní. Nyní přesně věděla, co chce a co pro to musí udělat.

„Půjdeš teď za svou milenkou?“ Musela to vědět – a také se to dozví, když ne dnes, pak zítra nebo příští měsíc, ale dozví se to.

Zaťal zuby. „Zřejmě jsem ti nevysvětlil dost jasně, že to není tvoje starost.“

Ale bude, milý Jeremy. Bude.

212

„V pátek,“ pravila povýšeným, odmítavým tónem, aniž dala najevo, že by slyšela, jak odsekl. Přikrčil se. Teď je to zámecká paní. Dobře ví, jak tuhle roli hrát. Do čeho ho to Reginald namočil? Do čeho se to sám nechal namočit?

„Tedy v pátek,“ přisvědčil dvorně a ona se od něho odvrátila, aby skryla svůj triumfální úsměv. Podle zvuků kročejů sledovala, jak Jeremy vychází z místnosti, jde chodbou, zastavuje se, aby si vzal klobouk, pak bouchnou přední dveře a už ho zpoza záclon v knihovně pozorovala, jak schází po schodech a mává, aby mu přivedli koně.

Můj drahý, drahý Jeremy. Už teď jsi mě toho tolik naučil! Nemáš o tom ani tušení. Za jedno půldne jsi převrátil naruby všechno, co jsem si myslela, co jsem chtěla. A nyní budu hezky dál předstírat, že toužím po Raultonovi, a to z jediného důvodu, z jednoho jediného důvodu. Abych dostala, co chci.

A já nyní vím, co chci: chci se stát tvou milenkou.

213

Kapitola 3

ak v tomhle tedy vězí tajemství, jak si zotročit muže: myslet jako milenka, jednat jako milenka. Znát, co zná

milenka.

Všechna tajemství těla. Všechny ženské triky. Všechny mužské hříchy.

V duchu probírala jednu tu věc po druhé, zatímco na sebe soustředěně hleděla do zrcadla v ložnici.

Buď vstřícná. Buď ochotná. Z celé tvé bytosti musí dýchat vstřícnost. Dobrovolně se mu nabídni pro jeho potěšení. Nevyhýbej se ničemu, co po tobě chce. Chovej se tak, jako bys po tom prahla také. Buď připravená udělat, oč tě požádá.

Kdo je Jeremyho milenkou? Která ze všech těch krásek ho přitahuje a i nyní se mu ochotně dává? Ta myšlenka se nedala snést. Po tom polibku ne.

Však ona už na to přijde. Možná že dnes večer u Almackových budou mezi všemi těmi ženami nějaké svůdné milenky, o nichž to budou vědět pouze jejich milenci, kteří si je vydržují. Pokusí se vyzvědět, které to jsou a jak se chovají, aby lépe porozuměla, co dělat, aby Jeremyho jeho milence odloudila.

A dál bude předstírat, že středem jejího zájmu je Raulton.

Na jeden večer je toho víc než dost, pomyslela si. A také se na tu úlohu musí patřičně obléci.

Ze své garderoby ale moc potěšená nebyla. Každé šaty, které ze skříně vytáhla, jí připadaly fádní a panenské, kdežto ona chtěla pro tento večer, pro tuto chvíli něco odvážnějšího.

214

Snad by ji to bylo i odradilo, o střetnutí s gardedámami u Almackových zájem neměla, ale dnes večer se jí naskýtala příležitost vyzkoušet leccos nanečisto.

Vytáhla nakonec šaty z bleděmodrého saténu s výjimečně vysokým pasem, hlubokým výstřihem a světlými krajkami na obrubě sukně a rukávů. Přece jen vypadaly rafinovaně. Líbilo se jí, jak jí uzlíky z krémově zbarvených květů na zdobné ruličce z modré stuhy těsně přiléhají k bránici, což jí zdůrazňovalo a tvarovalo ňadra. S touto róbou ladily květiny ve vlasech, upravených po řeckém způsobu, i střevíce, rukavičky a šál. Rozhodla se, že si vezme perlové náušnice a dlouhý perlový náhrdelník.

Pokynula komorné a poodstoupila od zrcadla.

Ach, tohle bylo něco jiného! To už nebyla nezkušená holčice. Regina viděla v zrcadle ženu, jejíž tělo slibně vykukovalo zpod rafinovaných šatů, ženu, která dovede skrytě a vábivě lovit.

Je i ve skutečnosti touhle troufalou malou hazardérkou?

Anebo je to jenom hra?

„Je čas jít, Regino.“ Na dveře zaťukal otec. „Vypadáš báječně. Nové šaty? Velice slušivé. Jsem rád, že sis to rozmyslela.“

„Když člověk vstupuje do společnosti, neměl by propást Almackovy,“ odvětila Regina. „Dala jsem si záležet, abych dnes odpoledne nepokoušela štěstí.“ Na svého otce však ironií plýtvala marně: ten totiž věřil, že každá společenská událost je rozkaz, jejž je nutno poslechnout.

U Almackových byli všichni. Kolem sametového běhounu se v šestistupech tísnily davy zvědavců. Regina se jimi stěží prodrala; pocítila lehké rozladění, že nic neuvidí ani nebude moci dál uskutečňovat svůj plán. A doufala, že tentokrát se Ancilla rozhodne nepřijít, protože nemohla potřebovat, aby každičké její hnutí komentoval řecký chór.

Avšak tato naděje se ukázala jako planá, k čertu! Ancilla už sem míří; na sobě má svůj obvyklý šat z bílého mušelínu,

215

dlouhé bílé rukavičky a – nový módní trik! – barevně ladící poloturban, kterým si spoutala své bledé kučery.

„Věčně taková tlačenice,“ zamumlala Ancilla. „Ale jakpak ty se pořád máš?!“

„Dobře, jak jinak, vždyť jsme se viděly naposledy včera,“ oplatila jí Regina stejnou mincí. „A ty?“

„Jako vždycky. Pochoduji na jednom místě. Sleduji komické chování lidí kolem sebe. Ne, ne, tebe se to netýká. Podívej, pan Raulton už je tady a je evidentně v kondici. Troufám si tvrdit, že si horečně pročítá taneční pořádek a nemůže se rozhodnout, které z přítomných Nedotčených se dnes večer dotkne. Moc bych si přála, aby ses zbavila svého zalíbení v něm. On tvé pozornosti není hoden.“

„Pořád je to nejzajímavější muž tady.“

„A co Jeremy Gavage? Je tu také a kaboní se jako vždycky.“

„Nedívá se naším směrem?“ doufala.

„Kaboní se naším směrem.“

„Měla bych ho pozdravit, přestože včera večer projevil dost špatné vychování, když ke mně nepřišel. Chceš jít se mnou?“

„Ne. Tohle není nic pro mě. Ale ty se s ním jdi rozhodně pozdravit.“

Výborně! Nyní zbývá jenom najít pana Raultona. Dneska večer s ním Regina tančit nechce. Dost ovšem stojí o to, aby ji viděli, jak s ním rozmlouvá anebo snad jak předstírá, že jde za ním do zahrady, kde lze strávit chvilku v soukromí.

Což znamená, že Raulton musí být pořád v dohledu a ona se musí pokusit zajistit, aby se Jeremy díval. Jestli se jí to podaří, to je ovšem ve hvězdách.

Čert to vem! Proč jenom nemůže mít žena tyhle záležitosti pod kontrolou?

„Tak co, nevypadáš dnes večer náhodou trochu jinak?“ Jeremy stanul za ní – odsud ho očekávala nejméně.

Udělala pukrle. „Líbí se ti to?“

„Myslím, že by ti otec neměl dovolit vycházet v takovýchhle šatech z domu,“ pravil Jeremy procítěně. Nevěděl, co přesně ho na ní znepokojuje: hluboce vystřižený

216

živůtek, který jí obepíná ňadra, anebo to, jak se šaty vlní při každém jejím pohybu.

Anebo ten pohled v jejích očích. Moc se mu to nezamlouvá.

„Je tady i tvoje milenka?“ zeptala se s nevinnýma očima.

„Můj ty bože!“ vybuchl Jeremy tlumeně. Popadl ji za paži a dostrkal ji do kouta, kde měli víc klidu. „A cože ty se pořád tak zajímáš o mou milenku?“

Zvedla bradu. „Celé mě to fascinuje. Zejména od chvíle, kdy ses o tom sám zmínil. A milenky toho tolik vědí o lásce a o mužích! Přemýšlím, že se taky jednou z nich stanu.“

„COŽE?!“

Na jeho vztek je radost pohledět. Tohle byl vynikající manévr – zvolila dobrou taktiku. „Stanu… se… jednou z nich,“ opakovala odměřeně.

„Pane na nebesích, co je zase tohle za výmysl?“

„Chci, abys mě učil.“

„Vždyť tě učím.“ Bůh mu pomoz! Jenom doufal, že je nikdo neposlouchá. Co jen ho to napadlo, hádat se s ní o takových věcech tady, na veřejnosti, kde se z každého slůvka navaří do rána plný hrnec klevet! „O takovém nesmyslném nápadu s tebou tady nebudu mluvit. Nevíš, co mluvíš. Nevíš, co chceš. Nejdřív je to Raulton, potom zase tohle.“

„Víš, já jsem to znovu uvážila. Myslím, že bude daleko zajímavější být jeho milenkou než jeho manželkou. Bude štědrý a laskavý… a má tolik zkušeností! Žena skutečně musí dávat přednost zkušenému muži… a muž by měl ze stejných důvodů dělat totéž, ne? Tím chci říci, že by měl dávat přednost zkušené ženě.“

Jeremy zesinal. „Odvedu tě odsud. Buď ses zbláznila, nebo máš horečku. Koukej zůstat tady, dokud o tom nezpravím Reginalda!“

Zřetelně pocítila chuť triumfu: úplně ho zmátla! A čím nervóznější Jeremy je, tím víc je ona zaujatá myšlenkou, že se od něj naučí umění erotické lásky, jež k milence náleží.

Tak, a jestli se jí podaří nějak to zaonačit, aby tuhle chvilku

217

strávila s Raultonem, bude ten koláč připraven k nakrojení.

Nechtělo se jí věřit, že by to bylo tak jednoduché, že by jí stačilo diskrétně se za ním vydat a ten okamžik prostě uchvátit. Vklouzla do zástupu a razila si cestu po místnosti; kývala na známé a občas pocítila nával zlosti, když ji někdo zdržel, aby si vyslechla nějaké klepy nebo pikantní novinku.

Ach, tady ho máme: podává další nanicovaté kočičce nějakou limonádu. Ohavně nechutnou, ale ta holka to neví. Vypadá, jako by s ní cloumala posvátná hrůza – tohle je pravděpodobně její první návštěva u Almackových.

A Raulton jí má evidentně dost. Teď se dokonce odebral do místnosti s občerstvením a z hrdla se mu vydral vděčný povzdech.

Pátrala v davu po Jeremym: zachytila jeho pohled, který po ní žíznivě pásl, a svižně jako kočka vyrazila za Raultonem.

Lépe by to ani jít nemohlo. Měla by si vymyslet nějakou historku o svém domnělém dostaveníčku s Raultonem. Ale Jeremy si beztak bude domýšlet daleko víc. Správně, tak to má být, čert ho vem! Zaslouží si trpět.

„Regino.“ Jeremy ji dostihl a neostýchal se ji popadnout, aby jí zabránil v jakékoli pošetilosti, jíž se mínila dopustit.

„Zatraceně! Ženská jedna bláznivá! Co si k čertu myslíš, že děláš?!“

Znenadání, jakoby kouzlem se objevil Raulton se sklenkou likéru v ruce a Regina při pohledu na něj takřka omdlela. Co teď? Tohle je konec: její pletichy budou odhaleny.

Ale jako by to nevěděla: Raulton není člověk, který by se nevyznal v intrikách. Jediným pohledem přelétl scénu, významně se podíval Regině do očí, podal jí skleničku a zamumlal: „Prosím, má drahá Regino. Odměna za vaši shovívavost. Věřím, že budete v pořádku.“

Naznačoval jí: Budu hrát s tebou. Hraj! Nemělo to chybu.

Naklonila se k němu: „V dokonalém pořádku, Marcusi.“

„Kéž by to bylo častěji!“ Uchopil ji za ruku a vtiskl jí do dlaně políbení. Když ucítila na své kůži dotek jeho jazyka, zatajila dech. „Času není nikdy nazbyt.“

„Marcusi.“ Kdo je lepší herečka než ona? „Nemohli

218

bychom…?“

„Tohle je jediná možnost,“ zamumlal a pak se ztratil.

„Ježíši,“ zamručel Jeremy, „ty ale umíš zadělávat na nepříjemnosti!“ Vzal ji za paži; zírala za Raultonem a jen stěží skrývala škodolibou radost nad scénkou, kterou s ní zrovna tak důvtipně sehrál. „Viď, že jsi před ním o tom svém potrhlém plánu ani necekla?“

„O jakém plánu to mluvíš, můj milý Jeremy?“

„Že se chceš stát jeho milenkou.“

Vyhlížela zděšeně. „Ještě ne, Jeremy. Ještě nejsem dost zkušená. Ale ty to můžeš napravit, že – a brzy!“

A zase to slovo: napravit. Jako by byl ricinový olej nebo co. „Odvezu tě domů.“

„Není místo, kam bych s tebou šla raději.“

A ten tón – tenhle její tón se mu nezamlouval. Znělo to příliš rozumně. Příliš racionálně. A proto celou cestu zpátky do Green Street mlčel; neřekl ani slovo, ani když vstoupili do domu.

V tomto okamžiku se měl rozloučit. Věděl to. V kostech cítil, že jestli udělá ještě krok dál, budou z toho problémy.

„Nedal by sis brandy?“ otázala se Regina. „Dal bych si vysvětlení.“

„Dobrá. Je to všechno tvoje vina. To ty jsi začal tlachat o milenkách a jak se ti protiví vlichocovat se a vemlouvat váhavým pannám. A upřímně řečeno: každé ženě, která si tohle nechá projít hlavou, pak bude milejší o jistých věcech vědět než nevědět.“

„Pojď do knihovny. Tohle nebudeme probírat tady, kde nás může poslouchat služebnictvo.“

„To si nemyslím, ale vzhledem k tomu, že je tam otcova brandy – ta by tě mohla uklidnit.“ Počkala, dokud nevešel do knihovny; teprve potom zazvonila na komorníka. „Díky, Bertrame, to bude pro dnešek vše. Až se vrátí otec, postará se už o sebe sám.“

„Jistě, má paní.“

Než Regina vstoupila do knihovny a zavřela za sebou dveře

219

na zástrčku, na chvilku se zarazila. Tohle je ten nejvýznamnější krok – zde se musí ochotně vzdát všech zákazů a omezení, v něž celý svůj život věřila. Musí se mu oddat bez ohledu na to, jak je vyděšená, bez ohledu na to, co on od ní žádá.

Nic romantického na tom není. A nyní, když už balancuje na posledním schůdku, musí si být jistá, že tento práh překročit chce. Pokud vstoupí do téhle místnosti a nabídne se mu, už nikdy se nevrátí nedotčená. Ačkoli, kdo ví.

Kdo ví? Ano, kdo ví?

Já vím. Budu vědět všechno, dozvím se každé tajemství, na každou otázku dostanu odpověď, žádná ženská tajnost přede mnou nezůstane skryta.

A pak může žít dál svým životem, aniž se o tom musí někdo dozvědět.

No tak, jak vážně to myslí? Čert aby to vzal. Tohle není žádná karetní partie, žádné eso, které člověku vyhraje hru. Tohle není žádná maličkost: ona se stane srdcovou královnou a nakonec toho blázna porazí.

Nikdo to nemusí vědět.

Nikdo to neuvidí – tak jak by se to mohl někdo dozvědět?

Je to tak svůdné! Těmito dveřmi vstoupí do vábného světa zapovězených věcí, do světa, který jí popsal tak přitažlivě, že ona nyní touží okusit, co to obnáší, být milenkou. A navíc je to Jeremy, žádný cizí člověk. Přestože má sama strach, Jeremymu věří. A co je nejdůležitější: ne zdá se, že by ho nějak zvlášť zajímala.

A nikdo se to nedozví.

To pomyšlení ji zbavilo dechu. Připravila se k boji a otevřela dveře.

Seděl v lenošce a mrzutě civěl do své sklenky s brandy; byl nehybný jako král, a ona si chtěla hrát.

„Tak a teď jsme sami. Takže mi pověz, Jeremy, co bys dělal, kdybys teď zůstal o samotě se svou milenkou?“

„Řekl bych jí, že je zatracené třeštidlo,“ opáčil nevybíravě,

„a že je čistá a průhledná jako sklo a dvakrát tak křehká

220

a člověku by stačilo zmáčknout ji rukou, aby ji rozbil na kousky – tak moc je křehká.“

„Nu, vraťme se raději k hlavnímu úkolu: pouč mě.“

„Nevíš, co žádáš.“

„Pak mi to tedy pověz! Nic nezamlčuj.“

„A jak moc mám být upřímný?“ zeptal se drsně. „Na jaké místo tě v Průvodci po místních kurvách zapíšou, to záleží na tom, kdo a za kolik tě šuká. A ani s ohledem na všecky ty peníze nemáš život nic moc. Tvému pánovi náleží každá minuta tvého dne, i přesto, že k tobě třeba ani nepřijde. Musíš být svolná roztáhnout nohy, když si on usmyslí, a bude tě mít, jakkoli se mu zachce, a ještě desetkrát navrch. To on vlastní tvoje nahé tělo, každičkou píď, a platí za to, co máš mezi nohama. Ohlídá si tě, abys ani jedinkrát nepatřila jinému – a ty se jenom modli, ať se tě nikdy nenabaží. Takový je život milenky, má paní, která jsi nedotčená, sotva políbená, paní, jež nevíš o ničem nic. A romantického na tom není, co by se za nehet vešlo.“

Ale ano, ano! Každé jeho slovo ji bodalo jako meč, každá představa ji rozechvívala vzrušením.

„Ale ty mi ukážeš, jak potěšit muže,“ zašeptala a jemu ztemněly oči a ústa se stáhla. Přejela si jazykem rty. Ten pohyb přitáhl jeho maximální pozornost. Viděla, že bojuje z posledních sil. Kolísal: chtěl, ano, nemohl, ale jak by mohl nechtít. A ona pokrčila rameny a odvrátila se. „Anebo mi to ukáže někdo jiný.“

Vymrštil se z lenošky jediným divokým pohybem a chňapl ji za ramena. „Tuhle výhružku užíváš opravdu ráda, má paní. Za den dva se připlížíš domů, tvoje nevinnost bude ta tam a mezi nohama budeš tak rozbolavělá, že se ti už v životě nebude chtít otcovský dům znovu opustit.“

„Tak to udělej ty. Ty. Nauč mě všemu, co potřebuji znát.“

„Zatraceně!“

Narovnala ramena a vypjala prsa. A co bude dál? „Tak tedy předstírej. Předstírej, že jsem tvoje milenka. Dělej se mnou to, co děláváš s ní.“

221

Uhodil rukou do stolu, který stál opodál.

„Chci po tobě, abys se mnou dělal všechno, co děláváš s ní.“

„Nevíš, co říkáš,“ zachraptěl.

„Ale vím. Chápu to zcela dokonale.“ Ano, ano, teď přišla ta chvíle, kdy jej musí povzbudit kurážnými slovy, kdy jej musí vyburcovat. „Povídám, že s tebou budu nahá. Ochotná. Vstřícná. Budeš vlastnit mé tělo, každičkou píď, aby sis s ním mohl dělat, co se ti zachce. A jediné, co musíš, je, že mi ukážeš, co všechno děláš s milenkou a co všechno milenka umí.“

Ach bože, tak ona to řekla! Chce to. Ta odvaha ji samotnou omráčila a její vlastní slova v ní vyvolala horečku.

Přála si, aby se na ni vrhl a zapomněl na své svědomí, vždyť přece ví, co s ní chce dělat – už jí to všechno po psal.

A tohle po něm ona chce.

„Ty, nebo jiný muž,“ zašeptala a tělo se jí napínalo vzdouvající se touhou. „Zatracená práce.“

„Mého nahého těla se bude dotýkat jiný muž, jiného muže budu mít mezi nohama.“ Ach, tohle je náramně nebezpečné a ten našeptávající hlas by podpálil snad i troud. Morálně je Jeremy silnější, než si dovedla představit, ale tohle je její hra, ona nemůže couvnout – a potřebuje ho.

Teď.

Čekala a chvěla se přitom vzrušením. Nic.

„Výborně,“ zašeptala a odvrátila se od něj.

Tvrdě a hrubě si ji přitáhl na hruď. „Žádné výborně, slyšíš? Nic výborného na tom není, ale jestli chceš přefiknout, pak tedy dobrá, přefiknu tě, jak se patří. Na tomhle poli nemám moc velkou trpělivost, má vrtošivá paní, a ty se radši rychle nauč, jak mě potěšit, poněvadž od této chvíle budu trvat na tom, abys dodržela všechno, co jsi mi v téhle místnosti slíbila.“

„Ano,“ zašeptala a tělo se jí nekontrolovatelně roztřáslo.

„Ano.“

Odstrčil ji. „Tak tedy dobrá, zvládnu vás obě.“ Strnula jako socha. „Obě?“

„Obě.“

222

Její vzrušení narůstalo. „Jen jednu, Jeremy. Jenom jednu!“

„Málo toho víš,“ odsekl hrubě.

„Takže já mám s tebou provozovat praktická cvičení, a ty se pak budeš ukájet s ní? Ani nápad.“

„Jestli jde o tohle, pak tě ujišťuji, že šťávy mám dost.“

„O tom se musím přesvědčit sama. Jenom sama!“

„Tvrdý, horký a plný šťávy jsem už teď.“ Dlouho vyčkával, aby zjistil, co udělá. „Tohle byla tvoje první zkouška, má vrtošivá paní. Neuspěla jsi. O mužských potřebách nevíš pranic. Ale buď si jistá, že moje milenka ví přesně, co dělat. A tak.“ Obrátil se ke dveřím. „Vrátím se.“

Lekce první: Hlavní je on; může si dělat, co chce, s kým chce, kdykoli a kdekoli.

Lekce druhá: Já musím být ochotná udělat, co on žádá, kdekoli a kdykoli, přestože nevím, co se ode mne očekává.

„Jestli nyní odejdeš, budeš mít stále ještě milenku, avšak mne nedostaneš nikdy.“ Troufalá, nestoudná slova. Některé ženy by tohle neudělaly. Ze všeho, co jí až dosud řekl, jasně vyplývalo: nikdy nevyzývej na souboj pána, který ti platí za tvé tělo. Tolik už pochopila. A tato slova mají být pro něho zkouškou.

Zastavilo ho to. Otočil se a opřel se o dveře.

„Ach, tak tahle větroplaška si myslí, že je dáma – takhle vyhrožovat! Velké štěstí, že jsem tě zatím neošukal, protože ty mi budeš patřit, a když mi zkusíš ještě jednou takhle odmlouvat, už tě znovu šukat nebudu.“

„Tak to jsme se dostali do slepé uličky.“

„Jakápak slepá ulička! Délky, síly a šťávy mám pro obě habaděj. Jestli ho chceš, rozmysli se dobře.“ Otočil se a ona slyšela, jak vytáhl zástrčku.

Takticky ji přiměl, aby šla s barvou ven. „Chci ho.“

„Řekni to ještě jednou.“ Zástrčku opět zaklapl.

„Chci… ho.“

Obrátil se k Regině čelem. „A ještě jednou.“ Udělal krok směrem k ní. Znovu se roztřásla. „Chci ho.“ Ta délka a síla a šťáva… chci ho. Ať už to znamená cokoli, ať už to bude mít

223

jakékoli následky, chci ho. Dost šťávy pro obě…

„Tuhle lekci jsi zvládla dobře, větroplaško.“ Zatraceně, ji snad nic nezastaví!

Uchopil dívku za bradu a pak tou horkou rukou sjel po šíji dolů a spočinul na jejích vzdouvajících se ňadrech. Ani tohleto.

„Dnes večer toho nebudu chtít moc, ačkoli bych k tomu měl tisíc chutí.“ Objal Reginu paží a pomalu ji dovedl k lenošce, kde si ji posadil na klín.

Ucítila, jak se jí cosi mocné, horké, tvrdé, ohebné tiskne k zadničce. Bylo to tak veliké! Jako by seděla na tyči ze železa.

A každá milenka ví, jak to vypadá, a přesně ví, co s tím dělat. Proč ne ona?

Co se dá poznat z toho, jak se jí to opírá o hýždě? Že je to dlouhé a tlusté a že se to pohybuje podle vlastní vůle. A že se podle toho, jak jeho mužská potřeba sílí, ta věc prodlužuje. Přes tenké šaty cítila každičký pohyb.

Délka a síla a šťáva. Chci ho.

S jednou rukou na jejích ňadrech studoval dívčinu tvář se soustředěním vědce – a potom sklonil hlavu a vzal do zajetí její ústa.

Polibek to byl plný pánovitosti, smyslný a dobyvačný. A ještě navíc cítila, jak jí jeho prsty jezdí po prsou, vnikají pod šaty a pátrají po její nahé teplé kůži, jak nacházejí jednu naběhlou zahrocenou bradavku.

Skoro omdlela: tam se jí nikdo, žádný muž, nikdy takhle nedotkl.

Požádala jsem o to. Ať už se mnou udělá cokoli, chci to-je mi jedno, co to bude, je mi jedno, k čemu to povede.

A ona po tom políbení bolestně prahla – chtěla ten polibek a pak i všechno, co k němu patří. Cokoli, co ho jenom napadne.

Ponořená do polibku ucítila, jak ji zaplavuje rozkoš, když jí zmáčkne samotný vrcholek bradavky, zprvu zlehka a pak stále pevněji. Byl to ten nejúžasnější pocit, vinul se jí mezi nohy, žhavý, vlhký, zázračný, nekonečný. Nepopsatelný.

224

Beze studu se dala tím políbením zotročit, němě žebrala o další a on jí ho dal. Zazmítala se skoro křečovitě, jako by se pokoušela vymknout se mu, ale celou tu dobu se k němu vzpínala, aby nepovoloval tlak prstů na její bradavce.

A on místo toho přerušil polibek a volnou rukou rozerval živůtek jejích šatů, aby jí úplně obnažil prsa.

„Lákavé bradavky.“ Vzal do dlaně Reginin druhý prs a palcem přejel sem tam po napjaté bradavce. „Bradavky jsou stvořené k nahotě, stvořené k tomu, aby muže uváděly v pokušení.“ Nadzdvihl jí ňadra, sklonil hlavu a podnikl horký přesný výpad rty: vzal zahrocený hrbolek do úst a začal ho tvrdě cucat.

Její tělo se vzepjalo v návalu rozkoše, který ji tak náhle zaplavil. To blaho a ten žár neustávaly, byl to jediný dlouhý hladký stříbrný proud, jenž se jí hroužil hluboko do útrob. Nemohla se toho horlivého sání nabažit. Vzepjala se proti němu ve snaze oddělit ty vjemy od sebe: vytrvalý tlak na jedné bradavce a pevné rytmické cucání té druhé – až moc, až moc, až moc… ne dost, ne dost, ne dost.

Cítila, jak se jeho ústa od bradavky odlepila a jak jeho poživačný jazyk začal opisovat vlhké horké kruhy kolem jejího vzedmutého ňadra, zatímco jeho prsty stupňovaly erotický tlak na druhé bradavce.

Tělo jí zemdlelo v žáru touhy. Vrátil se zpátky k jejím rtům a ještě a ještě a odíral je horkými, tvrdými polibky. Už to nemohla vydržet: pocit, že jí ty prsty mačkají bradavku, byl tak dráždivý, tak rozkošnický, že její tělo začalo vzlínat, nabíhat, rozvíjet se do květu.

„Možná máš pravdu,“ zašeptal s ústy na jejích rtech.

„Možná že jsi skutečně zrozená pro tohle. Já se téhle bradavky ne a ne nasytit!“ Ústy přikryl její: tvrdě, násilně, naléhavě, hltavě. Jeho prsty se sevřely a stiskly jí bradavku silněji.

„Postarám se, abys na tenhle pocit jaktěživa nezapomněla,“ zavrčel jí do úst. „Až tu nebudu, chci, abys cítila, jak ti ji moje prsty laskají, mačkají, ohrnují, třou.“

Zabořil se jí do úst. „…Rozpálila se pro mě.“ Další drsné

225

políbení. „…Ztvrdla pro mě.“ Pronikl jí do úst ještě hlouběji, dělal jí modřiny, drtil jí rty, divočeji drásal jazykem.

Dobrý bože, nezkušeným pannám se nic nevyrovná! Stačí, aby člověk trochu přiložil do ohně, a ony v tu ránu vzplanou jako rozdmýchaná výheň. Jakmile je připravíš na rozkoš, budou o ni žebrat od rána do večera, a nadto tě ještě budou zbožňovat a nekriticky obdivovat.

Není divu, že za panny platí mužští astronomické částky. Jednu má teď v rukou – když bude chtít. Když… k čertu,

vždyť to potřebuje. Je připraven explodovat, utopit ji v rozvířeném proudu svého hustého, vařícího semene. Chtělo se mu postříkat jí tu horkou ztopořenou bradavku, kterou drží mezi prsty, a potom ji donutit, aby z jeho zdivočelého penisu vycucala zbytek.

A to byl pouze začátek. Všechnu tu smetanu by z něj nikdy vytáhnout nedokázala. Má toho tolik, tolik nazbyt, tolik, aby jí to ještě mohl vrazit mezi nohy a všechno napumpovat do té horké, těsné dírky.

Proklatě, proklatě! Jsem proklatě pro. Klidně bych to nechal dojít takhle daleko. Úplně mě pobláznila těmi ne-stoudnými řečmi. Kdo by ji nechtěl ošoustat? Je tak proklatě odhodlaná. Kdo ví, co ksakru udělá – anebo s kým.

Znenadání se odtrhl od jejích rtů, ale jeho prsty pořád svíraly její bradavku a vyvíjely na ni ten smyslný tlak.

Ve vzduchu viselo napětí. Zatraceně, zatraceně, k čertu! On se ovládá – jeho vzpurné mužství však nikoli. A ona taky ne, ona s těmi svými tvrdými natěšenými bradavkami, svůdným panenským tělem a divokými neskolenými ústy.

„Na neviňátko hraješ tu hru na rozkoš velmi dobře,“ pronesl hlasem zdrsnělým úsilím ovládnout se.

Když jemně sundal prsty z její bradavky a neobratně ji zbytkem živůtku přikryl ňadra, zavřela oči.

A bylo to. Tohle byl pro dnešek konec. Nepotěšila ho. On ji nyní opustí a půjde za tou věci znalou ženskou, která přesně ví, jak se postarat o mužovy potřeby, za ženskou, jejíž tělo zaplaví veškerým semenem, které z něj dokáže vypumpovat.

„Jdeš k ní, viď?“

226

„Možná že bych nemusel – kdybych všechno, co potřebuji, dostal tady.“ To mluví jeho vzpurný penis, zatraceně, zatraceně, zatraceně.

„Já ti mohu dát všechno, co ona.“

„Jenomže ji jsem si koupil. Ona musí.“

Při tom pomyšlení se celé její tělo otřáslo a zasvíjelo.

„Jestli máš pro obě dost šťávy, máš pro dvě i dost peněz,“ zašeptala. „Zaplať za mě, Jeremy. Kup si moje tělo. A potom i já budu muset.“

Slabiny se mu bolestně stáhly. Ani ho nenapadlo, že by z téhle místnosti mohl odejít. Nikdy v životě ho žádná žena nežádala, aby si ji koupil. Nikdy v životě před ním panna takhle nežadonila, aby ji pomiloval. Nikdy neměl ženu, jejíž bradavky by takhle reagovaly. Jak by jí mohl odolat?

Ale musí. Zatraceně! On má přece předstírat zájem, a ne dělat, co může, aby ji dostal nahou do své postele. No, zájem už sice dávno nepředstírá, ale to ona také.

Musí to zkusit ještě jednou. Je možné, že když ji zastraší a stanoví si ta nejneúprosnější pravidla, ty nejnemožnější podmínky, ona se toho bláznivého nápadu vzdá a dnešním večerem tohle všechno skončí.

Pro ni.

Musel se o to pokusit. Ty nejvíc ponižující podmínky a omezení, na jaké dokáže přijít.

„Jestli si tě koupím, slečno rádobymilenko, koupím si tvůj život. Já budu určovat první poslední. Přijdu a odejdu, kdy se mi zachce. Vezmu si tě, až se mi zlíbí – ne když si ty budeš přát. A když se mi nebude chtít tě obtáhnout, máš zkrátka smůlu. Žebrání se mi protiví. Neposlušnost nemám rád. Milenka, kterou si platím, je vstřícná, poddajná a vždycky připravená roztáhnout nohy. Mám spoustu očekávání, se kterými se budeš muset nějak vypořádat, i když bydlíš v domě svého otce – pokud se ovšem rozhodnu a tvoje tělo si koupím. Bylo to až potud jasné?“

Hrdlo se jí stáhlo. Projela jí smyslná křeč, jako by se její tělo snažilo ho nalákat, aby to rozhodnutí učinil. Nemohla

227

vydat ani hlásku, a tak pouze přikývla.

„Všechno, co jsi předtím slíbila, pořád platí. Vlastním tě, vlastním tvé tělo, každou jeho píď, a hlavně to, co máš mezi nohama. Nesmíš mi nic odepřít. Nikdy mě nesmíš odmítnout, ať už po tobě budu chtít cokoli, a to bez ohledu na to, co si sama přeješ. Teď už nejde o tvou ochotu hrát si na milenku – tohle jsou podmínky, při jejichž dodržení milenkou budeš. Tohle si muž kupuje, když kupuje tělo ženy: ona je jeho nádoba, jeho kus nábytku, jeho hračka. A on si ji může vzít, kdy ho napadne, a hrát si s ní, kdykoli on chce.“

Olízla si suché rty; při těch slovech vyvolávajících různé představy se jí tělo chvělo jako osika. „Chci to. Chci být pro tebe vším tím, cos teď vyjmenoval.“

Zatraceně, sper to dás „Pořád ještě potřebuješ trochu poučit.“

„To je mi jedno. Zaplať za mne a můžeš si se mnou hrát.“ Vypjala se tak, aby jí roztrhaný živůtek sklouzl z ňader a zachytil se na zvětšených bradavkách. Zatřásla rameny, živůtek spadl a obnažil jí ňadra úplně. „Jestli se stanu tvou milenkou, nikdo jiný je jakživ cucat nebude.“

Jeho penis se dychtivě ošil a začaly na něm perlil drobné krůpějky. No to si piš, že tyhle lákavé kozičky nikdo další nikdy cucat nebude. Do pekla s tím, copak ten zatracený penis nedokáže zvládnout? A to, co ji učí… že by za ni jiný muž zaplatil a rád? Že by ty svoje nahé bradavky mohla prodat tomu, kdo nabídne nejvíc? Ach, vždyť ona se chová, jako by ten klacek už měla. A ani jeho to nenechává v klidu. Pomyšlení, že by se jí jiný muž třebas jen dotkl, znamenalo čirá muka, protože kterýkoli jiný mužský by ji už dávno rozsápal, kdežto on tu dřepí, k poctě zbraň, a snaží se ji, prokristapána, vyděsit… a vůbec se mu to nedaří.

Co se to s ním děje? Na klíně má pannu, k dispozici dvě šťavnaté bradavky, jimiž se může blaženě kochat, mezi vlastním tvrdým masem a její horkou dírkou sotva dvě vrstvy látky, ona žadoní, aby ji obtáhl, a on váhá?

Vždyť ona si o to říká! A není na světě mužský, který by jí v tom teď nechtěl vyhovět.

228

„Moje podmínky jsou následující: až tě budu chtít obtáhnout, nic mi přitom nebude překážet. To znamená, že se naučíš chodit bez spodního prádla. To znamená, že když nebudeš mít žádné společenské závazky, musíš mě očekávat v kteroukoli denní i noční dobu a být příslušně „oblečená“. Zkrátka a dobře, čtyřiadvacet hodin budeš nahá a připravená přijmout můj penis. To je jediné, co mě zajímá: abych mohl v tu minutu, kdy přijdu, vstoupit do tvého nahého těla. A za tu výsadu být jediným mužem, který do tebe může, ti zaplatím podle toho, jak dobře a rychle se naučíš, jak mě potěšit. A podle toho, zda budeš s těmito podmínkami souhlasit.“

„Potěšila jsem tě zatím?“

„Tvoje bradavky mě potěšily. Ale ty jsi pořád ještě oblečená, a to mě netěší ani trošku.“

„Pořád ještě sis mě nekoupil.“

„Milenky své zboží obvykle ukazují dřív, než za ně muž zaplatí. Koneckonců, přece nebude kupovat zajíce v pytli! Zatím jsem viděl jenom tvé bradavky – a jaká máš ňadra, to je pouze základní informace.“

„Tak mi dovol, abych se pro tebe připravila.“

„Tuhle lekci se nauč, ty divoško: milenka žije, aby byla nahá pro muže, který si ji kupuje. Když se nedokážeš vysvléci ze šatů přede mnou, inu, to se tedy máš ještě mnoho co učit, a já třeba nebudu chtít platit za privilegium být tvým milencem.“

To byla ovšem velká chyba, takhle se jí vysmívat, protože jestli se má svléknout, musí mu slézt z klína, a on tím pádem přijde o požitek z toho, jak se při každém jejím pohybu tře o penis její kulatá, pevná panenská prdelka.

Ale zato má místo v první řadě: stáhla si rukávy šatů a nechala si celou róbu spadnout k nohám, takže se ukázalo tenké hedvábné spodní prádlo. Bylo tak průhledné, že rozeznal vábivý chomáč tmavých chlupů, který měla mezi nohama; a co se týkalo toho ostatního, bříško měla ploché, prsa pevná a vysoko posazená, tělo krásně vykroužené a bradavky ztuhlé vzrušením.

229

Roztrhla prádlo a hodila ho na něj. Zachytil ten cár a přitiskl si ho k obličeji, aby se mohl nadechnout její vůně.

Ano, chtěl to. Chtěl to ještě zběsileji než ona.

Opět mu vklouzla na klín, až na punčochy a střevíčky úplně nahá, a vrtěla se mu na penisu, jako by nalezla místo, kde míní zapustit kořínky.

„Tak co, Jeremy? Chceš mít, co máš před očima?“

„Jedna část mého těla už má v téhle věci jasno,“ zamumlal, jak pocítil další výron semene.

Zase slezla a prošla se po místnosti, otáčela se před ním, zaujímala různé pózy, sváděla ho. „Zaplatíš za moje tělo, Jeremy?“

„Přijímáš mé podmínky?“ Vlhce si olízla rty. „Ano.“

Poučil ji až příliš dobře, zatraceně dobře – a teď sám nesmí couvnout. „Tak si tě tedy koupím.“ Hrábl do kapsy pro hrst guinejí a bezstarostně je hodil na podlahu. „Teď jsi moje se vším všudy.“ Začal si rozepínat vyboulené kalhoty. „Na kolena!“

Klekla si před něj a on osvobodil své běsnící mužství. Ohromná věc, úžasná věc! Jemu to dává právo vlastnit ji a ona bude jeho otrokyní.

Natáhla ruku, aby se ho dotkla. Byl tak horký, tak tvrdý, tak nepopiratelně plný životní síly. A když jeho úd zmáčkla prsty, z vrcholku vytryskla krůpějka perlové tekutiny, ona ji setřela ukazováčkem a vzápětí jej olízla.

On se snaží ovládat, tvrdý jako z křemene, jenže ty nevinné prstíky ho mačkají a zkoumají a… a… malují si s ním mezi ňadry a tam ho laskají a tam ho hladí… a… teď zase třou naběhlý konec penisu o vztyčené bradavky, berou jednu po druhé a zase a zase a zase.

Jak ví, co má dělat? Sakra, sakra, sakra, nechtěl, aby toho nechávala, nechtěl by s tím snad nikdy přestat.

Neuvěřitelně se jí líbilo, jak se ten jeho skálopevný úd opírá o bodce jejích bradavek, jak se pohybuje dopředu a dozadu, dopředu a dozadu, dopředu a dozadu, dopředu a dozadu, dopředu…

230

Zadržela dech, protože Jeremy se náhle vymrštil vzhůru, vybuchl jako gejzír a vystříkal jí své žhoucí husté semeno na ňadra.

Dost šťávy pro dvě? Ale kdepak, dneska ne.

Drsně ji chytil za ramena, posadil si ji na klín a vrazil jí jazyk do úst. Přitom jí svou esenci vtíral do prsou, do horkých bradavek, kamkoli jen dosáhl. Chtěl ji obklopit, pohltit, ovládnout.

Vzal do dlaní její hýždě a přitiskl si dívčino stehno na lepkavý mokrý penis, který byl pořád ještě ztopořený a růjný jako kozel. Mohl by si ji vzít, stačilo by, aby jí roztáhl nohy, mocně a majetnicky se zanořil do její horké sametové nevinnosti, jenomže on tvrdošíjně odolával.

Stále se jí však dotýkal jazykem a laskal ji, nemohl přestat; každá píď jejího těla ho tak vzrušovala, že byl tvrdý přímo nesnesitelně, jako by právě nepokropil její bradavky. A ta její kulatá, pevná malá zadnička – chtěl své erotické vlastnictví označkovat drsnými kousanci, aby si pamatovala, komu prodala své tělo.

A potom zvítězil zdravý rozum: brzo se vrátí Reginald. A co pak? V knihovně nahá dcera s nahým chlapíkem, kterému on věřil. K čertu.

Odtrhl ji od sebe. „Hotovo.“

Přimkla se k jeho rozparáděnému mužství ještě těsněji.

„Chci ještě víc!“ Pohladila mu žalud; její prsty nevinně – kdoví jestli – obtáhly sám vrcholek a pohladily ho tam, kde ho to dráždilo nejvíc.

Násilím se přinutil k návratu do reality: nešlo jen o to, že Regina objevuje, jak chutná sex na takto přístupném místě, ale i o fakt, že do knihovny může kdykoli vkročit Reginald.

„Podmínky tady určuji já, větroplaško. Souhlasila jsi, že budeš dodržovat pravidla.“

„Teď tedy půjdeš za ní?“ Odmítla mu vstát z klína, držela Jeremyho za penis a něžně ho hladila a hladila, jako by ho už nechtěla nikdy pustit.

„To není tvoje věc.“

231

„Nemusíš svou šťávu vyplýtvat na ni. Máš ji dost, abys mohl se mnou pokračovat ještě dál.“ Odstrčil jí ruku. „Jdi nahoru.“

„A pak se vrať.“

„Teď jdi nahoru!“

Sklouzla mu z klína a sklonila se, aby si posbírala šatstvo a peníze, samozřejmě, peníze, a z této obrácené pozice mu poskytla lákavý pohled na svou zadničku a svůdný chomáč ochlupení, který se jí černal mezi nohama. Skoro to stačilo, aby před ní kapituloval, ale to přece není cílem. Cílem je poskytnout téhle nenechává, zvědavé holčici trochu toho sexuálního ponaučení.

Obrátila se k němu a její oči prosily, aby šel s ní. On si však zase začal navlékat kalhoty.

„Mně je úplně jedno, co ty chceš, větroplaško.“ Opravdu?

„Nechoď za ní. Já ti můžu dát všechno, co ona.“

„Ne tak docela. Mezi nohy si mě pustit nemůžeš.“

„Tak kdy? Kdy mi to uděláš?“ naléhala, zatímco na sebe házela šaty, tělo nabité elektřinou vzrušení a žárlivostí na milenku, pro kterou má on pořád ještě dost semene, takže i po tom všem, co spolu dnes dělali, do ní může vstoupit a pomilovat ji.

„Až se mi bude chtít,“ pravil necitelně. Musí ji dostal po schodech nahoru, a to rychle. Chytil Reginu za paži. „Ty jsi s tím souhlasila.“ Stála tam tak roztoužená, tak smyslná – a tak zmatená! Ovinul jí paži kolem krku a natáhl se přes rameno, aby mohl dívce zmáčknout bradavku, a pak ji dostrkal ke dveřím. „Za tohle muži platí. Ne za tvoje žadonění, tvoje touhy, přání nebo potřeby. A to je všechno, dneska v noci už tě nebudu potřebovat.“ Odtáhl prsty z jejích prsou a otočil ji, aby mohl živůtkem opět přikrýt její nahotu.

To je ale ohavnost, pomyslela si. Je to normální stvůra: takhle jí hladí bradavku a pak ji prostě zažene! A je mu to jedno.

„Hajdy nahoru, větroplaško.“ Otevřel dveře a vystrčil ji ven. „Vím jistě, že dnes budeš mít sladké sny.“

232

Kapitola 4

ežela ve své posteli nahá, tělo měla horké a napjaté ‚ touhou, kůži poddajně hebkou, ňadra stále ještě maličko

lepkavá. A pořád jako by na bradavce cítila tlak jeho prstů; protáhla se lenivě jako kočka – to jak její tělo reagovalo na ten slastný pocit. Proč tu není, aby si hrál s jejími bradavkami? Slyšela, jak se sotva pár minut poté, co odešla nahoru, domů vrátil otec. Slyšela hodiny, jak odbíjejí půlnoc, jednu, dvě, tři hodiny.

Čert ho vem. Čert ho vem! Je teď s tou lacinou děvkou z ulice, které říká milenka, a plýtvá na ni tím svým drahocenným semenem. To není spravedlivé. To není ani trošku spravedlivé. Ona přece dokáže roztáhnout nohy stejně doširoka jako kterákoli dorota. A jestli ji dnes v noci nepomiloval pouze kvůli jejímu hrdému panenství, inu, od toho si může snadno odpomoci.

Tohle zvládne každý mužský, a když ji defloruje někdo jiný, Jeremy bude koukat jako blázen – a dobře mu tak. Najdou se muži, kteří budou štěstím bez sebe, když se jim oddá panna.

A pak už Jeremy nebude mít důvod chodit za tou nafoukanou štětkou. Ano.

Tělo se jí horečně rozechvělo touhou. Ano. Chtěla ten jeho silný horký penis, a to hned. A jeho zběsilý vlhký jazyk a omamné polibky. A prsty svírající její bradavku přesně tak, jak je potřeba, aby i teď, při pouhém pomyšlení, cítila slabost. Ano.

233

Cítila, jak taje, roztěká se, ztrácí dech. Ano.

Něco zaslechla a vyděšeně se otočila právě včas, aby ho spatřila, jak vklouzl do místnosti, v ruce svíčku, kterou postavil na stolek u dveří.

Energicky dveře zamkl; pomalu přistoupil k ní a přitom odkládal jeden kousek oděvu za druhým, dokud nebyl nahý, ztopořený, beznadějně vzrušený. A najednou ležel vedle ní na posteli a zahoupal jí před očima klíčem od domu – triumfálním symbolem jeho moci.

„Ta tvoje pevná zadnička mi nešla z hlavy, a tak jsem si pro ni přišel.“

Zatajila dech. Ano.

„Obrať se.“

Přetočila se na břicho. Pocítila, jak jí pod kyčlemi proklouzla jeho paže a zvedla ji na kolena. A potom… a potom jeho ruce, jeho velké horké ruce všude po hýždích laskají a mačkají a zajíždějí do její panenské brázdy a tam zkoumají, bádají a vzrušují ji. A pak jeho ústa lížou a oždibují její oblý zadek, koušou a jazyk klouže sem a tam a razí si svou smyslnou cestičku mezi její nohy k místu nejtajnějšímu, kde začíná dlouze laskat její vábnou štěrbinu.

Zavrtěla zadkem, aby se mohla pevněji přimknout ke špičce jeho napjatého jazyka. Cítila, jak se stále více blíží okamžik, kdy jím vnikne do jejího vlhkého žáru. Cítila jeho ruce na hýždích: držely ji, nadzdvihávaly, postrkovaly tak, aby byla natočená ve správném úhlu, který mu umožní zabořit do ní jazyk.

Teď… teď… áááách… šokující chvíle, když do ni vstoupil jazykem, a pak to nádherné cucání a sání a stále hloub a hloub a hloub do její nahoty, ten jazyk ji popoháněl, rozpouštěl, obracel naruby… dokud tomu s dlouhým, tichým hrdelním zasténáním úplně nepodlehla, protože ji záchvěv rozkoše zasáhl jako blesk z čistého nebe.

Pomaloučku ji položil na postel a obrátil ji, aby se mohla pokochat jeho nahotou. Vzápětí se nad ní sklonil a tvrdým, žhavým, vlastnickým polibkem, prodchnutým její vlastní vůní z nejbytostnějších, se zmocnil jejích úst.

234

Uvěznil ji svým tělem – jeho penis jí přitom spočíval mezi ňadry – a opřel se o jednu ruku, aby mohl vzít mezi prsty jednu její lákavou bradavku.

Když na onom zahroceném vrcholku ucítila ten smyslný tlak, roztřásla se. Jeho políbení bylo nekonečné, násilné, zdrsnělé neovladatelnou mužskou touhou, jeho nutkáním vlastnit ji, které podněcovala její rozkoš, její nahota a její rozechvělé tělo, jež ho uvádělo v pokušení, zatímco si pohrával s její ztvrdlou bradavkou.

Nemohl se jí nabažit. Byla tak napjatá, tak vstřícná. Nedokázal se ovládnout, aby se na chviličku neodtrhl sotva na píď od jejích úst a nezašeptal: „Tyhle kozičky už nikdy nepustím!“

A jakmile ta slova vyřkl, pochopil, že není cesty zpět; vezme si ji, vezme si, co mu nabízí, vezme si její polibky, vezme si její tělo, vezme si její pohlaví, poněvadž tohle je bitva, v níž on nikdy nemůže zvítězit.

Při těch slovech se křečovitě zachvěla a vypjala tělo tak, aby se úžeji přitisklo k jeho prstům. „Dělej mi to pořád. Víc! Udělej mi to!“

„Nic jiného si nepřeju, větroplaško. Pokoušíš mě už aspoň týden a moje trpělivost není nekonečná. Zaplatil jsem za tebe a vezmu si, co chci. Dnes v noci. Sedni si!“

Posadila se velmi pomalu, aby nesetřásla jeho prsty, spustila nohy z postele a šla, kam ji vedl. Kráčel za ní, a jak se snažil dostat se paží přes dívčino rameno, zlehka ji tahal za bradavku, takže se mu Regina opírala o hruď a on ji pevně šťouchal do zadku; dovedl ji k nízké budoárové židli bez područek.

Posadil se na ni a ji si přidržel na klíně tak, že k němu seděla zády, chlubně vystrčil svůj horký penis, zatímco jeho prsty stále ještě svíraly ztopořenou bradavku.

Vzepjala se líně vzad, aby vyšla vstříc jeho naléhavému políbení.

Ach, jeho polibek, ten žhavý, nenasytný polibek! Měla ruce na naběhlém žaludu jeho penisu, hladila ho a hrála si s ním,

235

zatímco on jí cucal jazyk, dráždil její bradavky a budil v ní touhu odevzdat každičkou část toho nahého těla do zajetí jeho rukou.

A během toho políbení najednou jednu její bradavku pustil. Ucítila, jak jí jeho prsty ohledávají tu sametovou horkost, vnikají do ní, raz a dva a tři, raz a dva a tři.

Reginino tělo schvátila křeč; chtěla přestat, jenomže on místo toho zesílil stisk, průnik, polibek. Měla pocit, jako by se rozpouštěla, jako by se celé její tělo tavilo v žáru jeho dlaní. Chtěla, aby do ní jeho prsty zajížděly ještě hlouběji, prudčeji mezi nohy, aby jí jeho polibek pronikal hlouběji, hruběji, žhavějí do úst. A ty prsty, které jí mačkají bradavku… jak může tak přesně vědět, jaký tlak vyvinout, aby se jí chtělo utéci, aby se jí chtělo sklonit se k němu, protože jí to pořád ještě není dost.

Byla tak divoce vzrušená, že ji to skoro zbavilo dechu. „Já tuhle bradavku potřebuji. Ale víc potřebuji něco jiného: pomilovat tě.“

„Tak udělej obojí,“ zašeptala.

„Už mě těžko zastavíš.“ Přitiskl se blíže ke šťavnatému žáru její štěrbiny. Byla pro něj doširoka rozevřená, tělo se jí třáslo a svíjelo pod dotykem jeho přepevného kopí a neúnavně se poddávalo horkému spojení s jeho prsty. „Ach, tobě se ale hodně líbí, když jsem v tobě!“

Z hloubi hrdla se jí vydral tichý zvuk.

„Tobě se to taky líbí,“ šeptla.

„Mně se to bude líbit ještě víc, až tam budu mít penis.“ Proboha, kdo by hádal, že je tak snadno k máni, že je tak zralá na soulož? Tři hodiny promarnil, než se sem k ní vrátil. Tři hodiny – a mohl si ji připravit a mít ji na kolenou a mohl se do ní pohroužit a přimět ji, aby o něj žadonila.

Jak miloval tu její zadnici, svíjející se v kolébce jeho kyčlí, a ty nevinné prstíky, jež mu mačkají žalud! Tohle stojí za to mít. Chtěla to a chtěla to moc, ale on nemá v úmyslu ji uspokojit, ještě ne, a nemá ani v úmyslu podlehnout jejím panenským svodům.

Dokud do ní nebude moci vniknout úplně nadoraz.

236

Ale tahle bradavka, to je lákadlo. Bože, jak tu bradavku chtěl! Díky téhle překrásné bradavce ji dokázal vzrušit přímo horečně, a to ještě dřív, než vůbec vešel do dveří.

„Kdy?“ vydechla s ústy na jeho ústech,

„Kdy co?“

„…mě pomiluješ…“

„Ty už se nemůžeš dočkat, viď, větroplaško?“

„Jestli je to stejné, jako když v sobě cítím tvoje prsty…“

„Ucítíš v sobě něco o hodně delšího a tlustšího a tvrdšího. Co myslíš, jaké to bude?“ Roztřásla se mu pod prsty. „Velké, silné, tvrdé.“

„Aby tě to přesně vyplnilo.“

„Ano,“ zašeptala. „Teď!“

„Brzo.“

„Nedávej ty prsty pryč…,“ zavzlykala, když je začal vytahovat ven. „Musím.“

„Ne… bradavku…“

„…nikdy.“

Byla tak nažhavená, tak připravená! Stačil by okamžik – a mohl by ji mít celou.

Tohle byla chvíle, kterou si musel vychutnat. A chvíle, jež ho donutila k racionální úvaze. Došel k rozcestí: až dosud to nebylo nic jiného než hra na rozkoš, kterou ochotně hráli oba účastníci.

Ale teď… teď… v sázce bylo něco víc: nejen její panenství, ale i důvěra jejího otce k němu.

Jakmile jednou tento bod překročí, mohl by vše ztratit – a co hůře: nikdy by to nemusel dostat zpět.

A ona toho nyní věděla ažaž, ta jeho větroplaška, vyučil ji zatraceně dobře. Aby mohli hrát tu hru na rozkoš, nemuseli dělat nic víc, než dělali dosud. A i takhle to bylo skoro příliš.

„Jeremy.“ Její hlas byl tlumený, naléhavý a probouzel v něm spoustu myšlenek na to, jak by se dalo pokračovat.

K čertu. Na váhání už je pozdě. I na to, aby si bral nazpátek svých padesát guinejí.

237

Byla příliš horká, příliš vlhká, příliš neodolatelná. Znovu ji spoutal temným vlastnickým polibkem a lehce ji stiskl – tak, aby dala nohy víc od sebe a on mohl namířit své tuhé kopí na její nahotu.

Ach! Vzápětí ucítila, jak žaludem penisu obkroužil její mokrou úžlabinu nahoru a dolů a pak trochu hlouběji a ještě hlouběji, vnímala, jak do ní proniká, vtlačuje se píď po pídi dovnitř, prsty jí hněte horkou bradavku a dychtivě pozoruje její neovladatelné vzrušení, přičemž zasouvá svůj pulzující penis do její vlhké, těsné pochvy.

Ach, můj bože, ach, můj bože, ach, můj bože.

A dost. Dál ne. Vtěsnal se jen na krajíček a jenom žaludem. Cítila ho tak intenzivně, že se odtrhla od jeho úst – vždyť se musela podívat, jak se jí ten skálopevný oštěp noří mezi nohy.

Nechal ji, ať si to prožije, ať pocítí jeho moc, jeho teplo, jeho nadvládu. Nejisté se ošila, jako by se mu chtěla vyprostit ze sevření, on však vnikl hlouběji.

Jen ať se ošívá a svíjí, pomyslel si, čím víc se kroutí, tím hlouběji ho tam bude mít. Byla tak kluzká, tak těsná, tak horká, že měl co dělat, aby nevystříkl.

Nedokázal se pohnout a ani ona se nepohnula. Mezi prsty pořád svíral její bradavku. Naklonil jí hlavu, aby dosáhl na její rty. Napětí mezi nimi stoupalo, horce a výbušně.

Utonula v tom polibku. Takhle to tedy vypadá, když muž vlastní ženu. Nelhal. Součástí toho je tenhle temný, divý vpád do tajných míst jejího těla. Znamená to, že on pozná každou jeho píď z té nejtělesnější stránky. Znamená to, že se ona vzdá celého svého těla, svého ženského tajemství, celé duše. A znamená to získat moc. Moc, kterou propůjčuje pohlaví a kterou milenky znají od počátku světa.

Instinkt ji neklamal: ona mu nedovolí zaváhat. Nemůže. Jeho kouzelné prsty na její bradavce ji rozpalují k nepříčetnosti. Pocit, že ho cítí mezi nohama, ji nevýslovné dráždí. Co až se dostane nadoraz? Chtěla to víc než kdy předtím, chtěla, aby se každý tuhý, pevný coul jeho údu zavrtal tam, kam patří.

238

Odtáhla se od horkosti jeho úst, aby zašeptala: „Je to tak krásné! Chci v sobě cítit celý tvůj penis.“

Jeho tělo sebou škublo a on pocítil, že už to déle nevydrží.

„Kdo by si byl pomyslel, že to bude tak krásné,“ vydechla potěšená, jak ho její slova vzrušují. „Nemůžu se toho nabažit!“ Přirazil ještě jednou, ale to už cítil, že se přestává ovládat.

„Ještě. Víc. Ještě.“

Celé tělo mu mimovolně poskočilo vzhůru a vystříklo horké zpěněné semeno do jejího nezkušeného panenského lůna.

Mužské tělo, to je zázrak: vždyť pouhými slovy ho lze tolik vzrušit! A když z ní vytáhl penis, bylo vidět, že i nyní je velice vzrušený. Když spatřila, jak je pevný a kluzký jejími šťávami, rozpálilo ji to.

„Ó, však jsme ještě neskončili, větroplaško,“ zamručel.

„Mám toho pro tebe ještě dost.“ Zvedl se ze židličky a držel ji přitom kolem pasu, aby se od něj nemohla vzdálit ani o palec, a dostrkal ji k lůžku. „Roztáhni nohy, milenko. Říkala sis o to.“

Byla úplně mokrá od jeho semene i od vlastního rozechvělého vzrušení a on do ní tvrdě vrazil penis – tak hluboko, jak to šlo, aniž by ji přitom roztrhl. Vzepřela se na loktech, aby se podívala, aby viděla, jak do ní vstupuje, spojuje se s ní tím nejsmyslnějším způsobem.

„Chceš mít můj penis v sobě. A takhle…“ vstoupil do ní tak prudce, až sebou trhla, „…takhle to vypadá, když do tebe vniká.“ Záměrně ho z ní vytáhl a zasunul dovnitř jen naběhlou špičku, vytáhl, zasunul, vytáhl, zasunul, vytáhl, zasunul a tentokrát jí ho tam beze všech okolků vstrčil až po kořen.

To je tlak, to je nápor… co… ach, bože, on je ve mně nadoraz.

Ach, můj bože, ach, můj bože, ach, můj bože… je to tak obnažené, tak tvrdé… je to TAM.

„Sama jsi to chtěla,“ zachroptěl. „Nikdy netahej čerta za ocas.“

239

Musela se vzpamatovat; teď není čas zkoumat, co se děje ani jaké pocity jí táhnou hlavou, teď se chce zpod něj dostat, a to hned. Jediné, na co se však zmohla, byla slova, v nichž se odrážela její vlastní nadvláda, kterou neočekávala ani v nejmenším. „Jsi tvrdý jako kost,“ šeptla. „Tak dlouho jsem musela čekat, než jsi mě konečně obtáhl!“

Ksakru! Děvka jedna! Kolik peněz jí to vlastně hodil?

„Náramně by ti prospělo, kdybych se teď prostě zvedl a odešel navždycky,“ zavrčel. „Některé milenky jsou vděčné za cokoli, čeho se jim dostane.“ Koneckonců, byla to přece hra. Ale ať se na místě propadne, jestli jí dovolí, aby to všechno kočírovala. Když panny objeví rozkoš, jsou jako čerti. Proč to jenom nevzal v úvahu? „A vzhledem k tomu, že tohle byl tvůj první šoust, měla bys být vděčná, že s tebou nebyl nikdo cizí! A když tak o tom přemýšlím, asi půjdu.“ S jistým záměrem se zvedl z jejího těla, aby se mohla popást pohledem na jeho pulzujícím pohlaví, jež bylo stále jako ze železa.

„Půjdu si to vybrat někam jinam.“

Ach, bože, ne, ne, ne! Nikdy ji nenapadlo, že by mohla pocítit takovouhle prázdnotu, takovouhle ztrátu. Ale to nejhorší měla za sebou. Takhle už jí nikdy ublížit nemůže. Ta rozkoš byla příliš silná, než aby se jí nyní vzdala. Tohle byla chyba, otloukat mu o hlavu jeho vlastní slova. Pokud se chce Regina dál držet svého vlastního záměru, což chce, musí spolknout hrdost a začít žadonit.

„Ne!“

„Ne? Na nějaká ne je pozdě, ty moje samozvaná milenko. Cožpak už si nevzpomínáš? Souhlasila jsi s mými podmínkami. S mými potřebami. S mými přáními. S mou rozkoší. Když já budu chtít. Jak já budu chtít. Pokud já budu chtít. Za tohle jsem ti zaplatil. Za tvoje bradavky. Tvou zadnici. Za celé tvé tělo. Ne za to, co ty chceš. Když to chci já!“

„Tak si to pojď vzít,“ pravila mírně. „Jsem na tebe připravená.“ A byla. V každém ohledu palčivě pociťovala jeho sílu. Jakmile byl jednou dovršen ten první akt, ostatní nebylo vůbec složité. Chtěla ho a chtěla všechno, co s ním souviselo.

240

Vylezl znovu na postel a klekl si jí mezi stehna. „Tohle je to jediné, co mě tu drží: že jsi nahá a já si tě můžu vzít třeba hned.“

„Ano,“ vydechla tichounce. „Ach, ano!“ Vědoucíma, přivřenýma očima sledovala, jak do ní vsouvá žalud penisu. Tohle ji fascinovalo, ten pocit, jak jí do záhybů pochvy vniká ten nejobnaženější výběžek jeho těla a slibuje jí všechen ten žár a sílu. Chtěl, aby to cítila, jeho moc, jeho sílu, jeho mužnost. Měl toho pro ni víc než dost alespoň na pětkrát. Byl jako ocelová tyč a chtěl, aby cítila každou tu žhavou píď, aby cítila, jak se pomalu, pomalu, pomalu noří do jejího vlhkého horkého nitra.

Tak pomaloučku! Nahrbil se v bocích a pohroužil se do ní. Byl tak dlouhatánský, tak silný! A když už si myslela, že do sebe pojala celou tu jeho ohromnou délku, vmáčkl se ještě o coul hlouběji.

„Správně, tohle milenka dělá, větroplaško. Takhle ji její milenec rád vidí: jak se hezky na zádech poddává jeho choutkám.“

Pane všemohoucí, teď už je setsakramentsky pozdě, aby ji šokoval. Co si jen, k čertu, myslel, že dělá? Nic Reginu nevyvedlo z míry, ani to, jak necitlivě ji připravoval o panenství. Mužský by musel být z kamene, aby jí odolal.

„Tohle jsem chtěla,“ zašeptala – a skutečně to tak myslela. A to je skoro konec – jeho konec. Jí se to líbí k zbláznění:

každý pohyb, každý příraz, každá minuta; pohybuje se v jeho rytmu, žebrá o další nápor, do ucha mu šušká horká slovíčka, zatíná mu prsty do hýždí, drásá mu záda.

Cítila ho, cítila každičkou šťavnatou píď jeho těla a obsluhovala ho tak zručně, jako by se narodila proto, aby trávila život na zádech, vydaná mu na milost a nemilost.

A on s ní neměl slitování.

Byla nenasytná. Nikdy ještě nepocítila takovou rozkoš, takovou plnost, takový vjem. Pod náporem téhle nevýslovné, zakázané nadvlády, nadvlády, jejímž vykonavatelem byla ta nejpustošivější část mužského těla, ji bolelo úplně všechno.

241

Jakmile člověk okusí téhle tajné rozkoše, jak by mohl žít dál bez ní? Nedokázala ho přimět, aby toho nechal. Jeho ústa jí dělala modřiny, jeho tělo do ní zdivočele vnikalo, zmítalo s ní a bušilo do ní, dokud nezačala tonout v nových a nových vlnách vzlínajících, tříštivých pocitů. Nepřestávej, nepřestávej, nepřestávej, nepřestávej… něco zmlklo… něco se zlomilo… ale nic nemůže zastavit bouři citů a pocitů, které vybuchly nad ní, v ní, kolem ní, horká, kypivá rozkoš rozlévající se jí po těle a mezi nohama. Její slast, jeho žhavé semeno, které se z něj řine, a on to nedokáže zarazit, nedokáže, nedokáže, ne a ne a ne a ne.

A potom jediné mocné vzepětí – a on se jí v bezvědomí zhroutil do náruče.

Touha je zákeřná. Připlíží se k člověku v tu nejnepříhodnější dobu. Myslel si, že je k smrti vyčerpaný, a půl hodiny poté, co se jí tak prudce zmocnil, je pořád ještě v ní, tuhý a celý žhavý, aby ji mohl opět mít. Regina nemusí dělat nic. Jediné, co on potřebuje, je nádoba – a ona je neustále prosycená, nasáklá jeho šťávou, a to je představa, jež ho vzrušuje přímo hrozivě.

Přitiskl se k ní ještě víc, pohroužil se do ní tak mocně a tak hluboko, že vnímal, jak se její ochlupení dře o jeho. Ucítil, jak se jeho tělo stáhlo, a pak vyrazil do finiše, ne ještě naplno, ale sakra, k čertu, vždyť nemusel udělat nic víc než se do ní vnořit a zplihle ji opustit.

Nedokázal ovládnout nic, ani ji, ani sex, ani ten svůj neposlušný penis.

Znovu se v ní rozhýbal a přirážel a přirážel a přirážel. Její tělo bylo tak poddajné a pouštělo ho do sebe stále hlouběji. Zatoužil se jí uhnízdit mezi nohama navždycky.

Prodléval u Reginy už dlouho; ze svíčky kanul vosk, až z ní zbyl oharek, a najednou dohořela a zanechala místnost v naprosté tmě.

Temnota má také něco do sebe. V temnotě se dějí věci zapovězené. Věci, které spolu dělají dva lidé, věci, které v denním světle nelze provozovat. Věci, které chtěl právě teď, když byla nahá a stále potřísněná jeho semenem, dělat on jí.

242

Stlačil jí nohy k sobě a obsedl ji, aby ho sevřela ještě těsněji. Zavrtěla se a její ospalé, vláčné pohyby ho rozpálily až k bodu vznícení. Položil se na ni tak, aby pod jednou dlaní cítil její výbojnou bradavku. Přikryl jí rty svými ústy, hluboko do nich vrazil jazyk a zároveň do ní i zprudka pronikl penisem.

Když jeho jazyk přijala, lenivě se protáhla. Podráždil ji bradavku jediným způsobem, kterým nyní mohl, a její tělo se pod ním vzepjalo; tento pohyb provázel tvrdým výpadem kyčlemi.

Nic víc nepotřeboval: její naběhlá bradavka coby jeho vlastnictví, hebké, horké útočiště jejího pružného těla, teplý tlak na penis zaražený hluboko do ní, její dychtivá ústa, jež se svůdně pasou na jeho rtech a jazyku.

Nechtěl se ani pohnout. Nemohl se ani pohnout. Kdyby se pohnul… stáhla ho křeč, začalo se to blížit… bezohledně nad sebou opět získal kontrolu. Tenhle pocit absolutního vlastnictví chtěl protahovat co nejvíc, celé hodiny, celé dny, celé měsíce, od nekonečna do nekonečna.

A nemusel přitom dělat nic jiného než zůstat v ní a nehýbat

se.

Musel se pohnout. Musel. Jazykem, boky, prsty. Jen aby jí

dal najevo, že je tam. Nevyhnutelně, nezkrotně tam.

A tahle bradavka! Tahle tuhá, poddajná bradavka, tohle ho přivede k šílenství, to, jak si s ní může hrát, třít ji, laskat, to, jak se rozkmitávají její kyčle a třou se o něj pokaždé, když tou bradavkou zahýbá, to, jak se její tělo stává s každým smyslným dotekem žhavějším a vláčnějším.

Nehýbej se. Ať se hýbá ona. Ať se svíjí, kroutí a zkouší se vyprostit. Tohle je moje bradavka. Už ji ode mne nikdy nedostane zpátky.

Málem mu však uniklo něco jiného. Čím více se ji pokoušel ovládnout, tím více se svíjela a v hloubi hrdla jí bublaly blažené zvuky – a tím více byl vzrušený i on sám. Muž není stavěný na to, aby cítil takovéhle třaskavé napětí, jež hrozí, že v okamžiku, kdy se mu podvolí, ho roztrhá na kousky.

A on se podvolit chtěl, a to přímo zoufale. Tak moc ji toužil

243

vlastnit, že měl penis jako ze železa. Přirážel krátkými prudkými pohyby. Ještě chvilku a vyletěl by do povětří. Pokoušel se to co nejvíce protahovat. Měl ty nejlepší úmysly, jenom krátké přírazy, raz, dva, tři. Nenasytně se pásl na jejích rtech, raz, dva, tři; ten pocit, jak její jazyk laská jeho, a raz, dva, tři; muž musí být z oceli, raz, dva, tři; ano, jedna část jeho těla rozhodně je, raz, dva, tři – a poslední útok nadoraz a on explodoval, vytrysknuvší žhavý gejzír mu zaplavil mysl vlnou úlevy. Raz, dva, tři.

Záclonami proniklo dovnitř světlo. Za dveřmi bylo slyšet zvuky: to služebné cupitaly dolů, aby se mohly pustit do práce. Ráno. Zatraceně, k čertu! Ráno.

A on je tady, objímá její nahé tělo a je horký, tvrdý a připravený na zteč. Usnuli? Měl dojem, že ano. Ona tedy byla v noci sotva napůl při vědomí.

A nyní mu spočívá v náručí, svůdný uzlíček, její nahé tělo patří jemu, aby si s ním mohl dělat, co chce. A že on chce. Chce. Bude si muset zvyknout, že se mu s penisem dějí věci, ačkoli kolem dveří pochoduje kompletní domácí personál. I ona si bude muset zvyknout.

Přitiskl se k ní, břicho na záda, na způsob kávových lžiček, a vstrčil jí tři prsty mezi nohy; do druhé ruky uchopil její prs.

Pořád ještě byla lepkavá od jeho semene, pořád ještě horoucí, pořád ještě ochotná. Její zadeček se mu zavrtěl v klíně. Dala stehna od sebe, aby jeho prsty mohly vstoupit, a její ruka uchopila jeho zápěstí a vmáčkla prsty hlouběji do lůna.

Byl stále blíž a blíž, blíž čemusi, jakémusi bodu rozkoše, který nosila v sobě. Tam… ach!… tam. Její tělo strnulo. Drsně se přitiskla k jeho prstům… a teď! Držel její druhou bradavku. Ach, ne, ach, ne.

Ozvalo se zaklepání na dveře a ona, nesená vlnou chlípné potřeby, se náhle nalokala hrůzy.

„Dobré ráno, zlatíčko!“ zavolal Reginald. „Pojď se mnou posnídat.“

„Pověz mu, že jsi hrozně unavená, a tak dneska ráno zůstaneš v posteli,“ zašeptal Jeremy.

244

Nedokázala ze sebe vypravit ani slůvko. Jak by mohla mluvit, když jeho prsty dělají, co dělají? „Já… Já jsem ještě dost unavená,“ odpověděla roztřeseným hlasem. „Dneska ráno zůstanu v posteli.“

„Jak si přeješ, zlatíčko. Popovídáme si později.“

Čert to vem, čert to vem, čert to vem.

„Mám pocit, jako bych páchala nějaký zločin.“

„Jsi moje milenka,“ připomněl jí Jeremy ostře. „A po poslední noci se to už…,“ zajel jí klidnými prsty do štěrbiny,

„…už nedá změnit…“

Cítila, jak ji stále více ovládá vzrušení. Honil ji a píchal, zavrtával do ní hluboko prsty; přiblížila se k němu a pátrala po tom nezachytitelném, po tom, co neznala, a zaplétala se do přadének touhy, jež se odvíjela z její bradavky směrem k tomu bodu rozkoše, který jí pulzoval mezi nohama.

Tady je to, tady, hnízdí to zde, to tajemné místo, jež čeká na dotek, na polaskání, na lehký tlak, který ji po spirále odešle za hranice sebeovládání. Cítila, že to přichází. Cítila, že její tělo po tom touží, blíží se tomu… tam, právě tam – tam! Její tělo ztuhlo, stáhlo se a vzápětí se vymrštilo v křeči nevýslovné rozkoše, která neměla konce.

Nechtěla, aby to skončilo. Jak jen by vydržela, kdyby to mělo skončit? A kdyby měl Jeremy odejít, což bude muset určitě udělat ještě teď ráno.

Nemysli na to. Soustřeď se na to, jak je tvrdý a jak celý hoří touhou po tvém těle. Nic jiného neexistuje. A jestli si ho budeš chtít udržet v posteli, nic jiného ani existovat nemůže. To je celé.

Celé, celé, celé, celéééééééééé.

Kdesi daleko odbily hodiny a ona se přinutila k pohybu. Nechtělo se jí ani hnout. Tohle ráno je dokonalé, Jeremy leží nahý vedle ní a spí, a přestože on spí, ta jistá vzpurná část jeho těla ne – divoucí div!

A že je to úžasná věc, samý sval a žár a vlastní život! Dotkla se ho, přejela to dlouhé, tvrdé kopí rukou a zastavila se na hustém chomáči chlupů u kořene.

245

Brzo, brzičko ji bude muset opustit. A co pak? Nějak nečekala, že to s sebou nese takovéhle komplikace, když je – nebo snad předstírá, že je – něčí milenkou. Nějak jí nedošlo, jaké skutečnosti s tím souvisejí, a nejméně ze všeho ta sžíravá slast, jíž je ona sama plná.

Není divu, že takovéhle souložení je zapovězené, tajné, nemorální. Je tak silné, silné v mnoha ohledech – a stejně bolestné. Pokud by jí například hlavou třebas jen blesklo pomyšlení, že chová k Jeremymu nějaké city, asi by ji naprosto zničil okamžik, kdy on vyjde ze dveří.

Je daleko lepší, že tuto intimitu sama záměrně podnítila, že má své city pod kontrolou a může a bude tuhle hru na rozkoš hrát tak často, jak se mu zachce. Dokud se ho sama nenasytí.

Roztomilá myšlenka, ale upřímně řečeno, jak by se mohl někdo nasytit toho, že je objektem něčí touhy? Všechno to báječně vychází, dumala a zlehka ho zatahala za chloupky. On splnil úkol, jímž ho pověřil její otec, tedy aby ji zabavil a rozptýlil, a ona se mu na oplátku řádně pomstila tím, že se stala jeho milenkou.

A hra ještě nekončí, pomyslela si. Ve hřeje pořád ještě její předpokládaná posedlost po Raultonovi. Nezaškodí, když si Jeremy maličko zažárlí, zatímco ona se bude radovat z toho, co je ochoten jí poskytnout.

Mužský by nezaváhal. A ani ona váhat nebude – teď když ji naučil všem těm dovednostem, které ovládají ženy protřelé světem.

Odměna za to, že se mu vzdala, je sama o sobě dostatečná: rozkoš, která se nedá popsat, poznání, které sahá za obzor poznatelného, a smyslná moc, která přiměje každého muže, aby se jí podrobil.

Přikrylo ho cosi horkého. Cosi vlhkého, co ho tahalo za samotný koneček jeho naběhlého údu. Cosi, co bylo tak příjemné. Nechtěl se ani hnout, aby mu nepřestala vytrvale cucat žalud. A ty smyslné zvuky, jež se jí linou z hrdla.

Zatraceně, ten jazyk by odpálil i patronu, tak obratně ho obsluhuje! Nikdo ho ještě nikdy nelízal a necucal takhle důkladně a s takovým nadšením – ani nejdražší Marguerita.

246

Zapomeň na to.

Cítil, jak se vzdouvá, penis se mu protahuje, tělo se mu stahuje a roste a roste, zahrocuje se… přesně tam, přesně do samého středu všeho toho žáru, vší té vlhkosti a erotického tlaku.

Chtěl se do ní vtěsnat, aby zjistil, zda jeho délku pojme i takhle. Vyšel vstříc tomu tahu jejích rtů a jazyka, tělo se mu vztyčilo a dralo se k onomu pulzujícímu sání.

I on. chce víc, víc, víc, jenom takhle, trochu hlouběji do jejích úst, aby ho hladila jazykem – celý žalud, nic víc… ani nic míň. A ona ho pojala, jak si přál, a bylo to zničující, ta zběsilost, s níž pracoval k vyvrcholení, to, jak to z něj pumpovala a vycucávala, dokud nezbylo nic. Znovu jej zachvátila vlna orgasmu a on Reginu svými milostnými šťávami zkrápěl do poslední kapičky.

Ale ne. Ještě ne. Zatraceně, ksakru, nedostala to z něj všechno! Ani náhodou. Vyprostil se z jejích nenasytných úst a vzepřel se na paži. Ach, ano, pořád je tvrdý a připravený k výkonu. Víc než dost, aby ji měl čím oblažit. A na ňadrech se jí už blyští tolik jeho smetany. Zatoužil mít ta ňadra v dlaních, teď, hned. A ji pěkně na zádech.

Vypadala tak samolibě, že se na ni zatoužil vyhoupnout a rajtovat ji, dokud slunce nezapadne.

Ne. To by nevydržel. Skutečně ne?

„Lehni si.“ To bylo pravděpodobně to nejlepší, co mohl v tuto chvíli dělat, a jemu se vůbec nezamlouval ten kočičí úsměv, jímž ho obdařila; ochotně se však položila a on se na ni svalil a zajel jí mezi nohy.

Ovládej se. Musíš se ovládat.

Překulil se na záda i s ní, aby na něm seděla obkročmo; výraz její tváře byl úžasný. Dostal se nyní ještě hlouběji, stlačoval její bod rozkoše a před sebou měl prsa, jejichž bradavky trčely pevně a vyzývavě. Naklonila se, aby mu je nabídla, a on je chytil mezi prsty a stlačil.

Zaskočil ji; přisedla níž, aby ho mohla přijmout, a rukama

247

se vzepřela o jeho ramena. Spatřil kdy svět takovou rozkoš? Vnímajíc jeho prsty, jež jí dráždivě mačkaly obě bradavky, a krátké, žhavé pohyby jeho penisu, měla pocit, že se celičká rozteče.

Vypadá jako bohyně: vlasy divoce rozcuchané, pohupující se boky, kulatá pružná ňadra a citlivé bradavky, které jsou jediným prostředkem, jímž ji pouhý smrtelník může zkrotit.

A tohle… zajel do ní s veškerou svou divokou potřebou… tohle… její nahota… tohle… její bradavky… tohle… její pohlaví… tohle… jeho semeno… jeho… prudce jí vystříkl mezi nohy.

Tohle.

Musí zchladnout. Stálo ho to každičkou špetku sil, aby od ní vůbec odešel, a ani tehdy si nebyl jistý, zda dělá dobře. Nelíbil se mu pohled v jejích očích, ale ona už Reginalda nemohla nechat čekat – vždyť už bylo hodně po poledni.

Když pokradmu scházel schodištěm pro služebnictvo, byl pořád ještě napružený jako luk. Mohl by ji souložit, dokud by nekřičela o milost – a tenhle pocit ho šokoval.

Zatraceně, zatraceně a ještě jednou zatraceně! Znásilnil takovouhle panenskou vestálku a učinil ji svou milenkou. Přišel snad o rozum? Ale ona to chtěla. Na jak dlouho? A co když se začnou navzájem obviňovat? Může věřit čemukoli, co ona řekla? Anebo měl svůj penis naprosto pod kontrolou a bylo mu všechno jedno?

Proboha, potřebuje pořádný drink. Potřebuje si sednout hezky o samotě, podusit se ve vlastní horké krvi a podlít to panákem whisky, aby zchladil tu svoji rozháranou mysl.

Pořád má k dispozici Heetonovy, to výlučné mužské hájemství a pevnost, nejvybranější klub v celém Londýně, kde v tiché posvátnosti stinných koutků spravují vlivní a zámožní muži národní zájmy.

Tohle je to pravé místo, kde může muž rozjímat o svých hříších a výstřelcích. A znovu posbírat ty drobty zdravého rozumu, co mu v hlavě zbyly.

Ale nebylo mu souzeno. Okamžitě ho oslovila obstarožní

čtveřice pánů, známých pod přezdívkou Čtyři esa, kteří

248

spravovali Knihu sázek a Kalendář a kteří sdělovali informace o společenském dění, jako by člověku vyměřovali trest mučení.

Ale Kniha znamenala u Heetonů samu podstatu, celý smysl klubu. Měla nekonečně snobštější ráz než její protějšek u Whiteových, byla soukromá, nedobytná a svatosvatá; nic, co se do Knihy napsalo, se ze strachu nikdy nevyneslo za klubové dveře a Čtyři esa ji střežila, jako by se jednalo o korunní klenoty.

Strážcem byl Bodley. „Vida, známá tvář, pánové!“ Pronesl přípitek. „A pořád ještě není uzavřena sázka na to, kdy asi se po vyhazovu od krásné Marguerity znovu dostane do oběhu.“

Jeremy potřásal rukama tu i tamhle a podivoval se.

Marguerita? Po takové době? Pořád ještě?

„Jak jen jsme mohli takhle zaspat?“ To už Berkleigh počítal zbylé guineje – byla to částka, jež nestála za úvahu. „A kdy přesně jste se vrátil do města?“

„Před třemi dny. Nenatáhl jsem bačkory, pánové – žil jsem na venkově. A nyní jsem zpátky v celé své kráse.“

„Ach, vy jste mi ale číslo!“ To promluvil zase Fallowel.

„Myslíte si snad, že jste se už dávno nestal předmětem drbů? Dovolte, abych vás z tohoto omylu vyvedl. Třebaže my jsme o tom povědomost neměli, každá matka ve městě, která shání ženicha pro dceru, ví na chlup přesně, kdy jste položil nohu na Portmanovo náměstí.“

Bylo to tak výstižné, že se musel usmát. Žádoucí muž nebyl nic víc nežli bonbon, který je předurčen, aby ho ochutnala, přežvýkala a nakonec celý spolkla ta či ona krasavice sezony.

Tohle je osud, který čeká každého muže – pokud se nestane lékem, pokud nezačne poučovat pannu, jak se stát milenkou. Pokud ho i ona nespolkne.

Ach, můj bože.

„A když už o tom mluvíme,“ řekl řezavě, „jak to v Knize vypadá tenhle týden?“

„Nebudete tomu věřit.“

„No schválně!“

249

„Raulton.“

Jeremy svraštil obočí. Čím dál hůř. Zatraceně, zatraceně, zatraceně.

„Opravdu. Proslýchá se, že má v úmyslu konečně se ženit.“ Komičnost celé situace byla natolik silná, že Bodleyho uvedla do stavu vytržení. „A jisté kruhy jeví výrazný zájem.

Jsme pod palbou,“ dodal a poklepal na Knihu.

„Kdo je v přední linii?“ zeptal se Jeremy – zadoufal, že to zní lhostejně.

Bodley odškrtával jména ze seznamu: „Slečna Lawová, ctihodná slečna Garlandová, lady Olneyová, slečna Soamesová. V tomhle týdnu tedy rozhodně.“

„Pěkná směsice,“ poznamenal Jeremy bezvýrazně. Reginino jméno už je zapsané v Knize? Už? Zatraceně, zatraceně, zatraceně a k čertu!

„Vaše přítomnost dá věcem trochu spád,“ prohlásil nemluvný Rustington.

„Troufám si tvrdit, že ano.“ Jeremy si vzal od kolemjdoucího číšníka sklenku šampaňského. Proboha, jestli si předtím myslel, že potřebuje kapku kapalného povzbuzení, není to nic proti tomu, jak ji potřebuje teď! Tihle sázející pánové patří k nejvýše postaveným v zemi, každý z nich je Někdo a neprobírá své záležitosti veřejně. Ani své hříchy.

Ale Raultonovy vyhlídky na uzavření sňatku budou podle všeho během několika dní u Whitéových snadnou kořistí pro kdekoho. Už si o tom povídá příliš mnoho lidí, což nevyhnutelně a pokaždé vede k zapsání do sázkových knih.

Zatraceně a k čertu!

Nemá vůbec čas dostat Reginu z palebné linie. „A jak to dopadlo s krásnou Margueritou?“ zeptal se ho Berkleigh.

A ještě jednou k čertu. Jsou zvědaví jako smečka starých bab. Radši jim tu historii svého rozchodu poví, než aby je nechal dál spekulovat. Bude to přinejmenším jeho verze, která se do rána rozšíří po celém městě. „Jak si asi snadno představíte, pánové: zavětřila čerstvější stopu a odjela z města, aniž se jedinkrát ohlédla.“ Tomu porozuměli všichni. Kdo někdy v životě nedostal košem od milenky, jejíž city byly

250

k máni pro každého, komu víc cinkalo v kapsách?

„Ach, chudáčku Jeremy!“ pravil Bodley. „Tak to máte s těmi frajírky vždycky. Zatracená smůla, ale tak už to zkrátka chodí. Inu, vítejte zpátky, chlapče. A dovolte, ať si připijeme na nezdolnou Margueritu, ať už se nalézá kdekoli.“ Pozvedl svou skleničku se šampaňským. „Snad ji někdo podusí a slupne jako malinu, aby už nikdy neudělala dalšího muže nešťastným.“

251

Kapitola 5

ak a je to. Dovolila, aby se jí dotkl muž, dovolila, aby ji vlastnil tím nejintimnějším a nejerotičtějším způsobem,

a přesto na sobě při pohledu do zrcadla nepozorovala žádnou změnu.

I když možná přece. Má jasnější oči, pokožka jako by se jí leskla. Asi vypadá trochu vyšší – to jak vypíná ňadra. Pronikavě si uvědomovala své tělo a svou schopnost poskytovat a přijímat tělesné uspokojení.

Cítila se silná, mocná. V jejím chování i pohledu se zračil svět poznání.

Stud nepociťovala ani v nejmenším. Každá částečka její osobnosti měla pocit nezkrocení, jedinečnosti, tělesnosti. Byla trochu ospalá, ale cítila, že ji ty vášnivé myšlenky probouzejí k životu. Jeremy se k ní dnes v noci musí, musí, musí vrátit.

Ale v tuhle chvíli to byla úvaha zcela nepřípadná. Na snídani přišla příliš pozdě, otec si právě poručil oběd a před tím už nebude vyhnutí.

Zavdala by mu příčinu, aby se o ni zbytečně moc staral a aby trnul, že jejich denní program a společenské povinnosti jsou pro ni přespříliš náročné.

A ty povinnosti už jsou tady, pomyslela si rozzlobeně, když si ještě jednou kontrolovala šaty a pak se vydala dolů po schodišti. Nyní chtěla mít každý večer volný pro Jeremyho, poněvadž předpokládala, že k ní pokaždé přijde. Všechno ostatní jí v porovnání s tím připadalo fádní a hloupé.

Jenomže i tuto hru je nutno hrát. A tak musí ztlumit svou netrpělivost i volání svého těla, jež je už napjaté při pomyšlení na dnešní večer, přestože právě vstupuje do jídelny.

252

„Otče.“ Posadila se a nalila si šálek čaje.

„Regino! Jsi v pořádku, zlatíčko?“

„Ó ano.“ Usrkla ze šálku. Snazší bude nemluvit.

„A dohlédl včera Jeremy na všechno, jak bylo třeba?

Povídal, že tě bolí hlava.“

„Pečoval o mne, že bys to lépe nesvedl, to mi můžeš věřit. Noc jsem strávila v posteli.“ Lež to není. Ani celá pravda ne.

„Neboj se, už jsem připravená zvládnout všecko, co nás dnes večer čeká.“ Ano, ano, musí být, protože je jí jasné, že nemůže jen tak lelkovat a čekat na něho. To by byl vrchol bláznovství a jemu i jeho obratnosti by z toho plynula příliš velká moc.

Tělo se jí napjalo. Nemysli na to.

„To rád slyším,“ prohlásil Reginald. „Je to jenom malý večírek u Petleyových: karty, občerstvení, možná trocha tance. Nic náročného. Přívětivé posezení a brzy domů. Cítíš se na to? Půjdeš?“

„Hrozně se těším,“ zamumlala. Udělá cokoli, aby zachovala zdání, že se nic nezměnilo.

Změnilo se ale všechno a ona si to každou minutou uvědomovala stále silněji, tolik ji sužovala netrpělivost nad běžnými denními maličkostmi. Přijímání hostů. Jízda po parku. Hodina strávená na návštěvách u přátel a známých. Další půlhodina vyplýtvaná nakupováním u Clarka a Debenhama. Odsud k Hatchardovým pro knihu, kterou pravděpodobně nebude číst. Krátký spánek – zbytečný, vždyť spí sama. Koupel, jež pouze přispěla k tomu, že si ostřeji uvědomila své tělo.

A pocit, že se pozoruje, že si v duchu dělá poznámky o tom, co cítí, co dělá a jak je její obyčejný život ovlivněn novým poznáním, jehož dosáhla.

Dospěla za jediný den, odrostla panenským starostem. Když jí komorná nachystala šaty, měla Regina jedinou starost: zda jsou dostatečně „dospělé“, zda toho dost odhalují, zda jsou vhodné pro odvážnou, rozmazlenou milenku.

253

A její starost byla oprávněná: kam by se jakožto novo pečená milenka mohla vydat v takovýchhle šatech?! Ale komorná jí stejně ještě mohla v rychlosti pozměnit výstřih, zmenšit nadýchané rukávky, navlhčit její nejtenčí spodní prádlo, najít „mušku“, kterou by mohla zdůraznit své půvaby.

A přitom musí zachovávat maximální opatrnost, musí být tak obezřetná, aby otec neshledal na jejím zjevu nic nepatřičného. Na tu party u Petleyových si vybrala šaty z krémového glazé hedvábí, lemované krajkami a zdobené hedvábnými kvítky. Nevinné – ale svůdné. Hluboký oválný výstřih je trochu odvážný. Ještě vhodné střevíčky, šál a rukavice. Vlasy vyčesat vzhůru do uzlu, stáhnout stuhou a kučery okrášlit hedvábným květem.

Ne moc společenské, pomyslela si kriticky, když se zhlížela v zrcadle.

Ne příliš dívčí. Ne příliš provokativní. Vhodné pro soukromý večírek.

Možná.

Přes kypící ňadra si přehodila šál. Když otec tenhle úbor neuvidí dřív než na večírku, nebude proti němu moci nic namítat. A kdyby to přece jenom bylo trochu moc odvážné, prostě si ten šál nechá celý večer.

A kromě toho: u Petleyových nebude nikdo, kdo by neměl čtyřicítku za sebou. Tohle nevypadá na noc, jež by přála rozkošným hrátkám. Půjde zkrátka o večer, kdy Regina vyhoví touze svého otce pobýt se starými přáteli.

Tato úvaha jí vystačila na celou cestu až k městskému domu Petleyových na Wescottském náměstí, kde se náhle začalo zdát, že Petleyovi na svůj večírek sezvali kdekoho. Do té chvíle, než přijela Regina s otcem, se už dostavilo nejméně sedmdesát pět hostí, kteří se tísnili v místnosti s občerstvením, v karetním salonku a ve velkém salonu, a to neustále přijížděli hosté noví!

„Račte, račte.“ U vstupu se jich ujal lord Petley, urostlý, nabubřelý muž, kterému se břicho sotva vešlo do saténové vesty, člověk s dobrým srdcem a dlaní štědře otevřenou pro všechny přátele. „Chovejte se jako doma, obřadnosti nechte

254

stranou. Zábavy tu máme spoustu, v předpokoji je jídlo a objednali jsme orchestr, takže bude i tanec. Karty? Nalevo. Regino, drahoušku! Večer jen pro vás. Tamhle se začíná hrát lu. U toho stolku řídí hru pan Raulton. Vím, jak vás lu baví. Přidejte se k nim!“

Srdce se jí málem zastavilo. Raulton. Tady? Ten chlap je všude. A znamená to, že se zde možná ukáže i Jeremy. To je ale náhoda! To je ale štěstí!

„Bude mi potěšením,“ zamumlala. „Otče?“

„Se mnou se nezdržuj,“ prohlásil Reginald až příliš srdečně. „Já už si nějakou společnost bez obtíží opatřím anebo si zahraju karty.“ A s chutí by vypráskal pana Raultona z tohoto domu. Jenomže na to nemá právo. A stejně tak Regina nemůže dost dobře odmítnout nabídku, aby si přisedla k Raultonovu stolu, aniž by tím nevzbudila dojem, že se chová nevhodně. Ten chlap je ale úlisný! A umí se zatraceně dobře vlichotit, protože jinak by ho Petleyovi dnes večer nepozvali.

A on tu ani nemůže zůstat trčet, aby na Reginu dohlížel. Ošemetná věc! Jeho dceruška má v úmyslu Raultona dostat, a stačí, aby se naklonila, a on jí spadne do klína jako zralá slíva.

Okolkoval v místnosti s občerstvením a nebyl si docela jistý, co chce vlastně podniknout, ale v hlavě se mu rýsoval neurčitý plán: ponese Regině něco k pití a potom to panu Raultonovi všechno vychrstne na hlavu.

Nic obzvlášť rafinovaného to tedy není. Skoro si přál, aby Reginu zase skolilo to bolení hlavy jako včera večer. Chlácholil se marnými nadějemi, že se zde objeví Jere my. Cítil takovou beznaděj, jakou jen může cítit otec, když se jeho milované dítě řítí přímo do pasti nastražené dravcem.

Vzal skleničku s citronádou a vydal se s ní do karetního salonku. Nebylo možné, aby je pozoroval a sám při tom na sebe neupoutal pozornost. Nejlepší bude dát Regině tu citronádu a zase zmizet.

Ale když už měl na dohled stolek, kde seděla Regina s Raultonem ve společnosti dalších šesti lidí, uviděl, že hraje

255

v plném proudu, a změnil původní směr.

Je zbytečné zasahovat. Tady se nic stát nemůže. Potřebuje se napít něčeho silnějšího, než je citronáda. Zatracená práce, potřebuje Jeremyho.

Jeremy s přemáháním potlačoval svoji touhu po Regině; pozvánku k Petleyovým držel zmuchlanou v ruce a už byl sotva blok od jejich městské rezidence. Uvažoval, že tohle byl ten nejhorší nápad, trávit večer se všemi těmi vyžírky a žvanily, když by ho mohl prožít sám ve své milence.

Ale ne hned. Ne dřív, než ji seznámí s devaterem povinností, jež má milenka vůči svému majiteli. Bylo by to čiré bláznovství, kdyby hned ustoupil svým choutkám a podvolil se důraznému naléhání svého protestujícího penisu. Muž musí být silnější. Tvrdší.

K čertu!

Decentní karetní večírek a malá večeře je přesně to pravé, co mu pomůže, aby na ni přestal myslet. Musí mít na paměti své dobré způsoby a nechovat se roztržitě, protože lady Petleyová má velkou slabost pro whist a pro něj coby spoluhráče.

Přesně to pravé. Snad.

Vystoupil po schodišti k domu a vešel do haly. Co je zase, ksakru, tohle? Prý malá, vybraná společnost… o sto lidech?!

A ten rámus! Ze vzdáleného sálu hraje hudba. Z karetního salonku zní smích. Ve jídelně se předhánějí v recitování veršů a vykřikují ty své duchaplnosti do všeobecného lomozu.

Obrátil se na patě, že se rychle ztratí, a tu ji koutkem oka zahlédl. Regina. Raulton. K čertu. K čertu s ní!

Proklestil si cestu do karetní místnosti a jeho nejhorší předtuchy se splnily: je tu Regina a sedí naproti Raultonovi, je krásná, smyslná, až to bere dech, a ten parchant nespustí oči z jejích velkých ňader, ale tohle si ona určitě přála, vypovídají o tom ostatně ty její příliš odvážné šaty.

Věděla, že ho zde potká, pomyslel si nenávistně. A snad to i plánovala. Bůh ví, že měla celé odpoledne na to, aby ten svůj plán zosnovala, aby třeba i přesvědčila Petleyovy, že ho mají

256

pozvat také. Zatraceně, sakra práce, ani ho nenapadne, že by ji tu měl takhle nechat!

U Heetonových je na ni vsazeno deset ku jedné. Slušná šance na vítězství. Soamesová si stojí padesát ku jedné, i když je spolu viděli u Skeffinghamových. Všichni jsou totiž přesvědčeni, že tohle děvče je pro něj nezkušené až běda.

Avšak Regina, s těmi svými ňadry a zahrocenými bradavkami, které viděl i on, ačkoli stál, kde stál, Regina a její půvab, její vtip a styl, Regina se svými nově nabytými znalostmi, Regina je prostě dokonalá.

A Regina by se nikdy nesmířila s postavením Raultonovy milenky, ať už sama tvrdí cokoliv.

Ale jeho milenkou klidně zůstane.

Inu, to je zatraceně dobré skóre. Koneckonců, přejí si to oba. On za ni zaplatil a vlastní ji na tak dlouho, jak SÁM bude chtít – však už se postará o to, aby se mu do toho nepletl jiný rozdychtěný mužský.

Když k němu přes pokoj dolétl její smích, odešel, aby se nachystal.

„Ten Raulton se mi nelíbí,“ řekl Reginald a měl přitom pocit, jako by tuhle konverzaci začínal už nejméně desetkrát.

„Je to zábavný člověk,“ namítla Regina. „Interesantní. Karty hraje báječně. Ale jsem si jistá, že je natolik džentlmen, aby mě v několika kolech nechal vyhrát.“

„Chce vyhrát tvou ruku,“ pronesl Reginald velmi kysele, „a já ti říkám, Regino, k takovému sňatku ti souhlas nikdy nedám.“

Našpicovala uši. To je tedy večer: Raulton soustředěně civí do jejího výstřihu, a Jeremy nikde. Skutečně ji popouzelo, že se ani neukázal a že Raulton je s ní v jednom kuse, jako by mu to malé představení, které spolu sehráli včera večer, udílelo jistá privilegia. Čert ho vem! Čert vem Jeremyho.

„Vážně, otče? Divím se, jak jsi vůbec přišel na nápad, že by něco podobného padalo v úvahu.“

„Jak? Stačí přece sledovat toho nafintěného hejska! To je v tomto měsíci poprvé, co se nedvoří nějaké dívence krev

257

a mléko a pase po důvtipné a svůdné ženě! Kdo by si toho nevšiml?“

„Má rád karty,“ řekla úsečně, „a spoluhráče, který má všech pět pohromadě. Nic víc v tom není.“

„Totéž by asi rád viděl i u partnera v manželství.“

„To já také,“ odsekla Regina uštěpačně. „Tohle neříkej!“

„Nic víc nelze dodat, otče.“

„To si tedy nemyslím,“ zabručel mrzutě Reginald. A kde se toulá Jeremy, když hoje tady tak zapotřebí?

Skoro měl strach poručit jí, ať už se rozloučí. Zdálo se mu totiž celkem pravděpodobné, že by byla schopná vyplížit se za Raultonem, přestože se dnes večer chovala obezřetně.

Z tohohle pomyšlení jej obestřel neklid.

Mít takovouhle dceru, to je ta nejhorší věc na světě: žádný muž jí neodolá, a jak je nyní velice zjevné, je tu jeden, jemuž nemá v úmyslu odolávat ona.

Unaveně vyšla do schodů. Dostala důkladně na pamětnou; bylo to dětinské a hloupé, ale vždyť na tom nezáleží, horší je pocit, že tuhle hru prohrála.

A ty opojné okamžiky u karetního stolku, když seděla naproti Raultonovi? Pouhé představení, kdyby přišel Jeremy. A všechno dohromady ztráta času.

Zítra poví otci pravdu: o Raultona se nezajímá ani za mák. A pak ta hra skončí a život půjde dál.

Pod jejími dveřmi probleskoval proužek světla, slaboučký jako naděje. Jaká naděje? Muž si může vybrat mezi půltuctem žen, které s ním budou souložit za kočár, dům a tisícovku ročně. Rozkoš vyjde za tu cenu muže levně. A pro jeho milenku, jež musí hledět na každou libru, kterou vydělá, to je výhodný obchod.

K čertu s tím. Co si vlastně myslela? Raultonova přítomnost u Petleyových ji vyvedla z konceptu. Stálo ji mnoho úsilí, aby ho vydržela neustále bavit.

Ale konečný výsledek ji vyděsil: Raulton na ni začal hledět velmi uznale a obdivné, což by se jí ještě před týdnem náramně hodilo do krámu – a právě na to její otec narážel.

A jestli to viděl otec, kolik jiných lidí si toho všimlo také?

258

Čert to vem, čert to všechno vem!

A přestože je v téhle pavučině další motanina, ona je dnes příliš unavená, než aby se teď pouštěla do rozplétání.

„Nejsi na mě moc unavená?“ pravil z hloubi pokoje Jeremy.

Čert ho vem. Odhodila šál. „Karty člověka dost utahají. Všechny ty odhady a duševní vypětí. Ale na druhou stranu, hrát s mužem tak zběhlým, jako je pan Raulton inu, co ti mám povídat, drahý Jeremy? Musím přiznat, že jsem měla co dělat, abych s ním udržela krok.“

„Ale ano, jenom povídej, drahá Regino. A co tyhle šaty, co ti odhalují prsa, bradavky, které jsem si koupil, které mi patří, šaty, co strkají tohle všechno pod nos jinému muži, aby mohl slintat nad tím, co nemůže mít. Jen povídej, Regino! Co má tohle znamenat?!“

„To znamená, že máme každý svůj život a že se naše zájmy někdy kříží a jindy ne,“ prohlásila vzdorovitě. „Dnes v noci jsem tě nečekala.“

„To je vidět. Možná sis myslela, že Raulton přijde zaujmout moje místo.“

„Ale prosím tě.“ Ó, on žárlí. On.

„Ale ano, jenom pros! Vždyť ses celou tu dobu tvářila tak, abys upoutala jeho pozornost. No a teď povím něco já tobě: ano, upoutala jsi ho a on kolem tebe začne slídit! A vyslídí ve tvé posteli mne, a když ne přímo to, pak vyslídí nezvratný důkaz, že patříš někomu jinému.“

„Opravdu,“ zamumlala; ten vlastnický tón ji vzrušil až do morku kostí. „A cože to vlastně vyslídí?“

Zvedl ruku a na prstech se mu klimbal dlouhý tenký zlatý řetízek zakončený drobným zámkem. „Budeš nosit moje pouto na znamení, že mi náležíš a že do tebe nemůže vniknout jiný muž.“

Vztáhla chvějící se ruku, aby tu věc přijala. Byl to jen takový teninký pěkný řetízek, který nemohl zabránit ničemu, a to ji nezměrně vzrušovalo, jelikož to byl hmatatelný důkaz, že je skutečně jeho milenkou a on že jejímu tělu dává přednost

259

před svody všech ostatních žen. Kdo jiný by poutal její tělo kvůli rozkoši než muž, který ji vlastní?

„Budu tvoje znamení nosit,“ pravila chraplavým hlasem.

„Ale on nepřijde.“

„Oči měl přilepené na tvých ňadrech, větroplaško. Na tvých bradavkách. Já ho viděl.“

„Ty jsi tam byl?“ Pocítila triumf. Nebylo to všechno k ničemu. Žádná ztráta času, pokud to znásobilo Jeremyho chuť na její tělo.

„Sledoval jsem tě. Sledoval jsem ho. Myslím, že tahle hra je u konce, větroplaško. Já jsem jediný muž, jehož zájmy ti musí ležet na srdci.“ Napřáhl ruku a zahákl prsty za živůtek jejích šatů. „Jediný, pro koho musíš být vždycky k máni.“ Škubl, živůtek spadl a odhalil jí ňadra. „Jediný…“ Když její šaty dopadly na podlahu, uchopil prsty obě její bradavky.

„Tohle je moje.“

Zalapala po dechu, když se jí takhle smyslně dotkl: nyní už přesně věděl, jak má stisknout, jak lehce, jak tvrdě a kdy obě bradavky zároveň, aby jí to rozpálilo smysly, aby se rozhořela touhou.

Nic jiného na světě ji nelákalo: jen tak tu stát, napůl nahá, a cítit, jak si s jejími bradavkami pohrávají jeho prsty; rozehrával v ní celou škálu pocitů od čiré nevinnosti po divokou vášeň a dál až k žhnoucí rozkoši.

Jen tak dál, jen tak dál, silněji, jemněji – tělem jí projížděla touha a pronikala až na samou její podstatu, odvíjela se ze spleti smyslného potěšení, soustředěného do jejích bradavek, jež Jeremy laskal.

Jenom bradavky. Nic víc?

Ne.

A teď to horké zlato, ten pocit klouzající níž, níž, níž, níž… ano… horký, hutný a jasný… zlato… halí ji a zotročuje, proniká hluboko, hluboko, hluboko, uprostřed udeří jako kámen, jenž padne do vody, a rozprskne se kolem dokola, ano, všechen ten žár, všechno… to… husté, všechno… to… zlatoooo.

Odtrhla se od něho, přikryla si naběhlá ňadra dlaněmi

260

a vrhla se na lůžko. Co to bylo? CO TO JENOM BYLO?

Napřáhl ruce, strhl jí oděv z prsou a potom si klekl, aby jí mohl naráz svléknout i zbytek šatů. Šaty, spodní prádlo, střevíce, punčochy, stuhu z vlasů.

„Milenka je vždycky nahá.“

„Když ovšem ví, že muž, kterému patří, přijde,“ odsekla popuzeně, aby násilím zlomila tu náladu. Nebyla si moc jistá, zda by tenhle večer milování s ním vůbec vydržela.

Už jí toho udělal víc než dost. Bradavky má podrážděné, bolavé.

„On vždycky přijde,“ zamručel, svalil ji na záda a svlékl jí prádlo. „On je vždycky tady.“ Zakýval Regině řetízkem před očima. „Jako všichni muži. Uplatňujeme nárok na tu, která se nám oddala.“ Upevnil jí řetěz kolem pasu a ona teprve nyní spatřila, že z něj vede ještě další řetízek, tentokrát kolmo dolů. A tenhle řetízek jí provlékl mezi nohama tak, aby ji právě tam dráždil, pak ho upevnil a zamkl jí ho vzadu na bedrech.

„Postav se.“

Poslechla a hned ten tenký pás řetězu docela výrazně ucítila. Nebolelo ji to. Sotvaže to tam vůbec bylo, jenomže ona přece ví, že to tam je – a v tom je ten rozdíl. Klíč má Jeremy, takže se k ní jiný muž nemůže dostat, jelikož ona se od něj dala ochotně spoutat.

Přiměl ji, aby se prošla po pokoji. Pouta byla dokonalá: seděla jí na kyčlích, vedla jí mezi nohama a lehčeji dráždila v úžlabině. Teď byla beze zbytku jeho, bradavky, tělo, pochva. A bude ho cítit, i když bude oblečená, bude ho vnímat, i když bude nahá, a nikdy nenastane chvíle, kdy by mohla zapomenout, že mu patří.

To pomyšlení ho přivedlo do varu. Byl celý žhavý strčit ho do ní. Jeho vzrušení narůstalo díky tomu, že se až doposud ovládal, i díky tomu, jak se podrobila jeho vůli. Když kolem něho kráčela, řetěz se třpytil ve světle svíčky a vrhal smyslné stíny na celé její nahé tělo.

A ta prsa, ty bradavky, nevydrží bez toho, aby se jich mohl dotýkat, ani minutu… Ani… Zatraceně, vždyť on se udělal.

261

Zatraceně a ksakru! Rozškubl si poklopec a nechal tomu volný průběh, nechal své milostné šťávy stříkat, aby jí ukázal, co s ním dělají ty její bradavky a její poddajné nahé tělo.

Sledovala ho a olízla si přitom rty. Taková škoda, mohla ten důkaz jeho vzrušení pocítit na svém těle. Strčila ho na postel a začala ho svlékat.

Kolikrát ji za tu noc měl? Už si ani nevzpomínala. Ve děla jenom to, že je ráno, on odešel a ona má řetěz zamčený právě tam, mezi nohama, kde by měl být on.

Tahle část údělu milenky je dost nezáviděníhodná. Nemá ho tam tak často. Nemůže se ho nabažit. A teď tohle.

Tohle byl Reginald, který zabouchal na dveře. „Už je skoro poledne, Regino. Dělám si kvůli tobě starosti. Nikdy přece nespáváš tak dlouho.“

„…přímo tam,“ zamumlala a chňapla po svých šatech. O pět minut později už byla dole v jídelně a nalévala si čaj, jako by to byla druhá část hry, v níž ona hraje svou roli.

A to je přesně ono: hraje svou roli.

Ucítila, jak ji řetěz svazuje, a otřásla se. Jeremy dobře věděl, co dělá. Chtěl, aby po něm žíznila, aby po něm toužila – a existuje snad lepší způsob, než je tato erotická připomínka?

Kterou ona ovšem vůbec nepotřebuje. Už takhle po něm prahne ažaž. Bradavky jí ztuhly touhou po jeho laskání už při pouhé vzpomínce na to, jak se jí dotýkal.

Ta touha je velice záludná.

„…večer divadlo a… potom…“ říká otec.

Ach, to je trochu moc. Bylo jí úplně jedno, co její otec vykládá, a cítila se přitom jako nevděčnice; styděla se na něho třebas jen pohlédnout.

„Co je dnes za den?“ zamumlala polohlasně.

„Pátek, jak jinak,“ odvětil Reginald a pomyslel si, že nejlépe udělá, když si dnes ráno jejích pochybení nebude všímat. Bude to lepší než ji v jednom kuse opravovat, a on beztak nemá to srdce. „Přišly noviny, zlatíčko. Chceš jedny?“

Zmocňovaly se jí obavy při pomyšlení, co na ni ve společenské rubrice číhá za klevety, ale přesto si jeden výtisk vzala. Pátek. Čtyři dny… pět dní, co jí přišel na mysl ten

262

neuvážený plán, ta pomsta otci a Jeremymu. A jak to nakonec dopadlo? Její otec stále věří, že se Regina zajímá o Raultona (copak to nepředvídala?), zatímco ona se ochotně stala Jeremyho milenkou.

Jak jen se tenhle sled událostí dal do pohybu? Jak se mohla ani ne za týden proměnit z panny v chlípnici? A jak vůbec kdy mohla bez téhle výbušné rozkoše žít?

Mozek se jí div nerozskočí, a to o ní pouze přemítá. Dumá o tom všem. Nebo plánuje, co bude příště. Anebo se strachuje, že žádné příště třeba nebude.

Inu, nějaké to příště bude, protože Jeremy si na ni vyhradil právo. Ale až se jí nasytí… Pomyšlení na to bylo nesnesitelné.

Místo toho raději otevřela noviny.

U Whiteových vypukla ranní debata, v níž byly hlavním tématem vyhlídky na sňatek, což bavilo zejména Raultona.

Nezdálo se, že by si neuvědomoval, jak se věci mají, ale největší legrace to byla rozhodně pro lidi, kteří zapisovali do Knihy sázek. To je přece ohromná zábava!

Whiteovi pouze zopakovali předposlední koncepci Heetonových. Je tu Soamesová – nanicovatý žabec - a Lawová, která má přinejmenším jakýs takýs výraz v obličeji (když už nic jiného). Ale zajímavý kousek je Olneyová. Ta, která se u něj držela celý minulý večer při lu a která ho sledovala se zvědavostí více než povrchní, kdykoli na ni upřel zrak.

Ona je jediná, se kterou Raulton původně nepočítal. Je příliš přímočará, sebevědomá, nezávislá. A rozhodně není ani v nejmenším tvárná, či snad dokonce přístupná jeho potřebám.

Ale okouzlující, to tedy je. Mezi londýnskými kráskami je letos ta nejpůvabnější, i přesto, že se jedná o její třetí sezonu. A je také výmluvná, chytrá, elegantní, s pěknou postavou, plnými ňadry a líbeznými tuhými bradavkami, které mu včera večer prakticky servírovala jako na talíři.

Olneyová se svými hustými tmavými vlasy a vědoucíma modrýma očima. Stříbrný smích. Hezké ruce. Vhodně zvolený oděv. Jedináček a dědička svého otce. Fascinující. Žena, s níž

263

by se chtěl oženit každý muž.

A Kniha jí přisuzuje poměr sázek deset ku jedné. Proč mu o ní nikdo neřekl?

Nemařil čas nějakým zjišťováním. To, co slyšel, se mu zamlouvalo: výnosný statek v Hertfordshiru, který čeká na muže, za něhož se ona provdá. Peníze v bance. Městský dům v Londýně. Ty nejlepší společenské kruhy.

Ta žena je nepochybně pravý poklad. Co je na ní špatného? Proč už po ní někdo dávno nehrábl všemi deseti?

A vadí to? Jestli ji nikdo nechce, musí už být teď, ve své třetí společenské sezoně, celá zoufalá – a je to tím pádem poctivá hra. A on je coby ženich žádoucí jako nikdo jiný a svou pošramocenou pověst den ze dne ještě vylepšuje. Je čas všechny pěkně obalamutit, hodit své předem utvořené představy z okna a začít dobývat ženu, se kterou by snad vydržel žít.

Tu, která vypadá, že bude dobrá v posteli, tedy soudě podle jejích ňader a bradavek. A jestli taková doopravdy je, tím lépe. Situace – tedy přinejmenším v jednom ohledu – se obrací k lepšímu.

Na návštěvu přišla Ancilla. „Co si mám počít, má drahá Regino? Včera jsem propásla ten večírek u Petleyových, a to byla zjevně událost, u níž člověk neměl chybět!“

Regina zazvonila, aby přinesli čaj, a usadily se spolu v knihovně. „Šlo o karetní večírek a lehkou večeři pro několik přátel. Tedy více než stovku přátel. Jejich dům není na takový nápor stavěný. Ale byli jsme tam a stejně tak každý, na koho Petleyovi za celá ta léta, co tráví v Londýně, kdy narazili. Já osobně jsem se uvelebila u lu a zbytek mě vůbec nezajímal.“

„Ne, s panem Raultonem tě zbytek zajímat nemusel.

Opravdu, Regino.“

Povzdechla si. „To už je to venku? Člověk by hádal, že by se našly zajímavější náměty k hovoru.“ Pokynula panské, aby dovnitř přistrkala servírovací vozík s čajem a prostřela stůl.

„Jako například jídlo. Nu, Petleyovi sice stolování zvládli více než dobře, ale nabídnou ti snad někde venku něco takového?“ Sáhla po jednom čajovém koláčku a strčila si ho do pusy. –

264

Byl to strategický počin, který směřoval k jedinému cíli: aby nemusela odpovídat na Ancillinu poznámku. Jenomže Ancilla se nikdy nedala odbýt, a kdyby neměla jiné dobré vlastnosti, nutno přiznat, že byla až příliš trpělivá, což byl patrně způsob, jímž se dokázala dopracovat k většině šťavnatých drbů, jimiž vždycky oplývala.

„U Whiteů zapsali do Knihy sázek, jaké má vyhlídky na uzavření sňatku,“ řekla ledabyle. „Dnes ráno mi o tom povídal otec. Což znamená, že u Heetonových to mají už nejméně týden. Zajímá tě, jaká jména tam stojí?“

„Soamesová,“ odvětila bez váhání Regina, protože to dá přece rozum, že někdo, komu Raulton věnuje tolik pozornosti, je na seznamu natošup. „Ty ostatní ani nezkouším hádat.“

„No, takže Soamesová, ale sázky se uzavírají i na jiné, na slečnu Lawovou, slečnu Babbageovou – to je černý kůň – a určitě na lady Olneyovou.“

Nyní Regině trvalo pěknou chvilku, než popadla dech. „NA MĚ?!“

„Na tebe osobně, Regino. No, jak to přijde? Snad jsi po něm včera večer neskočila?“

„Hodiny a hodiny jsme hráli karty. Se šesti dalšími lidmi,“ opáčila rozhořčeně Regina. „Nebyli jsme spolu ani chviličku o samotě, ani jsme nevedli žádný hovor, který by zároveň nevyslechl půltucet kibiců.“

„To tedy musel být kromobyčej zajímavý hovor,“ zazubila se Ancilla.

A byl? Anebo šlo o obvyklé karetní tlachání a popichování se? Za živého boha si nemohla vzpomenout, o čem byla řeč, protože jí včera cloumal vztek, že tam není Jeremy.

Ale teď s ní je. Cítila lehký dotek řetězu kolem boků a mezi nohama. Její tělo zareagovalo a napjalo se.

Náležela mu. Hladověla po něm. Divila se, že má vůbec tu trpělivost vysedávat tu dnes dopoledne s Ancillou. V nejmenším ji nezajímala Raultonova stáj ani to, který soudný muž ochotně vysází majlant při sázce na to, se kterým čistoskvoucím neviňátkem se Raulton ožení.

265

Avšak skutečnost, že v sázce figuruje i její vlastní jméno, ji šokovala.

Bože můj, jestli tohle zjistí otec.

Samozřejmě že to zjistí. Stačí jedno kolečko po klubech a je to hotová věc: všechny jeho noční můry procitají k životu. Jméno jeho dcery si bere do úst kdejaký tlachal v Londýně – ba co hůř, i ten pisálek z Tatleru.

„Myslela jsem si, že bys to měla vědět,“ řekla Ancilla.

„Ačkoli nevím, co s tím můžeš dělat – pokud ovšem nemíníš odjet z Londýna.“ Zakousla se do čajového pečiva. „Ty koláčky jsou vynikající, Regino. Musím k tobě zaskočit na čaj častěji.“

Několik minut mlčky popíjely a Reginin mozek se mezitím horečně pokoušel vymyslet způsob, kterak se s tou příšernou novinou vypořádat.

„Nikdy jsem ho nepovzbuzovala.“ Vlastně ne. Tu její nemoudrou a neopatrnou poznámku, že by se za něj s potěšením provdala, přece vyslechla pouze Ancilla a její otec. A jedině Jeremy věří, že kdyby se nestala jeho milenkou, vlezla by do postele Raultonovi. A teď tohle. Nenapravitelné, nezvratné TOHLE!

„Já o něj ale nestojím.“

„Víš, on má nyní důvod myslet si pravý opak.“

Tohle se brzo dozví i Jeremy. A to po téhle poslední noci, kdy se spolu milovali až k samému poledni a ještě déle. Co se stane, až tuhle novinku uslyší? Jestli uvěří, že ona skutečně chce Raultona, všechny řetězy světa nestačí, aby ho k ní připoutaly. Je to čím dál horší, řekla si jako už tolikrát.

„Paní.“ Ve dveřích se objevil komorník.

Vzhlédla, pevně odhodlaná ani nepomyslet na to, že by mohla po takovéhle zvěsti ještě někoho přijmout.

„Pan Raulton, s vaším dovolením, prosím.“

Bez mého dovolení. K čertu, k čertu, k čertu. A Ancilla si dřepí v první řadě a dychtivě lapá každé slůvko.

Vrhla rychlý pohled na Ancillu, jejíž bledé oči se rozšířily zvědavostí; prudce vydechla a ustoupila před nevyhnutelným:

„Ať Nellie přinese ještě čaj a vy pusťte pana Raultona dál.“

266

A už je tady, vyšňořený na dopolední návštěvu, a předvádí své výtečné způsoby, předpisově se klaní, šoupá nohama a snaží se, seč může, aby potlačil svůj přirozený cynismus, zatímco ona ho představuje Ancille; a pak si sedá do lenošky proti stolku s čajem.

„Doufám, že pro vás naše včerejší posezení za karetním stolkem bylo příjemné,“ zamumlal.

„Zajisté.“ Pokynula Nellie, aby dala konvici a podnos na stolek, a potom sama nalila čaj do šálku a podala mu ho.

„Karty jsou mou vášní a strávit u nich celou noc, to není nic, co by mě mohlo unavit.“

„Ach tak. Žena, která má výdrž – o tom je dobré vědět.“ Zatímco se na něj konsternované zahleděla, upil doušek čaje.

I takovouhle nevinnou poznámku dokáže obrátit v oplzlost!

Střelila pohledem po Ancille a měla přitom pocit, jako by se topila. Ancilla jen zavrtěla hlavou. Takže odsud jí pomoc nekyne. Ancilla si přeje jediné: pozorovat ho jako hmyz pod zvětšovacím sklem. Jak to musí být uklidňující, mít od všeho takovýhle odstup! Kdyby se tak neohlížela na Ancillu, nezůstala by mu nic dlužna.

„Cožpak nepotřebuje každá žena jistou dávku výdrže, aby se vypořádala s úskalími společenské sezony?“ otázala se zlehka, přičemž se snažila vtisknout jeho slovům poněkud méně košilatý podtext.

„Jenomže vy jste žena zkušená,“ opáčil bez meškání, „a obeznámená se všemi ano a ne. Anebo nejste?“

O čem se to tu vlastně mluví? V hlavě měla zmatek. Nebyla zvyklá vést dvojsmyslnou konverzaci. A on se z jakéhosi důvodu domníval, že je to pro ni běžná praxe.

„Nejsem co? Žena zkušená, nebo obeznámená? Ani v jednom případě, pane Raultone, nemáte pravdu.“

„Ale slovy se umíte ohánět výtečně, slečno Olneyová.“ Vzápětí se zvedl a uchopil ji za ruku. „Těším se, až vás uvidím častěji.“ Vysekl poklonu Ancille a byl tentam.

Cože?

Ancilla se ovívala vějířem. „Má milá Regino, start má tedy

267

velice rychlý. Když si odmyslíme ty charakterové vady. A ty jeho zkušenosti se na něm ani moc nepodepsaly.“

Regina zaprotestovala. „Myslíš? No, klidně se můžeš postavit do fronty na nějakou tu jeho zkušenost sama, Ancillo, poněvadž mě už neuvidí ani náhodou.“

268

Kapitola 6

tohle ještě zdaleka nebyl konec. Ancilla odešla, jakmile se vrátil Reginin otec z klubů, s čerstvými novinkami

a také s čerstvým záchvatem zlosti nad dceřiným nedostatkem slušného chování.

„O Knize si vykládají úplně všichni,“ soptil, „a nejhorší na tom je, že kromě jedné jste byly všechny zapsány na seznam u Heetonových už minulý týden. Sázky jsou astronomické, ale slyšet, jak se o mé dceři mluví jako o kusu masa na krámě, to je víc, než kterýkoli otec snese. Teď už je pozdě býka honit, holčičko. Copak ses nemohla chovat způsobně a společensky jako Ancilla? To je dívka, která si nechává své názory pro sebe, nikomu neřekne zlého slova a každý ji má rád.“

„Kromě mužů,“ zamumlala Regina a okamžitě na sebe dostala zlost, že vůbec mohla vypustit z úst poznámku tak nevychovanou a nadutou. „Vynasnažím se ze všech sil, abych se naší svaté Ancille vyrovnala.“

„Klidně se mi můžeš vysmívat, Regino, ale to, co ti teď řeknu, se týká zdrženlivosti a dobrého vkusu. A ty jsi dokázala, že ti není vlastní ani jedno, ani druhé.“ Ach, kdyby jen věděl.

„…a že se nedá doufat v to, že bys věděla, co vlastně chceš.“ To ji zarazilo. „Prosím?“

„Tvá bezstarostnost, tvé kavalírské pomíjení mých přání a zájmů, inu, to všechno jsem považoval za výstřelky bujné, ale v jádru dobře vychované dcery. Ale ono je to ve skutečnosti jinak: má dcera je předmětem hovoru celého města, octla se na seznamu sázek ve dvou nejproslulejších

269

knihách v Londýně a až do domu za ní chodí jeden z nejzkaženějších mužů Anglie, přičemž ona se nijak netají tím, že si toho člověka chce vzít, a on proti tomu zjevně nic nenamítá – a ještě aby namítal, když si přitom může namastit kapsy! Nebesa ať se nade mnou smilují, jestli se splní všechno, co si přeješ. A přesto ještě zapíráš! Po tom, co se dělo včera večer, ještě zapíráš! Tak co mám s tímhle jako otec dělat? Měl bych tě zamknout v Sherburnu do sklepa, než se tohle pozdvižení přežene.“

Mohlo ji snad potkat ještě větší ponížení? Otec se hněvá a předpokládá, že se nějak tajně spřáhla s Raultonem, aby mohli rozpoutat tuhle bouři kolem sázkových knih… Jak by teprve vyváděl, kdyby zjistil, že ona skutečně žije tajný život – jako Jeremyho milenka?

To by ho zabilo. Prostě by ho to zabilo. Už teď vypadá, že ho trefí šlak, a to jenom vymýšlí, jak ji potrestat. A tento trest bude mít určitě za následek její vyhnanství. Pryč z Londýna.

Nevěděla, jak otce přesvědčit, že se o Raultona nikdy ani v nejmenším nezajímala. Je to marné: sázková listina hovoří za vše.

A otec tomu uvěřil!

Je to všechno její chyba. Neměla si s tím vůbec začínat.

Čert to vem!

Je tak unavená. „Jen mě, prosím, neposílej zpátky do Hertfordshiru,“ zamumlala.

„To je přesně to, co udělám, holčičko. Chápeš přece, jaké z toho plynou důsledky, ne? Tvé jméno spojované s Raultonovým! Sázky na naše dobré jméno, týkající se toho, zda se on o tebe bude ucházet! Kdo by si tě po takovémhle debaklu vůbec chtěl vzít? Tohle je tvá třetí společenská sezona, a slušnou nabídku jsi nedostala ani jednu. Po téhle sezoně budeš žít jako stará panna na venkově, a to do nejdelší smrti. Za tak lehkomyslné počínání nemůžeš nic jiného čekat. A to snad bude nejlepší možný trest.“

O něco později přišel Jeremy a Reginald ho vítal už ve dveřích. „Tak už jsi slyšel tu novinu?“

„Jakou novinu?“

270

„O Knize sázek.“

Takže už i Whiteovi jsou v obraze a Reginald ví o všem, zatraceně! Nestihl ho tedy připravit na nejhorší. „Už jsem to slyšel.“

„Náš malý plán tedy nezabral,“ pravil kousavě Reginald.

„Můj drahý Reginalde, vždyť jsme na to měli sotva chvilku! Je to slabé tři týdny, co se vyjádřila. Uplynul jenom týden a půl od chvíle, kdy jsme se rozhodli, a teprve tenhle týden jsem se do toho vložil. Věci se nám vymkly z rukou. Ten karetní večírek včera večer! Všichni mluví o tom, jak se ti dva pošťuchovali.“

„Měl jsi tam být také,“ odtušil kysele Reginald. „Mohl jsi ji odtamtud odvést a zabránit tomu.“

Nezabránil by ničemu – a nejmíň ze všeho svému tajnému hříšnému životu s Reginou. „Ne. U Heetonových to bylo v Knize sázek už minulý týden. Po tomhle už se nedalo zabránit ničemu, Reginalde.“

„No a ještě něco: náš elegánek za ní přišel do jejího vlastního domu! Co povíš na tohle?“

„Ten parchant byl tady? A ona ho pustila dovnitř?“ Zatraceně, čert aby to spral! Jestli na něho někde narazí, zabije ho. To tedy ano!

„Byla tu Ancilla, ta při svém dobrém vychování neměla na vybranou. Ale tak či tak, promluv si s ní, Jeremy. Já už jsem s rozumem v koncích.“

To nejsi sám, Reginalde.

Reginald vyšel z místnosti a Jeremy se usadil do lenošky, aby tam počkal na Reginu. Pak zase neklidně vstal, jelikož ho náhle napadlo, že Raulton byl asi v tomhle pokoji a seděl přesně v téhle lenošce. Zatraceně, zatraceně, zatraceně! Proč ji nezarazila Ancilla? Ancilla, která toho zřejmě tolik ví. Zatraceně a k čertu!

A kde je vůbec Regina?

„Á, tady je můj pán, aby mi taky pěkně vycinkal!“ Zničehonic se tam objevila a stála vzdorovitě na prahu, přioděná silou a vztekem. „Otci nestačilo, že mi sám uštědřil

271

lekci. Musel si ještě přivést svého starého kamaráda, aby si mě vzal do prádla i on. No tak, Jeremy, jen se do toho pusť. Už mě beztak roztrhali na kousky.“

„On byl tady.“

Tím jí uťal řeč. „Kdo on?“

„Raulton. Tady, v téhle místnosti.“

„Ancilla také. Všechno to bylo společensky naprosto v pořádku.“

„Byl v téhle místnosti. S tebou. Ve kterém křesle seděl?“

„Jeremy.“

Neměl zlost. Ale ano, měl. Zuřil. Pod tou netečnou maskou přímo kypěl vzteky. A ona mu nemohla pověděl o Raultonově návštěvě nic, co by ho uklidnilo.

„Kde seděl?“

„Záleží na tom?“

„Záleží.“

Je příliš chladný, příliš se ovládá. Měla by v hrůze utéci. Měla by se běžet schovat a zamknout se ve sklepě v Sherburne House.

Jenomže ona už je připoutaná, připoutaná k jeho vášni – a jeho zuřivost neznamená pro její touhu zhola nic.

„Ancilla a já jsme seděly na sofa; on v lenošce.“

„Tak v lenošce. V téhle místnosti. Ve vašem domě. Aha. A co měl tak naléhavého, že za tebou musel přiletět v tu chvíli, kdy u Whiteových zveřejnili sázkovou listinu? Co myslíš?“

„Já…“ Nemusela přemýšlet o tom, co naznačuje. Že Raultonova návštěva není pouhopouhá společenská záležitost a on že chce být viděn, jak do jejich městského domu přichází a zase z něj odchází, aby vyvolal úvahy, ke komu se vlastně upírá jeho zájem, bylo nabíledni.

Tolik povyku pro takovou malichernost! Jenomže tyhle věci muži vždycky vědí, kdežto ženy ne.

„On má dost zkušeností,“ pravila nakonec, „i obratnosti k ovlivnění chodu věcí tak, aby vše zapadalo do jeho plánu. Neměla jsem ho nikdy pouštět dovnitř. Tohle ale není výmluva, protože otec nyní beztak nevěří ničemu, co mu povídám, a chystá se poslat mě kvůli mým podvodům do

272

Coventry.“

„Kvůli všem podvodům ne,“ zamumlal Jeremy; cílil přitom, že se při této netypické ukázce pokory jeho zuřivost pozvolna rozplývá. Část viny přece spočívá i na něm, on neudělal prakticky nic, aby uvedl v život onen původní Reginaldův plán, který by snad – kdyby proveden byl – mohl těmhle potížím s Raultonem předejít.

„Za ten nejzávažnější ne,“ zašeptala a její slova byla jako plamen, jenž zažíhá troud. Najednou ho chtěla a věděla, že on chce ji. Teď, dopoledne, v knihovně, spolu o samotě. V tuto chvíli – a zítřek vem ďas. Zítřek, to už bude jiný příběh.

„Potřebuji se přesvědčit, že nosíš můj řetěz.“

„Nosím ho. Cítila jsem ho každou minutu, i když tady byl on.“

„Potřebuji ho vidět.“

Ano, ano, ano. „Tady? Teď?“ Ano. Ano. Být teď pro tebe nahá. Je to tak nebezpečné! Tak vzrušující! Na hranici zkázy. Ano.

„Zamkni dveře.“ Zastrčila západku.

„Vyhrň si šaty.“

Zvedala sukni výš a výš, dokud nebyla od pasu dolů nahá, nahá až na tenký blyštivý řetízek, který stanovoval, čím Jeremymu Regina je. Co mu ochotně nabízí pro jeho potěšení.

Ať si to své potěšení vezme.

Jeho řetěz, který pro něj střeží její boky, její pohlaví. Klekl si a zabořil ústa do hustého černého ochlupení, líbal a sál její vůni i ten kovový symbol jeho nadvlády.

Prudce ji popadl za zadek a přitiskl si ji těsněji k žíznivým ústům. Jenom tohle, jenom trošku. Už je pro něj mokrá, bez váhání se pro něj otvírá, s ochotnou odevzdaností vůči jeho touhám nosí řetěz poddanství. A on byl bez ní sotva pár hodin, a už po ní prahne a šílí.

Ach, tam. Tam. Vytrvale pracoval jazykem, pásl se na ní, cucal ji svými rty. Cítil, jak se kroutí, cítil pohyby její zadničky pod svýma rukama. Takhle si ji nemohl vzít dost

273

rychle, dost tvrdě; nahmatal jí mezi nohama onen zvětšený hrbolek a jazykem ho obtáhl, zatahal za něj a oba dva se zřítili dolů.

Padla dolů, dolů na podlahu, jeho ústa ji nepřestávala nenasytně sát, dolů, do víru nekonečné rozkoše. Dolů, na záda, kde do jejího třpytícího se těla zajel bolavým penisem a po jediném přírazu do Reginina horkého vlhkého tajemství vycedil každičkou kapku semene.

Dolů. Dolů. Dolů. Bez dechu. Ještě!

Škubnutím ji postavil na nohy a potom odemkl dveře a otočil se k ní.

Nemá kouska srdce – jak by jinak mohl takhle odejít?

„Dneska v noci. Všechno, co si z mého penisu dokážeš vzít – a ještě víc.“

Zatajila dech. On ji varuje. Krev se jí rozproudila očekáváním, vzrušením, hladem.

Už.

Dnes v noci. Ještě. Ještě. A ještě víc.

Čekání na milence je ta nejdráždivější věc na světě. V prodlevě, jež nastala mezi dobou, kdy měl podle Reginina odhadu přijít, a mezi okamžikem, kdy se skutečně objevil, si její představivost přehrávala snad tucet scénářů, jeden smyslnější a dráždivější než druhý.

Ležela na posteli, oděná pouze do tenkého zlatého řetízku, těžké prsy napjaté, tělo naběhlé žádostí. Hodiny se vlekly; její představy začínaly být stále žhavější, divočejší a nestoudnější, dokud netoužila jen po jediném: mít jeho penis právě tam, právě tam; všechno, co si z něj dokáže vzít – a ještě víc.

Ale copak ji tohle prodlužované čekání nerozpalovalo ještě víc? Ach, on dobře ví, co to s ní dělá, když ji nechá hladovět po naplnění svého erotického příslibu. Nechává ji čekat, dokud nebude připravená k výbuchu.

Všechno, co si dokážeš vzít – a ještě víc.

Zasvíjela se vzrušením. Celý den, celý večer nemyslela na nic jiného. Celé její vědomí se soustřeďovalo na to, jak ten řetěz obepíná její tělo a její pohlaví. Jeho symbol. Jeho

274

vlastnictví. A dnes v noci… všechno, co si dokáže vzít – a ještě víc.

To čekání jen vystupňovalo její touhu, byla vlhká, horká a nedočkavá, aby už byl v ní – milenka až na dřeň kostí.

Dveře vrzly a otevřely se a Jeremy vklouzl do pokoje. Už si svlékl sako a košili a kalhoty měl rozepnuté. Netrvalo to ani minutu: už byl vysvlečený donaha, vytáhl ji z postele a v horkém, hltavém polibku si ji přitiskl na svou pulzující, vytrčenou délku.

„Dnes v noci,“ zašeptal. „Jsi celá moje.“ Zachvěla se.

„Tohle chci.“ O kousek ustoupil a ukázal jí zápěstí omotaná měkkou látkou. „Dej mi své tělo, ať si s ním můžu dělat, co se mi zlíbí.“ Znovu ji políbil, tvrdě, hrubě, vzrušeně. „Dovol mi, abych ti spoutal ruce.“ Další polibek, hluboký, vlhký a majetnický. „Dovol mi mít tvé tělo.“ Cucal jí spodní ret.

„Dovol mi, abych ti dal vše, co si dokážeš vzít – a ještě víc.“

Pod tím náporem se úplně rozplývala; chtěla to. Jenomže on moc mluví a jeho vábně tuhý penis se jí jen bezúčelně tře o břicho a bránici, přestože by do ní mohl krásně proniknout. Cokoli si přeje, cokoli – jen ať ho už dostane do sebe, aby mohl splnit svůj erotický příslib.

„Cokoli chceš,“ zašeptala a rozpřáhla paže.

Odmotal si látku z ruky, zvedl jí paži ke sloupku postele a přivázal ji za zápěstí. A pak ještě druhou ruku, takže měla obě paže nad hlavou spoutané tou měkkou, poddajnou látkou, která ji přidržovala v oné poloze, aniž jí ublížila.

Nyní je dočista jeho, tohle neuvěřitelné tělo, které svázal pouty, mu nyní patří. Nemohl se pohledu na ni nabažit.

A ona se nemohla nabažit jeho. Být takhle spoutaná a vydaná mu na milost a nemilost, to bylo fascinující. Její tělo se mu vzepjalo vstříc, ňadra jí ztěžkla vzrušením a touhou. Roztřásla se při pomyšlení, že ji může laskat, kdekoli, všude, že si ji může brát, jak chce, a ona mu v tom nemá šanci nijak zabránit.

A věděla ještě něco: že tím, jak se mu ochotně podrobila, se

275

ho vlastně zmocnila. Její tělo je pro něj. vším, ochotné, poddajné, nenasytné, chtivé jeho penisu.

Všechno, co jí dokáže dát – napořád.

Byl jako zvíře v kleci, byl připraven vrhnout se na ni. Náleží mu každičká píď jejího těla. Je spoutaná, v řetězech – a on se na ni chtěl dívat věčně. A chtěl se do ní vnořit a zůstat v ní napořád.

Ach… a ty její bradavky! Jak má paže nad hlavou a její tělo se k němu vzpíná, její prsa se zdají ještě kulatější, těžší, její bradavky pevnější, tužší.

Potřebuje její bradavky teď hned.

Přistoupil k ní. Natáhl se a vzal si je; při jeho dotyku jí okamžitě projela křeč. V tu chvíli se k ní sklonil, aby klíčkem, jejž nosil kolem zápěstí, odemkl řetěz. O pouhou minutu později se do ní vnořil, hluboko, úhel jeho penisu byl tak přesný, že do ní mohl hladce proniknout, i kdyby stála. A pak už byli tělo na tělo, boky na bocích, její bradavky pevně přitisknuté na jeho kostnatou hruď.

Nehýbej se, nehýbej se, nehýbej se. Štípl ji do rtů. Ne. Přejel jí rukama po oblých hýždích. Nehýbej se. Přitiskl se víc, snad je to mýlka. Ne.

Vášnivě ji políbil a pocítil, jak se její tělo chvěje, jako by se snažila pojmout ho do sebe ještě hlouběji. Ne… ano… má tak silný, tak mužný penis, mohl by ovládnou! svět. Ji ovládl. A možná že ona je jeho svět.

Bez dechu… ne… o moc víc už si vzít nemůžu – všechno, co si dokáže vzít… ne… jen ještě malý kousek. Nehýbej se… musíš… musíš… musíš, musíš, musíš, musíš.

Ucítil mocný nápor orgasmu. Vnikl do ní jako píst a v jediném výbuchu vystříkal, co měl.

Zůstaň. Ještě.

Byl stále ještě v ní, pořád ještě leželi v té smyslné horizontální poloze. Pevně ji k sobě tiskl, pevně, pevně, pevně. Dlouze, drsně, hluboce ji líbal. Cítil, jak se jeho penis v její těsné, šťavnaté pochvě rozpíná, prodlužuje, tuhne. Cítil, že jeho síla a jeho moc roste.

276

Chtěl by ještě.

Tohle se mu líbilo nejvíc: vlastnil její bradavky, mohl si s nimi hrát a pást se na nich, jak chtěl, a to po celý ten dlouhý večer. A po celý ten dlouhý večer ji mohl mít, kdy chtěl. Líbilo se mu, jak svobodně do ní může vnikat a laskat jí bradavky.

Přicházel k ní znovu a znovu, aby se s ní pomazlil a pomiloval ji a občas obojí naráz. Všechno, co si dokáže vzít. A ještě víc.

Byla stejně rozvášněná jako on, prahla po jeho penisu a po jeho nadvládě a každým zavrtěním těla ho sváděla, aby si bral její bradavky.

Nedokázal si jich nevšímat. Nedokázal od nich dát ruce pryč. Vnímal každou píď jejího těla, kam až dosáhl. Nechal ji vyvrcholit a prsty přitom držel v její dírce a na bradavkách a pak si ji vzal zezadu, zatímco ona stála a poddávala se všem jeho touhám.

„Ty musíš být pod zámkem, větroplaško. Jsi náramně nebezpečná.“

„Jak to?“

„Ty bradavky. To, jak s nimi házíš.“

„Protože chci, abys je chytil a postavil je ještě víc.“

„Už jsi mě úplně umořila, má paní. Nezůstala ve mně ani kapička.“

„Vážně? Po všem tom holedbání, že toho máš dost pro dvě?

Sotvaže ti to stačí pro mne.“

„To vypadá, že má paní je zase zralá na pomilování.“

„Povídal jsi: všechno, co si dokážu vzít. A já chci ještě.“ Tohle potřeboval, tenhle její dráždivý rozkaz. „To je důvod,

abych vstal.“

Znovu k ní přistoupil a byl přitom tak ztopořený, že by jeho penis mohl zajet rovnou do jejího lůna. Pozorovat ho těsně před vniknutím ji nikdy neunavilo. A jeho také ne.

„Připravená?“

Ostře se nadechla, on trhl boky a vrátil se do její horké hlubiny. Bože, ona je celou noc tak žhavá, tak divoká, tak plná jeho semene! Nic ji nezastaví, ani to, jak ji spoutal, aby se mu

277

poddala. To stačí, aby byla jeho obrana rozmetána na kousky. Přál si jen jedno: zavrtat se do ní. Už takhle byli celé hodiny a on ani nepočítal, kolikrát se spojili.

Byl v ní; měl toho už jen tolik, aby ze sebe vymáčkl další explozivní výron. Jen tolik, aby jí rozvázal ruce a položil ji na lůžko. Jen tolik, aby ji políbil a přivinul ke svému rozechvělému tělu. Jen tolik, aby ji chytil za ňadro a s její bradavkou lnoucí mu pevně k dlani usnul. Jen tolik… to je… jen tolik… nic víc nepotřeboval.

Dráždivé. Zdálo se jí, že má celé tělo naběhlé, lenivé, uspokojené; nechtělo se jí nic než ležet v posteli s ním, jen co otec odejde na své dopolední zdvořilostní návštěvy. Chtělo se jí jen polehávat v zajetí jeho těla – celý den, celou noc, napořád. Nejméně ze všeho toužila mít teď dopoledne společnost anebo třebas jen vyjít z domu kvůli obvyklé ranní projížďce.

Jenomže u dveří už stála Ancilla s novinkami a nebylo možno ji nijak vystrnadit, přestože Regina dobře věděla, že nahoře v ložnici se obléká Jeremy – čert to vem! – a pak se plíží pryč zadním schodištěm.

„Pan Raulton se prý do konce měsíce rozhodne,“ prohlásila Ancilla, když se usadila na kanapátku a nalila si šálek čaje.

„Sází se na to dvacet ku jedné. Alespoň otec to tvrdí.“

„Jsi pozoruhodně informovaná o páně Raultonových příchodech, odchodech a plánech na svatbu,“ řekla Regina, když tuto nejčerstvější zprávu vyslechla.

„To, jak změnil názor, překvapilo celý Londýn. No jen si to představ: on, a touží po manželství! Chce ženu, která je bohatá, která se chce provdat, která není eroticky založená a která mu bude tolerovat jeho odskoky. A taková ty nejsi, má milá Regino.“

„Ne,“ zamumlala, „nejsem. Kdo si vsadí na mě, prohraje to na celé čáře.“ A co kdyby se vsadila, že do měsíce skončí i její pletky s Jeremym? Jak by mohla žena vést nemravný život hodinu za hodinou, den za dnem? Po zážitcích dnešního rána si nebyla jistá, zda takhle ještě chce žít; zastavila ji pouze strašlivá předpověď, kterou pronesl otec o její budoucnosti.

278

A teď tohle ranní zpravodajství, podle kterého je Raulton ani ne do čtrnácti dnů v kostele a před oltářem!

Inu, mezi těmi soukromými večírky a volně přístupnými sešlostmi, jež se konají jednou do týdne, nemají lidé skoro nic na práci. Proč tedy nepovýšit osobní záležitosti pana Raultona na veřejný majetek? Každého to pobaví a neublíží se tím nikomu – s výjimkou těch neviňátek, jejichž jména jsou ve hře.

A ona, Regina, už neviňátko není.

Zazvonila, aby jí připravili kočár; vyjela vrátit knížky do veřejné knihovny, což bylo místo, o němž se dalo s největší pravděpodobností soudit, že zde na pana Raultona nenatrefí.

A přesto tu byl! Regina se domnívala, že ji sledoval a jel za jejím kočárem.

Byl ztělesněná zdvořilost. „To je ale příjemné překvapení! Vy k Hatchardovým chodíte často, viďte? Mají dobrý výběr. Které autory máte v oblibě?“

A Ancilla to všechno sledovala skeptickým okem. Regina při každém slově zuřila: celou myslí dlela u Jeremyho a pokusy pana Raultona zaujmout ji ani nevnímala.

Když byl pan Raulton nablízku, cítila tíseň a měla pocit, že je až příliš středem pozornosti.

Zato Ancilla ne. Když se večer sešly v domě Waydeanových u nevelké večeře, podrobila jeho způsoby smířlivé kritice. „Umí být velmi příjemný,“ podotkla, když byly uvedeny na místa. „Když se to vezme kolem a kolem, je při každé společenské události výjimečně příjemný.“

Ale tohle, pomyslela si vděčně Regina, tohle je zrovínka jedna událost, kde nebude.

Dlouho se však ze své naděje netěšila. Raulton dorazil pozdě a sršel omluvami; nějak se vnutil na seznam Waydeanových hostů. Jak, jak, jak? A přece byla odpověď nad slunce jasnější: u stolu byly dvě zajímavé dědičky, jejichž jména se s ním dávala do souvislosti.

Příští středu se objevil u Almackových a nakonec, se Sally Jerseyovou v závěsu, se přitočil k Regině a požádal ji, aby se mu zadala na waltz.

279

„Pane Raultone.“

„Pojďte.“ Usmál se na ni, nastavil náruč, a když začala hrát hudba, Regina se obezřele nechala uchopit.

„Tohle už je trochu moc,“ zašeptala mu zprudka. „Co si počnou sázející při pohledu na to, s kým tančíte waltz?“

„To máme přinejmenším další půlprocento k dobru,“ odpověděl přívětivě. „Ale proč vás to zajímá, lady Regino? Vždyť vy jste přece v téhle věci taky drobet rebel.“

Už ne. Už nikdy. Je příliš vyčerpávající udržet při vší té soustředěné pozornosti na tváři masku nezájmu.

„Nesnažte se mi dělat nabídky k sňatku, pane Raultone.

Jsem pro vás až moc náročná a upřímná.“

„A přesně to mě přitahuje.“

Reginald přihlížel. Vedou spolu rozhovor. Všechno, co ani ne před dvěma týdny slavnostně prohlásila, se nyní splnilo. Jeho pověst jí v cestě nestála. Regina si Raultona ochočí a dostane ho – tamhle jsou, tančí spolu ten nejpikantnější tanec, při kterém ji on musí držet. A na to, aby rozprávěli, jsou u sebe dost blízko.

„Reginalde.“ Díky bohu: Jeremy.

„No, tak tamhle je máme. A sázkaři si spokojeně mnou ruce. On ji určitě požádá o ruku – a co pak bude se mnou? Nečeká mě nic než bankrot a degradace.“

Jeremy je upřeně pozoroval, jak víří po obvodu místnosti. Vypadalo to, jako by si Raulton přál, aby je všichni viděli, skoro jako by činil veřejné prohlášení. A využíval k tomu ji.

Jeremy zaťal pěsti. Raulton ji nedostane. Čert ho vem!

„On ji jenom využívá. Představte si, jak hluboko poklesl kurz sázek v knihách. Klid, Reginalde, není to tak zlé, jak to vypadá.“

„Vypadá to, jako by se radovala z každé chvilky, Jeremy, a to ti říkám, u všech rohatých, že ji radši nechám zavřít do kláštera, než abych přihlížel, jak si ho bere. K čertu, to bych raději viděl, jak si bere tebe.“

A oddusal pryč a Jeremy tam zůstal dočista jak zkamenělý.

Oženit se s ní? OŽENIT SE S NÍ?

Nikdy se se mnou neožení… to je konec hry, konec celého

280

toho bláznovství. Je to přesně tak, jak nás vždycky varovali: muž nikdy neobětuje to, co může bez obtíží mít, na úkor sňatku. Proč by měl o někoho žádat.

A žena je vždycky ta, kdo čeká, až o ni někdo požádá.

I manželství s panem Raultonem je lepší než zůstat starou pannou, než zůstat sama.

Být milenkou. Není všechno zlato, co se třpytí.

Nejlepší na tom je, že se to nikdy nikdo nemusí dozvědět.

Celý svět, i ten zmatek okolo pana Raultona, dostal při tom pomyšlení růžový nádech.

„Ale ty přece dostaneš všechno, po čem – tedy podle svých vlastních slov – toužíš,“ zdůraznila Ancilla. „Říkala jsi, že si ho ochočíš a potom se za něho provdáš, a on je tady, prakticky na kolenou, a ty máš přesto výhrady?“

„Vždyť to byl jen žert, Ancillo, takové jalové společenské tlachání. Nikdy mě nenapadlo, že by se mi to mohlo takhle vymknout.“

„Ale pozornost, kterou ti věnuje, je více než zřejmá, ačkoli to přece jenom hraje na další dvě strany. Znovu a znovu se však k tobě vrací. Není pochyb, že požádá o ruku tebe.“

Jestli mě požádá o ruku, nevím, co budu dělat.

Oženit se s ní? Co když ji požádá o ruku tamten?

K čertu a zatraceně! To, jak se nyní věci mají, nemá chybu, ale – čert aby to spral! – každá žena se chce vdát.

1 ona. Sakra, sakra, sakra. Jestli se jí dotkne, zabiju ho.

Anebo jestli se jí dotkne nějaký jiný muž… vezme si všechnu tu svůdnou smyslnost pro sebe.

Cítil se pod psa. Zatraceně a k čertu, k čertu a zatraceně.

… oženit se s ní.

…bude ji mít pořád, kdykoli. Bude jenom jeho, žádné starosti o to, že by ji znudil, vyčerpal, anebo se na konci toho románku staral, kdo ji bude mít po něm. Její poddajnost, její tělo, její bradavky, její pohlaví mu bude náležet, bude jen a jen jeho. Jak by mohl bez toho žít?

Oženit se, s ní. Přirozené pokračování téhle hry na rozkoš.

Oženit se s ní.

281

„Jestli se vyjádří,“ prohlásila váhavě Regina – a že neměla záruku, že k tomu skutečně dojde, „přijmu jeho nabídku.“

Reginald zavřel unaveně oči. „Myslím, že je to jediná možnost. Není to ovšem muž, kterého bych si vedle tebe představoval.“

„Už to všechno vzbudilo příliš velkou pozornost. Nic jiného dělat nemohu, zvlášť teď, když tenhle rozruch v dohledné době těžko utichne, jak jsi zdůraznil.“

A už je to skoro tady. Do konce měsíce zbývají jenom dva dny a předpokládá se, že Raulton se vyjádří. Celý Londýn jako jeden muž zatajil dech.

K čertu s tím! S tím, že muž může donutit ženu, aby i navzdory svým přáním přijala nabídku k sňatku, a to pouze z toho důvodu, že to od ní všichni očekávají. To tlak veřejného mínění a mravů ji přinutí vydat se touhle cestou.

A s Jeremym to musí skončit.

Ale co když se Raulton nevyjádří? Musí se i tehdy Jeremyho vzdát?

Rázovala po knihovně ještě dlouho poté, co skončila její krátká rozmluva s Reginaldem. Tohle je tvrdě nabytá zkušenost. Svoboda sexuální i jiná, po níž tak prahla, to není nic než pouhý sen. Není svobodná. Pořád je otrokyní společenského postavení a vztahů.

A ne těch temných, vášnivých nocí s Jeremym.

Když to tak uváží, nakonec se přece jenom chce vdát a mít děti, netouží trávit své dny a noci v obavách, že nadejde minuta a hodina, kdy se jí on nabaží, v obavách, co přijde dál.

Chtěla, potřebovala život, jenž by se dal žít i mimo zdi ložnice.

Ať už s Raultonem, nebo bez něj. Koneckonců, ona nemá povahu na to, aby byla milenkou. Jenom vůli, tělo, touhu, neúkojnou potřebu.

Ale ne povahu. Je jako kterákoli jiná slečna jejího věku a má i stejné maloměstské názory. Nemůže své pocity a obavy jen tak odhodit – a to je právě rozdíl mezi ní a milenkou.

A pokud o ni Raulton požádá, bude to tak v pořádku. A ona to poví Jeremymu. Dnes v noci.

282

Oženit se s ní.

Nechal si ten nápad pomalu procházet hlavou a pak se mu zničehonic zazdálo, že nyní, když s ní líhá, ji už nevidí jako otravné děcko, které zná celá léta.

Viděl ji jako ženu s vlastním názorem, ženu výjimečné krásy, elegance a vystupování.

A to už vůbec nebere v potaz její sexualitu. To je věc tak svébytná, že se ani nedá změřit. A když ho pouhá myšlenka na ni vzruší tak, že na něj málem přijde ejakulace, jak by mohl žít s pomyšlením, že ona se dává, dává své bradavky jinému muži?

Že se takhle miluje s jiným mužem? S jakýmkoli jiným mužem.

S Raultonem?

U všech rohatých, TO NE.

Nikdo jiný, ne ona, ne tohle tělo, ne tyhle bradavky.

K čertu, už má zase erekci, je tvrdý jako kost. Její bradavky ho pokaždé dostanou, stačí, aby pomyslel na to, že by je vzal do ruky nějaký jiný muž. NE.

Ne.

Ožeň se s ní.

A hraj si s jejími bradavkami po zbytek života.

Přišel jako vždycky, vplížil se k ní v noci jako stín a ona ho jako správná milenka očekávala, tentokrát naposledy, aby ho potěšila, aby ho dřív, než mu řekne sbohem, obdařila nesmazatelnými vzpomínkami.

Žádnou předehru nepotřeboval: už byla pro něj nahá a celá nedočkavá. Stačilo, aby jen strčil klíček do zámku a penis do její horkosti, aby ji k sobě znovu připoutal.

Vzrušil se na nejvyšší míru, udělal se, pomiloval ji ještě jednou. A znova. A znova. A znova.

Souložil ji, seč měl síly, a pak znova, zepředu, zezadu, stříkal jí na prsa, na bradavky, do její vábné, nekonečně sladké dírky, bral si ji.

A když už oba jen lapali po dechu, ukojení a zcela vyčerpaní, vzal si ji ještě jednou.

283

Skoro se zdálo, jako by se chtěl do ní vtisknout a naplnit ji tak, aby žádný jiný muž nemohl zaujmout jeho místo.

Tonouc v záplavě té úžasné rozkoše si pomyslela, že on nějak vytušil, že je tohle naposled. Nevěděl nic kromě toho, že ji nikdy nechce opustit. Ani ji nechat jinému muži.

Chtěl v ní zapustit kořeny. Hrát si s ní. Brát si ji horem dolem. Oženit se s ní. Úsvit přišel příliš brzy. „Jeremy.“

„Teď ne. Potřebuji tvoje bradavky.“

„Ty ale moje bradavky potřebuješ pořád.“

„To je pravda. A to se musí velmi vážně zhodnotit.“ Skrz záclonky se dovnitř lilo světlo, jež ohlašovalo začátek i konec.

Když jí začal třít palcem bradavku, zatajila dech. „Jeremy.“

„Pssst.“

Ale ona to musí říci hned. Jenomže ze sebe nedostane ani slůvko, ten důvěrně známý pocit rozkoše, který ji prorůstá a budí v ní chuť odevzdat se mu na pospas.

Nepřestávej, nepřestávej, nepřestávej.

Musel přestat.

„Jeremy.“

BUCH! BUCH! BUCH! „Regino!“

„Ach, můj bože! Otec!“ Přikryla si ňadra, ale Jeremy ji nepustil z postele.

„Pssst.“

„Regino, jsi tam? Probuď se! Mám novinu! Tu nejneuvěřitelnější ze všech novin!“

„Jeremy!“ Vytrhla se mu. „Musím mu odpovědět.“

„Nejdřív odpověz mně.“

„Na co?“ Spustila nohy z postele a popadla první kus látky, který nahmátla, a omotala si ho kolem těla. „Na co ti mám odpovědět?“

A potom mu náhle vůbec nebylo zatěžko ta slova vyřknout:

„Vezmeš si mě.“

„Cože?“

„REGINO! Pospěš si.“

„Cože? Jeremy.“

„Řekni zkrátka ano.“

„Ach, můj bože. Minutku, otče!“

284

Jeremy na ni namířil penis. „Ano. Řekni ano!“

„REGÍNO! Jdu dovnitř.“

„Já už jdu, už dělám!“

„A já tě taky udělám,“ zašeptal Jeremy, „a zas a zas a zas.“

„Ano, otče, ano, ano, ano… už dělám. Už dělám.“ Ach bože, já se asi udělám.

Roztřeseně otevřela dveře; stála tak, aby nebylo vidět na Jeremyho. „Takový povyk, otče. Co se děje? Vždyť určitě není ani devět hodin.“

„Ha! Tady. Podívej se na tohle.“ Reginald jí vrazil do ruky obálku, na níž byla napsáno kratičké sdělení. Pro Reginu… od Ancilly. Odjela jsem a provdala se za pana Raultona. Viz dopis.

„Ach, můj bože!“ Regina roztrhla obálku a vytáhla z ní Ancillin dopis, rychle ho přelétla očima a potom ho přečetla nahlas.

Milá Regino,

doufám, že mi odpustíš. Takhle je to nejrozumnější. Já chci mít manžela, on zase potřebuje manželku, jejíž zájmy se shodují s jeho, ale která je ochotna poskytnout mu za určitých okolností možnost, aby vedl svůj vlastní soukromý život. Mám už takovou povahu, že mě zcela uspokojí, když budu moci spravovat jeho majetek a nosit jeho jméno. Ve chvíli, kdy tento dopis budeš číst, budeme my dva již na zvláštní povolení oddáni; a panu Raultonovi se nesmírně uleví jak kvůli tomu, že se může stáhnout z toho trhu se ženichy, tak také proto, že se mu vrátí náklady, jež vložil do Knih sázek. A spokojená budu i já.

Tvá přítelkyně Ancilla

Ohromilo ji to. „Nemám slov,“ řekla nakonec.

„A je po všem,“ vydechl blaženě Reginald. „Ancilla zachránila celé ženské osazenstvo Londýna. Jsme jí velice zavázáni. Nezlobíš se?“

„Já?“ Přesněji se ten stav dal vystihnout slovem šok. Pocit, jako by jí zpod nohou vyškubli koberec. Poté co prošla takovou sebeanalýzou, aby se mohla dostatečně obrnit

285

a přijmout ho.

A nyní přijala Jeremyho – opravdu? Co se to stalo?

„Ne. Jsem šťastná kvůli ní. Poběží za ním jako splašená, ať už v tom dopise tvrdí cokoli. A pro ni to bude výhodnější obchod nežli pro něj. A možná že ho postupně přivede k rozumu. Takže, otče…“ Podala mu dopis a přivřela dveře.

„Aha. Aha, samozřejmě.“ Obrátil se k odchodu a potom se vrátil. „Mimochodem, tam v pokoji je s tebou Jeremy?“

„COŽE?!“

„Holčičko má zlatá, nejsem přece dnešní. Jeremy, teď se s ní musíš oženit!“

„Taky že ano!“ zavolal v odpověď Jeremy bez ohledu na její city. Svědomí ho nehryzlo ani trošku.

„Výborně. Tohle jsem měl od začátku v plánu. Všechno tedy báječně klaplo.“

Regina se přidržela dveří. „Co jsi… měl v plánu?“

„Holčičko má milá, chtěl jsem pro tebe rytíře, aby tě zachránil – a to mě napadlo ve chvíli, kdy jsem vyslechl ten tvůj ohavný záměr provdat se za pana Raultona. Samosebou, myslel jsem si, že Jeremy je muž, který tě pocvičí ve dvorské lásce, ale… Nu, člověk přece nemůže předvídat, všechno, že. Ohlášky budou co nejdříve. To, co se děje pod mou vlastní střechou, už moc dlouho mlčky přehlížet nemohu. Blahopřeji ti, miláčku. Jeremy je ten nejlepší manžel, jakého jsem si pro tebe mohl přát.“

Manžel? Manžel? Ach, bože. Manžel!

Přibouchla dveře a prudce se otočila, aby zjistila, že Jeremy sedí vzpřímeně – že je celý vzpřímený. „Jde mi z toho hlava kolem. Co se vlastně děje?“

„Ancilla utekla s panem Raultonem. Já jsem tě požádal o ruku a tvůj otec tohle všechno plánoval od samého začátku. Vždyť je to úplně jasné. Od začátku jsi mi byla souzená. Jsi moje. Buď moje.“

„Ty ne…“

„Ale ano.“

„Nemusíš si mě brát,“ řekla a pak zadržela dech. Jak by se po tom všem, co mu dala, mohl chtít ženit? Nepotřebuje si ji

286

brát. Ale ona si zoufale potřebuje vzít jeho.

„Ano. Ty také. Víš přece, že ano.“

Ocitla se na tenkém ledě, na ostří tenkém jako vlas. Když

řekne ano, všechno skončí – a začne.

Ani se nepohnul; nenaléhal. Tohle rozhraní bylo velice křehké: mezi její potřebou a její touhou. Její touha a její potřeba. A nic teď mezi nimi nestálo.

Chtěla to, ach, jak to chtěla! Tohle je Jeremy. Důvěrně známý, milovaný Jeremy. Neměla by váhat. A přece: jak překročit hranici, jak se proměnit z milenky v manželku?

Ale on ji požádal, aby se za něj provdala. On žádné pochyby nemá. A čeká. Jeremy čeká. „Řekni, že ano.“

„Mám?“

Usmál se. „Nic míň už udělat nemůžeš. Řekni ano.“ Takže je všechno v pořádku. Oplatila mu úsměv, odhodila přehoz a vklouzla k němu zpátky na postel. „Jenom tehdy, když…“ chytila ho za penis, energicky za něj zatáhla a přimáčkla si ho mezi nohy, „…tohle.“

A on tohle udělal, cílevědomě, vášnivě do ní vstoupil a ona ho přijala, ujížděla na něm až do nebe a pak vzdychla: „Ano.“

287

ROBIN SCHONE

Muž a žena

Kapitola 1

Chtěla muže – i kdyby to bylo jen na jednu noc. Muž, který před ní stál, byl ochotný zaplatit si ženu – jenom na jednu noc. Blokoval dveře: šest stop výšky proti její postavě vysoké pět stop a čtyři palce. Jeho tvář se vyznačovala zvláštním drsným půvabem; vypadalo to, jako by jeho rysy přitesal písek a slunce. Ústa měl ohraničená vráskami, které paprskovitě vybíhaly z koutků očí – očí tak temných, že vypadaly úplně černé. Muhamed, tak mu říkal hostinský. Pan Muhamed. Byl to Arab. Ona byla Angličanka. Oděný byl do bílého roucha

a turbanu. Ji zahalovaly černé šaty a závoj.

Kromě svých tělesných žádostí neměli nic společného,

a přesto byli oba tady, v Cornwallu, na místě zvaném Konec světa.

Megan věděla, co musí udělat: a věděla také, že je to ta nejtěžší věc, pro jakou se kdy rozhodla. Pomalu, s rozvahou zvedla závoj a přehodila ho přes dýnko svého windsorského kloboučku.

Napřímila záda a v duchu se připravovala. Nevěděla, nač vlastně: zda to bude odmítnutí, nebo přijetí.

Ten Arab nařídil hostinskému, ať mu opatří kurvu; a místo ní mu na dveře zaklepala osmačtyřicetiletá vdova.

A on ji pustil dovnitř. Jako by byla skutečně prostitutka, za kterou se nyní vydává.

A možná že jí i je.

Žádná počestná žena by se do takovéhle šarády, jakou právě rozehrává ona, nezaplétala. Hruď se jí zvedala a klesala, plíce nasávaly vzduch a zase ho vypuzovaly – nějak se jí pořád nedařilo nabrat do těla, jemuž se nedostávalo kyslíku, dost

290

vzduchu. Hrubá vlna šatů jí dřela bradavky. Ani se nemusela dívat dolů; popaměti věděla, že se jí rýsují pod živůtkem.

Jeho temné oči jí propátrávaly tvář, ňadra – pod tím zkoumavým pohledem jí prsa naběhla, byla plnější než u mladé dívky, pak sjely níž, aby si prostudovaly břicho

a boky, které se s přibývajícími léty zaoblily. Nato se jeho pohled zvolna vrátil nahoru, k jejímu obličeji a k vráskám, které písku a slunci nedlužily nic: veškeré dluhy na nich vymáhal věk.

Prudce sevřela ze strany sukni šatů a v nich kapsu se schovaným klíčem od jejího vlastního pokoje tady na chodbě. Teď ji buď přijme, nebo odmítne. „Na děvku jste příliš stará,“ řekl přímo. Ale není tak stará, aby nechtěla muže. V nitru se otřásla.

Navenek zachovala klid; zachytila jeho pohled. Alespoň její zelené oči čas nezměnil. „Někdo by snad mohl říci, pane, že i vy jste příliš starý, než abyste služby podobného druhu potřeboval.“

Na lících mu vyvstal náznak ruměnce – anebo to snad byla její vlastní nestydatost, co jí zabarvilo vidění. „Pod těmi šaty jste nahá.“

Teplé zbarvení na jeho výrazných lícních kostech přeskočilo na její, mnohem oblejší, a horce zde zaplálo.

Vzdorně zvedla bradu. „Ano.“

Megan neměla honzík, korzet, košilku, kalhotky ani punčochy. Nic z oblečení, jež přísluší počestným ženám. Nic, co by bylo bránilo uskutečnit záměr, s nímž přišla. Chtěla tuto noc.

Chtěla ležet s tímhle mužem nahá. Chtěla opět zakusit blízkost, kterou člověku dává důvěrné objetí.

Megan se dokonale připravila na… Na všechno. Octem nasáklá houba, která jí trčela v děložním hrdle, pálila

a pulzovala – připomínka všeho. Případného těhotenství. Ztráty cti. Očistce. V krbu zapraskalo uhlí.

Na kůži ji svědilo napětí. Hranatý klíč ji tlačil přes vlněnou látku šatů i přes hedvábí rukavičky.

291

V koutku úst mu poskočil sval. „Vy nejste zdejší.“

Rodáci ze západního Cornwallu mluvili s nezaměnitelným zpěvavým přízvukem. Megan se za posledních třicet let naučila mluvit jako urozená dáma – a ten Arab před ní se z jakéhosi důvodu naučil mluvit jako anglický džentlmen.

„Ne, nejsem zdejší,“ přisvědčila klidně. „Jdete od jiného muže?“

Megan potlačila zachvění. Čeho? Strachu? Nervozity? Jak by na podobnou otázku odpověděla zmalovaná prostitutka, za kterou se nyní vydává? „Ne.“

Tušila, že za to, co tu nyní nabízí, žádný muž nezaplatí. Jeho pohled zůstal chladnější než bezhvězdná noc. Pátral,

zkoumal. Hledal zbytky mládí, jehož se ženě už nedostávalo.

Projel jí studený poryv úzkosti. Jak mohla být tak naivní

a myslet si, že tenhle muž vezme z nedostatku jiných možností zavděk její společností?

Megan slabě podotkla: „Plně pochopím, když dáte přednost nějaké mladici.“

„Je mi třiapadesát let, madam,“ přerušil ji. Jeho temné ostré rysy ztvrdly. „Nechci ležet s dítětem – chci ženu. Jak jste sama řekla, jste žena. Zaplatím vám jeden zlatý sovereign.“ Pocítila prudkou úlevu. A po ní přišlo znepokojení. Touha. Překvapení, že tak štědře odškodní ženu za to, že použije její tělo.

Zlatý sovereign odpovídal dvaceti šilinkům. Prostitutka, kterou předtím zastavila na chodbě, dychtivě skočila po dvojflorinu, což byl slušný ekvivalent čtyř šilinků Meganiných. Celkem jisté znamení, že od svého zákazníka čekala podstatně méně.

Proč by měl tenhle muž, tenhle Arab, chtít zaplatit víc než Angličan?

Násilím odloupla prsty od klíče obaleného vlnou. „Děkuji vám.“

„Můžete mi říkat Mohamede.“ Jeho temný pohled neuhnul, hluboko v jeho očích se cosi krátce zablesklo – nerozhodnost? Odpor? „Jak říkají vám?“

„Meg.“ Odmlčela se.

292

Z hloubi paměti se jí jako výsměšná litanie vynořila báseň Roberta Burnse: „Meg byla jemná, Meg byla hladká, něžná a bezbranná, jak dítě sladká.“

Jenomže na jejím dnešním počínání už není ani nic jemného, ani něžného, ani bezbranného.

Je žena, žádné dítě.

„Megan,“ pronesla trochu energičtěji. Odlepil se ode dveří.

Mimoděk ucouvla.

Zavanul k ní vzdušný vír, který se zvedl od bílého roucha,

a spolu s ním i těžko postižitelný kořeněný pach. Zdálo se, že onu mučivou vůni vydávají Arabovy šaty.

Zničehonic ji zahalila temnota: zhasl olejovou lampu.

Bylo to absurdní, ale Megan to zabolelo. Zjevně netoužil vidět nahé tělo ženy, jíž je čtyřicet osm let.

Nad uraženou ženskou pýchou náhle převážil strach. Vzpomněla si na všechny ty klepy, které o arabských mužích vyslechla: jsou exotičtí, jsou eroticky založení, kupují ženy, jako by nebyly nic víc než majetek.

K činnosti ji pobídlo zašustění šatů.

„Muži vás užívají, aby dosáhli rozkoše.“ Jeho pádný hlas se jí přeplazil po zádech – přicházelo to zezadu, od postele.

„Dosahujete i vy rozkoše s muži, které obsluhujete?“ Megan se zprudka otočila, krev jí kolotala v žilách, srdce bušilo.

Ve tmě se začal svíjet nekonečný bílý pás. Uvědomila si, že muž rozmotává turban. Žaludek jí náhle sevřela vášeň. „Ano,“ řekla.

Nebyla to lež. V náručí svého manžela rozkoš nacházela. Pohybující se bílý pás dopadl nehlučně na podlahu. A pak to šlo ráz na ráz: bílé roucho se převléklo mužovi přes hlavu,

a než i ono bez hlesu kleslo k zemi, utkvělo tam nahoře na jednu dlouhou vteřinu jako strašidelný přízrak.

Megan neměla pochyb, že před ní stojí nahý, právě tak nahý, jako je ona pod šaty. Pokoušela se zahlédnout alespoň obrys anebo lesk kůže – marně. Vypadalo to, jako by ho spolkla noc. Tmu roztříštilo lehké zaskřípání: to postel reagovala na

293

dopadnuvší váhu. Ostře jí to připomnělo, kdo je, kde je a co tu dělá.

Je Meg Phillinsová, mravně bezúhonná vdova po vikáři.

Je na Konci světa, na místě, kam se už nikdy nechtěla vrátit, jak se sama zapřísahala.

Chystá se navázat tělesný vztah s mužem, jehož do dnešního dne nikdy neviděla a jehož po dnešní noci nikdy neuvidí.

Zmocnilo se jí napětí. Pozoroval ji.

Netušila, jak ji v té tmě dokáže rozeznat, když je celá

v černém, ale cítila, že to dokáže. Věděla to stejně jistě jako to, že když nyní couvne, už nikdy nedostane příležitost okusit mužské vášně.

Megan stáhla z rukou hedvábné rukavičky a nacpala je do kapsy, ve které se skrýval klíč od jejího opuštěného pokoje

a její osamělé ctnosti. V prsteníčku levé ruky ji zaštípalo, jako kdyby to byla připomínka zlatého snubního prstenu, který kvůli noci pohlavního uspokojení odvrhla.

Postel znovu zaskřípala; po tomto pronikavém zvuku následovalo dvojí cinknutí, jako když kov zavadí o kov, udeří o kov.

V hrudi se jí zastavil dech.

Nezaznamenala žádný pohyb vzduchu, nic, co by signalizovalo, že si Arab stoupl.

Olízla si rty, zdály se jí sušší nežli pouštní písek, na němž se on narodil, ale který ona jakživa nespatřila. Klobouk ji velmi tížil, připadal jí těžší než kovadlina.

Megan ke svému počínání nepotřebovala světlo.

Jeho pokoj se v mnohém podobal jejímu – a nepochybně

i ostatním pokojům v této malé hospůdce. Na podlaze neleží koberce, nabílené stěny jsou bez obrazů. Vedle zamčených dveří stojí prádelník a na něm džbán s vodou a umyvadlo.

Naproti rákosem vyplétané spodní pelesti lůžka střeží nevelký železný krb židle s vodorovnými příčkami v opěradle.

Představila si úzkou postel s odhrnutými pokrývkami, muže, který nemá na sobě nic, a noční stolek, jenž stojí mezi nimi. V tom napjatém tichu se cvaknutí jejích pat rozlehlo až příliš

294

hlučně, její šaty sebou slyšitelně smýkly; cesta k tomu nočnímu stolku se zdála nemožně dlouhá.

Megan kopla do tvrdého dřeva. Do prstů pravé nohy se jí zakousla pronikavá bolest. Zároveň zarachotil cylindr zhasnuté lampy – hlasitá rána. V nose ji zaštípal vytrvalý pach kouře, zatímco uši jí rudly samými rozpaky nad tím, jak je nešikovná.

Arab zůstal zticha. Skutečně?

Uslyšela dýchání, byla to lehká, vytrvalá kadence. Jeho?

Anebo její?

Podlehnout primárnímu rytmu, to byl vzdálený zvuk přílivu – vzdouvající se vlna, odvěká podoba touhy.

Takhle neohrabaná nebyla celá léta, snad od té doby, co jí bylo osmnáct a byla ještě prostou dívkou z Cornwallu; sáhla nahoru a vytáhla z klobouku jehlici. To, jak nadzdvihla a opět nechala klesnout ňadra, způsobilo, že se ozval rytmický svist nasávaného vzduchu.

Spustila paže a opatrně jehlici zasunula do plochého dýnka. Napřáhla levou ruku a roztaženými prsty tápala kolem sebe, až narazila na malou, mělkou kovovou krabičku ve tvaru obdélníku.

Megan se zamračila. Tohle tady předtím nebylo. Anebo bylo?

Až do dnešní noci nevěděla, že má sklon chovat se jako děvka. Anebo věděla?

Položila na plechovou krabici klobouk a napřímila se. Vyřezávané kostěné knoflíčky na předním díle živůtku byly příliš veliké: nechtěly proklouznout knoflíkovými dírkami. Trvalo snad celé hodiny, než se jí konečně podařilo rozepnout jeden, dva, tři knoflíky… a celou tu dobu ji varovalo to nepotlačované dýchání, lichotilo jí, stávalo se jí samou.

Milují arabští muži jinak než Angličané? uvažovala a její dech a tep se přitom předháněly. Bude ji líbat? Bude ji laskat?

Co pocítí ten nahý cizinec, až se jeho tělo přitiskne k jejímu? Pronikne do ní hluboko, nebo jen měkce?

Bude hrubý, nebo jemný?

295

Potěší ho?

A potěší on ji?

Setřásla šaty; jejich těžká vlna se jí smekla ze zad, z boků, přes stehna a sesypala se jí k nohám. Oděv zdvihl při pádu lehoučký vánek.

Jediné, co jí bránilo přilehnout k muži, byly boty. I na tuhle chvíli se připravila.

Kulatou špičkou pravého střevíce si stáhla levý střevíc přes patu. Bosými prsty levé nohy si vyzula pravou botu.

Megan vystoupila z kruhu svých šatů na chladné holé dřevo. Ve tmě pulzovalo sexuální napětí.

Udělala krok vpřed. Prsa se jí lehce vzdouvala. Najde on v jejich plnosti rozkoš?

Udělala další krok. Její boky se trochu zavlnily. Bude je považovat za obstojné?

Udělala třetí krok: stehno se otírá o stehno, tření se stupňuje, hruď se úží.

Zahalilo ji dráždivé aroma exotického koření. Koutkem oka zachytila lehký rudý záblesk řeřavého uhlí.

Proč nevidí jeho?

Na levé patě jí ulpělo smítko. Pravé koleno narazilo na kost a šlachu: nahá noha, svalnatá noha, noha, která je daleko hladší než její vlastní. A její chodidlo současně šláplo na chodidlo. Kůži jí ožehl závan horkého vzduchu. „Jste cítit octem.“ Megan strnula: úplněji ochromil ten náraz do jeho nohy, její váha spočívající na jeho nártu, jeho žhavý dech a otřes, který jí způsobila jeho slova.

Nikdy by ji nenapadlo, že by si muž mohl všimnout… anebo snad komentovat… to, že prostitutka užívá ochranné prostředky.

A Angličan by si toho snad ani nevšiml; anebo by si všiml, ale zdvořile by se zdržel komentáře.

„Já…“ Polkla; palčivě si uvědomovala jeho bosou nohu pod svou a to, že má ňadra jen pár palců od jeho hrudi, jen kousek od jeho úst. „Mám v sobě… houbičku, která je napuštěná octem.“

„To není potřeba,“ řekl stroze. „Vybavil jsem se

296

prezervativem.“

Ta plechová krabice na nočním stolku – že by v ní byly prezervativy?

Nechala by ta prostitutka, na jejíž místo se Megan vloudila, ochranu na muži?

Nepoužila by roztok, který by voněl poněkud příjemněji nežli ocet?

A nepoužila by spíš po intimním styku irigátor než houbičku před ním?

Co přesně od ženy očekává, na rozdíl od Angličana, muž z Arábie?

„Tak či tak, je to forma ochrany, kterou jsem si zvolila,“ řekla Megan s klidnou jistotou, kterou ani zdaleka nepociťovala.

Od kotníků nahoru se jí začala šplhat mrazivá ostražitost. Ještě teď ji mohl odmítnout, on, tenhle Arab, jenž si v jadrnosti nezadá s žádným mužem z Cornwallu.

Megan nervózně zdvihla pravou nohu a opatrně ji zase postavila na podlahu. Její prsty zavadily o jeho. Dřevěná podlaha byla ledová; teplo, jež vyzařovalo z jeho prstů, přímo spalovalo.

„Nikdy jsem s Angličankou nebyl,“ pravil stručně.

Okolo nich zapraskala elektřina, jako by venku zuřila bouřka. Žádná bouřka.

Uvědomila si, že ten trhavý zvuk nasávaného vzduchu nevydávají jen jedny plíce, ale oboje. Dýchali jednohlasně.

„Troufla bych si tvrdit, že ženy jsou v podstatě stejné, ať už jsou jakékoli národnosti,“ pronesla obezřetně. Ale co muži? Uplývající sekundy odměřoval tlukot jejího srdce. Bušilo jí v hrudi, ve spáncích, ve vagině, v prstech u nohou, jimiž se ho dotýkala.

Proč se jí nedotkne, proč si ji nevezme?

Styk mezi mužem a prostitutkou se určitě neliší od styku muže s manželkou. Měl by navázat kontakt. Ona se mu klidně poddá.

A co on?

„Nikdy jsem nebyl se ženou.“

Tohle drsné přiznání přišlo odnikud, a přece bylo všude. Vrylo

297

se jí do hrudi. Nikdy nebyl se ženou. Megan v duchu zavrávorala.

Očekávala od něj, že ji poučí; a poučení zatím očekával on od ní.

Nikdy ještě nebyl se ženou. Ona byla v životě jen s jediným mužem.

Na tuhle možnost nebyla připravená.

Ve tmě blesklo nejasné světýlko: bělmo jeho očí. „Proto jsem si vás pozval.“

Černý závoj temnoty se najednou zvedl a Megan rozeznala bělejší tmu prostěradla, ebenovou korunu Arabových vlasů a snědý obrys jeho tváře obrácené k ní.

Měla pocit, jako by balancovala na kraji srázu: bála se pohnout, bála se nepohnout.

Proč by měl být třiapadesátiletý muž, Arab, který žil v zemi proslulé tím, že se zde pro tělesné potěšení mužů zavírají ženy do harémů, proč by měl být panic?

Proč přijel na Kraj světa, proč právě na tuhle noc ze všech ostatních nocí, aby právě zde se svou zdrženlivostí skoncoval?

„Pozval jste si mě, abyste nalezl tělesné uspokojení,“ dokázala ze sebe vypravit. „Ne.“ Ne?

Co tedy chce, když ne pohlavní ukojení? Arabští muži obchodují s krásnými mladými ženami, ne s matronami, které už mají svá nejlepší léta za sebou. Že by…?

Poprvé neměla Megan pocit, že jí relativní blízkost zbývajícího osazenstva hostince zajišťuje bezpečí.

„Obávám se, že vám nerozumím.“ Spolkla strach, který jí stoupal do krku; v prstech u nohou, jimiž se ho dotýkala, to nepřestávalo pulzovat a tepat. „Proč jste si tedy pozval…“ ne, ne, nedokázala o sobě říci, že je děvka, „…ženu, když ne kvůli vlastnímu uspokojení?“

„Chci poznat ženské tělo,“ šlehlo ze tmy; na tváři jí zahořel dech vonící po mandlích. „Chci, abyste mi ukázala, jak přivést ženu k orgasmu. Chci, abyste mi ukázala, jak přivést

k orgasmu vás.“

Kdesi v hostinci bouchly dveře: spíš než ozvěnu zvuku ucítili zachvění dřeva.

298

Ale ne, Megan tomu Arabovi snad špatně rozumí.

„Vy po mně chcete, abych vám ukázala, jak přivést ženu… jak přivést mne… k orgasmu?“ opakovala pomaloučku, srdce jí div nevyskočilo z hrudi a v prstech u nohou jí tepala krev.

„Ano,“ zaznělo vzpurně. Záda jí olízlo horko. „Proto jsem si vás pozval.“

„Žena nalézá uspokojení v tom, že muž… že ji muž vlastní,“

řekla rozechvěle.

„Vy jste děvka. Vy byste měla vědět ze všech žen nejlépe, že mužský úd není pro ženu jediným zdrojem uspokojení.“ Jenomže ona děvka není.

Všemohoucí bože! Přece nemohl uhodnout, co podle jejího přesvědčení už uhodl.

„Žena má na těle mnoho míst, která jí po doteku mužské ruky přinášejí rozkoš,“ pravila Megan.

„Nikdy jsem se ženy nedotkl,“ pravil stroze.

„Já jsem zas nikdy nepoučovala muže,“ ujelo Megan mimovolně.

Vzápětí se kousla do rtu, ale bylo již pozdě, už to bylo venku.

„Žádný mládeneček k vám nikdy nepřišel pro kus poznání?“ otázal se jí přímo.

Megan měla podezření, že její manžel byl panic. Otázku svých sexuálních zkušeností ani jejich nedostatku však nikdy probírat nechtěl.

Vzadu po krku se jí varovně rozběhli mravenci. Teď by tu komedii měla skončit, aby si ten Arab mohl najít ženu, jež mu poskytne poznání, které hledá.

„Angličané nejsou připraveni svou nezkušenost přiznat.“

„Myslíte si tedy, že muž je méně mužem, když svou nezkušenost přizná?“

„Myslím si…“ Srdce jí tlouklo do žeber. „Myslím si, že ženu nezklamává mužova nezkušenost, ale jeho domýšlivost, jež spočívá v tom, že se ženy nezeptá, jak jí poskytnout rozkoš.“

„Myslíte si tedy, že muž je mužem, protože se ženy zeptá, jak ji má potěšit?“

Arabův hlas byl zvláštní směsicí drsnosti a bezbrannosti; jeho obličej byl bezedně tmavá skvrna. Vidět byla pouze bělma

299

jeho očí.

A ta se zatřpytila ve tmě.

„Věřím, že zeptat se ženy na její potřeby, to vyžaduje od muže odvahu!“ pravila trochu pevněji.

„Jak posuzujete muže, madam, když odhlédnete od jeho sexuální zkušenosti? Soudíte ho podle počtu orgasmů, jež vám poskytne? Soudíte ho podle tvrdosti jeho údu? Podle jeho délky? Soudíte ho podle jeho schopnosti rozsévat semeno?“ Megan zalila bolest – její bolest, jeho bolest.

Rozbřesklo se jí: tenhle muž má strach. Ale z čeho?

„Já nemohu donosit dítě,“ odvětila bez rozmyslu. „Pokud bych muže soudila podle toho, zda není schopen vytvářet semeno, musím v tom případě rovněž soudit samu sebe, poněvadž nejsem schopna mužovo semeno donosit.“

Megan tvrdě stiskla čelisti. Neměla by se tomuhle cizinci přiznávat k tomu, co jí nyní zní v uších.

Zeje neplodná. Zeje osamělá.

Že jako žena selhala.

Ale vždyť je to pravda.

„Vážně?“

Ta otázka ji překvapila. Znělo to, jako by se vydrala z daleko větších hlubin než z Arabovy hrudi. Nepředstírala, že mu rozumí. „Soudíte samu sebe?“

Proč jí přijde tak přirozené, že s tímhle mužem probírá své osobní city?

Proč se jí za celá ta léta nezeptal vlastní manžel na to, nač se nyní ptá tenhle Arab?

„Ne.“ Hrdlo se jí stáhlo. „Ale ostatní ženy ano.“

A právě ty by ho bezpochyby odsoudily, jeho, Araba putujícího po cizí zemi.

„Nepřemýšlíte někdy, jestli se lidé ve svém úsudku nemýlí?“ zeptal se chraplavě.

„Ano.“

Ale takovéhle myšlenky by si měli nechat na jindy.

„Myslím, že… když se muž. a žena sejdou… že ta blízkost,

300

kterou spolu sdílejí… Myslím, že je to opravdický zázrak života,“ řekla Megan roztřeseně.

Žhavý uhlík vzplanul, zablýsklo se rudé světlo a krátce ozářilo ucho a čelist. Lidské tělo opět zaplulo do tmy.

„Vy jste milovala nějakého muže,“ řekl tiše.

Tlak, který svíral Megan hrdlo, se rozšířil až do její hrudi.

„A přesto je z vás děvka.“

Měla tenhle odsudek očekávat – ale neočekávala ho.

Když uslyšela soud z úst jiného člověka, kdesi hluboko v ní vytryskl horký cit.

„Myslíte si, že je žena děvka, když má tělesné potřeby?“ vybuchla; zapomněla, že on ji zcela po právu považuje za prostitutku. Zapomněla, že k němu přišla kvůli své osamělosti, a ne aby debatovala o ženské morálce. „Nemáte dojem, že ženy mají právo nacházet útěchu v mužské náruči?“

„Nevím.“ Ta drásavá upřímnost ztlumila její hněv; jeho dech jí ovanul ňadra. „Nevím, jaká práva mají ženy, ani jaká mají muži. Vím jediné: co chci.“

„Poznat ženské tělo. Naučit se, jak přivést ženu k orgasmu. Určitě si také přejete… i vy zakusit úlevu,“ řekla Megan zbrkle. „Nechcete, aby se vás dotýkala žena?“

„Nepotřebuji cítit dotek ženy.“

„Všichni potřebujeme, aby se nás někdo dotýkal,“ opáčila. Ano, o tom není sporu, všichni muži a ženy potřebují důvěrnost dotýkání a objímání, všichni se potřebují na oplátku dotýkat a objímat.

„Jsou horší věci než tělesné zklamání,“ pravil konečně, jako by ho její otázka pohoršila.

„A jaké?“ zeptala se.

Co by mohlo být horší než spát sama, když ani družné otření zadku o zadek nezmírní bolest z osamění?

„Vědět, že neexistuje úleva,“ vyštěkl, „je daleko horší než trpět potřebou.“

„Ale úleva přece existuje vždycky.“ Její srdce udělalo přemet: užuž se mu přiznala.

Angličan se nezajímá o tu část ženského těla, kterou společnost neuznává.

301

Angličanka nepřizná, že má na těle místo, jež jí přináší úlevu, která si nezadá z mužskou ejakulací.

„Uspokojujete se sama, madam?“ otázal se jí neomaleně – křiklavá připomínka, že on Angličan není, ať už mluví anglicky sebelépe.

„Ano.“ Pronikavá vlna horkosti jí zalila líce a uši a plazila se dolů po krku. Napřímila páteř; lhát nechtěla. „Muži… se sami… neuspokojují?“

Ticho nerušilo nic kromě jejich dechu a vzdáleného zvuku vln oceánu, který trýznil, sliboval, ustupoval a nikdy nedospěl k naplnění.

„Mezi mužskou rukou a ženským tělem je rozdíl,“ pravil drsně.

„A co vy?“ trvala na svém. Najednou chtěla vědět, ba ne:

potřebovala vědět, že muži vyžadují tutéž úlevu jako ženy.

„Já také.“

Byl v rozpacích – a ona horkost těch rozpaků cítila na ňadrech a v prstech u nohou, slyšela jejich drsnost v jeho hlase. Ale stejně jako ona nelhal. Dnes v noci ne.

„Co si od tohoto setkání slibujete, Muhamede?“ To jméno jí vyklouzlo zcela bezděčně.

Arabské jméno vyslovené jazykem Angličanky by mělo znít nemístně. Mělo by to být nemístné, Arab, jenž s Angličankou hovoří o věcech, které by si jí netroufl říci žádný muž a které, jak se domnívala, by si nikdy netroufl říci komukoli – Angličanovi či Arabovi.

Jenomže proč tomu tak není?

„Řekl jsem vám, co chci.“

„Ne, řekl jste mi, co chcete vědět,“ pravila a hledala přitom odvahu v anonymitě noci. „Neřekl jste, co si sám přejete.“ Dlouhou chvíli netušila, zdají odpoví. „Chci vědět, že dokážu ženě poskytnout rozkoš.“ Jeho hlas se jí odrazil od ňader.

Bradavky ovanul horký, vlhký vzduch. „Chci vědět, co vědí ostatní muži.“ Megan zůstala jako přimražená. Tou syrovou náruživostí v něm. Tou vášní, která z něj vyzařovala. „Chci vědět, že jsem jako ostatní muži.“

302

Kapitola 2

eganiným plicím se náhle nedostávalo vzduchu. Co způsobilo tu mučivou bolest, kterou v tomto člověku

tušila?

Vzpomněla si, že muž, který přechodil příušnice, se někdy stane sterilním. Trpěl snad nějakou chorobou, jež ho vyřadila z normálního života?

Nadechla se, aby se uklidnila. „Myslím, že žádné ženě není třeba předvádět, že vy jste muž, pane.“

„Pak to tedy nepředvádějte, madam,“ pronesl surově.

„Vyzkoušejte to.“

Kolem nich se zavřela tma. Zmenšila vzdálenost mezi jeho ústy a jejími bolestně naběhlými bradavkami.

Meganino srdce bilo na poplach a snažilo se jí prchnout z hrudi.

V tomto muži byla krutost. Zrozená z potřeby. Z osamění.

Ze strachu.

Z emocí, jež chápala až příliš dobře.

Kdyby byla moudrá, hned teď by z téhle místnosti utekla, třeba nahá.

Kdyby byla moudrá, teď by v téhle místnosti nebyla nahá.

Pomyslela na svou minulost a na prázdnou postel, v níž spává.

Pomyslela na svou budoucnost a na prázdnou postel, která na ni čeká.

Pomyslela na tohoto Araba, který spí sám v prázdné posteli. Třiapadesát let.

„Jenom jedinkrát jsem požádala jednoho muže, aby se mě dotkl,“ vyhrkla.

303

„A udělal to?“ zeptal se jí se zájmem.

Chtělo se jí zalhat. Zjistila, že to nejde. „Ne, neudělal,“ odvětila. „To byl ten muž, kterého jste milovala?“ Příval nevítaných vzpomínek v ní znovu probudil napětí. „Ano.“

Bledý lesk jeho očí se neodvrátil. „On nechtěl okusit tu blízkost, o níž jste mluvila?“

Srdce jí zmáčkla neviditelná ruka. „Ne, nechtěl.“

„Jeho odmítnutí vás ještě teď bolí.“

„Ano.“ Do očí jí vyhrkly slzy. „Stále mně to působí bolest.“

Zmocnil se jí podivný, horoucí pocit. Tady, v téhle tmě, s tímhle cizincem by klidně mohla být onou ženou, jíž byla před jedenadvaceti lety. V té pozici, v níž se nyní nacházeli, jí mohl laskat ňadra. Mohl je líbat. Mohl je lízat. Mohl je cucat.

Mohl dělat všechno to, po čem vskrytu toužila a co od muže chtěla, ale bála se o to požádat. Bála se, že ho šokuje. Bála se, že ho odpudí. Bála se, že ji odmítne. Její manžel.

Jiný muž, než je tenhle Arab.

Megan se nikdy ani nesnilo, že by mohla muže učit, jak se jí má pro její vlastní uspokojení dotýkat. Nyní si to představovala.

Bylo to svůdné.

Bylo to, jako když Adam Evě nabízí zakázané ovoce.

Byl to příslib čehosi daleko, daleko mocnějšího, než je rychlá anonymní soulož.

Snažila se ovládnout svůj dech; prsa se jí chvěla s každým nádechem, s každým výdechem. „Požádala jsem ho, aby se dotýkal mých… aby se dotýkal mých ňader.“

Megan vůbec nepoznávala svůj hlas. Tma se po ní natáhla.

Zostra se nadechla: uchopily ji mozolnaté dlaně, pravý prs, levý prs, srdce tluče, pokožka se napíná. Mezi nohama se jí rozlila tekutá žádost, bradavky jí ztuhly až bolestně.

„Takhle?“

„Ano.“

Ach ano, přesně takhle.

Deset prstů vpadlo do taktu, v němž tepalo její srdce.

304

Drsně, avšak jemně. Váhavě, avšak hladově.

Do očí jí vyhrkly slzy. Z rukou cizince nyní dostávala to, co jí bylo před jedenadvaceti lety odepřeno: mužské polaskání.

„Povězte mi, o co jste ho žádala dál,“ přikázal chraptivě.

Jeho hlas si ji našel.

Mezi jejich těly vznikl horký most: jeho dech, její dech, jeho prsty, její prsty.

Jeho touha.

Její touha.

Najeden kratičký okamžik na ně hleděla z výšky: stála nad nahým mužem, on seděl u nahé ženy. Oba chtějí. Oba čekají. Oba jsou vstřícní. Jen na jednu noc.

Není čas na společenské chování. Není prostor pro stud.

„Požádala jsem ho… aby mi líbal bradavky,“ řekla chraptivě.

Nebyla to lež. Ve svých představách přece žebronila, aby jí bradavky líbal. Ve skutečnosti ho požádala, aby s ní šel do postele.

Mozolnaté horko, které svíralo její levý prs, náhle povolilo.

O pár vteřin později ji chňaplo za levou kyčel. Tu hebkost, jakou zde našel, ani nečekal.

Přes bradavku jí přejela hedvábná tkáň, jemná jako motýlí křídla.

Do hrudi jí udeřil blesk a proletěl tělem až k prstům na nohou. Ocitla se zpátky ve svém těle a znovu shlížela na jednu hlavu – ne už na dvě.

Megan se instinktivně natáhla a hrábla do teplých, elektrizujících vlasů. Ulpívaly jí na prstech, byly živé jako horký pramen, jenž jí proudil hrudí.

„O co jste ho požádala potom?“ Tam, kde ji Arab políbil, jí prs omýval vlhký dech – nebyl to však muž, kterého milovala.

Snažila se najít kuráž. Osmělila se.

„Požádala jsem ho, aby mi lízal bradavku,“ řekla. Ve svých představách. Ve skutečnosti ho požádala, aby ji držel.

A on to neudělal.

Maso jí naléhavě přetřel vlhký, horký jazyk – přesně tam, na samém vrcholku ňadra. Jednou. Podruhé. Potřetí.

305

Lízal ji, jako když nenasytná kočka vylizuje svou prázdnou misku na mléko. Špičku bradavky, pak níž, potom zase nahoře.

Vagína se jí stáhla; po stehně Megan stekla horká tekutina. Bezděčně ho sevřela rukama, jakoby v důvěrném objetí, hýčkala mužovu hlavu, zatímco on ji omýval horkými, vlhkými tahy jazyka.

Její bradavku najednou obroubil teplý vzduch. „Co dál?“ Meganino srdce opět uhodilo o hruď, slyšela ho, cítila to:

uvnitř klepání, navenek chvějící se ňadra. Cítí to i Muhamed, když ji líbá, když ji líže?

„Požádala jsem ho, aby… aby mě cucal,“ řekla. Ve svých představách. Ve skutečnosti ho požádala, aby ji uspokojil.

K bradavce jí přilnula horká, vlhká výheň. Ach.

Megan sevřela v prstech husté, jemné vlasy a držela je, zatímco muž ji cucal, zpočátku váhavě, potom silněji, jako by z jejího prsu získával potravu.

Bralo to dech.

Bylo to ohromující.

Rozněcovalo to touhy, které ještě nikdy předtím nezakusila: aby ji mačkal, kousal.

Vypjala tělo do oblouku – němě žadonila o to, pro co jí chyběla slova.

Jeho ruce ztvrdly, tiskly ji a hnětly, její pravý prs a levý bok. Bradavku jí obkroužil sálavý žár a zároveň se ji do dvorce zakously ostré zuby. Její lůno se stáhlo bolestí, rozkoší. Naklonila se k němu s prsty zaťatými do jeho vlasů, ztracená v těch smyslných vjemech, které v ní budil, a ve

vzpomínkách, které vyvolával.

„Požádala jsem ho, aby se mě dotýkal mezi nohama,“ zašeptala. Ve svých představách. Ve skutečnosti ho s nekonečným úsilím požádala, aby ji miloval, aby ji potřeboval tak, jako ona potřebuje jeho.

V prsou, tam, kde ji Muhamed cucal, narůstalo horko, to zamotané klubko pravdy.

On ji nemiloval. Potřeboval ji.

Kolem jejího žaludku se lehoučce prosmýkl teplý vánek.

306

Megan se dotkly jemné prsty, šepot smyslů. Arabské prsty, ne anglické.

Tmu rozčíslo tiché, nepříliš elegantní mlasknutí – to jeho ústa pustila její bradavku. Překvapující závan studeného vzduchu byl vystřídán horkým dechem. „Na pohlaví máte chlupy.“

Chvilku trvalo, než jí došel význam těch slov. Každý nerv jejího těla byl soustředěn do jejích prstů prohrabujících se mu kšticí a do jeho prstů, jež jí pročesávaly ochlupení.

„Ano.“ Dech se jí zrychlil – dýchá příliš rychle, určitě padne do mdlob, ona, která nikdy předtím neomdlela.

„Samozřejmě.“

Jeho slova oddělovaly palčivé výdechy. „Muslimové si ochlupení odstraňují.“

Jeho noha, která se krátce dotkla jejího kolena, byla sice tuhá svaly, ale zato hedvábně hladká.

„A vy si ochlupení odstraňujete?“ zeptala se spontánně.

„Dělám všechno, co přikazují pravidla muslimské víry,“ pravil suše.

Myslí jí bloudily útržky myšlenek: nezakazuje mu jeho náboženství dotýkat se ženy? Není náhodou právě tohle důvod, proč je ve svých třiapadesáti letech ještě panic?

Co jeho pohlaví: má ho on zbavené chlupů?

„Píše se, že když se žena vzruší, vulva jí zvlhne, a že v okamžiku radosti se jí maso vztyčí jako kohoutí hřebínek,“ řekl ostře. „Jste vlhká, když to potřebujete, Megan?“ Vlhká. Naběhlá.

Cítila, jako by měla užuž utonout ve vůni koření a v horkosti jeho těla.

„Ano,“ pravila neklidně. „Jsem vlhká.“

„A když dosáhnete svého okamžiku radosti, vztyčí se vám maso jako kohoutí hřebínek?“

„Dotkněte se mojí vulvy.“ Meg se při těch kurážných slovech schoulila, ano, takhle mluví děvka; roztáhla nohy, pohyb plný nestoudné výzvy, žena se beze studu sama otvírá muži. „A sám zjistíte, jak se ženské tělo chová.“

Noční vzduch se rozvířil a ochladil tu část jejího těla, která

307

byla naběhlá jako přezrálé ovoce, jako prvotní hřích – ženské pohlaví. Po pocitu chladu ihned následovalo pulzující horko.

Vzal ji do dlaně, lehce stiskl, potěžkal.

Megan držela bez hnutí: chtěla být oceněna a bála se nechuti.

Prsty jejího manžela do ní zajížděly jen nakrátko, jen když naváděl své mužství do jejího vchodu. Jakmile o ni lehce zavadil, už se zde nezdržoval.

Co si asi myslel, když se jí náhodou dotkl?

Co si myslí tenhle muž, který se nyní dotýká ženy poprvé?

„Roníte vláhu.“

„Omlouvám se,“ řekla rychle a kajícně; tělo se jí napjalo a připravovalo se na to, že ten muž odmítne její ženství.

„Proč se omlouváte?“ Jeho dech jí ovíval žaludek. Muž hleděl dolů, jako by ji v té tmě mohl rozeznat. A snad i mohl.

„Tahle vlhkost se objevuje, i když jste s jinými muži?“

„Já…“

Mezi kluzké mokré záhyby vulvy jí vnikl dlouhý prst. Byl tvrdý. Mozolnatý.

Pustila Muhamedovu hlavu, aby mohla najít bezpečnější kotviště na jeho ramenou. Šíje se mu napínala; Meganina rovněž. Byl silný. Pevný. Skrznaskrz muž. Megan čekala: na jeho další průzkum, na další bádání. Jeho prst ji pálil. Jeho dech ji pálil. Sám vzduch plál sexuálním žárem. „Vstup do vulvy máte velmi malý.“ Její tělo neochvějně odolávalo.

„Tohle je to místo, které jste chtěla polaskat, když jste žádala, aby se vás muž dotkl mezi nohama?“

Megan pevně stiskla víčka, aby venku zadržela tu temnotu, kterou tvořily jeho vlasy, a tu bolest z minulosti. „Ne,“ řekla spíše dechem nežli slovy.

Beze spěchu ruku stáhl, rozevřel ji a projížděl jejími kluzkými spodními pysky, dokud se konečkem prstu nedotkl samého vrcholku její ženskosti.

Byl teplý. Vlhký.

Její teplo. Její vlhkost.

V hloubi těla se Megan divoce rozbušil tep, aby se přivítal s pulzem jeho prstu. Semkla kolena, která se jí div

308

nepodlomila.

„Žádala jste, aby se vás dotýkal tady?“

„Prostě jsem… žádala, aby se mě dotýkal,“ řekla přerývaně.

„Už jste tvrdá.“ Jeho dech harmonoval v pulzu tepajícím mezi jejími spodními pysky, v prstech na nohou, v ňadrech.

„Je to jako malé poupě. Naplňuje vás, když se vás tam muž dotkne? Když vám přivodí uvolnění to, že vám muž zpracovává poštěváček, netouží vaše tělo spíše po mužově údu než po jeho prstu?“

Poštěváček. Megan tohle slovo dosud neslyšela, nebylo však pochyb, co tím mínil.

Zaťala mu do kůže nehty, bylo jí přitom úplně lhostejné, zda mu nezpůsobí bolest, tak silně ji pohlcovalo teplo a tlak jeho prstu. „Já ne…“ Nevím. „Jsem si jistá, že většina žen ocení…“ Pravda se nedala zapřít. „Ještě žádný muž mě nepřivedl k uspokojení pouze prstem.“

Zlehka ohledával to ztuhlé zrnko masa, které je nejcitlivějším místem ženského těla; měřil jeho velikost, zkoumal jeho tvar a jeho dotek škrabavě a kluzce hýčkal její smysly.

„Ale když do vás pronikne mužský úd, vyvrcholení dosáhnete, ne?“ ptal se vytrvale dál.

Pod víčky jí tančily bílé skvrny, na kůži ji pálily doběla rozžhavené jehličky. „Ano.“

„Když se vás dotknu tady…“ přitlačil pevněji na poupě její ženskosti a jí projel lůnem záchvěv rozkoše, „…nezačnete toužit po tom, aby to tím neskončilo?“

„Mezi mužským dotykem a ženskou rukou je rozdíl,“ parodovala chabě jeho předchozí odpověď.

„Arabské ženy odřezávají mladým dívkám genitálie.“ Megan prudce otevřela oči. Neviděla nic než tmu.

Zmocnila se jí hrůza. Její svaly se zaťaly – to jak se snažily neuznat, že tohle jeho prohlášení je pravdivé, a jak odolávaly blížícímu se orgasmu.

„Proč?“ otázala se skoro bez dechu. „Proč by jakákoli žena dělala dívkám něco podobného? Jak jen by mohla žena přežít

309

bez možnosti okusit tělesné uspokojení?“

„Je to tradice,“ odpověděl.

Jeho mozolnatý koneček prstu jí zlehka obtáhl poštěváček, nejprve z levé strany, potom z pravé. „Je to obřad iniciace.“ Zaplál v ní oheň.

„Má to za následek, že ženy se podřizují více mužům nežli svým vlastním touhám.“

Jeho prst vyzařoval teplo. Jeho hlas byl chmurnější než bažina pod pláštěm zimy.

Megan v hrůze naslouchala, zatímco její rozkoš hořela stále vyšším plamenem a byla žhavější a žhavější.

„Mužům, kteří v Arábii střeží harémy, se říká kleštěnci.

I oni mají odřezané genitálie.“

Do hýždí se jí zaryla tvrdá, horká ruka. Zachvátil ji lehký třes.

On se chvěl.

Anebo se to chvěla ona, která balancovala na prahu nejsilnějšího orgasmu, jaký kdy zažila. „Jste čím dál tvrdší,“ řekl. Tvrdší. Vlhčí.

Zatímco si sám vybavoval věci, které by si ona stěží do kázala vůbec představit, jeho vytrvalý prst klouzal sem tam, nalevo, ach! Teď na samý vrcholek, pak napravo a zase na zduřelý vrcholek.

Slast, kterou v ní jeho dotek budil, byla děsivá. Děsivé bylo i to, co jí říkal.

„Prosím vás, přestaňte.“ Nepřestal.

„Nelhala jste mi, když jste říkala, že vás tímhle způsobem ještě žádný muž nepřivedl k orgasmu?“

Megan se vypjala – ne aby se mu vyprostila, ale aby se mohla přimknout blíž. „Ne, nelhala jsem.“

Tato jediná lež ho měla utvrdit v přesvědčení, že Megan je opravdu prostitutka, kterou mu zaopatřil hostinský.

„Líbí se vám můj dotek?“

„Ano.“

Nikdy by ji ani ve snu nenapadlo, že pouhý dotek mužské ruky může vyvolat takovéhle blaho.

310

„Pak tedy nepřestanu, dokud mě neobdarujete svým vyvrcholením a oba společně nezjistíme, zda se mužské prsty hodně liší od mužského údu.“

Megan se napjala. Noc se napjala. Co tomuhle muži udělali?

A tma zničehonic vybuchla a Megan explodovala zároveň s ní, lapala po dechu, hroutila se, sahala po opoře. Postel zavrzala. Její nohy obkročily jeho.

Přelila se přes ni vlna energie a tepajíc vlastním životem ji zhltla.

„Cítil jsem vaše uvolnění,“ zachraptěl Muhamed. Tvrdá ruka ji popadla za levou kyčel, jeden prst byl ještě vlhký z jejího lůna; druhá tvrdá ruka dopadla na její kříž.

Megan se snažila popadnout dech, nabírala přitom do plic mandlovou vůni jeho dechu a vlhké, kořeněné teplo jeho těla. Levé koleno měla obalené tlustou vlněnou látkou, pravé se dotýkalo hrubého bavlněného prostěradla. Tělem jí prochvívaly dozvuky rozkoše; její nahé, obnažené spodní pysky omýval chladivý vzduch.

Její vulva byla dokořán. Dokonale přístupná. Vagina se jí rozevírala.

Dokořán. Dokonale přístupná.

Hýždě jí spočívaly na tuhých svalnatých stehnech, na nichž nebyl ani náznak ochlupení. Mezeru mezi jejich těly překlenul most, který nedlužil nic mužovu prstu: mužovo zduření.

Byl z gumy.

Gumový bodák s velikou tupou hlavou.

Křečovitě zaryla prsty do ramen, která byla stejně svalnatá jako stehna, která jí tlačila na hýždě.

„Postrádáte v sobě mužský úd?“ Rty jí sežehl jeho dech vonící po mandlích. „Byla byste spokojená, kdyby takovýto dotek byl to jediné, čím vás muž dokáže obdařit?“

Svitlo jí, že to, co se přes ni před několika vteřinami přelilo a spolklo ji, byla i jeho vlastní potřeba.

Aťsi klidně popírá, že by sám potřeboval tělesné uspokojení; jeho tělo říká něco jiného.

„Ano.“ Megan polkla doušek vzduchu. To, čím ji obdařil,

311

bylo daleko víc, než kdy předtím dostala. „Byla bych spokojená.“

Jenomže on by spokojený nebyl.

Ten její Arab v sobě nosí tolik bolesti. Nechtěla mu ublížit. Dnes v noci ne.

Megan za svůj život ochutnala bolesti dost a dost – a usoudila, že on byl na tom stejně.

Pomaloučku se nadechla – záměrně, aby utišila své burácející žilobití, aby mohla říci slova, která bylo nutné vyslovit. „Já vás nesoudím, Muhamede.“

„Vážně?“

Jeho mužství v gumové pochvě zapulzovalo. Její lůno zapulzovalo.

„Ne, nesoudím,“ řekla a sáhla mezi jejich těla, aby mu poskytla tutéž rozkoš, kterou on obdařil ji. Zastavil jí ruku. Dotkl se její ruky. Drapl ji za ruku. „Ne!“ procedil mezi zuby. Všechno na něm bylo tvrdé jako ze železa: hlas, stehna, ramena, prsty, jimiž svíral její pravačku, gumou obalené

mužství.

Ať už Muhamed trpěl čímkoli, impotence to nebyla.

„Řekl jste, že chcete, abych vám ukázala, jak potěšit ženu,“ nedala se odradit.

„Kvůli tomuhle jsem si vás nepozval.“

„Ale ano, pozval,“ opáčila a sama se přitom divila, kde sebrala tolik odvahy. Že by ta kuráž plynula z rozkoše, kterou jí poskytl – anebo z rozkoše, kterou chce sám očividně zakusit?

Jeho prsty obemkly její zápěstí. Zítra tam bude mít modřiny. „Nechci, abyste to věděla.“

„Nechcete, abych věděla… jak jste tvrdý?“ zeptala se Megan statečně. Vnímala, jak ho to překvapilo. Naplnila ji vzdálená chuť moci.

Teprve zítra ji její nynější odvaha zahanbí – dnes v noci ne. Vždycky uvažovala, zda i muži jsou vybaveni údy rozdílných velikostí, obdobně jako ženy mají různě veliká

ňadra. Teď to věděla.

Jsou.

312

Zvolna přejela palcem po jeho tupém konečku: pod napjatou gumovou pochvou zapulzoval. „Nechcete, abych věděla… jak jste veliký?“ zeptala se ho bez dechu.

„Nehrajte si přede mnou na děvku, madam,“ pronesl drsně v závanu mandlemi provoněného dechu.

Strnula. „Jsem, co jsem.“

„Nerad bych vás nutil lhát, abyste ukonejšila mou marnivost.“

Zdálo se jí, že to nekára jí, ale své vlastní tělo. „Ujišťuji vás, pane, že nelžu. Nikdy předtím jsem nedržela muže tak velikého, jako jste vy.“

Vteřiny míjely a on vážil a odhadoval, kde je pravda. V prstech, jež jí obepínaly zápěstí, to tepalo: chtěl věřit, bál se věřit.

„Nemáte pocit, že jsem… odporný?“ zeptal se, neboť on sám se zkrátka za odporného pokládal.

„Ne, to ne,“ pravila důrazně. A sama se přinutila k otázce:

„A já vám jsem nepřišla odpudivá?“

„Na ženském těle není nic odpuzujícího.“ Megan pocítila úlevu.

„Ani na vašem,“ ujistila ho.

Ze rtů mu uniklo zasyčení. „Nevím, zda dokážu ženu uspokojit.“

„Ujišťuji vás, že jsem velice spokojená.“

„Nevím, zda já sám dokážu nalézt uspokojení v ženě.“

„Když mi pustíte ruku, pane, brzo na svou otázku dostanete odpověď.“

Zvuk jejich dechu v tu chvíli ustal – zdálo se, že se zastavily i vlny příboje omývajícího pobřeží.

Pustil ji.

Vydechla. Vydechl. Oceán se znovu vrátil ke svému neúnavnému rytmu: vpřed a zpátky.

Megan sklonila hlavu a zírala dolů na ten dlouhý, mocný přívěsek, který svírala v dlani. Neviděla nic než temnou roklinu, jež oddělovala jejich těla, a svou vlastní pošetilost.

Nikdy předtím do sebe sama nevpustila muže. Pomyšlení, že by to nyní měla udělat, ji ponižovalo, ale současně jí

313

dodávalo i pocit moci.

Opatrně si ho zavedla do vulvy. Do čela ji uhodilo horko – on měl čelo zbrocené potem.

Chytil ji za ruku, tvrdé prsty překryly jemnější, pomáhaly jim, naléhaly na ně. Po kříži jí sklouzla mozolnatá dlaň. Popadl ji za pravou hýždi, konečky prstů zajel hlouběji do rýhy. Zároveň jí do rozevřené vaginy vnikl žhavý žalud.

Společně nalezli vchod. Společně vklínili jeho tupé mužské tělo do jejího otevřeného ženského.

Megan nemohla dýchat. Nemohla se pohnout.

Na čele a na nose, opřeném o jeho hruď, jí stály krůpějky potu. Nevěděla, zda se potí ona nebo on.

Uvědomovala si, že za celých těch dvacet osm let manželství nikdy nezažila takovouhle důvěrnost, jakou zakouší nyní, když obkročmo sedí mužovi na klíně, zatímco jeho dech jí omývá ňadra a jeho mužství líbá její ženství, sdílejí spolu pohlaví, sdílejí pot, mají spojené ruce, spojená těla.

„Já ne… pojďte blíž,“ řekl skřípavě.

Plynule si ji přitahoval, prsty jí přitom zatínal nebezpečně hluboko do rýhy mezi půlkami, mezitím co pravou rukou svíral své gumou obalené mužství. Gumoval. Táhl. Píchal.

Megan pomaloučku rozevírala kolena spočívající na pokrývkách, stehna roztahovala víc a víc a její ruka zatím sledovala jeho pohyby, jako by Megan nebyla nic než loutka. Gumovala. Píchala.

Strkali. Bodali. Stříkali.

Zvrátila hlavu vzad a vysokým, pronikavým hlasem zakřičela do stropu: „Ach, můj bože!“

„Alláh akbar“ Jeho hlas byl hluboký a chraptivý a byl určen partiím, které mu nemohly odpovědět.

Instinktivně Muhamedovo mužství pustila. Vzepřela se mu o obě ramena a pokusila se nadzdvihnout.

Oběma rukama ji drapl za hýždě a stlačil ji dolů a dopředu, dokud nezaplnil celé její lůno.

„Nevěděl jsem, že je žena takhle malá,“ procedil skrz zaťaté zuby.

314

„Já…“ Megan se zoufale snažila srovnat si myšlenky, jenomže jediné, na co dokázala myslet, bylo to dlouhé, tvrdé, silné, gumou pokryté maso, jež ji bodalo až do srdce.

„Pronikáte do mne velice hluboko.“

Na líčko jí zavál horký, mandlemi provoněný dech.

„Působí vám to bolest?“

Ano.

„Ne.“

Ale znělo to, jako by trpěl.

Už zapomněla, jak fyzicky blízko se muž se ženou k sobě dostávají při pohlavním spojení. Anebo to možná nikdy pořádně nevěděla.

Hruď mu obepínala její ňadra, boky mu svírala její stehna, pohlaví měl vklíněné do jejího.

Jeden dech. Jedno tělo.

Jedno tepající srdce.

„Nikdy jsem…“ Meganiny vnitřní svaly se křečovitě stáhly kolem něho. „Nemohu se… pohnout.“

„Nechápu, jak se to dá dělat v téhle poloze.“

„Přimkněte se ke mně pánví.“

Vtiskl své tělo do jejího. A současně nadzdvihl boky. Zajíkl se. Zajíkla se.

Nával horka, který jí projel, byl daleko mučivější než bolest. Daleko silnější než rozkoš.

Spodní pysky měla přitlačené k jeho hladké pokožce - na pohlaví neměl ani chlup. Ztvrdlé poupě jejího ženství se třelo o holé, nahé maso.

Megan z náhlého popudu překlenula oněch pár palců, které oddělovaly jejich ústa, a políbila ho.

Strnul.

Rty měl suché. Pevné. Jemnější než povzdech.

Horko vzlínající z boků jí zalilo ústa, ňadra, probodávající jeho svalnatou holou hruď, a steklo zpátky dolů, do její vaginy, která dávala vláhu jeho mužství obalenému gumou.

Odtrhla se a těžce přitom dýchala.

„Nikdy jsem nepolíbil ženu,“ pronesl s námahou. I on

315

dýchal ztěžka.

„Líbilo se vám to?“ otázala se ho a cítila se přepadená a zranitelná, cítila se daleko mladší, než jak by se žena jejího věku měla cítit.

„Ano,“ řekl krátce.

Jeho strohost Megan nezastrašila.

Pustila jeho ramena, vzala do dlaní tvář – pokožku měl jako čerstvě oholenou – a záměrně přitiskla svá ústa na jeho. Mužovy rty přilnuly k jejím a vzápětí si je přivlastnily. Zaplavila ji nečekaná rozkoš.

Zkoumal jazykem tušenou štěrbinu mezi jejími rty. Jako by jí chtěl otevřít pusu. Megan rozevřela ústa sama.

Špičkou jazyka se dotkl jejího a zároveň jí vnikl jak mezi rty, tak mezi spodní pysky. Projela jí vlna horka.

Megan vyvrcholila; její ústa sála jeho dech, vagina obepínala jeho mužství.

Když se pohnula, aby se odtáhla, aby prchla před tím náhlým poryvem blaha, Muhamed ji prudce chytil za týl a přidržel ve stávající pozici. Do skalpu se jí zabodla ostrá vlásenka – vzdálená bolest.

Olízl ji, jako by šlo takhle ochutnat její rozkoš; zajel jí pod jazyk, na horní patro. V hlavě Megan vybuchlo světlo.

Levou rukou ji podpíral zezadu. Přitiskl ji k sobě a přiměl ji, aby se hladce přehoupla přes vrchol radosti, a pokračoval, dokud se nezmítala mezi rozkoší a bolestí.

Odtrhla od sebe jeho rty a spočinula tváří na horké klouzavosti jeho líce. Lapala po dechu. Křečovitě se svíjela.

„Inšalláh!“ Ucho jí žhavě ovanula cizí řeč.

Muhamed se bez varování v předklonu postavil a vzal Megan s sebou. Tím pohybem se do ní dostal hlouběji a vyrazil jí vzduch z plic. Potom se otočil, vyklouzl z ní a ona padala…

Postel zaskřípala a zasténala. Do hýždí Megan kousla hrubá vlna, hlava jí udeřila do polštáře a vlásenky se nemilosrdně zapíchly skrz vlasy do kůže. Megan se pažemi i koleny poslepu rozpřáhla a pak už ho zase cítila. Muhamedovy boky se jí zavrtaly mezi stehna a on do ní

316

v tomtéž okamžiku tvrdě a hluboko pronikl.

Znovu. A znovu.

A ještě jednou.

Vrzání postele splývalo s chraplavým dechem, jenž jí zněl v uchu. Jejich těla byla kluzká potem. V jedné úděsné chvíli nedokázala říci, kdo koho vlastní, kdo komu náleží.

Nadzdvihla se v bocích – žádala víc. A také od něj víc dostala.

Muhamed dal Megan její třetí vyvrcholení. Čtvrté vyvrcholení. Páté vyvrcholení. Když ji obdaroval šestým vyvrcholením, vydechl slova, jimž nerozuměla „Alláh! Ela na. Lausámat mara vahdá.“ A potom ještě tři slova, která rozeznala: „Bůh tě zatrať. Bůh tě zatrať. Bůh tě zatrať!“

Matně si uvědomovala, že to, co stéká Muhamedovi po obličeji a kape jí na líce, není jenom pot: s potem jich obou se smísily jeho slzy. Když se na ni zhroutil, jako by byl bez kostí, držela ho tak pevně, jak to jen šlo, tak pevně, jak chtěla být sama objímána tehdy před jedenadvaceti lety, když plakala do noci.

317

Kapitola 3

zduch byl prosycen vůní Meganina pohlaví: byla daleko silnější než ten nejdražší parfém. Přes závěsy v oknech se

dovnitř lilo světlo a barvilo tmavou látku do průhledného tónu zeleně. Ležela vedle něho, tmavé vlasy prokvetlé stříbrem jí vykukovaly zpod přikrývek.

Při vzpomínce na její polibek ho pálily rty, při jejím doteku mu žhnulo celé tělo.

Na jeho polštáři se plazil dlouhý tlustý cop; v matném světle se zablýskly kovové vlásničky. Ještě když si mu zvečera obkročmo sedla na klín, měla vlasy upevněné v týle, během noci se jí však rozcuchaly.

Napadlo ho, jaké nepohodlí musí zakoušet, když takhle spí s ostrými vlásničkami. Pomyslel na její těsné lůno, které mu předtím svíralo úd opatřený ochranou.

Při té vzpomínce se mu stáhla hruď.

Ona ho políbila – ona, ta žena, kterou obvinil, že je na děvku příliš stará.

Když ochutnával její ňadra, něžně hýčkala jeho hlavu. Podělila se s ním o zázrak mužského a ženského spojení. Projel jím údiv promíšený s hanbou.

Nikdy v životě se necítil být tak silně mužem, jako když byl pohroužen do jejího těla. Nikdy se necítil zranitelnější, než když se přiznával k těm desítkám let strachu: strachu, že nikdy nedokáže potěšit ženu, že žena nikdy nedokáže potěšit jeho.

A nakonec to byla ona, kdo vzal jeho život do svých rukou. Megan měla levou nohu přehozenou přes jeho stehno, hlavu zabořila do jeho ramene. Její rozpuštěné vlasy se

zachytily o mužovu bradu.

318

Spala nevinně jako děcko, ta děvka, která mu poskytla útěchu i rozkoš. Tváře měla bledé. Je to tím spánkem? Vyčerpáním? Uspokojením?

Její poštěváček se vztyčil proti jeho prstu – jednou. Její vulva se pětkrát sevřela kolem jeho údu – pevněji nežli pěst.

Ona dosáhla vyvrcholení celkem šestkrát.

Pozoroval její klidný obličej a vzpomněl si na muže, kterého skoro zradil: El Ibn, syn jeho srdce, když už ne syn jeho slabin.

Prohlížel si vějíř jejích řas a myslel přitom na ženu, kterou tiše miloval – vědomí, že ona miluje jiného, mu poskytovalo bezpečí.

Věděl, že už nikdy nebude tím, kým býval. Zakusil, jak chutná pohlavní spojení.

Jedna noc. S jednou ženou.

Bolely ho ramenní svaly a lýtka. V hloubi slabin se mu šířil tupý tlak.

To první vyřeší čas a cvičení; to druhé odstraní tím, že se půjde vymočit. Stačilo, aby udělal jediné: našel sílu vstát z postele, on, který se od svých třinácti let nezdržoval pod peřinou, protože zkrátka byl, kým a čím byl.

Pomaloučku se pohnul, aby nevzbudil Megan, a vyklouzl zpod jejího těla a pak i zpod přikrývky.

Prsty u nohou se mu zkroutily: dřevěná podlaha byla jako led.

Na chviličku zůstal stát u postele a díval se, jak Megan spí.

V uších mu zvonily její výkřiky rozkoše.

Prosila ho, aby nepřestával. Aby ji zaplnil ještě hlouběji.

Aby ji miloval víc.

Nikdy nebyl tak ponížený, a přece tak mocný.

Její černé šaty ležely na hromádce tam, kde z nich včera vyklouzla, aby mohla přistoupit k jeho lůžku. Kousek od jejího šatstva se válel jeho bílý turban a tobs, volná košile sahající ke kotníkům – viditelná připomínka toho, jakou cestou se vydal a jakou vzdálenost už urazil.

Až do včerejší noci by si před spaním oděv úhledně složil.

319

Až do včerejší noci by ty šaty alespoň nyní zvedl a poskládal.

Sklonil se a zpod dřevěného žebroní postele vytáhl nočník. Koutkem oka zahlédl zmačkanou gumu – prezervativ, který včera použil, aby se uchránil před nákazou. Ve špičce se zachytila trocha řídké tekutiny jakožto důkaz, že je schopen alespoň ejakulace.

Sebral použitou ochranu a poodešel po holé podlaze dál. Postavil těžkou porcelánovou nádobu na křeslo u teď už vyhaslého ohně, kterého je v poušti tak málo, a pravou rukou zdvihl víko.

Zírala na něj oprýskaná černá písmena:

Dbej, ať čistotou se skvím. Co jsem viděl, nepovím.

Na rtech mu zahrál lehký úsměv. Ta anglická průpovídka v sobě měla jistý oplzlý půvab.

Odhodil kondom do mísy a natáhl levou ruku, aby si ulevil.

Poprvé mu přišlo na mysl slovo mužství.

Ona ocenila, jak je veliký – on, jenž si jaktěživ nepomyslel, že by se od nějaké ženy vůbec mohl dočkat uznání.

O oprýskaný porcelán zazvonila horká moč; v mrazivém ranním vzduchu z ní stoupala pára. Zběžně oklepal poslední kapky a znovu nádobu zakryl víkem.

Až se Megan probudí, bude ji potřebovat. Obrátil se a nechal nočník na křesle, aby ho mohla použít.

Z hloubi úzkého lůžka na něho hleděly oči plné stínů. O jejich barvě se nepotřeboval ujišťovat, věděl, že jsou zelené jako mech, že se zelenají svěžím životem.

První popud mu zavelel, aby se schoval. Ale poprvé za

čtyřicet let to neudělal.

Bez turbanu, který by chránil jeho černé vlasy silně prokvetlé šedinami, měl hlavu podivně lehkou. Avšak nebyla to jeho hlava, co upoutalo Meganinu pozornost.

Svůj podivně váhavý pohled upírala na jeho slabiny. Po zádech mu přeběhl horký závan.

Stál bez hnutí a čekal, že se rozesměje, jako se smávaly ženy v harému. Bál se pohnout v hrůze, že vyvolá přesně ten smích, jehož se děsil.

320

„Nevěděla jsem, že si muži v Arábii vyholují genitálie.“ Megan zvedla zrak, aby se mu mohla podívat do očí. „Není vám v zimě chladno?“

Jí samotné pohlaví v chladném ranním vzduchu splasklo.

V noční tmě ho neodsoudila. Jenomže teď, za denního světla, už se stalo, jinak by si z něho přece nedělala legraci.

Překvapení v něm zvedlo nával vzteku.

„Podívejte se ještě jednou, madam,“ vyštěkl. „Na ohanbí mi toho chybí víc než jen chlupy.“

Oči se jí rozšířily. Nejistota? Zděšení, že toho Araba urazila?

Nabídl jí zlatý sovereign. O kolik víc by jí musel nabídnout, aby ho na denním světle přijala tak jako pod rouškou tmy?

Podívala se znovu dolů a dlouhé vteřiny si ho prohlížela.

Její jazyk se mihl na rtech – temnější stín ve stinném rozbřesku. „Nejste tak… tak veliký jako včera v noci, ale to je určitě pochopitelné.“

Meganina odpověď byla naivní, nebylo v ní nic strojeného. Trhl hlavou dozadu.

Je to děvka. Jak by bylo možné, aby neviděla to, co je nabíledni?

Jak by to mohla včera v noci necítit, když ho chytila – jak by nepoznala, že mu chybí ten kus těla, který dělá muže mužem? Jak by ho mohla pokládat za něco jiného, než ve skutečnosti je? Navíc poté, co jí ležel mezi nohama, zabořený do její vulvy tak hluboko, že mezi nimi nezbýval ani doušek nočního vzduchu?

Pokud ovšem…

„Kdo jste?“ vybafl.

Její pohled se opět vrátil k mužovým očím. Byla najednou křídově bílá. „Už jsem vám řekla, kdo jsem.“

„Kurva nejste,“ pravil bez obalu.

Žádné kurvě by neuniklo to, co ona zjevně přehlédla.

Žaludek se mu sevřel.

Ale pokud není děvka, proč vůbec přišla do jeho pokoje?

Co dělá v jeho posteli?

321

Když prožíval orgasmus, plakal, vyplakal slzy, které se v něm nastřádaly za čtyřicet let. Ona ho držela, konejšila, milovala, jako by byla zvyklá na muže, kteří nadávají a pláčou, když se snaží najít úlevu v ženském těle.

Kdo to je?

Míjely vteřiny plné napětí.

Zvenčí k nim dolehl tlumený zvuk: mužský hlas se dovolával podkoního. Bylo to jasné upozornění, že noc skončila a nastává jitro nového dne.

„Jsem vdova,“ řekla nakonec klidně. „Bydlím v tomto hostinci stejně jako vy.“

Přimhouřil oči a připomněl si, co postřehl už předtím: že nemluví jako místní, jako lidé z okolí Konce světa, i to, jak mu odpověděla, že skutečně není odsud. Proč jen se jí nevyptával dál?

„Jak se tedy mohlo stát, že jste za mnou včera v noci přišla do pokoje?“ řekl ostře.

„Vyslechla jsem, jak nakazujete hostinskému, aby vám opatřil prostitutku.“ Z jejího dechu se udělala mlha a rozostřila jí obličej. „Zastihla jsem ji v hale. Zaklepala jsem na vaše dveře místo ní a doufala, že si mě s ní spletete.“

A to se také stalo.

Venku se ozvalo radostné koňské zaržání; vzápětí krátce a pronikavě zaštěkal pes.

Měl pocit, že jak tu tak stojí nahý, měl by cítit chlad – ale necítil. V žilách mu horce kolovala krev, v hlavě se mu přesýpaly vzpomínky jako barevný písek. Otázky, které jí položil, když se domníval, že má před sebou prostitutku; ujištění, jež mu poskytla, aby povzbudila jeho elán.

Nebyla zklamána jeho neznalostí? Anebo se bavila tím, že je mu sexuálně nadřazená?

Na ramenou mu procitlo k životu deset půlměsíčku – otisků jejích nehtů.

Když se kolem něj svírala, bylo to blahem nebo zklamáním?

Lhala mu, třebaže i on jí nepřípustně zalhal. Co muži jemu podobní vědí o ženách?

322

„Co přesně z toho, co jste slyšela o arabských mužích, podnítilo vaši zvědavost, madam?“ otázal se surově, aby zamaskoval svou zranitelnost. „Doufala jste snad, že můj úd bude větší nežli úd Angličana? Arabové jsou proslulí jako mistři v uspokojování žen. No tak, mluvte! Doufala jste, že vám tenhle podvod napomůže k rozkoši?“

Včera v noci se nekrčila strachem před jeho odměřeností, a stejně tak se ani dnes neděsí jeho hněvu.

„Šlo jen o jednu noc, pane. Doufala jsem, že získám jednu noc rozkoše.“ Hlava jí sklouzla zpátky na polštář, cop stočený do kroužku, bradu vzpurně vystrčenou. „Myslela jsem, že si to přejete i vy, jinak bych vás neobírala o čas.“

Žena, která leží nahá ve zmačkaném povlečení, s rozcuchanými vlasy a s obličejem skvrnitým od zaschlého potu, by neměla dávat najevo důstojnost. Ale Megan na to nedbala.

Jeho zuřivostí otřásla nečekaná bolest.

Tahle žena na něho nehledí svrchu. Nevysmívá se mu.

Nelituje ho.

Já vás soudit nebudu, řekla mu. Proč ne?

Byla to Angličanka, a jestli ne přímo urozená, tak přinejmenším z dobré rodiny. Jak by mohla přijmout to, co nepřijaly ženy z harému? „Jsem hadim,“ řekl surově. „Já jsem Angličanka,“ opáčila.

V doslovném překladu znamená slovo hadim bez vlasů;

v přeneseném významu však značí jednu jedinou věc.

Zaťal zuby a donutil se pronést nahlas to nenáviděné slovo, slovo, o němž doufal, že ho před touhle ženou nebude muset použít, slovo, jež ho pronásledovalo čtyřicet let. „Jsem kleštěnec, madam.“

Poušť je místem tekutých písků a kvílícího větru, ale je také místem ticha a naprostého klidu. Takový klid dosud nikdy u Angličanky neviděl – až nyní, u Megan.

Její pohled se od něho neodvrátil. „Řekla bych, pane, že váš výkon včera v noci svědčí o něčem jiném.“

323

V duchu proklel to horko, které mu barvilo líce. Čtyřicet let se nezačervenal. Tahle žena způsobila už dvakrát, že se mu na tváři ukázal ruměnec.

„Uřízli mi koule,“ řekl brutálně a doufal, že ji šokuje. Že ji poděsí a ona si uvědomí, že není takovým mužem, za jakého ho pokládá. Ale té jedné jediné noci měl pocit, že jím je.

Vyrovnaně se ho zeptala: „Koulemi myslíte svoje varlata?“

Při té neomalenosti mu rudě zahořely špičky uší. „Nemám žádné semeno.“

Nemám žádné semeno, dunělo mu v hlavě. Byl to výkřik třináctiletého chlapce, kterým kdysi byl a kterého kdysi nenapravitelně změnili – kterého vykastrovali. Omluva muslima, jímž se stal, omluva plná zuřivosti.

Ve spáncích a ve slabinách cítil bouchání svého srdce, počítal vteřiny a chystal se k obraně.

„Můj manžel byl vikář,“ pravila Megan jasným, nevášnivým hlasem. „Když mu lékař sdělil, že jsem stavěná tak, že svému muži nikdy nedokážu donosit dítě, odmítl se mnou sdílet lože. Nechtěl mě prý ohrožovat na životě tím, že by mě vystavoval dalším potratům. Místní porodní bába mě informovala o jistých prostředcích, jež by zabránily početí. Můj manžel je odmítl používat, ačkoli by nám to bývalo umožnilo být spolu. Řekl, že takové věci jsou nemravné a že manželská tělesná rozkoš má výhradně jediný cíl, a tím je rozmnožování rodu.“

Mrtvé ticho, které nastalo po jejích slovech, přerušilo lehké zaskřípání kočáru a tlumené zaklapání koňských podkov; a stejně náhle se ty zvuky zvenčí vytratily.

„Kéž by můj manžel neměl žádné semeno! Nebo kéž bych byla neplodná!“ uzavřela s chladnou rozvahou. „Bylo by to daleko přijatelnější než ta samota, k níž nás oba dva odsoudil.“

Stál bez hnutí a myslel přitom na její doznání, že ji jakýsi muž odmítl.

Takže žádný mladý chasník, jak si myslel. Ale muž, který s ní sdílel tu pohlavní blízkost, jež je rozhodně jedním ze zázraků života. Muž, který jí dával potěšení a který obtěžkal její lůno semenem, jež ona nedokázala donosit.

324

Muž, kterého – podle svých vlastních slov – milovala. Zaplavila ho vlna různých pocitů: žárlil na hlubokou něhu,

kterou chovala vůči svému zesnulému choti; záviděl jí ta dlouhá léta společného života, jež s ním sdílela. A rovněž si nebyl jistý, jak utěšit ženu, kterou vpustil do svého života pouze kvůli tomu, aby byl sám utěšen.

Zachránil ho vztek. Zlobil se, že vůbec cítí potřebu ji utěšovat, a přitom neví, jak ji vyjádřit.

Kleštěnci si nemohou jemnější emoce dovolit.

„Jak dlouho jste vdovou?“ zeptal se jí odměřeně.

„Dva roky.“

„Kolik mužů jste od té doby měla? Nebo snad bylo vaším zvykem lézt mužským do postelí ještě dřív, než váš manžel zemřel?“ zeptal se krutě. Chtěl sobě i jí dokázat, že ačkoli není děvka profesí, tak přinejmenším povahou.

Chtěl zničit to pouto, které mezi nimi v noci vzniklo, poněvadž se bál, že ona bude od něho očekávat víc, než on jí dokáže dát – on, eunuch, jímž sice je, ale jímž být nechce.

„Můj manžel byl kromě vás jediný muž, se kterým jsem kdy byla,“ pravila pevně. Její tvář orámovaná tmavými vlasy a bílým ložním prádlem byla popelavá. „Intimně jsme se nestýkali posledních dvacet let jeho života.“

Dvacet roků.

Abstinovala více než polovinu let, po něž on byl kleštěnec.

A přece k němu přišla – k muži, který žádným mužem není.

„To svého manžela jste žádala, aby se vás dotýkal,“ řekl tiše.

Aby ji líbal. Aby ji lízal. Aby ji cucal. Všechny ty věci, které jí dělal minulé noci on. Představovala si snad, že je se svým manželem? „Ano.“

„To on byl ten muž, kterého jste milovala?“

„Ano. Domnívala jsem se, že i on miluje mne, ale tak to asi nebylo, viďte? Muž nemůže milovat ženu, když nebere ohled na potřeby jejího těla.“

Rychle zamrkala, aby potlačila slzy. Slzy bolesti. Vzteku. Zrady.

I Megan věděla, co je to samota.

325

Zaplavily ho vzpomínky na jejich tělesné spojení: horké jádro její vulvy, hedvábně jemná tvrdost jejího ženského poupěte, píchání jejích chloupků, když se pánví třela o jeho tělo. Celého ho do sebe přijala a ani jednou se nezmínila o tom, že mu chybí zkušenosti nebo snad ještě něco víc.

„Ženy v Arábii používají chomáče vlny namočené do octa,“ řekl zničehonic.

„Co prosím?“

Krk mu polilo horko. „Jako ochranu před početím,“ vysvětlil stroze. „Aha.“

Ve vzduchu zhoustlo napětí.

A teď se zvedne z postele, oblékne se a zmizí. Nikdy se nedozví, co pro něj tahle noc znamenala.

Zoufale jí v tom zatoužil zabránit. „Skutečně se jmenujete Megan?“

Jakmile mu ta slova vylétla z pusy, uvědomil si, jak je jeho otázka nepřiměřená. Chtěl od ní slyšet pravdu, třebaže sám nebyl ochoten jí na oplátku poskytnout totéž.

„Ano,“ pronesla stejně stroze jako on. „Kdybyste mě nechal na chvilku o samotě.“

„Ne,“ zavrčel.

Přímo cítil, jak její tělo ztuhlo. „Proč ne?“ Neopouštěj mě.

„Já nejsem… muž. Se mnou to není snadné.“ Meganin němý souhlas se dal rozšifrovat v jakémkoli jazyce.

Vytrval ve svém úsilí, jako vytrvával posledních čtyřicet

let.

„Nevím, jak… jak mluvit se ženami.“ Obezřetně volil

slova, pokoušel se zmírnit svou příkrost. „Nevím, co je těší.“

„Už jsem vám řekla…“

„Ale vás, Megan, bych potěšit chtěl,“ skočil jí do řeči; jeho drsnost vytasila drápky, aby odvrátila ono odmítnutí, které mu hrozilo. „Když mi to dovolíte.“

Její výraz zůstal nevyzpytatelný. „Nechápu, co ode mne vlastně chcete.“

Včera v noci použila velmi podobná slova.

I on toužil stále po stejných odpovědích, měl stále tatáž přání.

326

Chtěl znát to, co znají ostatní muži. Chtěl být tím, čím jsou ostatní muži.

„My dva si přece nemusíme nic předstírat. Jaképak iluze?“

řekl s nadějí a potlačoval přitom strach.

„Vy mě tedy žádáte, abych s vámi strávila ještě nějaký

čas?“ otázala se ho ostražitě.

Nikdy už nebude mít příležitost poznat otevřenou ženskou sexualitu.

„Žádám vás, abyste se mnou strávila ještě jednu noc,“ řekl bez příkras.

„A když tu zůstanu?“

Měl pocit, že mu páteř div nepraskne. „Udělám, co si budete přát.“

„Můj manžel…“ Megan se otřásla: skřípající pera postele ji škrábla. „To, co jsem vám říkala včera v noci, ode mne ve skutečnosti nikdy neslyšel.“

„Copak jste nechtěla, aby se vás dotýkal?“ zeptal se; srdce mu tlouklo, naděje mu rozvazovala jazyk.

Megan muži pohlédla do očí a náhle mu připadala mnohem mladší, než ve skutečnosti byla. „Nežádala jsem ho, aby mi líbal ňadra.“

„A žádala jste ho, aby se vás dotýkal mezi nohama?“

„Neměla jsem tolik odvahy,“ přiznala.

Ale odvahu přijít za ním měla. Odvahu říci, co po něm chce.

Eunuch nemá právo cítit pohnutí, když musí vyslechnout důvěrnosti, které žena nemůže sdílet s mužem. Avšak on nyní vůči Megan cítil dychtivost, neboť věděl, že jí může dát to, co jí její manžel nikdy nedal.

Připomněl si, jak měla stisknuté rty, když ho políbila.

To, jak byla nejistá, když se měla obkročmo pohybovat na jeho údu.

Její očividnou zvědavost. Její reakce nezatížené zábranami. On je sice nezkušený, ale co se týče sexuálních praktik,

není neznalý.

A ona je jak neznalá, tak nezkušená, uvědomil si.

„Chtěla byste, abych vám líbal poštěváček?“ otázal se jí

327

neočekávaně.

„Cože?“

Ten šok byl zcela nelíčený.

„Muži přece líbají ženám poštěváček,“ řekl. Udělal to záměrně, aby navnadil její sexualitu. „Lížou ho. Cucají. Dokud nedosáhnou vyvrcholení.“

Zavládla ostražitost. Stál před ní svlečený, zranitelný, a přestože ona byla od hlavy k patě zakrytá dekou, cítila se také náhle nahá a křehká.

„Vy byste… vy byste to udělal?“ otázala se ho; vůbec nebyla tak vyrovnaná jako předtím. Minulé noci, když byla zahalená a mohla se svobodně doznávat ke svým touhám, měla pocit, že je daleko víc ženou.

„Ano,“ potvrdil.

„Jak můžete vědět, že tohle muži dělávají?“

Vlastně se ho zeptala, jak se může eunuch, panic, který se nikdy nedotkl ženy, vyznat v milostných hrátkách.

Mohl jí říci, že v mnohých arabských odborných knihách se cunnilingus popisuje; a v týchž knihách že se hovoří o ženském vzrušení.

„Díval jsem se na ně,“ odpověděl bez okolků. Mezi nimi už nebude stát žádný sexuální podvod.

„Vy jste se díval, jak jsou muži a ženy spolu?“ zeptala se a marně se přitom snažila zakrýt překvapení.

„Díval jsem se, co dělají ženy s eunuchy.“ Zavržení, jehož se tak obával, se nedostavilo.

„Povídal jste přece, že arabské ženy poštěváček nemají.“

„Mnohé z žen, které jsou prodány jako konkubíny, Arabky nejsou.“

Zamračila se. „Tyhle konkubíny se takhle předvádějí před ostatními?“

„V harému je jen málo soukromí.“

Když je tam tolik mužů, kteří prahnou po téže věci, jež jim je odpírána: po rozkoši z ženského těla.

„Ostatní kleštěnci…“ Tu větu nedokončila, neřekla, že se ostatní kleštěnci dotkli ženy. Potěšili ženu. „Ale vy ne.“

„Já ne,“ připustil, tuše přitom otázku, jež musela nutně

328

následovat: Proč ne?

„Tyhle ženy, na které jste se díval,“ sklopila zrak, „jim nějak oplácely laskání, jehož se jim dostávalo?“

Zúžilo se mu hrdlo. „Ne, to ne.“

Konkubíny byly otrokyně, ale kleštěnci byli… kleštěnci.

Zašustění ložního prádla ho přeneslo do minulosti. „Jsem v rozpacích, pane.“

Poprvé spatřil na Meganině tváři lehký zmatek. „Proč?“ zeptal se a s obavami čekal, co mu na to odpoví.

„Buď se musíte obléci vy, nebo já. Jinými slovy: jeden z nás musí odejít.“

Kolem hrudi se mu utáhlo pevné pouto.

„Proč?“ opakoval, aniž se vlastně chtěl ptát, ale couvnout už nemohl.

Samozřejmě že má nějakého eunucha plné zuby a je jí úplně jedno, že by klidně padl na kolena, aby ji potěšil. Samozřejmě že je připravená vrátit se do bezpečného anglického světa, v němž se neskrývají lidé jako on.

Obličej mu potemněl, což živě kontrastovalo s bílým polštářem. „Protože se potřebuji věnovat svým soukromým záležitostem.“

„A až budete mít své soukromé záležitosti vyřízené, co pak?“ vyptával se tvrdošíjně dál.

„Pak budu velice ráda, když mě políbíte na poštěváček.“ Ani v nejmenším před ním neuhnula pohledem. „A potom s potěšením políbím vaše mužství.“

„Takže zde, v mém pokoji, zůstanete ještě tuto noc?“ zeptal se a netroufal si přitom věřit vlastním uším.

„Zůstanu.“

Vteřinu si myslel, že se mu podlomí kolena. Nával horoucí krve do slabin ho vzpamatoval.

Obrátil se – úd se mu ztěžka klimbal – a zvedl křeslo tak opatrně, aby nepřevrátil nebo neshodil nočník, a postavil ho se vším všudy k posteli, takže dřevo kříslo o dřevo.

„Zatímco se budete věnovat svým soukromým záležitostem, já se budu věnovat ohni,“ řekl umíněně. Bál se od ní odejít, bál se, že by mohla změnit názor. „V zásuvce

329

nočního stolku jsou papíry.“

Nedal jí čas na odpověď; otočil se a došel k vychladlému železnému krbu. Záměrně dělal co největší hluk: kleštěmi vybíral z roštu popel, mačkal listy starých novin na podpal, ze začerněného uhláku sypal na papír nové uhlí. Přidřepl, škrtl zápalkou a přiložil ji k novinám.

A zatímco dělal tuhle práci, po celou tu dobu si představoval Megan. V momentě, kdy si objednával děvku, by ho ani ve snu nenapadlo, že by mezi nimi mohla nastat takováhle důvěrnost.

Vyskočily modré plamínky.

Hodil zápalku do krbu a vstal. Bez varování se obrátil.

Megan byla skloněná k posteli a oběma rukama pod ni zastrkávala nočník.

Srdce se mu zastavilo, když spatřil ten bledý obrys ňader, graciézně vykroužená záda a oblé hýždě. Na zádech se jí houpal cop.

Cílevědomě přistoupil k pocákanému toaletnímu stolku, který stál hned vedle dveří. V umyvadle stál bílý kameninový džbán, jehož glazura s léty popraskala. Zručně džbán zvedl a nalil do umyvadla vodu. Potom ho postavil na stolek přímo do loužičky, která už tam byla od minula vylitá. Klepnutí kameniny o dřevo tlumeně zazvonilo do ticha.

Chvatně si namočil ruce, stejně chvatně si je namydlil, a než popadl žínku pečlivě složenou vedle umyvadla, ještě se rychle opláchl. Potom žínku ponořil do vody a vzápětí jej vyždímal.

Ruce se mu chvěly.

Držel vlhkou žínku v ruce, aby ji ohřál, a přistoupil k lůžku.

Megan se zrovna napřimovala: narovnávala záda a protahovala nohy.

Hýždě měla příjemně kulaté. Na chviličku zahlédl její pohlaví, tmavé pysky zastíněné ještě tmavšími chloupky, a potom už stála vzpřímeně.

Poznal okamžik, kdy si začala být vědoma, že ji pozoruje: obratle se jí spojily, ramena rozšířila.

330

Děvče by nevadilo, že ji vidí nahou, jenomže Megan děvka nebyla. Třebaže předstírala, že ano, nyní si uvědomil, že o ní jako o děvče neuvažuje. Je pro něho pouze ženou, která z nějakého důvodu přijímá potřeby eunucha.

Pomalu, pomaloučku se obrátila.

Pramínky, jež jí unikly z copu, zezadu prosvětlil tenký paprsek slunečního svitu; ta sytá barva na pozadí tlumených, matných stínů přímo šokovala. Její vlasy neměly barvu ani hnědou, ani tizianovou, bylo to něco mezi tím: výrazná kaštanová hněď prokvetlá stříbrem.

V harému nahé ženy vídal; pozoroval je při hrách, v koupeli, při sexuálních hrátkách s jinými ženami nebo s eunuchy. Některé byly silnější než Megan, jiné štíhlejší; některé měly větší ňadra, jiné menší; všechny byly mladší, krásnější, ale žádná na něj nepůsobila tak jako nyní ona.

Drobné ruce měla zaťaté na bocích, mlčky před ním stála a očekávala rozsudek. Od kleštěnce.

Měl pocit, jako by se mu její ruce zaťaly kolem srdce.

Zdvihla bradu, aby popřela svou zranitelnost. „Slyšela jsem, že ženy v harému jsou velice půvabné.“

„Ano.“ Mezi prsty mu protékala voda a kapala na dřevěnou podlahu. „Konkubíny se kupují kvůli kráse.“

Oči měla ostražité. Chtěla slyšet jeho uznání, jeho pochvalu.

Co si asi myslí, když se tak na něho dívá, zauvažoval.

Rozpoznává snad jeho potřebu dosáhnout uznání, pochvaly?

„Kůži máte velmi bílou,“ řekl mrzutě. „Bílá kůže a jasně zelené oči, jako máte vy, jsou v Arábii vysoko ceněny. Ňadra máte plná, široké boky, pružný pas. V Arábii byste měla svou cenu.“

„Lhát mi přece nemusíte, pane. Příliš dobře si uvědomuji, jaká jsem. Jak jste řekl včera v noci, na kurvu jsem příliš stará. Vážně pochybuji, že by mě jakýkoli muž chtěl za konkubínu.“

Až pozdě mu došlo, že jí ublížil. Rozhodně to však neměl v úmyslu.

„Včera v noci…“

Vystrčila bradu, aby mohla lépe čelit dalším zraňujícím

331

slovům.

„Včera v noci jsem se bál.“

Z ramen mu spadlo neviditelné břemeno.

Kleštěnec se přiznal ke svému strachu a nejistotě, a svět se přesto nezastavil.

Megan mu ale stále příliš nevěřila.

Hledal slova, jimiž by ji přesvědčil. „Včera v noci jsem si uvědomil, že má touha po ženě se s věkem nezmenšila, že když se na vás dívám, cítím stejnou potřebu, jakou jsem cítíval coby mladík při pohledu na ženy v harému.“

I kdyby nebyl schopen tuto potřebu ukojit.

„A ujišťuji vás, madam, že se mýlíte,“ řekl zcela po pravdě. „Existuje spousta mužů, kteří by vás za konkubínu mít chtěli.“

Pořád ještě neskláněla bradu, ve ztemnělých očích stále prokmitala nejistota. „Konec světa je malá vesnice. Přišla jsem k vám a doufala přitom, že si budete myslet, že jiné, mladší a krásnější ženy zde ani nejsou, a že tudíž vezmete zavděk mnou.“

Uvažoval by o ní jako o své sexuální partnerce, kdyby nepřišla přímo za ním do pokoje?

Těžko říci. Nevěděl. A ona také ne.

„Tu houbu jsem už vyndala,“ řekla kvapně, jako by tím nějak obcházela jeho odpověď.

Představil si, jak se jeho nahé tělo noří do jejího nahého těla, a pocítil, že se mu úd, již tak zduřelý, dále prodlužuje a nabývá na tloušťce.

Její pohled to neomylně odhalil.

Dlouhé vteřiny si ho prohlížela, než zvolna zdvihla víčka.

„Mohla bych… se třeba oholit, kdybyste mi při tom asistoval.“

Prsty se mu sevřely kolem vlhké látky; pravidelné kap, kap, kap se zrychlilo. „Nepřeji si, ani od vás neočekávám, že byste vypadala či se snad chovala jako konkubína.“

„Mé ochlupení vás určitě škrábe.“

„Ano,“ odvětil drsně a rty mu přitom zacukaly. Už to bylo

332

hodně dlouho, co se naposledy usmál. „Škrábe.“

V důlku pod jejím hrdlem se roztepal lehký puls.

„Potřebuji, aby se mě někdo dotýkal, Muhamede, ale rovněž se potřebuji sama někoho dotýkat. I já bych vás chtěla potěšit.“

Jeho úsměv pohasl. „Jsem eunuch, Megan.“

„Vím, co jste, pane.“

Ale kdepak, neví to. Vždyť ani on sám neví, co je zač.

„Ty kletby včera v noci nebyly určeny vám,“ řekl stručně a měl na sebe kvůli své příkrosti zlost.

Megan ale při tónu jeho hlasu nehnula brvou. „Já vím.“ Zhluboka se nadechl: cítil ji, cítil sebe, cítil… „Omyji vás,

madam, a zbavím vás toho octového zápachu.“

„Jsem plně schopna omýt se sama, děkuji vám.“

„Zbavím vás té bolesti, Megan.“

Její kaštanové vlasy se zaleskly životem. Obličej měla klidný. Pohlédla na žínku, kterou držel v ruce, a vodu, jež mu odkapávala z prstů, a potom se mu opět zadívala do tváře.

„Bude to jenom má bolest, kterou budete smývat, Muhamede?“

„Ne.“

Nahradí tu jalovou prázdnotu svého života vůní a chutí téhle ženy a alespoň o chvilku déle se bude vyhřívat v teple její víry, že je mužem.

Meganin obličej znenadání zazářil jasným světlem, jež bylo daleko svůdnější nežli žár mládí. „S potěšením se tedy svěřím do vaší péče, pane.“

333

Kapitola 4

uhamed byl eunuch, Megan byla vdova. On měl tělo pevné, neboť byl mužem v nejlepších létech; její trochu

změklo – tělo ženy, jež dosáhla středního věku.

Jeho mužství se teď bezostyšně tyčilo, dlouhé, silné, pevné. Nemusela se ani dívat dolů, aby věděla, že její bradavky jsou stejně tvrdé.

Stáli před sebou nazí a už nebylo dalších, za které by se mohli skrýt. Už nebyla tma, aby zamaskovala, kým a čím jsou: mužem a ženou, jejichž životní pouti se z jakéhosi důvodu zkřížily.

Megan čekala roztřesená napětím. Byla celá bolavá – jak od jejich včerejšího spojení, tak od touhy, která ji nanovo zaplavovala.

Muhamed přistoupil blíž. Nozdry jí podráždila mučivá vůně nasládlého pižma a pikantního koření a připomínala jí slast, kterou spolu předchozí noci sdíleli, i rozkoše, jež je očekávají na denním světle.

„Děkuji vám za to, co jste řekl o… o mém těle,“ vydechla. A také mu tu pochvalu oplatila. „Vy jste velmi pohledný muž, víte?“

Celou jeho tvář jasně ohraničila světelná skvrna, takže na ní bylo vidět karmínové flíčky; v černých očích mu bleskl nesouhlas. Otevřel ústa: „Děkuji vám,“ pravil nevrle. A dlaň, v níž držel vlhkou žínku, přiložil ženě na líci. Ucítila teplo jeho těla.

Ten dotek elektrizoval.

Anebo elektrizovalo jeho mužství, které ji bodlo do žaludku. Vlhké tedy rozhodně bylo. Síla v jeho pohledu jí

334

brala dech. Pevně stiskla víčka a soustředila se na drsné a zároveň jemné laskání žínky, která jí objížděla levou tvář, pravou tvář, čelo, bradu, krk, hruď, levý prs. Zvedla víčka.

Muhamedovy oči byly zacloněny závojem hustých černých řas.

Venkovský šlechtic, sídlící poblíž fary jejího manžela, kdysi zakoupil mladého hřebečka pro chovné účely. Když se ukázalo, že hřebec je neplodný, šlechtic to nádherné zvíře nechal vykastrovat.

Megan koně jednoho dne pozorovala, jak chodí po poli a snaží se udělat to, co mu velí příroda, ale co mu znemožnil jeho pán.

Anebo to třeba nebylo tak úplně nemožné.

Třeba ten vykleštěný hřebec mohl dosáhnout uvolnění – stejně jako toho byl schopen Muhamed.

Třeba ten vykleštěný hřebec mohl poskytnout uvolnění i své klisně – stejně jako ho Muhamed poskytl jí.

Muž jí šikovně omýval pravý prs a třel ho tak dlouho, dokud jí v naběhlé bradavce nezačalo pulzovat.

Lapla po doušku studeného vzduchu; potřebovala vědět:

„A ty konkubíny… cucají jim muži prsa?“

Není odporná, když chce po muži, aby ji sál, jako nemluvňata sají ňadra své matky? Otevřel oči. Zatímco ji vlhká žínka dále omývala, černé oči se vpily do jejích. „Ano.“

„Co konkubínám ti…“ kdepak, slovo eunuch použít nemohla, nemohla, když se jí jeho úd opíral o žaludek a jeho oči jí zkoumaly duši až do dna, „…ti muži dělají dál?“

„Ženy z harému mívají phalli; používají je samy nebo na sobě navzájem anebo mají k dispozici kleštěnce, kteří se jim věnují.“

„Co jsou to…“ Mezi bradavkou a lůnem jí sem a tam probíhala bolestná rozkoš. „…phalli?“

„Umělé pyje.“

Rytmus Meganina srdce zakolísal. Pyje. Umělé… penisy?

„Posaďte se na postel a lehněte si na záda,“ řekl. Aby jí mohl omýt pohlaví.

Aby ji mohl líbat na poštěváček.

335

Ale co když se mu nebude pohled na ni líbit, co když mu nebude chutnat? „Není nutné, abyste to dělal,“ řekla spěšně.

„Copak vy si to nepřejete?“

„Já…“ Ta očista se týká jeho stejně jako jí, to přece sám řekl. Pomyslela na bolest, která ho sužovala v harému, když přihlížel, jak se ostatní spojují v rozkoši, jež jemu byla odepřená. Přestože Megan není mladá, půvabná konkubína, tohle mu poskytnout může. „Ano, přeji si to.“

Megan udělala krok zpět. Lýtky narazila na matraci.

Posadila se; lůžko zavrzalo. Z pánve jí vyzařovala tupá bolest, kterou mírnil chladný tlak vlněných pokrývek a škrabavého prostěradla.

Stejně studená a ještě mnohem tvrdší bude i podlaha, o niž se budou opírat jeho holá kolena.

Natáhla se za sebe, uchopila polštář a hodila ho na zem. V tu chvíli popošla snědá, dlouhá, úzká chodidla o krok vpřed. Polštář dopadl přímo na ně.

Pohlédla nahoru… a strnula jako přikovaná. Zíralo na ni jediné oko.

Instinktivně se natáhla a semkla kolem té teplé, tepající kůže prsty.

Muhamed slyšitelně zalapal po dechu, ale neodtáhl se.

Když byl včera obalený prezervativem, byl na dotek jako z gumy a teď… „Jste jako ze saténu,“ zamumlala, zcela hypnotizovaná jeho objemem i délkou a jeho nefalšovaným mužským půvabem.

Jemně stiskla zbytnělou špičku mužova údu – v tlumeném světle byla zahnědle purpurová. Palec Megan potřísnila kluzká čirá tekutina. Cítila, jak v něm lehce tepe.

Udiveně vzhlédla. Napjatě na ni shlížel dolů.

Megan řekla to první, co ji napadlo: „Nikdy jsem netušila, že muž může být takhle hebký, a přece tak tvrdý.“

„Copak jste se svého manžela nikdy nedotýkala?“

„Angličanům je vlastní spíš skromnost nežli smyslnost.“

„Já jsem obřezaný.“

„Jste dokonalý,“ řekla plná přesvědčení.

Když slyšela, co právě nahlas vyslovila, polil ji ruměnec.

336

Jeho mužství v obklíčení jejích prstů se napjalo.

Tou poklonou mu udělala radost. Jak málo stačilo – a přitom on jí daroval tolik rozkoše!

Vlastní pýcha je pouhá maličkost, již musí obětovat, aby mu vrátila radost, která mu byla kdysi odňata.

Uvědomila si, jakou příležitost jí nabízí, a sáhla po žínce.

Muhamed věděl, co se Megan chystá udělat. To, co konkubíny z harému pro muže, kteří jim dávají rozkoš, nikdy nedělají.

Podal jí žínku.

Ona ho opatrně omyla pod penisem, kde měl kůži hladkou až na tvrdý šev svraštělých jizev. Strnul; ale ona pokračovala, omývala mu kořen údu, jenž byl tmavší než vyholená kůže slabin, celý ten stvol, silnější než objetí jejích prstů, purpurovou korunu, která ronila křišťálové slzy.

Políbila ho přímo na špičku mužství.

Chytil ji za hlavu a dlaněmi jí přitom zakryl uši, takže jediné, co slyšela, byl tep jejího vlastního srdce, souznící s tím drobným srdíčkem, které jí tlouklo do rtů.

Ochutnala ho.

Jazyk jí povlekla kluzká sůl.

Rozevřela rty: hladká kůže se otírá o hladkou kůži, ústa se otvírají stále víc.

Teplo svírající její uši najednou zmizelo; tvrdá ruka ji chytila za cop a škubla jí hlavou dozadu, slyšela zvuk namáhavého dýchání.

Muhamedovy drsné rysy byly stažené, černé oči měl plné… čeho?

Srdce jí zabušilo až v hrdle. „Neublížila jsem vám?“

„Muž může dosáhnout ukojení i prostřednictvím ženiných úst, nejen její vulvy,“ procedil mezi zuby.

Megan už jeho strohost prohlédla.

Chce dosáhnout té úlevy, o níž hovoří. Chce to tak moc, že mu to až nahání strach.

„S potěšením vám poskytnu orgasmus způsobem, kterým chcete.“

Ústa se mu zkřivila; byla to grimasa vyjadřující spíš bolest

337

než rozkoš. „A co když vám řeknu, že některé konkubíny mají rády, když do nich kleštěnci vstupují zadní branou? I tohle by se vám líbilo?“

Zadní branou.

Tenhle záměr jí přímo škubl. Ta představa se stále vznášela v jejích myšlenkách a ne a ne se ztratit. Překryl ji až barvitý obraz umělého pyje.

Na takové počínání, které jí nyní líčil, nikdy ani nepomyslela… opravdu?

A když sbírala okurky na své nevelké zahrádce, cožpak si nikdy nepředstavovala věc, jíž se tak moc podobaly tvarem…?

Když sevřela svaly ve vulvě, cožpak si nikdy nevšimla, že se jí stahují i svaly na hýždích…?

Když se jí jeho prsty zavrtaly do lůna, cožpak ji nenapadlo, co by se mohlo stát, kdyby vnikly jen o kousek hlouběji, jen o maličko…?

„Myslím,“ Megan polkla, což nebylo kvůli napjatému krku tak snadné, „že pokud tento akt přinese rozkoš ženě nebo muži, pak je to jistě důvod k radosti, nikoli ke studu. Myslím, že neslušně se chovají ti, kdo odsuzují potřeby druhých.“

„Ale existuje i neslušné’počínání.“ Ve skalpu začínala cítit bolest. „To, co někteří muži žádají, není přirozené.“

Jeho mužství jí nepřestávalo pulzovat mezi prsty; zacukalo mu i v koutku úst.

„Co myslíte?“ zeptala se opatrně. „O jakém počínání to mluvíte? Když se muž dotýká ženy, když ji líbá na pohlaví? Nebo když se žena dotýká muže a líbá mu mužství? Považujete tyhle věci za nepřirozené?“

„Ne.“ Jeho sevření povolilo. „Tohle počínání není nikterak neslušné.“

Co vlastně tento muž potřebuje, co žádá, že mu to připadá nepřirozené?

„Udělám, cokoli si přejete, Muhamede, pokud mi nebudete ubližovat.“

„Neublížím vám.“ V hloubi jeho černých očí se cosi zatřepetalo. „Nikdy jsem ženě neublížil.“

Megan mu uvěřila.

338

„Jednou jsem viděla mladou dívku s chlapcem.“ Ta slova z ní vyhrkla dřív, než je stihla zarazit.

Z hostince k nim doléhaly přitlumené zvuky. Přicházely z jiného světa, z místa, které nemělo k eunuchovi a k vdově pražádný vztah.

„Venkov je podobně jako harém místem, kde se člověku občas nedostává soukromí,“ pokračovala tiše a přitom se rozpomínala. „Leželi spolu v poli. Bylo to na jaře. Tráva se svěže zelenala. Pozorovala jsem je přes živý plot.“

„Co dělali?“ otázal se chraplavým hlasem.

„To děvče sedělo mládenci na bocích, zatímco on ležel naznak a hladil jí ňadra. Rajtovala na něm, jako se jezdívá na koni.“

„Vzrušil vás ten pohled?“ Vzrušovala ji i pouhá vzpomínka.

„Ano.“

Zavřel oči; husté černé řasy spočinuly na tvářích. „Včera v noci jste mi poskytla mnoho rozkoše, Megan. Víc, než bych kdy považoval za možné.“

Víčka se opět zvedla: černé oči měl smutné. „Nevím, zda dokážu sdílet s vámi tu rozkoš ještě jednou. Kleštěnci jako já se mohou ztopořit, ale je… obtížné, někdy skoro nemožné dosáhnout uvolnění.“

Ani ona o žádné uvolnění nestála, pokud i on nedosáhne svého.

„Potom tedy není potřeba, abyste mi dával rozkoš.“

„Nikoliv, to je potřeba, madam.“

„Proč?“ dožadovala se vysvětlení.

„Protože vy jste velice zvláštní žena, Megan. A já vás chci poznat.“

Protest, jenž se jí dral z hrdla, umlkl.

„Včera v noci jsem cítil, jak mi pod prsty tvrdne váš poštěváček,“ pokračoval a hlas i obličej měl přitom nejasné.

„Nyní chci cítit, jak tvrdne pod dotekem mého jazyka. Položte se na záda, Megan. Dovolte mi poznat vaše tělo. Dovolte mi dát vám slast. To je to jediné, co vám mohu nabídnout. To je to jediné, co mohu nabídnout kterékoli ženě.“

339

Měl pocit, jako by místo žínky mačkala jeho hruď.

Megan mu tu vlhkou látku beze slova podala a lehla si naznak. Stropem zatékalo: po malbě se kroutil celý labyrint hnědých skvrn.

„Roztáhněte nohy.“

Pevné prsty jí pomohly. Rozevřely ji. Odhalily ji. Dotklo se jí cosi ledově vlhkého: žínka. Napjala se: svaly ve vulvě, svaly hýždí. Ta studená látka třela její tělo, rozdělovala její tělo, bořila se do jejího těla. On… on do ní tu látku strkal.

Ucukla pod náporem jeho prstu, žínky, zase prstu a zase žínky. V okamžiku, kdy zvedla hlavu, aby namítla, že není žádná nádoba, která potřebuje vymýt zevnitř, právě v tu chvíli ji vzal do úst.

Tekuté horko. Pulzující vlhkost.

Megan padla hlava na polštář ze schumlaných přikrývek; matrace nesouhlasně zaskřípala. Vzhlédla ke stropu, k té největší skvrně; vnější okraje byly zarámovány tmavšími kruhy, staršími, a přesto stále ještě oddělenými. Stejně jako Muhamedova sexualita je součástí jeho povahy, přestože je od něho oddělená.

Myšlenky na Muhameda a představy kruhů nakreslených vodou se pomaloučku rozmazávaly, dokud pohled a smyslový vjem nesplynuly v jedno: jeho jazyk a žínka, kterou do ní pevně tlačil.

Zaútočil na sám její vrcholek. Jeho jazyk byl teplejší, než byl jeho prst. Vlhčí. Rychlejší.

Do lůna a na děložní hrdlo sevřené mezi hýžděmi jí skanula studená kapka vody. V těle jí nezbýval žádný prostor pro vzduch, a přece ho plíce samy od sebe dál nasávaly, hlouběji, hlouběji.

Vyvrcholení ji zasáhlo silou blesku, sežehlo ji, rozpoltilo. Sotva měla čas zauvažovat, co se rozumí pod pojmem vrchol rozkoše – na té agónii, která jí roztrhla tělo vedví, přece není pranic rozkošného; tohle je to, čeho se bojí Muhamed, téhle rozkoše, která člověku stráví duši. Potom vykřikla. Zároveň se jí tělo křečovitě stáhlo. Měla pocit, jako by měla jeho jazyk až v útrobách.

340

Zaťala svaly v lůně i na hýždích, ale nedokázala to zarazit.

S každou další křečí jako by se prodlužovala.

Ne, to není její tělo, to je ta žínka.

Zvolna z ní látku vytáhl, přestože měla ještě tak stažené svaly, jako by mu v tom chtěla zabránit.

A náhle nebylo co zastavovat, její tělo zvítězilo a žínku pustilo… pustilo z uzdy tu rozkoš… pustilo z uzdy tu část Megan, o níž ona sama neměla ani tušení, dokud jí ji arabský eunuch neukázal.

Megan se zřítila zpět do své tělesné schránky a znovu zírala na strop a na velikou skvrnu od vody, obkrouženou menšími tmavými kružnicemi – byly propojené, leč oddělené. Na žaludek se jí přitiskla tvrdá ruka, jako by chtěla nahmatat stahy, jež jí neustále probíhaly lůnem. Její vulvu zkoumal hbitý jazyk, který jako by chtěl ucítit chvění její vaginy.

Kontrakce zvolna ustaly; vytáhl jazyk. Mezi prsty jí proklouzlo cosi jemného, hedvábného, živoucího: vlasy.

Kdy si vlastně přidržela jeho hlavu, divila se omámeně.

„V Orientu se místo látky používají šňůry perel.“

Spodní pysky jí ovanul horký vzduch a opět vdechnul do ukojeného těla touhu.

„Vy jste viděl,“ zalapala po dechu, „jak muž zavádí do ženy perly?“

Zničehonic do ní vniklo tvrdé horko – prst. Škubla sebou.

Prst nebyl omotaný látkou.

„O tomhle způsobu jsem četl. I o spoustě dalších,“ prohlásil chraptivě. „V Arábii existují odborné knihy, v nichž se popisuje mnoho způsobů, jak může muž potěšit ženu.“

„A existují i pojednání, v nichž by se popisovalo, jak potěšit muže?“

„Muž dosahuje rozkoše prostřednictvím ženiny vulvy.“ A strčil do ní druhý prst. Byl to pro ni šok, jenž jí dal pocítit mučivou plnost.

V očích ji pálily slzy. Pevně se rozhodla, že přijde na to, jak Muhamedovi poskytnout stejnou rozkoš, jakou obdarovává on ji.

„Děkuji, že jste tak hezky improvizoval s tou žínkou. Cítím

341

se naprosto… očištěná.“

Prsty, jež měla v sobě, pulzovaly. Anebo to pulzovala ona sama?

„Kdybyste mohla dostat něco, co chcete mít, co byste si přála, Megan?“ zeptal se jí neočekávaně.

„Já…“ Tohle. Ty chvíle s ním, to je to jediné, po čem v životě toužila. „Nevím.“ Ve vagině ucítila neústupný tlak.

„A co… po čem toužíte vy?“

„Po tomhle, Megan.“ Vnikl do ní třetím prstem. Měla pocit, že je to všech pět. „O tomhle jsem snil, kam až moje paměť sahá.“

Nadechla se: vědomě se pokoušela uvolnit a dát mu, co potřebuje. Na stropě se míhaly a prolínaly různé výjevy: Muhamed, který dosahuje uvolnění; Muhamed, který se chystá ji odmítnout, když zjistí, že ho pozoruje; Muhamedova tvář, jež se uzavírá jako mušle, když ho napadlo, že ona s ním nechce strávit další den, další noc.

A pak ty obrazy ustoupily před zvukem Muhamedových kleteb, které ze sebe vyrážel předešlé noci, když poprvé zakoušel rozkoš se ženou.

Zakroutil prsty.

Bylo to jako elektrický výboj.

Slepě civěla na strop a nutila se do klidu, aby mu umožnila důkladněji prozkoumat. „Co jste to říkal… arabsky, včera v noci?“

„Už si nevzpomínám.“ Znovu na ni zaútočil.

Jeho prsty se do ní zabořily ještě hlouběji.

Megan se kousla do rtu. „Ela na. Co to znamená?“

„Zatraceně!“ Sevřel v ní tři prsty k sobě a zlehka jí obtahoval přední stěnu vaginy. „Máte v sobě kuličku.“

Kuličku.

Další nával horka, žhavější než oheň sám, víc spalující než zášleh blesku.

„Co… Lausám…“ Nemohla si na to slovo vzpomenout. „A co to mara.“ Její tělo mimovolně nadskočilo. „Ach, můj bože! Co to děláte?“

342

Polaskal ji znovu. „Atara vahdá, to znamená jednou.

Působí vám rozkoš, když máte v sobě moje prsty?“

Rozkoš, to nebylo to pravé slovo, kterým by popsala, co cítí. Agónie. Trýzeň. „Ano, cítím rozkoš. A vám to rozkoš přináší?“

„Tělo vám jen hoří, Megan, rozpaluje ho touha. Ano, působíte mi slast. Myslíte, že tímhle způsobem dokážete dosáhnout vyvrcholení?“

„Já… já nevím.“

„Pak to tedy vyzkoušíme.“

Našel rytmus, který její tělo potřebovalo, jako by to nebyly jeho prsty, ale jeho mužství, a zajížděl hluboko, tvrdě, konečky prstů ohýbal, takže do ní vnikal každý zvlášť, každý zvlášť z ní zase vycházel a škádlil tu zvláštní kuličku, kterou předtím Muhamed objevil.

Megan omývala vlna za vlnou. Rozkoš.

Pomyslela na arabské ženy, které byly zmrzačené, a zadoufala, že i ony tohle mohou zakusit, tuhle rozkoš, jež vzniká, když se muž probírá vnitřní stěnou ženiny vaginy. A potom už nemyslela, pouze vnímala, jak se přes ni přelévá oslepující pocit a celý její svět se vtělil do žáru jeho ruky, jež jí tlačila na lůno, zatímco teplo jeho prstů v ní kmitalo jako píst.

Vzepjala se v dokonalém oblouku. Snažila se uniknout.

Chtěla ještě víc.

A on jí víc dal. Hlouběji. Silněji. Veškerý tlak se opřel do vnitřní stěny její vulvy.

Dal jí rozkoš. A vlastní nehledal.

Megan si zvolna začala uvědomovat jeho prsty, jež byly nyní součástí jejího těla – a také napětí, které ji obklopovalo.

„Dočetl jsem se, že žena je neúnavná,“ zaskřípal Muhamedův hlas. „Že může dosáhnout za jedinou noc tisíce a jednoho orgasmu.“

„Myslím, že…“ Trochu se nadechla; více síly už jí nezbývalo. „Myslím, že právě teď bych už další orgasmus nepřežila. A o těch devíti stech devadesáti devíti už vůbec nemluvím.“

343

Na břiše jí zahrály jeho prsty; prsty druhé ruky udělaly současně totéž v její vagině.

„Tady někde je blízko studna,“ pronesl najednou.

„Madronin pramen.“

To je asi tak míli od Madronina kostela.

„Ano.“ Megan zdvihla hlavu. Na tváři se jí třpytil pot. Jak to může vědět?

„Zajdu se na něj podívat. S vámi.“

V hrudníku jí zabouřilo srdce; ňadra se chvěla silou jejího dechu. „Raději bych se podívala na vaše uspokojení.“ Ústa se mu zkřivila. „Vždyť vám to povídám, Megan: kleštěnci nejsou muži.“

Jeho prsty v ženině lůně zapulzovaly, neklamné znamení, že jí lže, ať už záměrně, nebo nevědomky.

On přece je muž a dokáže dosáhnout uvolnění. Jen když jí bude věřit.

„Potřebuji… potřebuji se vrátit do svého pokoje,“ řekla.

„Proč?“ zeptal se a v hlase mu náhle zazněla ostražitost.

„Potřebuji si vzít…“ Jak je to směšné, červenat se kvůli takové nevinné věci, jako je spodní prádlo, když má v sobě pořád ještě jeho prsty a tělo se jí stále zachvívá uspokojením, jež jí poskytl. „Potřebuji si vzít plášť.“

„Zastavíme se ve vašem pokoji, až půjdeme ven.“

„Radši bych byla, kdybyste zajistil, aby nám hostinský připravil piknikový košík, který si vezmeme s sebou – já bych se mezitím oblékla.“

„Nerozhodla jste se,“ zanořil se do ní ještě hlouběji, napínal přitom prsty, jako by mapoval její vaginální stěny,

„změnit názor?“

„Ne. Ale mám hlad.“ Změnil směr pátrání. Zhluboka se nadechla a cítila, jak pomaloučku vytahuje prsty, první kloub, druhý. „Včera jsem ani nevečeřela.“

V kalném ranním světle se mu prsty zaleskly: zvlhly samou podstatou jejího vyvrcholení.

Megan zvedla oči. Jeho pohled už na ni čekal.

V koutku úst měl lehké pousmání. „Nechci, abyste kvůli mně hladověla.“

344

„Pak vám tedy navrhuji, abyste mě nasytil, pane.“

Stopa úsměvu se vytratila. „Nevěděl jsem, že existují ženy jako vy.“

„Nevěděla jsem, že existují muži jako vy.“

Ihned se zatvářil velmi nepřístupně. „O kleštěncích se píše ve vaší křesťanské bibli, Megan.“

„Ale já mluvím o mužích, pro něž má cenu uspokojit ženu, Muhamede.“

Muhamed se jediným prudkým pohybem postavil: byl očividně ztopořený. Sklonil se a posbíral bílý turban a roucho, které včera v noci odhodil.

Když se pohyboval, na zádech, nohou a hýždích mu svaly jen hrály. Přehodil žínku přes dřevěnou tyč u toaletního stolku, potom si pečlivě přetáhl roucho přes hlavu. Otevřel horní šuplík, vyndal z něho kartáč na vlasy s dřevěnou rukojetí a prohrábl si kštici. Vlasy se mu poslušně srovnaly do vlnitých kadeří.

Pocítila lehké bodnutí v hrudi, že on má takovéhle úžasné vlasy, kdežto ty její jsou zplihlé a rovné jako hřebíky. Ten okamžik závisti vzápětí vystřídal pocit, že takhle to má být.

Přihlížet, jak muž vykonává svou ranní toaletu, bylo velice uklidňující.

Jeho zvyky se nijak neliší od zvyků Angličana: oblékl se, učesal, vyčistil si zuby.

Naklonil se a plivl do umyvadla.

Kousla se do rtu, aby nezaprotestovala, když si začal kolem hlavy omotávat turban. Když však vytáhl druhou zásuvku prádelníku, aby z ní vyndal pytlovité bílé kalhoty, už se neudržela: „Prosím vás, ne.“

Záda jeho bílého roucha strnula. „Co ne?“ zeptal se, aniž se k ní obrátil čelem.

„Mně se víc líbí, když arabští muži pod rouchem nenosí nic. O Skotech se přece také povídá, že pod kiltem nic nemají. Pro ženu je to zajímavé pomyšlení, že by jí stačilo nadzdvihnout muži sukničku.“

Muhamed se otočil a bílé roucho mu zavlálo. „Vy si… vy si ze mě utahujete.“

345

Zdálo se, že ho to překvapilo.

„Ale vůbec ne, pane,“ řekla rozmarně a cítila se přitom bláznivě mladá a lehkomyslná. „Angličané nemají smysl pro komičnost, zvlášť kdyby měli sedět nazí před džentlmeny oblečenými od hlavy až k patě.“

Po tváři mu přeběhl stín – hra světel. „Konkubíny a otroci v Arábii na pikniky nechodí.“

Jako manželka vikáře už absolvovala spoustu pikniků, ale ještě nikdy na něj nešla sama, bez gardedámy.

„Troufnu si tvrdit, že v pouštní krajině by tohle nebyl moc praktický zvyk,“ pravila jemně.

„Co nám mám nechat u hostinského nachystat?“ Jeho nejistota byla odzbrojující.

„Obávám se, že v takto malém hostinci nám toho k výběru moc nenabídnou. Masový nákyp a kus sýra mi docela postačí, děkuji vám.“

„Budete tady, až se vrátím?“

Megan pocítila, jak se jí hluboko v hrudi cosi zatřepalo: Muhamed je pod tou drsnou slupkou tak strašně zranitelný!

„Pokud nebudu tady, budu v druhém pokoji napravo od vás,“ pronesla klidně. Obrátil se k odchodu; bavlna přitom zlehka zasvištěla. „Muhamede!“

Muhamed se zastavil; neotočil se však. „Ano?“

„Jak je možné, že víte o Madronině prameni? Je to přece místní záležitost.“

„Jak je možné, že o něm víte vy?“

Ten stín, jenž mu přelétl po tváři a rozšířil se po pokoji, to nebylo jen mámení smyslů – a ani to nemělo co dělat s ubíhajícími oblaky.

Řekl, že už žádné předstírání.

„Já jsem se v téhle vsi narodila,“ odvětila vyrovnaně.

„Moje matka, stejně jako většina místních lidí, lpěla na starých tradicích. Pokřtila mě vodou z toho pramene.“

„Co byste si dala k pití?“ zeptal se jí svým obvyklým strohým tónem.

Na její otázku neodpověděl. Megan potlačila hlodající bolest.

346

„Jablečné víno by mi vyhovovalo, děkuji vám.“

Se zavířením roucha otevřel dveře a zmizel jí z dohledu.

Jeho odchod provázelo klapnutí zavírajících se dveří.

Srdce v hrudi jí klopýtlo. Najednou se zase cítila na svá skutečná léta – už jí nebylo dvacet šest, už nebyla plná radosti.

Co řekla, že to Muhameda tak rozčílilo? Co když se už nevrátí?

Megan se zvedla, sebrala z podlahy své černé vlněné šaty a oblékla se. Vlásničky byly rozeseté po polštáři a prostěradle. Shrábla je. Vklouzla do střevíců a znovu se chopila svého černého plstěného kloboučku a jehlice.

Upřeně hleděla na malou hnědou cínovou krabičku na nočním stolku. Zvenčí na ní nebylo nic, vůbec nic neupozorňovalo na to, co je uvnitř.

Z náhlého popudu zvedla víčko.

Krabička byla plná čehosi, co vypadalo jako smotané kůžičky na klobásu. Prezervativy. Často uvažovala, jak asi vypadají. Sotva se zdály tak velké, aby pojaly muže Muhamedových rozměrů.

Megan vzala jednu gumovou ochranu a zase krabici přikryla víkem; ozvalo se rychlé klapnutí kovu o kov.

Chodba byla tmavá, liduprázdná, po celé délce ji pokrýval prošlapaný vlněný běhoun. Každé ze šesterých dveří střežila nástěnná olejová lampa – matný záblesk cínu. Spěchala do svého pokoje.

Přivítal ji zlatý paprsek.

Na nočním stolku vedle úzkého, úhledně ustlaného lůžka na ni čekal její snubní prsten.

Pohled na něj vůbec nevyvolával pocit zrady, který si posledních dvaadvacet let se svým manželstvím spojovala.

Megan impulzivně přešla po dřevěné podlaze k oknu, podpatky jí přitom rázně klapaly, a roztáhla závěsy. Do sterilního pokoje vpadlo oslepující sluneční světlo jako důkaz, že po noci přišel den. Megan se obrátila, shrábla snubní prstýnek z nočního stolku a hodila ho do nejhořejší zásuvky prádelníku.

Cítila se nejistá jako mladá dívka, která čeká na svého

347

prvního nápadníka. Umyla se, vyčistila si zuby, rozpletla cop a vykartáčovala si vlasy. Důkladně prohledala kufr, až z něj nakonec vytáhla korzet, košilku, spodničku, vlněné kalhotky. Kdepak, nechtěla se navlékat do prádla, chtěla zůstat přístupná pro Muhameda.

Pak vytáhla černou sukni a živůtek. S hrůzou si uvědomila, že všechno její oblečení je černé. Tohle se hodilo k ženě, která se smířila se svým vdovstvím, ne k ženě, jež má v úmyslu dokázat eunuchovi, že je muž.

Teď ovšem nebyl čas trápit se kvůli garderobě. Chvatně vklouzla do košilky a znovu si zapletla cop. Ticho roztříštilo ostré zaklepání.

Megan se zrychlil tep.

„Okamžik!“ zavolala ústy plnými vlásniček. Zaklepání se ozvalo znova. A hlasitěji.

Žaludek se jí rozbouřil nervózní předtuchou. Svinula si cop na temeni a upevnila jej dvěma sponkami.

Ozvalo se třetí zabušení – ještě silnější.

Jestli nepřestane klepat, celý hostinec se dozví, že se Muhamed domáhal vstupu do jejího pokoje.

Prudce otevřela dveře. A chtíc nechtíc musela ustoupit zpět, aby do ní Muhamed nenarazil.

Vlál za ním černý plášť, v ruce třímal otlučené vědro.

„Piknikový košík tu nemají,“ řekl bez úvodu.

„Aha.“ Zčervenala: náhle si až bolestně uvědomila přítomnost slunečního světla, které ji hřálo do zad a nelítostně odhalovalo oprýskanou malbu na stěně za ním. Předtím její nahotu halil stín; teď věděla, že tenká bavlněná košilka neskryje stopy, jež jí na těle zanechal čas: ňadra, jež jsou příliš změklá, boky, jež se příliš zakulatily. „Jestli chcete, můžete počkat dole.“

„Nikdy jsem neviděl, jak se žena strojí.“

Její ruměnec potemněl. „Žádný muž se nikdy nedíval, jak se strojím.“

„Korzet si na piknik neberte.“

Muhamed promluvil tak přísně, že jenom zamrkala.

„Prosím?“

348

„Korzet ženě zaškrcuje krevní oběh.“

„Korzet jí také podpírá prsa.“

„Vaše prsa podporu nepotřebují, Megan.“

„Ponechte raději mně, abych o tom rozhodla.“

„Muži mají také své vrtochy.“ Jeho černé oči byly ostražité. „Já bych se u jídla rád díval na vás, a ne na nějaký zázrak z kostic.“

Megan sváděla vnitřní boj s vikářovou manželkou, jíž tak dlouho byla, i se ženou, kterou pro tohoto Araba chtěla být. Do jeho pokoje si včera večer korzet nebrala, ale…

Zhluboka se nadechla. „Když jste se vrátil do svého pokoje, oblékl jste si kalhoty?“

„Jsem, jak jste mě viděla naposledy.“ Má pořád ještě erekci?

Instinktivně mrkla dolů: jeho bílé roucho bylo vzedmuté.

Byl pro ni připravený, úplně dostupný, kdyby se jí chtělo zvednout sukně.

Do lící jí stoupla žhavá krev a udeřila ji do spánků.

„Nemohu jít ven, aniž bych si pod šaty něco vzala,“ pravila pevně a zadívala se mu přitom do očí. „Musím si obléknout honzíka a spodničky, nebo budu lemem sukně zametat zem.“

Jako ji zametala včera v noci.

Muhamed postavil vědro na její pečlivě ustlanou postel.

„Výborně. Pomůžu vám.“

Megan nikdy neměla komornou. S oblékáním jí nikdo nepomáhal od dob, kdy byla malé dítě, tak malé, že si ani nepamatovala, že by se jí přitom nějaké pomoci dostalo.

Zapnul jí živůtek a jeho prsty prodlely na jejích ňadrech. V žaludku se jí touha zavázala na tisíc uzlů.

„Děkuji vám,“ zamumlala a ztěžka dýchala mučivou vůni koření a mužnosti, která patřila výlučně Muhamedovi.

Když byla připravená k odchodu, chytil ji za knoflík.

„Říkala jste, že nejste zdejší.“ Tvář jí omyl dech vonící po mandlích. „Proč jste lhala?“

„Posledních třicet let jsem bydlela v Birminghamu,“ řekla po pravdě. Nebylo potřeba lhát – teď už ne. Nebyla už ani mladá, ani zámožná, ani jinak žádoucí pro kohokoli jiného než

349

pro tohoto muže. „Konec světa již není mým domovem.“

„A přesto jste tu.“

„Ano, jsem tady. Můj manžel umřel chudý jako kostelní myš. Vikář, jenž nastoupil na jeho místo, byl starý mládenec; byl tak laskavý, že mi dovolil, abych mu dělala hospodyni. Minulý měsíc se oženil. Pro dvě ženy tam nebylo dost práce, a tak… Dobrovolně jsem se svého místa vzdala. Rodiče mi nechali malý pozemek.“ Pýcha převážila: nedokázala se mu přiznat, že ten pozemek není větší než krabička od sirek a že Branwellovi byli ti nejchudší z chudých. „Nemám jinak kam jít.“

„Viděla jste své rodiče, než zemřeli?“

„Ne,“ řekla. Zmocnila se jí úporná lítost. „Zemřeli na chřipku.“

„Vrátila jste se sem na jejich pohřeb?“

„Rodiče mi nikdy neodpustili, že jsem se provdala za muže, který nebyl z Cornwallu. Ne, na jejich pohřbu jsem nebyla. Když jsem se dozvěděla o jejich smrti, byli už pohřbeni.“

„A přijela byste, kdybyste to zjistila včas?“

„Nevím.“

Anebo to věděla?

Megan se nechtěla vracet k chudobě či ponuré upjatosti rodáků z Cornwallu.

„Líbilo se vám, když jsem vám strčil jazyk do úst?“

V prsou jí zamrzl dech; připomněla si ten dvojí průnik: měla v ústech jeho jazyk a zároveň ve vulvě jeho mužství.

„Ano.“

„I mně to přišlo příjemné.“ Do tváří mu stoupla jasná

červeň. „Dvojkolka už bude čekat.“

Z jednoho rezavého háku, které zde sloužily jako šatník, strhla Megan plášť a z postele sebrala svůj windsorský klobouček. Ještě se spěšně vrátila, aby si vzala rukavice a prezervativ, který měla zastrčený v kapse šatů, jež před chvilkou svlékla.

350

Kapitola 5

trnu visely cáry látky, loňské rituální úlitby matek, natrhané z dětských plen, jež měly ukonejšit dávné bohy.

Upřeně hleděl na zřídlo čisté vody a přemýšlel, proč Megan k Madronině studni přivedl.

Zpod skály zurčela a bublala pravda.

Osedlaný, to je termín, kterým se v nářečí západního Cornwallu označuje někdo, jehož život sužují noční můry. Legenda praví, že když se takový člověk omyje v Madronině prameni, může se uzdravit.

Chtěl se uzdravit.

Chtěl se omýt v Madronině studni a smýt ze sebe minulost.

„Povídá se, že v roce 1650 tu žil mrzák jménem John Trelilie,“ řekla Megan. Její tvář zastiňovala střecha klobouku a záhyb černého závoje. „Třikrát měl sen, že by se měl omýt v Madronině studni. Nemohl ale chodit a nikdo by ho neunesl, a tak se sem musel sám z posledních sil plazit. A voda ho prý uzdravila. Prý odešel od pramene po svých.“

„Věříte, že je ten příběh pravdivý?“ zeptal se.

„Dozajista je méně přitažený za vlasy nežli jiné cornwallské legendy.“ Megan vzhlédla; sluneční paprsky zalily její tvář ostrým světlem a vykreslily její pěkné rysy.

„Také máte ve vaší zemi podobné pověsti?“

Arábie je plná legend. O džinech. O kouzelných oázách.

Nadechl se, aby jí vyprávěl o Arábii. „Je známo, že někteří kleštěnci uzavřeli sňatek,“ pověděl namísto toho.

Tohle vůbec neměl v úmyslu říkat.

351

Její mechově zelené oči zůstaly klidné. „Co jste tím myslel, když jste předtím říkal, že někteří kleštěnci jako vy mohou mít erekci? Jsou snad takoví, kteří… ji mít nemohou?“

Zatrylkoval ptáček; pramen pobublával.

Jak vzdálené se mu to všechno zdálo, ty roky, kdy byl ještě takovým, jakým se narodil, i ten den, kdy ho zmrzačili!

„Existují tři typy kastrace,“ řekl. „Sandali nebo castrati, při níž se chlapci nebo muži odřízne penis i s varlaty břitvou; pak jsou takoví, kterým odřízli pouze penis a potom ještě takoví, jako jsem já, jimž odstranili nebo rozdrtili varlata.“

Mluvil bez vášně, jako by tohle potkalo někoho úplně jiného, ne jeho, jako by ty spáchané zločiny nebyly zrůdné, ale naprosto přijatelné.

V Arábii jsou.

Hrůza, kterou zaznamenal v jejích očích už předtím, byla nyní zcela zřetelná. „Ti muži, co nemají penis… jak si ulevují?“

„Močí slámkou. Anebo si dřepnou.“ Jako ženy.

Ale tenhle příměr si nezaslouží – ne od jiného eunucha.

„Takže jsou odsouzeni trpět, protože nemají vůbec žádnou možnost útěchy.“

„Stupeň touhy u kleštěnce odpovídá věku, v němž byl vykastrován,“ pravil klidně. Nedokázal jí zalhat a říci jí, že kleštěnec nikdy nepocítí touhu – protože on ji cítil.

I ti, které vykastrovali ještě v předpubertálním věku. I ti, jimž se říká sandali.

„Kolik roků bylo vám?“ Odmlčela se, protože to slovo nebyla schopna vyslovit.

„Vykastrovali mě, když mi bylo třináct,“ řekl tiše.

Začal dospívat brzy. Ve třinácti už mu pučely vousy a varlata mu sestoupila.

„Jenomže ti muži, kteří přišli o mužství…“

Ani to své konstatování nemusela dokončit. Anebo to snad byla otázka?

Jak muž, jenž nemá mužství, a přece je pln touhy, dokáže najít uspokojení?

352

„Někteří kleštěnci nalézají radost v tom, že oblažují ženy.“

„Nedokážu si vůbec představit, že se pouze dívají, jak rozkoš prožívá někdo jiný, a sami nejsou schopni ji fyzicky sdílet.“

A přesto milovala muže, který se na její rozkoš nedíval. „I kleštěnci, kteří nemají penis ani varlata, se žení,“ pravil váhavě.

Zůstala zticha; oči měla náhle velice ostražité. A on v tom okamžiku zalitoval, že se jí svěřil. Nechtěl mluvit o své minulosti. Nechtěl myslet na svou budoucnost.

Chtěl se prostě radovat z tohoto dne a ze své první a poslední ženy.

I kdyby měl tu schopnost najít uvolnění u prostitutky, nikdy by se nespokojil s pouhým spojením bez vášně.

Napřáhl ruku, vytáhl z Meganina černého klobouku jehlici a klobouk jí sundal. Sluneční svit zabarvil její kaštanově hnědé vlasy do plamenně rudé a bronzové, do odstínů podzimu žíhaných stříbrným leskem zimy. „Máte nádherné vlasy. Proč je nosíte takhle pevně spletené?“

Podívala se nahoru a řekla: „I vy máte nádherné vlasy. Proč je ukrýváte pod turban?“ A uvolnila konec bílé bavlny, který byl zastrčený dovnitř, aby turban držel na svém místě.

Nepohnul se; hleděl dolů na její zvednutý obličej a jemné vrásky, které si protiřečily s její mladistvou impulsivností.

„Muslim nesmí ukazovat vlasy na veřejnosti.“

Rozmotávala látku, ňadry se přitom opírala o jeho černý plášť. „Angličanky nesmějí mít na veřejnosti vlasy rozpuštěné,“ řekla. Její dech ho hladil po bradě.

Voněl po zubním prášku.

„Tady nejsme na veřejnosti,“ pousmál se a uvědomoval si víc její dotek a to, že mu rozvazuje turban, než tlukot vlastního srdce.

Hlavu mu ovanul studený vzduch. Poodstoupila od něho a vítězoslavně zamávala turbanem. „Ne, to nejsme.“

„Mám hlad, Megan,“ řekl záměrně.

„Co jste nám obstaral k jídlu?“ zeptala se a v mechově zelených očích se jí přitom rozehrály jiskřičky.

353

Žádná žena s ním ještě nikdy nežertovala. Neškádlila ho.

Nemluvila s ním ve dvojsmyslech.

„Co byste ráda?“ otázal se; hlas měl až příliš chraplavý.

„Masový nákyp,“ opáčila hbitě.

„To tedy máte štěstí,“ odvětil. „Ve vědru masový nákyp je.“

Megan se zasmála.

Přišlo to náhle ze spleti větví a olistěných křovin a odrazilo se to od kamenných zídek, jež Madronin pramen uchránily od vpádu moderního světa. K obloze se vzneslo pleskání křídel – Megan vyplašila švitořícího opeřence.

Ve slabinách mu zatrnulo.

Rozvázal si plášť a rozprostřel ho na zem. Pak si rozepjala ona svůj plášť a přehodila ho přes ten jeho. Na živůtku se jí rýsovaly bradavky. „Bude vám zima,“ upozornil ji. „Ne víc než vám,“ opáčila. Jemu však zima nebyla.

Obrátil se a kráčel ke kamenné zídce, kde předtím odložil vědro. Volné bavlněné roucho, tobs, mu pleskalo kolem holých kotníků a třelo se o jeho naběhlý úd. Chytil tenké kovové držadlo a otočil se.

Megan seděla na pláštích, černé šaty spořádaně omotané kolem nohou v černých hedvábných punčochách.

Důstojně k ní došel.

Vzhlédla… a zírala na jeho slabiny. Roucho se mu vzdouvalo.

„Váš masový nákyp, madam,“ řekl. A postavil vědro na jejich rozprostřené pláště.

Megan položila rukavičky stranou a zvedla hlavu. Její mechově zelené oči upřeně hleděly do jeho černých. „Žádný nevidím.“

Horko, které ho polilo, nemělo nic společného se sluneční září. „Podívejte se lépe, madam.“

„Je zakrytý látkou,“ opáčila. „Možná že byste ji mohl dát pryč.“

Tentokrát bylo naprosto zřejmé, nač naráží. Připomněl si tlak jejích rtů a její horký jazyk, když mu líbala úd.

Srdce v hrudi mu poskočilo. „Oba chytneme průvan,“

354

varoval ji.

Megan sáhla po horním knoflíčku svého živůtku. „Ale zato budeme mít krásné vzpomínky na masový nákyp, nebo ne?“

Rozepnula knoflíček, pak druhý, třetí… a svlékla si živůtek.

Její ňadra v objetí slunce zářila jako alabastr. Plná. Těžká.

Dokonalá.

„Rozpusťte si vlasy,“ řekl přiškrceným hlasem.

Pozoroval, jak zdvihá paže, pozoroval její prsa, všiml si zášlehu rudohnědých chloupků v podpaží, ukládal do paměti každé zachvění jejích hebkých ňader.

Na rameno jí spadl dlouhý silný cop. Vytahovala z něj vlásničky, beze spěchu ho rozplétala a pročesávala prsty, aby narovnala všechny zcuchané pramínky.

Rudá, bronzová a stříbrná, které zářily jako pouhé záblesky, když měla vlasy sepnuté na temeni, se nyní proměnily v jiskřivý vodopád, jenž jí tekl přes pravé ňadro až k pasu.

Srdce mu zabušilo tak divoce, že se mu roztřáslo celé tělo. Přetáhl tobs přes hlavu a nechal ho ležet; klekl si před ni.

V kalném ranním světle, když měli zatažené záclony, byl jeho stav zcela zřejmý–jizvy však nikoli. Na plném denním světle je neměl kam schovat.

Ona od nich ale oči neodvrátila.

Vážně odkryla víko z vědra s jídlem. A on se stejnou vážností přijal obnaženou rukou plátek masového nákypu, který mu nabídla.

Posadil se a zkřížil nohy, přičemž si byl pronikavě vědom, že ona takhle uvidí všechno… jeho jizvy, jeho touhu, vše, co se posledních čtyřicet let pokoušel skrývat.

Megan vytáhla nevelký džbánek s jablečným vínem, nalila dvě sklenice; levý prs se jí přitom zachvíval, bradavka propichovala chladný jarní vzduch.

Natáhl se a odhrnul jí stranou pramen vlasů, aby viděl obě její ňadra.

Masový nákyp byl bez chuti, jablečné víno chutnalo kysele. On však věděl, že na ně nikdy nezapomene.

355

Když vypili víno do poslední kapky, dojedli masový nákyp a olízali si prsty, uložila džbánek, sklenice a prázdný talíř zpátky do vědra.

Pak se postavila a sundala si sukni, honzíka i spodničky.

Obličej měla zastíněný vlasy. „Zajezdím si na vás, pane.“

Ještě před čtyřiadvaceti hodinami by si pomyslel, že je směšná.

Ještě před čtyřiadvaceti hodinami by neotevřel dveře ženě, o které by věděl, že předstírá, že je děvka.

Natáhl nohy, odkopl z plášťů její spodní prádlo a lehl si na záda.

Slunce bylo horké. Oslepovalo. Čekal na váhu jejího těla dychtivěji než na svůj příští nádech. Přiklekla k němu a pevně ho chytila za úd. Přestal dýchat. Políbilo ho vlhké horko. Srdce mu přestalo bít. Nepolevující tlak. Žhoucí mokro.

Když se Megan velmi rozhodně pokusila zavést si ho do sebe, soustředil se na její obličej: kousala se do spodního rtu jako děcko, které se připravuje na zkoušku.

„Vezměte mě s sebou domů, Megan,“ řekl chraptivě. A zauvažoval, zda má žena vlastně vůbec domov.

Věděl, kde je podle mínění jiných lidí, ale on sám to nevěděl.

Její brána se bez předchozího varování otevřela a ona ho polkla. Zavzlykala. Zasténal.

Její ochlupení mu škrábalo slabiny. Špička jeho pohlaví se dotýkala jejího děložního hrdla.

Cítil, jak v něm zběsile bije tep Meganina těla. Ona na něj shlížela z výšky. „Myslím, že jsem na tohle moc stará.“

Chytil ji za boky. „Myslím, že ne, madam. Pěkně si na mně zarajtujte,“ procedil mezi zuby. „Zajezděte si na mně jako ta dívka, kterou jste tehdy viděla s tím mládencem.“

Ukaž mi, jaké to je, žadonil beze slova, jaké to je být mladý a úplný a bezstarostný.

Váhavě a trochu nejisté se nadzdvihla; chladný vzduch mu sevřel úd, jehož špička byla v jednom ohni. Oči od něj neodtrhla, ty své zelené oči zvlhlé sexuální potřebou a ještě čímsi jiným: potřebou potěšit ho.

356

On však od ní nechtěl pozornosti a protislužby, chtěl jenom, aby se sama sobecky ukojila.

Vzepjal se a současně ji stáhl k sobě dolů, přinutil ji, aby přijala jeho tvrdost.

Megan zvrátila hlavu dozadu; kolem jeho dlouhého údu zavibroval tichý výkřik.

Nevěděl, kdo z nich ten zvuk vydal, zda ona, nebo on. Měla dlouhý krk, bílý, graciézní.

Pomaloučku nalezla ten pravý rytmus: nahoru – stehna a vagina ho stisknou, dolů – stehna a vagina se rozevřou. Popaměti ho chytila za ruce.

Její ruce, to byly ruce ženy zvyklé na těžkou lopotu.

Slunce obklopilo Meganinu hlavu svatozáří rudé, bronzové a stříbrné barvy. Střídavě sledoval, jak se jí houpají ňadra a jak jí na krku nabíhají šlachy. Zvuk přerývaného dechu se mísil s vlhkým mlaskáním těla přisedajícího na tělo. Megan na něm jezdila tak dlouho, dokud neměl pocit, že má slunce v zádech, zemi pod nohama a vítr ve tváři, a společně tryskem uháněli zpátky do časů, kdy byli oba mladí a nevinní.

A potom to ustalo: pevný náraz, strhující síla, závod, v němž se vyhrává svoboda. Megan na něj hleděla, na tváře, skvrny od potu a slunce, vlasy jí splývaly na líce i na ňadra. Její vagina se kolem něj svírala v dozvucích orgasmu: stáhla se, uvolnila, stáhla se, uvolnila, kolem jeho srdce, kolem jeho údu. Až moc. Ne dost.

Potlačil výkřik zoufalé agónie. Nebyl připravený na to, že se stane opět eunuchem, ne teď, kdy mu krev bouřlivě zpívá v žilách a po zádech mu běhá rozkoš.

Meganin namáhavý dech se pomalu utišil. „Vy nemůžete, viďte?“

Nepředstíral, že jí nerozumí. „Ne.“

Ale Alláhu, bože, jak moc po tom touží!

„Chci vám poskytnout uvolnění, Muhamede.“

Zničehonic se zvedla na jedno koleno – vyklouzl z ní, ten jeho zduřelý, škubající se úd – a postavila se nad něj.

Zvedl oči k té kráse, jíž se říká ženské pohlaví: pod tmavým porostem vlhkých kudrnek byla růžová a mokrá.

357

Chlupy na pohlaví měla tmavší než ty v podpaží, byly temnější i než její vlasy.

Rychle zvedla nohu a přehodila mu ji přes slabiny, takže měla stehna stlačená skromně k sobě.

„Pojďte, pomozte mi,“ vyzvala ho tak velitelsky, jako by to

říkal on sám.

„Proč?“ vypravil ze sebe; hrudník se mu s námahou zvedal, plíce pracovaly ostošest.

Proč jenom nemohli zůstat, jak byli – alespoň o chviličku déle.

„Mám v úmyslu udělat smírnou oběť,“ pravila Megan záhadně.

V blyštivém vodopádu vlasů se shýbla, přehrnula svůj plášť a z kapsy cosi vyndala. Neviděl, co to je.

Napřímila se, obrátila a vykročila k prameni, který přikrmily jarní vody; hýždě jí přitom lehce nadskakovaly, kyčle se pohupovaly.

Šel za ní.

Megan tu kdysi vídávala matky koupat své děti. Udělala z pravé ruky mističku a ponořila ji do vody. Nabrala tu čirou tekutinu a otočila se k němu; vzápětí mu vodou pokropila úd.

Zalapal po dechu. Voda byla jako led.

Co bylo tvrdé, zplihlo, aby uniklo tomu chladu. Aniž si všímala následků svého zákroku, soustředila se místo toho na rozbalování prezervativu. Pak připíchla rozvinutou ochranu z gumy na keřík, na kterém již visely zbytky dětských plenek.

Stáhlo se mu hrdlo. Ona pokřtila jeho mužskou výzbroj, jako ženy křtívají miminka. A teď nechala na větvi kondom, jak to nesčetné matky dělávají s kousky plen, jež mají sloužit coby oběť.

„Myslíte snad, že mě navštíví štěstěna, která ochraňuje matkám děti?“ zeptal se jí obhrouble.

„Jsem si tím jistá,“ pronesla pevně. „Ale bude to až později. Ve vyhřátém pokoji, kde budeme mít k dispozici postel.“

Jeden zázrak už zažil, to když se včera v noci zabořil do

358

jejího těla. Další už nečekal.

Pomohl Megan s oblékáním; přetáhl jí přes hlavu spodničky, upravil honzíka, zapnul knoflíky v pase sukně i vpředu na živůtku.

Shrnul jí vlasy z obličeje a zapletl jí je. Byly prohřáté od slunce, krásně splývavé, jemnější než prachové peří.

Megan přitom držela bez hnutí, jako by byla zvyklá, že ji někdo jiný obléká, že jí pomáhá.

Co to bylo za blázna, ten její manžel, že odmítl Meganinu lásku? pomyslel si Muhamed vztekle. Kdyby byla jeho ženou, on už by dohlédl, aby nikdy nestrádala nedostatkem pozornosti.

Jenomže je kleštěnec, ne muž.

Upevnila si cop na temeni, narazila si klobouk a natáhla rukavičky, zatímco on si oblékal tobs a kolem hlavy si omotával turban.

Měl pocit, že ji má těžkou jako balvan.

Když se ve svých stopách vraceli trnitým porostem ke dvojkolce, která na ně čekala, mlčeli. Muhamed rozvázal koni nohy a zapřáhl ho do kočáru.

Megan bez pomoci nastoupila.

Chtělo se mu servat z ní ten černý klobouk a černý plášť.

Chtělo se mu jíst zase nechutný masový nákyp, pít kyselé jablečné víno, ležet na slunci a na sobě cítit nahé tělo jezdkyně.

„Říkal jste, že i kleštěnci, kteří nemají mužství ani varlata, se také žení,“ řekla a místo na něho hleděla upřeně před sebe na vykastrovaného koně.

Rty se mu sevřely do pochmurné čárky. „Ano.“ Věděl, nač se ho chce zeptat.

Megan se obrátila a dlouze se na něj zahleděla. „Přece by se neženili, kdyby nebyli schopni těšit se z ženiných pozorností, viďte, že ne?“

Prudce chňapl po otěžích: „Ne.“

359

Kapitola 6

esta zpátky do hostince proběhla v naprostém tichu. Cítil, že je Megan pevně rozhodnutá poskytnout mu

uspokojení.

Vzbuzovalo to v něm vztek i naději: vztek, že nepochopila, co kleštěnce omezuje, naději, že uspěje, takže on dokáže nalézt ukojení, stejně jako to dovedou jiní muži.

Mladý stájník podržel koni hlavu a Muhamed vyskočil z kočáru. Poprvé byl šťastný, že denně cvičil, aby si vypěstoval svaly – jinak by se proměnil v těstovitou hroudu, což se často eunuchům stává.

Ta tělesná síla mu dovolovala přivést Megan víckrát k orgasmu.

Obrátil se a nabídl jí ruku. Upřeně hleděla směrem, kde stál stájník.

Ani se nepotřeboval dívat, aby věděl, že ten hoch poulí oči na Araba, který nosí šaty jako ženská. „Megan,“ řekl tiše.

Neochotně odtrhla pohled od stájníka.

„Jsem zvyklý na to, že budím pozornost,“ řekl jen. Žena mu podala ruku. Pořád ještě se mračila.

Po tom jasném slunečním svitu se jim zdál vnitřek hostince ponurý; zápach vařené kapusty a hovězího, jež vystřídal čerstvý jarní vzduch, jim obracel žaludek.

Hostinský, který mu tak dychtivě sjednával kurvu, tu teď nebyl. Z výčepu se ozývaly hlučné hlasy.

Zatímco byli pryč, pokojská mu poklidila v jeho světnici. Postel byla ustlaná, křeslo s příčkami stálo u krbu, džbán na vodu byl postaven v kameninovém umyvadle.

360

Vůbec to tu nevypadalo, jako by potěšil ženu a na oplátku sám sklidil rozkoš.

Zamkl dveře.

Megan na něho čekala u postele. „Věřím, že mi poskytnete rozkoš, Muhamede.“

Jenomže vy nevěříte, že rozkoš poskytnu i já vám. To už ani nepotřebovala dodávat.

Žádná žena mu nemůže dát to, po čem on tak bolestně prahne.

Jenže ona o to bude usilovat tak dlouho, dokud se sama nepřesvědčí. „Svlékněte se, Megan.“

Když se Megan svlékala, ani na chvilku z něj nespustila pohled. V tom kalném světle se barva jejích očí nedala rozeznat, oheň, jímž prve zářily její vlasy, nyní pohasl.

„Posaďte se na postel,“ pravil drsně. Usedla na kraj lůžka.

Beze slova si sundal turban a stáhl si tobs přes hlavu. Tohle už jí připadalo známé – jeho úmysly však neznala.

Megan hodila polštář na podlahu; klekl si před ni. Už jí nemusel říkat, aby roztáhla nohy.

Zlehka vzal do dlaní její prsa, naběhlá a něžná, zahalená nyní ne do slunečního světla, ale do stínu. Sklonil se a dotkl se její vulvy, jejího poštěváčku, který byl pořád ještě zduřelý, jejích spodních pysků, jež se vlhce leskly.

Snadno do sebe pojala jeden jeho prst, pak dva…

Hleděl na napjatý prstenec jejího těla, do něhož temně vnikala jeho ruka. Z těla jí prýštila vlhkost, perlová esence. Zvolna ruku vytahoval, až mu v ní zůstaly jen konečky prstů. Opatrně do té škvíry, kterou si vytvořil, zastrčil ještě třetí a čtvrtý prst a přizpůsobil se jejímu tvaru a velikosti.

Škubla sebou, ale nezpěčovala se.

Megan by mu neodmítla nic – a on nevěděl, z jakého důvodu.

Zvedl zrak k jejím ňadrům, jež už tolikrát držel, a k bradavkám, které cucal. Zaplavila ho žádost.

Prudce vyrazil vzhůru a vzal do úst její levou bradavku. Pod jazykem vnímal tep jejího srdce, v konečcích prstů mu

361

pulzovalo.

Ženské lůno je stvořeno, aby rodilo děti. Ženská ňadra jsou stvořena, aby ronila mléko.

Ale z tohoto jejich spojení žádní potomci nevzejdou.

Cucal ji, aby jí dal trochu útěchy, kterou tak potřebovala.

Kterou tak potřeboval. Kterou oba potřebovali.

Strčil do ní čtyři prsty, první kloub, druhý kloub, roztáhl ji, jak ji nikdy neroztáhne děťátko.

Megan se kolem něj stáhla.

Palcem jí přejel klitoris: zvenčí se kochal její tvrdostí, zevnitř její hebkostí.

V Meganině hrudi se zrodil výkřik, zavibroval pod jeho rty a jazykem, prorazil si cestu vzhůru hrdlem a unikl jí z úst.

Rozkoš. Bolest.

Její orgasmus mu drtil prsty a nutil ho, aby s ní sdílel jak rozkoš, tak bolest. Z údu mu skanula kapka tekutiny.

Kolem uší se mu sevřely chladné prsty, temeno hlavy mu zčeřilo horko – její dech. Zavrtala tvář do jeho vlasů, nos a rty přitiskla k jeho skalpu a on ji přitom cucal a sál z ní mléko posledních křečí rozkoše, to lehké třepetání svírající mu prsty.

Seděli tak velmi dlouho, prsty měl v ní, její bradavku v ústech; byli spojeni tak, že by se to v žádném odborném pojednání o erotice nedalo přiměřeně popsat.

Váhavě pustil její ňadro. Teplo, jež mu spočívalo na hlavě, zmizelo, prsty svírající jeho uši mu sklouzly na tváře.

„Mám syna,“ řekl.

Její prsty dotýkající se jeho čelisti se zarazily; její vagína mu sevřela ruku.

„Ne z mé krve,“ vysvětloval drsně, „ale chlapce, kterého mi svěřili do péče, když mi bylo dvacet sedm let. My jsme…“ Neprozradí tajné útočiště jiného člověka, není přece na něm, aby tenhle příběh vyprávěl. „Přijeli jsme do Anglie před devíti lety. Minulý týden hrozil, že když ublížím jeho manželce, zabije mě.“

V očích se mu zračila bolest. Anebo to byl strach z toho, že jiný člověk považoval za nezbytné pohrozit mu v obavě, že ublíží ženě.

362

„Slova vyřčená ve zlosti by měla být zapomenuta,“ řekla pouze.

„On je ale nevyřkl ve zlosti.“ Ohnul v ní prsty; Megan se kolem nich reflexivně stáhla. „On by mě zabil. Nekladu mu to za vinu. Udělal, co udělat musel.“

„Vy jste… jeho ženě vyhrožoval?“

„Ano.“

Pulz v jejím lůně se roztepal rychleji. „Proč?“

„Protože jsem žárlil.“ Zalil ho vztek a bolest, které mu náhle vytanuly z paměti. „Protože jsem chtěl to, co má on: mít vlastní ženu.“

„Ale neublížil jste jí, viďte?“

„Ne.“

Anebo ano?

Jsou ti dva pořád ještě spolu, nebo mezi ně neodvolatelně vstoupil? „Žije… žije někde tady?“

„On žije v Londýně.“

„A proto jste teď tady, na Konci světa? Abyste se dostal co nejdál od toho muže a od jeho ženy?“ Otevřel ústa, aby jí pověděl pravdu. Nedokázal to.

„V Arábii byla v harému jedna žena. Žena, která se provdala za eunucha,“ pravil. „Neměl ani úd, ani varlata. A přesto prohlásila, že je schopen orgasmu. Řekla, že by se mohl zběsile rozříjet a ona že by mu držela na obličeji polštář, aby jí při vyvrcholení nerozdrásal ňadra zuby. Ona a ostatní ženy se smály, že by se kleštěnec dal takhle potupit.“

A znovu uslyšel ten smích, to jízlivé špičkování. Ale já nejsem takový, pomyslel si v návalu trýzně. Ukázal bych jí, že nejsem takový.

Nepotřebuji k uspokojení ženu – stačí mi, když ukojení dosáhne ona.

Vytáhl z Megan prsty a její tělo se po něm v touze vztáhlo. Nabídl jí svůj úd. Pohroužil se do ní tak hluboko, že nezbyl vůbec žádný prostor pro myšlenky na Arábii nebo na kleštěnce.

Její pohled ho objímal, přijímal, konejšil.

Zavřel oči, povytáhl se ven a znovu do ní prudce vstoupil.

363

Zas. A zas. A zas.

Dokud mu kůže nehořela potem. Dokud ho nerozbolela kolena.

Dokud mu úd nepulzoval v divé agónii.

Dokud nevykřikla, nejprve rozkoší, pak bolestí, a on přesto nedokázal dosáhnout uvolnění.

Kolem něj se ovinuly hebké paže. Držely ho. Bránily mu v pohybu.

Opřel se o Megan; chvěl se, chtěl tak strašně, že se mu chtělo skučet. Lapaje po dechu zabořil obličej do ohybu její šíje.

Vlasy mu čechraly jemné prsty, které ho k sobě tiskly stále víc. „Pověz mi jak,“ zašeptala. Jak by jí to mohl říci? Bylo to proti přirozenosti.

Muž by neměl potřebovat nic víc než ženskou vulvu.

„Pověz mi to,“ naléhala vytrvale. „Prosím! Věř mi, Muhamede. Věř mi, jako já věřím tobě.“

Zavrtal se jí ještě pevněji do šíje; chtěl se v ní rozplynout, ale nedokázal to. Kvůli rozhodnutí jednoho muže. Kvůli společenství, jež se dopouští věcí, které spíše než touhu ničí život.

„Muž má v těle žlázu, která se dá polaskat,“ řekl vyčerpaně.

Megan znehybněla – zdálo se, že i ten pulz, který mu tak rychle tloukl do rtů, se nyní zastavil.

Svítalo jí, že existuje jen jediné místo, kde je možné polaskat muže zevnitř.

„Jak by mohla žena tuhle žlázu nalézt?“ otázala se neklidně.

Opakoval, co slyšel od ostatních eunuchů, od stvoření, od nichž se neočekává, že by toužila po sexuálním uspokojení, jenomže ona po něm touží. „Prý má velikost a tvar vyloupnutého ořechu. Říká se mu třetí vejce.“

„Chci vás potěšit, Muhamede. Chci vám poskytnout tutéž rozkoš, kterou jste poskytl vy mně.“

Vymanil se z bezpečí Meganiny náruče. „To není totéž,“

řekl drsně.

364

„Vy máte strach.“ Ano, měl strach.

Bál se, že vyvrcholení, které mu dala, se již nikdy nebude opakovat.

Bál se, že ztratí i ten zlomek mužnosti, který získal.

„Je to proti přírodě,“ zaskřípalo mu v hrdle. Jak to, že ona nevidí, že je to tak nepřirozené?

„Muhamede, na uspokojení není nic nepřirozeného. To, co udělali vám – to je proti přírodě. Muži, kteří se milují se ženami, jenom aby ony mohly nosit jejich děti – to je proti přírodě. Ale tohle ne, Muhamede. Řekl jste, že jste dosáhl uspokojení prostřednictvím mé rozkoše. Dovolte mi, abych s vámi mohla sdílet tu vaši. Dovolte mi zažít pocit, že vás dokážu potěšit, jako jste vy potěšil mne.“

„Jenomže ony se smály,“ vydechl.

„Já se vám smát nikdy nebudu.“ Ne, Megan se mu smát nebude.

Jemně se z ní vyprostil a postavil se, v kostech mu skřípalo, kolena měl bolavá.

Megan chytila polštář. Hodila ho na podlahu a klekla si před Muhameda. Pohlédl z výšky na její temeno: cop jí visel na záda. Vyhlížela jako školačka.

Ruce, jimiž ho objímala, však nepatřily školačce. Patřily ženě.

Po údu se mu roztančil oheň – mazlivé doteky jejích prstů.

Zvedla oči a zachytila jeho pohled. „Bude to i kvůli mně samotné, Muhamede. Nikdy jsem neměla možnost dotýkat se mužského těla. Skutečnost, že jste mi věřil natolik, abyste mi dovolil tohle, si navždy uchovám v paměti jako drahocennost.“

Sklonila hlavu a velmi jednoduše předešla jeho námitkám: vzala ho do úst.

Přál si vidět její obličej. Přál si objímat její tělo. Slabiny se mu stáhly.

Poslepu se po ní natáhl – jak zranitelnou má žena šíji! - vnímal, že se její jazyk zavrtává hlouběji, jako by jeho úd

365

nekončil ve slabinách, ale vinul se ještě hlouběji do jeho břicha.

Cucala ho.

Přejel jí palci nahoru po zádech a v tu chvíli pocítil, jak se její ústa horce stáhla a svaly na čelistech jí začaly rytmicky pracovat, vpřed a zpátky, vpřed a zpátky.

Bylo to rozkošné, nechat si od ženy cucat úd, ale byla v tom i stopa nejistoty. Když má žena penis v ústech, muž je jí zcela vydán na milost a nemilost.

Mohla by mu ublížit a on by proti tomu nemohl vůbec nic dělat.

Necítí se ona stejně zranitelná, když bere do úst on ji a cucá ji? zauvažoval krátce.

Nemají snad všechny ženy tenhle pocit zranitelnosti, když si je muži berou, ať už prsty, nebo údem, a ony jsou zcela v jejich moci?

Cítí se takhle i Megan?

Zatímco jeho plíce lapaly po vzduchu, zvrátil hlavu dozadu: celý svět se mu scvrkl na Meganiny rty, na Meganin jazyk a na ostrou hrozbu Meganiných zubů.

Přímo se rozpouštěl, a přece se ještě nikdy necítil tak tvrdý. Na stehnech ucítil lehký tlak. Srdce mu poskočilo –

v očekávání, v hrůze. Bál se toho, co mu nabízela.

Chtěl být jako všichni ostatní muži a brát si rozkoš tak, jak si ji berou i oni. Věř mi, řekla.

Od svých třinácti let nevěřil nikdy nikomu. Jak by mohl věřit téhle ženě? Jak by jí mohl nevěřit? Roztáhl nohy.

Nalezla ho a pobídla. Prst měla kluzký, vlhký – že by ze svého vlastního těla?

Pevně stiskl víčka, emoce se v něm praly, svaly se zatínaly. Odmítal její vnik. Odmítal zakázané vzrušení, jež její dotek vyvolával, když pátral po místě vstupu.

Po zádech a po údu mu sjel blesk. Pod víčky se mu zablýsklo světlo, v uších se mu rozezvonily hlasy.

Syn jeho srdce: Zabiju tě.

Žena, kterou miloval: Chtěl jsi vůbec někdy nalézt lásku v ženském těle?

366

Megan, žena, jež mu prostřednictvím své nesobeckosti dokazovala, že on o lásce neví a nikdy nevěděl, co by se za nehet vešlo: Nechápu, co po mně vlastně chcete.

Zaťal zuby, aby zadržel ten tlak, jenž mu svíral hruď a stoupal mu vzhůru do krku.

Tohle chtěl.

Tohle odjakživa chtěl.

Ženu, která se nebude zděšeně krčit při pohledu na jeho tělo, jako se před ním krčí on.

Ženu, která si vezme, co jí on nabízí, a nebude ho ponižovat kvůli tomu, co jí dát nemůže.

Ženu, které nebudou kleštěncovy potřeby lhostejné.

Blikající světélka pod víčky se mu slila v jediné oslepující bílé světlo. Jeho svět se rozpadl na kusy: minulost, kterou mu vnutili, přítomnost, jež mu nyní přináší naplnění, neradostná budoucnost, která před ním zeje.

Bílé světlo rozčísl chraplavý výkřik – a on byl zase muž. Ne kleštěnec.

Muž.

Dar, jejž dostal od Megan. Najednou zase byli dvěma lidmi.

Do ticha se ozvalo zašplouchání vody a po něm cinknutí kameniny o dřevo; a další šplouchání a pak opět ticho.

Usilovně se snažil, aby zaslechl její následující pohyb, aby mohl cítit její blízkost. Ještě se chvěl v poryvech doznívající rozkoše, kterou mu darovala.

Na obličej se mu přitiskly jemné ruce a sklonily mu hlavu. Otevřel oči. Ty Meganiny zářily nevyplakanými slzami.

„Byla jsem tvou součástí, Muhamede. Nikdy jsem se necítila být tak mocná ani tak krásná. Děkuji ti za důvěru.“

Srdce se mu rozbušilo dvakrát tak rychle. Zasloužila si znát pravdu.

„Muhamed je jméno, které mi dali Arabové. Moje anglické jméno je Connor. Connor Treffry.“

Poznala to jméno.

Treffryové byli nejúspěšnější rybáři v západním Cornwallu. Možná i v celém Cornwallu. Megan se odtáhla:

367

rukama i city. „Jak?“ zeptala se.

Jak se přihodilo, že se z něj stal kleštěnec? Jak ji mohl takhle podvádět – on, který ji sám obvinil z podvodu?

„Miloval jsem moře,“ pronesl unaveně; potřeboval její vřelost a její blízkost, ale nedokázal vyjádřit pocity, jež celých čtyřicet let odkládal stranou. „Nepřál jsem si nic jiného než být rybářem, jako jím byl můj otec. A přede mnou i moji bratři. Jednoho dne jsem otce přesvědčil, aby mi dovolil vyplout s muži na moře. Přišla bouře. Odvála nás úplně mimo směr plavby. Zajala nás loď. Byli to otrokáři. Odvezli nás do jakéhosi přístavu a prodali nás. Otcovy muže jsem už nikdy nespatřil.“

Neexistovala slova, jimiž by se dal vyjádřit děs, který pocítil tehdy, když ho uvěznili – poprvé v životě se vydal pryč z domova, a hned ztratil naději, že se tam kdy vrátí.

„Ale vždyť jste byl Angličan!“

Rty se mu zkřivily úsměvem; jeho oči se však neusínaly.

„Araba, který si mě koupil, moje dědictví nezajímalo. Ani ho nezajímala má vzpurná povaha. V Arábii se říká: ženu si vezmi kvůli dětem, ale chlapce kvůli rozkoši. On měl rád mladé muže. Když jsem mu odmítl vyhovět, přihlížel, jak mě jeho strážci přidrželi a egyptský nevěřící mi rozdrtil varlata. Potom mě prodal syrskému obchodníkovi.“.

Hleděl do jejích zelených očí: neviděl v nich svěží zeleň Anglie, ale holou poušť a sebe jako třináctiletého chlapce.

„Dostal jsem infekci. Syrský obchodník odřezal ten neužitečný pytlík, který se mi klimbal mezi nohama, a aby zastavil krvácení, zahrabal mě do písku.“

Meganina světlá pokožka zbělela hrůzou jako sníh.

„Na tu bolest si už nevzpomínám.“ V koutku úst mu zacukal sval. Před očima mu vyvstal obraz pálícího žlutého slunce a jasně karmínové krve. „Ale vzpomínám si, že jsem plakal jako holka. Chtěl jsem zemřít. Nedovolili mi to.“

„Jsem šťastná, že jste nezemřel,“ pravila klidně. Předešlé noci a dnes byl šťastný i on.

„Nedokázal jsem se přinutit, abych své rodině sdělil, že žiji,“ přiznal se místo toho.

368

V jejích očích nebyla výčitka. „Takže oni věří, že jste mrtev?“

„Říkal jsem si, že bude nejlepší, aby si mysleli, že jsem mrtvý, než aby se dozvěděli, co se se mnou stalo.“

Její pohled neuhnul. A vydoloval z něho pravdu.

„To já jsem nechtěl, aby se dozvěděli, co se mnou je.“ Pořád ještě jim to nechtěl oznámit.

„Vždyť by vám nic nevyčítali – jak by mohli?“

„Jsem nejmladší z rodiny. Mám tři starší bratry a sestru. Byl jsem rozmazlované dítě. V Anglii jsem už devět let, a přesto jsem nenavštívil rodiče. Zemřeli, aniž se dozvěděli, že jsem naživu. Na jejich pohřbu jsem nebyl. Ale zítra, Megan, zítra už budu vědět, zda mě bratři a sestra z něčeho obviňují.“

„Už vědí, že jste naživu?“

„Ano. Předevčírem jsem jim poslal vzkaz.“ Toho dne, kdy se rozhodl opatřit si děvku. Toho dne, kdy do jeho života vstoupila Megan.

„Zítra jim pošlu další vzkaz,“ pronesl bezvýrazně.

„Sejdeme se na odpoledním čaji, jak už to Angličané dělávají.“

„Proč je ale chcete navštívit, když po tom ani teď netoužíte?“ tázala se klidně dál.

Protože se hrozí své vlastní nenávisti.

Protože se potřebuje srovnat sám se sebou. Cornwall by mohl být dobrý začátek.

„Je mi padesát tři let a nevím, co jsem zač. Jsem kleštěnec. Čtyřicet let jsem žil pod jménem Muhamed. Ale toužím po tom, po čem by toužil Connor. Chci ženu. Chci děti. Chci žít jako muž mezi ostatními muži.“

„Vy jste muž.“

„A který muž podle vás jsem, Megan? Muhamed… nebo Connor?“

„Myslím, že jste muž, kterého jsem dnes pokřtila,“ pravila pevně.

Měl pocit, jako by dostal ránu pěstí do hrudi.

„Hádám, že bohy jeden kondom neusmíří, Megan.“

„Možná ne, ale bezpochyby se tím otvírá prostor k úvahám

369

na příští květen,“ odporovala vyrovnaně.

Nechtělo se mu přemýšlet o květnu. Nechtělo se mu přemýšlet o rozhodnutí, jež bude muset udělat už příštího dne.

„Obejmi mě,“ řekl věcně. A poprvé po čtyřiceti letech pronesl jedno prosté anglické slůvko: „Prosím. Pojď do postele a obejmi mě.“

370

Kapitola 7

mu, která vládla v ložnici, rozehnal růžový rozbřesk. Doléhaly sem tlumené zvuky – to jak vstávali ostatní

návštěvníci hostince. Odjížděli.

Zvuky, jichž si včera nevšimla: příjezdy a odjezdy jiných lidí.

Megan hýčkala na prsou jeho spící hlavu a naslouchala klidnému rytmu jeho dechu. Muhamed. Connor.

Kterého z těch dvou mužů právě objímá? Jak zareaguje jeho rodina, až ho uvidí?

Nebudou na něho zírat, jako zíral ten mladičký stáj nik? Uvítají ho s otevřenou náručí?

Nezavrhnou ho? Neublíží mu?

Jeho paže, kterou jí ovinul kolem pasu, ji sevřela pevněji. Věděla, že už je rovněž vzhůru. „Muh…“ Kousla se do rtu. Jak mu má říkat? „Musím jít,“ pošeptala. Neodpověděl.

Měla pocit, jako by jí srdce z hrudi rvali na dva kusy. Jak to bylo směšné, doufat, že ji požádá, aby s ním zůstala!

Když vyklouzla zpod jeho paže a hlavy, nezastavil ji.

Nezastavil ji, když se kvapně oblékala, rozechvělá chladem a slzami, jež jí mlčenlivě stékaly po lících.

Nezastavil ji, ani když tiše otevřela dveře a vyklouzla z jeho života.

Nikdy se nedozví, zda tenhle muž nalezne mír. U své rodiny. U jiné ženy.

Jakmile byla Megan zpátky ve svém pokoji, vydrhla si obličej, zuby, učesala se a sbalila si šaty.

Je čas žít dál vlastní život.

371

Hostinský, podsaditý chlapík s řídnoucími vlasy, ulíznutými dozadu, po ní poťouchle pošilhával – očividně mu bylo jasné, kolik času strávila s mužem, kterého on zná jako pana Muhameda.

Meg by se schoulila pod tíhou ponížení. Zdvihla vzdorně bradu. „Chci dopravit na pozemek Branwellových.“

„Nic tu zrovna nemám, paní.“

„Přesto bych si ráda najala kočár s kočím.“

„To vás přijde na šest šilinků.“

Cena to byla nehorázná, jenomže ona měla jinak jen jedinou možnost: jít pěšky. Deset mil. „Výborně.“

Kočí byl nemluvný mužský s obnošenou buřinkou, který zhrouceně dřepěl na kozlíku. Se zavazadly jí nepomohl. Megan se vyšplhala na sedadlo vedle něj.

Tohle byla v Cornwallu vzácnost: dva slunečné dny za sebou.

Megan pomyslela na prezervativ, který vlaje v poryvech lehkého větříku. Pomyslela na svoje vlasy, které jí volně splývají po zádech, jako by nebyla vdovou ve středním věku, ale mladým děvčetem. Pomyslela na muže, jenž jí dovolil osvobodit se od omezení daných jejím věkem a úctyhodným postavením.

Pomyslela na teplou tekutinu, která jí prudce vytryskla do krku.

Mužova rozkoš byla daleko cennější nežli jeho semeno.

Megan vyskočila z kočáru a vyházela svoje zavazadla.

Na uválenou postel položil černý anglický redingot, naškrobenou vyžehlenou košili a černé vlněné kalhoty. Vedle toho pak bílé tobs, pytlovité bílé nohavice a pás bílé látky, z níž se vytváří turban.

Connorovy šaty. Muhamedovy šaty. Muhamedovy šaty. Connorovy šaty.

Je kleštěnec – a nic na světě tenhle stav nezmění.

Jak odhodit těch čtyřicet roků, jako by nikdy neexistovaly? Jak dosáhnout míru, když to prostě nejde?

Jak jen mohl Megan dovolit, aby mu vyklouzla z náruče, z jeho postele, z jeho pokoje i z jeho života, jako by spolu

372

nesdíleli důvěrnost, jakou nikdy předtím nezakusil?

Pohlédl na lůžko. A pokusil se zvolit cestu.

Žít jako Angličan, anebo se protloukat dál jako Arab. Megan zcela ignorovala potměšilé pohledy hostinského.

Šplhala nahoru po úzkém schodišti a srdce předbíhalo její kroky.

Chodba měřila snad míli; prošlapaný běhoun se proměnil v pruh melasy, která se jí lepila na nohy.

Ani v nejmenším jí nedal najevo, že by si přál, aby zůstala. Proč ho tedy teď dohání do téhle krajnosti a oba, jeho i sebe, tak přivádí do rozpaků?

Manžel ji odmítl. Co když tenhle muž udělá totéž?

Před třiceti šesti hodinami si myslela, že to nejtěžší, co kdy musela udělat, je zvednout závoj a odhalit před Arabem, který si objednal děvku, svůj věk. Tohle ale bylo mnohem, mnohem těžší.

Megan napřáhla ruku v černé rukavičce a zaťukala na dveře.

Náhle ji zaplavil pocit déj? vu.

Před třiceti šesti hodinami zaklepala přesně stejně.

A čekala.

Dveře se zničehonic otevřely. Oči se jí překvapeně rozšířily.

Muž, jenž dveře otevřel, nebyl ten, který ji vpouštěl dovnitř minulé noci.

„Vy… vy máte na sobě kalhoty,“ řekla. Jeho odpověď ji příliš nepovzbudila. „Ano.“

Pohledem utkvěla na bílém turbanu, který mu pokrýval hlavu a stínil černé oči a ostře řezané rysy.

I na jeho obličeji se zračilo napětí, jako by i on čekal. Na ni?

Nebo na to, až ona odejde?

V těch černých vlněných kalhotách, vestě a redingotu vyhlížel anglicky, ale… „Zakryl jste si vlasy,“ vyhrkla.

„Je pouze jediná žena, která by se na ně měla dívat, O jinou nestojím,“ pravil stroze; černé oči měl klidné

„Nežádám po vás manželství,“ vybuchla ve víru citů.

373

„Mou rodinu by šokovalo, kdybych je navštívil v doprovodu konkubíny,“ odvětil drsně a velice se v tu chvíli podobal muži, který tyto dveře otvíral před třiceti šesti hodinami.

Žaludek jí dělal přemety. „Žádáte mě tedy o ruku?“

„Se mnou není snadné pořízení.“

„To už jste povídal.“

„A ta léta, která jsem prožil v Arábii, ze života vymazat nedokážu.“

„Ani bych to po vás nechtěla.“

„Jsem kleštěnec.“

„Pokud vy jste kleštěnec, pak si troufnu tvrdit, že by si spousta žen přála, aby takoví byli i jejich manželé.“

Jeho temné rysy se bolestně stáhly.

„Nevím, jestli se pro mě tady v Cornwallu najde místo.“

„Ráda bych poznala i jiné kraje v Anglii…“ Dokázala by žít v Arábii, kde ženy mrzačí ženy a muži kastrují muže? „…i v jiných zemích.“

„Nevím, zda mi ty kalhoty budou slušet.“

„Radši bych vás viděla v tom vašem rouchu.“

„Tobs.“

„Prosím?“

„Říká se tomu tobs, ne roucho.“

„Omlouvám se.“

„Ano,“ řekl.

Megan zamrkala. „Co ano?“

„Ano, ptám se vás, jestli se za mne provdáte.“ Jak je možné, že štěstí bolí stejně jako srdcervoucí žal? „Mám vám říkat Muhamede, nebo Connore?“

„Smíte mi říkat, jak se vám zlíbí.“ Na veřejnosti to asi bude Connor, ale v soukromí pro ni navždy zůstane Muhamedem.

„Chci se naučit mluvit arabsky,“ pravila Megan pevně. „Budu vás učit.“

„Chci si vyholit ochlupení.“ Černé oči se mu náhle zaleskly. „Vyholím vás.“

„V tom případě se za vás provdám, pane.“