Bertrice Small

Věčná láska

Prolog

Srpen 1577

Lord Bliss umíral. Smrt cítil v zádech už dlouho, byť neměl žádné bolesti. Najednou ale v záři slunce pozdního léta, ve vzduchu vonícím jablky a jiřinami pocítil, že jeho čas je vymezen. Jestli při rekapitulaci svého dosavadního života vůbec něčeho litoval, pak jen toho, že po sobě zanechává jediného potomka, jedinou milovanou dceru Aidan. I teď mu seděla u lůžka pilně vyšívajíc, ta jeho drahá a poslušná dceruška, jako živá připomínka jeho sobectví: Aidan totiž měla být už dávno vdaná. Nedokázal se od ní odloučit včas, nedokázal včas propustit z pout otcovské lásky to dítě, které mu bylo na světě vším. Vždyť se tolik načekal, než se mu narodila! A pak splnila všechny naděje, všechna očekávání, které v představách do vytouženého potomka vkládal, ba je předčila. Snadno jí prominul, že je dívka, vždyť tehdy doufal, že mu její matka dá ještě další děti, silné syny, stejně zdravé jako prvorozená dcerka. I když se tak později nestalo, nevadilo mu to ani v nejmenším, vždyť veškerou lásku, která mu po ztrátě manželky v srdci zbývala, věnoval dceři. A teď tu zůstane sama! Co jen s ní bude? trápil se. Zdalipak bude královna, jíž svěřil Aidan do opatrování, skutečně dbát pro jeho milované dítě jen o to nejlepší? Když si konečně jasně uvědomil svůj zdravotní stav a blížící se konec, napsal panovnici list, v němž svěřoval Aidan do její ochrany a zároveň Alžbětu Tudorovnu prosil, aby ji provdala za dobrého muže nejméně stejného společenského postavení. Teprve nedávno obdržel ode dvora neosobní odpověď s příslibem splnění jeho posledního přání. Hluboce se mu ulevilo.

Jeho dcera se jednou stane dědičkou ohromného majetku, jak movitého, tak nemovitého, v pozemcích i v penězích. Bohatství lorda Blisse přesto nedokázalo vyrovnat hendikep neurozeného původu. V té době bývala většina sňatků domlouvána již v kolébce a on s politováním zjišťoval, že se slavné a urozené rodiny žení a vdávají jen mezi sebou. A pak tu byla ještě osoba Aidan samé. Jeho dcera není žádná velká kráska. Oh ano, když si dá práci, dokáže být půvabná, ale mnohem častěji jí zcuchané vlasy rozpustile vlají a obličej mívá častěji ušmouraný než čistý. Jen málokdy ji vídal upravenou. Když ji pro to káral, vždycky se jen zasmála a odpověděla: “Nemohu přece dohlížet na všechny ty pozemky, když už jste jich s dědečkem tolik na-hamonili, aniž bych je v jednom kuse nemusela objíždět na koni a při tom se člověk zapráší, tatínku, víš?” Co se jen naprotestoval! “Nech to na starost správci, dítě.

Vždyť je to jeho povinnost a jeho rodina tu bydlí od nepaměti, ještě před námi, zná to tu výborně.”

Správce, tati, musí cítit uzdu a otěž,” odpověděla vážně dcera lorda Blisse. “Sice jen lehce, nicméně pevně. A mimoto, našim lidem dělá dobře, když mě vídají. Všechny je znám jmé-

nem, vím všechno o jejich dětech a starostech, vím, kde koho bota tlačí.” Vřele se na otce usmála. “Svou oddanost věnují jen pánovi, kterého často vídají, otče!”

Jako když slunce vykoukne z mraků, tak na něj působil její úsměv. Aidan sice nebyla opravdová kráska, jako bývala její matka, ale i pod šmouhami a za zcuchanými pramínky vlasů se její půvab nedal přehlédnout. Při vzpomínce na svou druhou manželku se lord Bliss mimoděk pousmál.

Poprvé v životě ji spatřil v den, kdy přijela z Irska do Anglie, aby se za něj provdala. Bylo jí tehdy teprve šestnáct a přijela sama, jen v doprovodu služebné, podezřívavého stvoření jménem Mág. Většina mladých žen, které znal, by byla měla strach vydat se přes nebezpečné moře do cizí země a provdat se tam za zcela neznámého cizince ne tak Bevin! Byla zvědavá jako straka a odvážná jako ta smečka irských vlčáků, které mu přivezla svatebním darem.

Bevin byla vzdálenou sestřenicí lady Elizabeth FitzGeraldové-Clintonové, hraběnky z Lincolnu, a stejně jako její elegantní příbuzná byla štíhlá a vysoká a měla pěkné, vzpřímené držení těla. Pod záplavou rudohnědých vlasů jí zářily světlemodré oči, jak blednoucí nebe za svítání. Ve tváři měla výraz tak neuvěřitelně sladký a způsoby tak milé, že se brzy k svému překvapení přistihl, jak moc mu záleží na tom, aby byla šťastná. Když ji o svatební noci poprvé svlékl, připadala jeho znaveným a přesyceným zrakům její zářivá pleť jako zázrak. Stála tu před ním v mihotavém světle svíček hrdě, se sebevědomím mládím, nikterak se nestydíc za svou nádhernou nahotu. Ani mu nešlo na rozum, jak to, že se mu s nevěstou tak poštěstilo! Rodina lorda Blisse, St. Michaelové, byli po generace bohatými a váženými londýnskými kupci. Titul a panství získali díky prozíravosti dědečka lorda Blisse, jenž pomohl nejstaršímu synovi krále Jindřicha VII, princi Arturovi, z vážných finančních nesnází. Tehdy se zapletl s jistými pokoutními zlatníky. Jen náhodou se St. Michael dozvěděl o princově smůle a chytře od nich směnky následníka trůnu odkoupil; naštěstí neměli dost fištronu, aby rozpoznali tak jako on, Cedric St. Michael jakou mají cenu. Jakmile princovy směnky získal, velkomyslně mu dluh prominul. Starý, lakomý král, princův otec, nicméně kupci svou vděčnost prokázal. Nesahala sice zas tak daleko, že by obchodnímu domu St. Michael propůjčil titul královských 10

dodavatelů, jak Cedric St. Michael původně tajně doufal, ale udělil kupci malé, zpustlé panství ve Worcestershiru a spolu s ním dědičný titul barona. Dědeček lorda Blisse s díky přijal od krále dar, který ho nestál ani zlámanou grešli. Dál pak klidně pokračoval v shromažďování rodinného bohatství. Když byly během let pozemky, sousedící s Pearrock Royal, jak se panství jmenovalo, k mání buď pro odúmrť či lehkomyslnost jejich majitelů, skupoval je St. Michaelův rod. Z kdysi nepatrného pozemkového vlastnictví se postupem času stalo ohromné panství. Následníkům Cedrika St. Michaela totiž byla lenivost a netečnost vzdor čerstvě získané urozenosti tak vzdálená a cizí, jako by jim byl cizí nějaký rudoch z Nového světa, kdyby ho byli potkali na londýnské ulici.

Zdálo se, že štěstí jim přeje přímo zázračně, všechny podniky jim vycházely vždy úspěšněji než jejich konkurentům. Nezapomínali na svůj původ, bohužel však vzdor všemu zdaru v podnikání měli jeden hendikep. Neměli syny. Po celé generace býval vždy jen jeden následník, dědic ohromného majetku, až do dneška, kdy měla všechno zdědit dcera, navíc podle všeho odsouzená k staropanenství! Pokud ovšem královna nesplní svůj slib a nenajde pro Aidan St. Michaelovou vhodného ženicha. Lord Bliss, jenž právě končil svou životní dráhu, byl ženat celkem dvakrát. Jeho první žena, mladší dcera venkovského barona ze severu Anglie, s ním prožila celkem třicet čtyři let. Dvacet pět let se marně snažila dát svému trpělivému a laskavému muži dědice. Prodělala několik potratů a předčasných porodů

a jen tři děti, slabounký chlapeček a dvě holčičky zůstaly naživu, dožily se bohužel jen několika měsíců, nejvýše dvou let. Nakonec už nezbyla ani naděje. Lady Blissová upadla do hluboké melancholie, z níž ji milosrdná smrt vysvobodila až po devíti letech. Lord Bliss se trochu styděl za to, že po jejím skonu pocítil úlevu. Měl totiž ještě šanci se znovu oženit a zplodit potomky. Takhle alespoň dokázal pochopit zoufalství ,krále Jindry, Jindřicha VIII., jenž měl podobný osud. Když žena lorda Blisse zemřela, bylo mu už padesát dva let a poslušně dodržel povinný rok smutku za ni, jelikož mu byla dobrou ženou. Na sklonku tohoto období se mu naskytla výhodná možnost posloužit půjčkou lordu Edwardu Clintonovi a jeho lady, když se ocitli ve finanční tísni a nutně potřebovali peníze, aby se udrželi u dvora. Jako tomu bylo u většiny tehdejší šlechty, ani jejich kredit za mnoho nestál. Lord Bliss jim zapůjčil požadovanou sumu, dokonce v náhlém popudu a z dobré vůle odmítl úroky. Proč to udělal, mu později zůstávalo záhadou, snad proto, že v té době ještě truchlil za manželkou a nedokázal jasně uvažovat.

Lord a lady Clintonovi však prokázali překvapivou vděčnost a lady Clintonova dokonce v záchvatu velkomyslnosti pronesla: “Kdybychom pro vás, pane, mohli něco udělat, neváhejte nám to sdělit, prosím.”

Zničehonic uslyšel lord Bliss sám sebe, jak říká: “Madame, jsem vdovec a hledám ženu. Nevíte snad o nějaké vhodné zdravé mladé ženě, dosud nezadané?” “Není vyloučeno, že vám budu moci být nápomocna, pane,” následovala milostivá odpověď Elizabeth FitzGerald-Clintonové. “Dejte mi pár dní, ať to promyslím.”

Když se pak octli o samotě, řekl lord Clinton manželce nevrle: “Ten chlap má ale drzost! Ty kramářské předky věru nezapře. Dobře, žes ho odbyla, Beth.”

“Ale vůbec ne,” odpověděla mu choť zamyšleně. “Mám už pro lorda Blisse někoho, Nede. Můj bratranec z Munsteru Ro-gan FitzGerald má dcerku, pro kterou nemá věno. Ani klášter nepřijme děvče úplně bez věna, ale vsadím se, že by se lord Bliss ještě rád oženil se sestřenkou choti Lorda admirála.” “A nám by příbuzenský svazek vynesl odklad či prominutí půjčky!” plácl se její manžel do stehna. “Panečku, Beth, jsi ty ale hlavička! Dobře jsem udělal, že jsem si tě vzal!” Elizabeth Clintonová se na manžela usmála. “Bude to výhodné pro obě strany,” podotkla. “Lord Bliss má pověst slušného člověka a přes svůj původ se nepochybně projevil jako džentlmen. Až bude spřízněn s námi, dodá to jeho rodu vážnosti. Dcerka mého bratrance Rogana je urostlé, zdravé děvče, ta dá manželovi určitě spoustu dětí a to je přece hlavní důvod, proč se lord Bliss touží znovu oženit.”

Choť Lorda admirála byla ohledně dcery svého bratrance k lordu Blissovi upřímná. Děvče nemělo věno, protože tahle větev FitzGeraldů byla chudá. Bevin FitzGeraldovou dostane ženich jen s tím, co má na sobě, ale je mladá a zdravá a pochází z dobrého a urozeného rodu. Závěr byl jasný; lord Bliss nebyl žádný hlupák. Lady Clintonová mu nemusela bod po bodu vypočítávat výhody takového sňatku. Pochopil, že vlastně musí za mladou urozenou nevěstu zaplatit na dřevo; přesto se dohodli k oboustranné spokojenosti, lord Bliss dokázal totiž uvažovat prakticky. Zároveň se svatební smlouvou putoval do Irska za Roganem FitzGeraldem těžký váček zlatých mincí, prý aby si nevěsta mohla opatřit náležitou garderobu, šaty i pláště. Bevin FitzGeraldová nicméně dorazila s jen skrovným šatníkem, vždyť její otec správně předpokládal, že ženich tak krásné nevěstě nebude nic zazlívat, zvláště když její rodina má pro zaslané zlato lepší použití než vyhazovat je za oblečení. Nakonec z toho bylo manželství z lásky. Bevin FitzGeraldová, provdaná St. Michaelová, byla něžná a citlivá mladá žena

s příjemnou povahou a lord Bliss byl jemný, laskavý, opuštěný muž, toužící milovat a být milován. Aidan se narodila hned v prvním roce manželství. Jejímu otci bylo právě čtyřiapadesát a matce sedmnáct. Od narození byla dítě silné a zdravé, k nemalé otcově radosti. Snadné početí a lehký porod byl příslibem dalšího potomstva.

Lady Blissová strávila zbytek svého krátkého života snahou dát manželovi tak vytouženého syna a dědice. Dokázala však porodit jen párek dvojčat, zdravých děvčátek, která bohužel zemřela spolu se svou matkou při jakési jarní epidemii, když jim byly právě tři roky a jejich sestře Aidan deset. A tak zůstalo lordu Blissovi jediné, vřele milované dítě. Mohl se sice znovu oženit, jak činili tak mnozí z jeho společenské třídy, ale nemohl zapomenout na Bevin a nevěřil, že by měl po druhé takové štěstí. Dosáhl už věku, kdy by se byl s ničím horším nespokojil. Aidan se tak stala otcovou dědičkou a její pevné zdraví mu bylo důkazem, že pouze a jedině z boží milosti mu zůstala jediná dcera. Léta rychle ubíhala a najednou shledal, že ač byl celý život zdravý a silný, stojí na prahu smrti, a Aidan už věru není žádné dítě, ale třiadvacetiletá mladá žena. Skloněna nad rámem s výšivkou ani netušila, jak soustředěně ji otec pozoruje. Krásu po matce nezdědila, říkal si s politováním, jako už tolikrát. Zatímco Bevin krášlila záplava bohatých lesklých kaštanových kučer, Aidaniny vlasy byly sice dlouhé, ale naprosto rovné a měly podivný rezavý odstín, směs, jak se domníval, jeho původně plavé barvy vlasů a narudlé kaštanové hnědi její matky. Bevin mívala oči světlemodré, jak dubnové nebe za úsvitu, ale Aidan je měla jednotvárně šedé. Zlehka povzdechl. Proč jen Aidan po matce nezdědila půvabný obličejík do srdíčka namísto toho fádního oválu? Jen dvěma rysy připomíná svou matku, uvažoval lord Bliss. Má její krásnou smetanově bílou pleť a je na ženu dosti vysoká, stejně jako bývala kdysi její matka. Znovu tiše povzdechl. Udělal pro ni, co mohl nejlepšího. Dokud ještě její matka žila, dohlédla na to, aby se dcerka přiučila vedení domácnosti, aby ovládala nasolování masa a ryb, uchovávání zvěřiny, výrobu džemů a želé, zavařování, pečení, šití, spravování šatstva, aby si dovedla poradit při péči o zeleninovou zahrádku i v pěstování koření, při výrobě mastí a mazání, při uzení a nakládání masa, aby ovládala domácí výrobu mýdla a svíček, ba i parfémů, aby dovedla skladovat zásoby na zimu či pro případ náhlé potřeby; aby zvládla dohled nad služkami. Když Bevin a dvojčátka zemřely, ujal se lord Bliss vzdělávání jediné dcery, což mu přinášelo částečnou útěchu. Jaké bylo jeho překvapení, když se Aidan ukázala být nadanou žačkou,

natolik, takže dokonce najal jistého oxfordského učitele na penzi, aby ji dále vzdělával. Studovala jak staré, tak moderní jazyky a dokázala bez námahy konverzovat v řečtině i v latině, v angličtině i francouzštině. Naučila se matematice a účetnictví, čtení i psaní; vzdělala se v historii starověké i nedávné. Měla hudební sluch a dovedla výborně hrát na spinet i na loutnu. Čtyřikrát týdně ji docházel vyučovat taneční mistr. Pro lorda Blisse však měl největší cenu její břitký úsudek; navíc byla Aidan pohotová a vtipná. Byl by si tolik přál, aby vstoupila do společnosti jako tolik jiných dívek v jejím postavením, ale Aidan o to nejevila zájem. Neustále zdůrazňovala, že raději zůstává doma a dělá mu společnost na Pearrock Royal, což ho ovšem těšilo.

V roce 1569 se lord Clinton stal hrabětem z Lincolnu a lord Bliss tehdy uvažoval o tom, že by se mohl přihlásit k příbuzenství s ním pro dobro dcery, ale nakonec zvítězilo sobectví: nechtěl se s ní rozloučit. A mimoto, protože byl hrdý a od sňatku s Bevin FitzGeraldovou už se mu Clintonovi ani neozvali, nechtěl se jim připomínat. Lady Clintonova byla teď slavná a dík básni hraběte ze Surrey proslula jako Krásná Geraldina. Proto před smrtí nesvěřil dceru do poručnictví Clintonových, s nimiž byl vlastně spřízněn, protože si byl dobře vědom, že

v domácnosti mocného lorda Clintona a jeho ženy by byla Aidan ztracená a že by ji i s jejím majetkem prostě vsáli. Obrátil se raději přímo na královnu. Snad najde pro Aidan místečko u dvora, kde by byla na očích vhodným pánům na ženění a kde by si ji některý z nich vybral nejen pro její majetek, ale i pro dobrou povahu. Královský rod Tudorovců už povýšil nejednoho člena rodin mnohem méně urozených, než byla jeho, a díky královské přízni byli všichni takto vyznamenaní bez námitek přijímáni rodovou šlechtou. Doufal, že i jeho dcera dostane u dvora královny Alžběty příležitost a bude jí přát štěstí. V tomto okamžiku to bylo to nejlepší, co pro ni mohl udělat. “Tatínku?” Její hlas přerušil jeho úvahy. “Nechtěl bys trochu polévky?” Aidan vstala od vyšívání a pátravě si ho prohlížela. Najednou se cítil k smrti vyčerpán, dolehl na něj každičký rok z těch šestasedmdesáti, jež nesl na bedrech. “Ne, má drahá,” odpověděl slabým hlasem.

“Tatínku?”

Tu si konečně povšiml jejího starostlivého výrazu. Nejspíš mu chce něco důležitého říci.

Neubránil se úsměvu, když ji škádlivě pobídl: “Jen mluv, Aidan, řekni, co máš na srdci. Vidím, že nebudeš mít klid, dokud se mi nesvěříš.”

“Otče!” vyhrkla opřekot. “Ráda bych, aby ses ještě jednou zamyslil nad mou budoucností. Možná bys měl změnit plány. Na to, abych se stala schovankou, jsem přece už příliš stará! Budu muset ke dvoru a je mi zle, když na to jen pomyslím. Nenávidím dvorský život! Nejsem vůbec společenská, nemám to v povaze, vždyť to víš, tatínku! Budou se tam o mne ucházet jen kvůli majetku a nakonec mě královna třeba provdá jen proto, aby jí to napomohlo v nějakých jejích zájmech. Na moje štěstí při tom nikdo zřetel brát nebude! Prosím, prosím, neubližuj mi tak!” “Povinností ženy je se provdat,” odpověděl zatvrzele. “Sama, bez mužské pomoci, není schopna spravovat své jmění. Jsi inteligentní děvče, Aidan, ale ani ty bys to nedokázala. Manželství je pro každou slušnou ženu z dobré rodiny nutností. Budeš se muset mému rozhodnutí podrobit, Aidan. Chápu, že se ti nechce z Pearrock Royal odejít, ale to jsou jen plané panenské obavy. Vím, dceruško, žes za svůj život nebyla dál než ve Worcesteru. Je to moje vina, ale až doposud jsi mi vždycky důvěřovala, viď, a zklamal jsem tě snad někdy? Královský dvůr je vzrušující, Aidan, a jako královské schovance se ti z něho nabízí to nejlepší. Nejsi přece žádná samolibá naivka, abys naletěla lovci věna. Jsi statečná, dokážeš přežít, Aidan. Odjakživa jsi taková.” Hluboce povzdechla. Nemělo cenu se s ním teď přít. Zkusí to zítra znovu. “Dobře, otče,” řekla tedy poslušně. Unaveně se na ni usmál, rozepře ho vyčerpala. Stejně ještě to rozhodnutí vnitřně nepřijala, myslel si, jenom toho pro dnešek nechává. , Jsi hodné děvče, Aidan,” chraplavě zašeptal. Jak jen byl unaven! Tolik, tolik unaven.

Vstala, zlehka ho políbila na čelo a uhladila mu přikrývku. , Je už pozdě, otče, a jsem unavená. Míchaly jsme dnes voňavou směs z levandule a sušených růží do prádla, protože jsme ráno praly. Pradlena má dvě nové pomocnice a na ty holky se musí pořád dohlížet, ještě nic neumějí.” S něžným úsměvem, který ho až bodl u srdce, dodala: “Nashledanou ráno, tatínku. Bůh ti dej klidný spánek.”

“I tobě, dceruško,” odpověděl láskyplně a sledoval ji očima ke dveřím; z nějakého důvodu, snad předtuchou, se mu oči zalily slzami.

Když Aidan ráno přišla otce vzbudit, zjistila, že se Payton St. Michael, lord Bliss, odebral k svému Stvořiteli. Uvědomila si, že od této chvíle je, ať se jí to líbí nebo ne, schovankou královny.

Kapitola 1.

Část první

Královnina schovanka 1577-1578

Neschopní!” vykřikla královna a hodila košíčkem s šitím přes celý pokoj. “Všichni jste neschopní!” Koutkem oka zachytila nějaký pohyb, rychle se otočila a spatřila své oblíbené páže, třináctiletého hraběte z Lynmouthu, jak klidně čeká, až královské hromobití přejde. “Copak je, Robine?” zeptala se ostře, ale protože mladý Robin Southwood věděl, že ten hněv neplatí jemu, zářivě se na ni usmál.

“Právě dorazil z venkova nejnovější svěřenec Vašeho Veličenstva, madame,” ohlásil.

“Prokristapána! Už zase další! No, chlapče, řekni, je tenhle nejnovější přírůstek rodu ženského či mužského? Ještě v plenkách nebo už snad odrostlý? Řekni mi alespoň, jak se jmenuje, ať mám alespoň nějaké vodítko zas k další z celé dlouhé řady královských povinností.” Úsměv jí zvlnil rty, když zahlédla v chlapcových citrónově žlutozelených očích záblesk šelmovství. , Je to mladá dáma, madame. Jmenuje se Aidan St. Michaelová, a je jedinou dcerou Paytona St. Michaela, barona Blisse, a jeho dědičkou. Žije nedaleko Worcesteru. Panství barona Blisse sousedí s pozemky mé matky.” Královna zauvažovala a pak souhlasně přikývla: “Už vím, rod lorda Blisse má výborný původ a pochází z Londýna,” řekla. “Vždycky podporoval vládnoucí panovnický rod a nikdy, pokud vím, nebyl zapleten do dvorských piklů. Dobrá, Robine Southwoode, přiveď ji, ať uvítám tu bohatou sirotu.” Chlapec se uklonil a Alžběta ho s úsměvem provázela pohledem. Každým dnem se víc a víc podobal svému otci, ale měl v sobě víc vřelosti, než míval zesnulý Geoffrey Southwood v jeho věku. To díky matce, té irské dračici, Skye O’Malleyové, jež je nyní provdána za Adama de Marisco a ode dvora i s manželem vypovězena na královnino panství Queen s Malvern. Postrádám ji, musela si v duchu královna přiznat. Náš vztah není jednoduchý, ale přesto mi chybí to vzrušení, které mou drahou Skye pořád obklopuje. Přelétla očima přítomné dámy a zlehka si pro sebe pohrdlivě odfrkla. Až na malé výjimky to bylo hejno husiček, hloupě se hihňajících a afektovaně žvatlajících, jejich jediným zájmem u dvora bylo ulovit manžela. Většinou měly jen nejzákladnější vzdělání a nedokázaly se bavit o ničem jiném než o mužích a o módě a probírat nejnovější klepy. Věděla, že si z ní za zády dělají legraci, že si z ní utahují navzdory královskému majestátu. Do očí se jí ovšem ničeho neodvážily, protože i ony přes všechnu hloupost musely respektovat její moc, moc, kterou vládla nad životem a smrtí jich všech. Mezi dvorními dámami měla jen málo opravdových přítelkyň. Sloužily jí jen proto, aby dosáhly výhod buď pro své rodiny, nebo pro sebe.

Dveře královnina salónu se v tu chvíli znovu otevřely a vstoupil nejprve mladý Robin, následován dvěma ženami. První z nich byla mladá a druhá již v pokročilém věku. Mladší z obou byla upjata do černých sametových šatů ke krku, sice staromód-ního střihu, ale z nejkvalitnějšího materiálu. Na hlavě měla bělostný plátěný čepeček, lemovaný krajkou. Královniny dámy okamžitě zmlkly a upřeně zíraly na příchozí. “Madame, slečna St. Michaelová,” ohlásil Robin. Aidan se půvabně uklonila, stejně tak i její společnice. Starší žena měla zřejmě klouby již ztuhlé, takže když se chtěla opět napřímit, potřebovala pomoc své paní. To přišlo královniným slečnám tak k smíchu, že Aidan zrudla rozpaky. Královna zpražila dívky pohledem; takovou beztaktnost odsuzovala. “Buďte vítána u dvora, slečno St. Michaelová,” pravila. “Vašeho otce jsem bohužel nepoznala, ale dobrá pověst vašeho rodu vás předchází.”

“Veličenstvo je příliš laskavo,” odpověděla Aidan. “A nyní,” pravila královna, “zbývá vyřešit otázku, co s vámi.” “Pokládala bych za štěstí,” pronesla Aidan upřímně, “kdybych mohla sloužit Vašemu Veličenstvu.”

Po těchto slovech se znovu ozvalo hlasité zahihňání, takže se Aidan znovu zarděla. Královna zlostí zúženýma očima postřehla viníka, půvabnou dívku s ústy jak růžové poupě a zlatožlutými vlasy. “Vám připadá přání slečny St. Michaelové sloužit královně zábavné, slečno Tailleboysová?” zavrčela zlověstně, což přimělo hraběnku z Lincolnu, královninu blízkou přítelkyni, vzhlédnout a novou příchozí si zevrubně prohlédnout. Teď byla řada na slečně Tailleboysové, aby zrudla a zajíkavě se snažila omluvit svou nevychovanost. “N-ne, madame,” koktala, “to jen proto, že má tak staromódní šaty.” “Připouštím,” řekla královna nebezpečně sladce, “že v módě se jistě vyznáte. V módě a nevázaném chování, slečno Tailleboysová, to je váš obor.”

V tom okamžiku nezbednice už zbledla hrůzou. Což královna něco ví o jejím nedávném dobrodružství s lordem Boltonem? Jak jen by se to mohla dovědět? Bylo to prakticky nemožné,

a přece se zdá, jako by věděla všechno! Znepokojeně si hryzla ret. Co jen má odpovědět? Když královna viděla, jak se mladičká čtrnáctiletá členka její dívčí družiny rozmýšlí, pochopila, že náhodně narazila na nějaké tajemství. Takže tahle holka někde zvedá sukně mně za zády, je to tak? Alžběta přísně stíhala nemravnost u svých dam, ale přesto v jejich řadách nepravostí přibývalo. “Nemáte náhodou na starosti můj košíček s šitím, slečno Tailleboysová?” otázala se Alžběta ostře. “A-ano, Vaše Veličenstvo,” zněla nervózní odpověď.

“A když jsem před pár minutami něco v tom košíčku hledala, byl v něm nepořádek a nic nebylo na svém místě. Zdá se, slečno Tailleboysová, že svůj zájem věnujete jiným věcem než službám královně. Jelikož tomu tak zřejmě je, jste z mých služeb propuštěna, a vrátíte se okamžitě domů, ještě dnes.” S výkřikem zoufalství se Althea Tailleboysová vrhla královně k nohám. “Oh, prosím, Vaše Veličenstvo,” křičela, “neposílejte mě domů v nemilosti! Co tomu řeknou rodiče? Jak jim to vysvětlím?”

“To nebudete muset,” zněla děsivá odpověď. “Zároveň s vámi jim pošlu list, v němž vysvětlím důvod vašeho propuštění a vyjádřím svou nelibost nad vaším nedostatkem taktu, nelaskavou povahou a nestydatým chováním k jistému příslušníku mého dvora, jenž zatím zůstaniž nejmenován.”

Slečna Tailleboysová v tu chvíli se zakvílením ztratila vědomí. “Odkliďte ten balík!” vyštěkla Alžběta na ostatní dvorní slečny, které s otevřenými ústy a vytřeštěnýma očima přihlížely, jak jedna z jejich privilegované družiny dostává co proto. Jedna jak druhá si v duchu blahopřály, že se právě ony nestaly terčem královnina hněvu. Honem honem spěchaly splnit pokyn panovnice, jen aby jí znovu nezavdaly příčinu k nespokojenosti. Pozvedly rozkošnou Altheu Tailleboysovou, podepřely ji s obou stran a vyklopýtaly s ní z místnosti.

“Slečno St. Michaelová,” řekla pak královna laskavě, “zaujmete místo slečny Tailleboysové mezi mými dvorními slečnami a od nynějška máte na starosti můj košíček s šitím.” “Budou mě za to nenávidět,” slyšela se Aidan říci. Královna se ušklíbla. “To budou,” odpověděla, “ale netroufnou si na vás, protože jsem vás vyznamenala.”

V tu chvíli předstoupila hraběnka z Lincolnu. “Promiňte, madame,” řekla, “ale mám dojem, že jsem se slečnou St. Michaelovou spřízněná. Nejste snad dcerou Paytona St. Michaela a Be-vin FitzGeraldové, mé dítě?”

“Ano, mylady, to jsem,” odpověděla Aidan.

Hraběnka se obrátila ke královně. “Bevin FitzGeraldová byla mou sestřenkou. To já jsem před lety zprostředkovala její sňatek s lordem Blissem.” Znovu pohlédla na Aidan. “Oba vaši rodiče již nežijí?”

“Nikoliv, mylady. Má matka a sestřičky dvojčata zemřely, když mi bylo deset. Otec skonal právě před měsícem.” “Zchudla jste?” následovala další otázka lady Clintonové. Měla obavy, aby královna neuložila rodu Clintonových finanční

zodpovědnost za to děvče. S úlevou vydechla, když Aidan řekla: “Ne, mylady, nejsem nemajetná.”

Zajímavé, řekla si královna, nechce svou finanční situaci probírat s vlastní příbuznou. Nahlas poručila: “Všichni nechť se vzdálí, zůstane jen slečna St. Michaelová a Robin Southwood,” načež se lady Clintonová a dvě zbylé dívky s úklonou odporoučely.

“Přines nám trochu vína a sušenky, Robine,” rozkázala Alžběta. “Usedněte, prosím, slečno St. Michaelová. Vezměte si tuhle židli s vysokým opěradlem. Chci se o vás dovědět co nejvíce.” “Nu,” začala Alžběta, “kdopak je ta paní, co vás provází?” “To je Mág, má komorná. Přijela kdysi z Irska s mou matkou a sloužila jí až do smrti.”

“A proč jste byla tak skoupá na informace o svých finančních záležitostech před lady Clintonovou?” Aidan pohlédla na Robina, ale královna řekla: “Ten už vyslechl důvěrnější sdělení, než mi můžete poskytnout vy, věřte, má drahá, a vždycky zachoval diskrétnost. Co si my dvě řekneme, nebude nikde vykládat.” “Lady Clintonová o naší rodině neví o mnoho víc, než že pomáhala sjednat sňatek mých rodičů, madame. Udělala to tehdy z vděčnosti za půjčku, kterou před lety poskytl můj otec jejímu manželovi. Bezúročnou půjčku, bez nároku na vrácení. Můj otec tehdy po mnoha letech ovdověl a zůstal bezdětný. Když mu lady Clintonová nabídla výměnou laskavost za laskavost, svěřil se jí, že hledá ženu, s níž by se mohl oženit. Má matka byla dcerou bratrance lady Clintonové a neměla žádné věno, takže ji nechtěl přijmout ani klášter. Lady Clintonová si uvědomila, že otec rád přistoupí na příbuzenství s její vlastní rodinou, i když nevěsta věno mít nebude, a tak došlo k dohodě. Od té doby jsme se s rodinou Clintonových už nikdy nestýkali.

Jsem, Vaše Veličenstvo, velice bohatá, ale nepřeji si, aby se o mém jmění po královském dvoře vykládalo. Otec vás žádal, abyste mi našla manžela, a jistě mi časem nějakého najdete, jak doufám, ale, víte, ještě nikdy jsem nebyla pryč z domova. Musím přiznat, že jsem se otcovu přání bránila, ale teď vidím, že měl pravdu, když mi sliboval, že se mi zalíbí cestování i všechny ty nové věci, které zažiji u vás. Přesto musím upozornit, že se mi ještě nikdy žádný muž nedvořil. V srdečních záležitostech nemám zkušenosti a bojím se, abych nepadla do léčky rafinovaných pánů vašeho dvora.

Kdyby vešlo ve známost, jak bohatá jsem, byla bych bezpochyby vbrzku udolána nápadníky, ženoucími se za mým zlatem a ne za mou osobou. Díky vlastní nezkušenosti bych se stala snadnou kořistí ziskuchtivců. Když ovšem o mé finanční situaci nebude nic známo, doufám, že každý, kdo zatouží po mé společnosti, tak učiní jen ze zájmu o mě samu, ne o mou peněženku! Pro tuto chvíli ovšem jsem víc než spokojena, že smím podle svých nejlepších schopností sloužit své královně.”

Alžběta pomalu přikývla. To děvče je moudré! Tentokrát se ona, královna, nebude muset otravovat s nějakým povrchním třeštidlem. Jak je možné, že je tak vzdělaná a dobře vychovaná? Snad doufám v příliš mnoho, řekla si královna, ale přesto se zeptala: “Vy jste studovala, slečno St. Michaelová?” “Ano, Vaše Veličenstvo. Mluvím řecky i latinsky, francouzsky a trochu německy, španělsky a italsky. Číst a psát v těchto jazycích dovedu stejně dobře jako v angličtině.” “A co matematika?”

“Základy, stejně jako účetnictví,” zněla odpověď. “Studovala jste historii?”

“Všechno, co mě náš starý učitel z Oxfordu, kterého mi otec najal, dokázal naučit. Umím též skládat verše, tančit, zpívat a hrát na dva hudební nástroje.” “Na které?”

“Na loutnu a spinet, madame.”

“Dobrý Bože!” zvolala královna. Jste vzdělaná žena, alespoň se

budu mít s kým bavit i o něčem jiném než o šatech a o mužských.” “V módě se moc nevyznám, madame.”

“A váš otec si přál, abych vám našla manžela?” královna se na Aidan usmála. “Ano, madame.”

“A i vy sama byste si to přála?”

“Nejraději bych zůstala svobodná jako Vaše Veličenstvo, sama sobě paní, ale uznávám, že to není možné. Jednou se budu muset vdát. Prosím jen, aby mi bylo dopřáno trochu času na rozmyšlenou, madame. Kromě toho, jelikož byl můj otec posledním mužským potomkem našeho rodu, žádal v poslední vůli, aby můj příští manžel převzal moje jméno, aby náš baronský titul nezanikl.”

“Takový požadavek není v naší společnosti neobvyklý,” řekla královna, “a z vděčnosti za oddanost vaší rodiny královskému rodu hodlám toto přání splnit. Teď vám Robin Southwood ukáže, kde budete tady v Greenwichském paláci bydlet. Hned jak se ubytujete, vraťte se sem. Můj košíček se šitím je v dezolátním stavu, slečno St. Michaelová, a od nynějška je vaší povinností udržovat jej v pořádku.”

Aidan vstala, uklonila se královně a spolu s Mág opustila místnost. Na chodbě na ně čekala hraběnka z Lincolnu. Páže jí vyseklo půvabnou poklonu.

“Kampak to vedete mou sestřenku, mylorde?” vyptávala se Elizabeth Clintonová.

“Ještě nevím, mylady. Musím zajít za majordomem a zjistit, kam ještě můžeme slečnu St. Michaelovou propašovat, když je palác, jak víte, nacpaný k prasknutí.” 23

“V podkroví máme jeden pokojíček, který jen málokdy používáme,” řekla hraběnka. “Víte který?”

Robin přikývl. Mít přehled o takových věcech patřilo k jeho povinnostem.

“Vím, který máte na mysli,” řekl.

“Kdepak máte zavazadla, sestřenko?” vyzvídala hraběnka. “Na dvoře, v kočáře,” odpověděla Aidan. “Mé barvy jsou modrá a zelená a v erbu má naše rodina loď, strom a červený kosý

kříž.”

Robin se na ni krátce usmál. “Najdu ho, slečno, a postarám se, abyste dostala zavazadla v pořádku,” a s dalším pousmáním a krátkou úklonou odspěchal. “Pojďme,” řekla lady Clintonová, “ukážu vám, kde budete bydlet. Možná se vám to bude zdát neuvěřitelné, má drahá, ale já přišla ke dvoru, když mi bylo teprve devět, sirotek kildarský mi říkali, a ať už jsem tenkrát byla ustrašená sebevíc, dokázala jsem si zvyknout a vy si také zvyknete.” “Ještě jsem ani neměla čas dostat strach,” odpověděla Aidan upřímně. “Je to tu tak vzrušující a tolik jiné, než na Pearrock

Royall”

“Pearrock Royall Kde to je?”

“To je náš dům, západně od Worcesteru.”

“Nu, ‘ podotkla Elizabeth Clintonová suše, “tady to určitě nebude takové jako na Pearrock Royal, má drahá Aidan. Mohu ti tak říkat, že? A ty mi budeš říkat Beth, viď?” Aniž by počkala na odpověď, pokračovala ve výkladech. “U dvora je pořád plno lidí těch, co sem patří, jiných, kteří přijeli na návštěvu, a ještě jiných, kteří by u dvora rádi zůstali, a navíc ještě služebnictvo jich všech. Můj manžel Ned má všude, kam se jen královna hne, vlastní apartmá, protože je Lord admirál, ale dvorní slečny musí kolikrát trávit dny i noci v komnatě dívčí družiny, pokud nemají někoho, ať rodinu či přátele, kdo by jim poskytl ubytování. Samozřejmě při tom trpí příšerným nedostatkem soukromí. Mám velikou radost, že ti mohu nabídnout tu malou ložničkubohužel je opravdu malá, Aidan. Ale ty i tvá komorná si jistě poradíte. Jsi zasnoubená?”

“Ne, Beth. Raději jsem zůstala s tatínkem až do smrti. Byl už starý a moc mě potřeboval. Jeho posledním přáním bylo, aby mi vhodného manžela našla královna. Prozatím jsem spokojena

s tím, že jsem byla přijata do jejích služeb.” “Jsi velice moudrá, má drahá,” souhlasně přikyvovala hraběnka. “Přesto musíme dát pozor, aby naše paní na svůj slib tvému otci nezapomněla, což by se mohlo lehce stát. Královna nelibě nese, když ji její dámy opouštějí kvůli sňatku. Nejspíše proto, že sama zůstává svobodná. Jestli zaujímá tohle stanovisko ze žárlivosti nebo jen podvědomě, to věru netuším. Kolik je ti let?”

“V srpnu mi bylo dvacet tři, Beth.”

“Proboha, sestřenko! Jsi trošku přestárlá, že? Raději abychom dlouho neotáleli a našli ti ženicha co nejdříve. Promluvím s manželem a uvidíme, kolik vhodných pánů na ženění je k dispozici. Možná si budeš muset vzít vdovce, ale to nevadí, vždyť i můj první manžel i Ned byli vdovci, když si mě brali.” Za takového a podobného švitoření vedla hraběnka milou Aidan i s Mág vzhůru po jednom úseku schodiště a pak po dalším a ještě dalším a dál spletí chodeb tak zamotanou, že Aidan zapochybovala, že by jimi vůbec někdy dokázala najít cestu sama. Konečně stanuly před jednoduchými nízkými dubovými dveřmi.

“Tak jsme tady, má drahá. Jdi jen dál a udělej si pohodlí. Robin tu bude za chvíli se zavazadly a pak tě zavede zpátky k jejímu Veličenstvu,” řekla Elizabeth Clintonová. Ďobla Aidan na obě tváře krátkým formálním polibkem, a než ze sebe dívka vypravila slovo, mizela už za ohybem chodby. Praktičtější Mág rázně rozrazila dveře pokojíku a doslova zalapala po dechu: “Panebože, slečno Aidan! Tady by se snad neotočila ani kočka, jak je to tu mrňavé!”

Aidan nahlédla zklamaně dovnitř a srdce jí pokleslo. Mág nijak nepřeháněla. Bylo tam jediné malé okénko, v rohu miniaturní krb a většinu místnosti zabíralo lůžko. Rázně potřásla hlavou. “Když moje příbuzná tvrdí, že tu nic jiného k sehnání není, musím jí věřit, Mág, a být ráda alespoň za to. Na postel se vejdeme obě, neměj strach. Stejně se budeme muset v noci vzájemně zahřívat, protože Greenwichský palác je podle všeho pěkně vlhký.” Vešly do pokoje, a zatímco čekaly na zavazadla, natáhla Mág nosem vzduch a řekla: “Tady je to pořádně zašlé. Určitě se tu neuklízelo už celé měsíce a ta matrace se bude muset vyhodit, slečno Aidan. Ta je určitě plná štěnic a blech, ještě bychom chytly nějakou nemoc!”

Aidan mlčky přikývla. “Až přinesou zavazadla, Mág, necháme hned odnést tu starou matraci a přinést vodu na úklid. Nedám si sem věci, dokud tu nebude čisto.”

Zdálo se jim, že už čekají celou věčnost, když konečně Robin Southwood stanul s úsměvem ve dveřích. “Tak tady to máte, slečno St. Michaelová, vaše zavazadla jsou tu.” Mág vyrazila ven. “Řekněte sloužícím, aby počkali, my lorde,” požádala. “Nenechám mou paní spát na plesnivé matraci. Ať ji odnesou a přinesou vodu, abych mohla pokoj vydrhnout. Určitě se to tu hmyzem jen hýbe.” Robin se zašklebil. Moc mu připomínala matčinu komornou Daisy, nicméně dával jí za pravdu. Jeho matka byla čistotou přímo posedlá a on sám tuto vlastnost také zdědil. Většina jejich současníků však byla víc než velkorysá jak v otázkách osobní hygieny, tak čistoty a pořádku vůbec. Otočil se tedy ke sluhům a nakázal, aby nechali zavazadla venku. Pak na jeho pokyn odstranili starou matraci a úplně odstrojili celé dřevěné vyřezávané lože, načež donesli vodu, aby mohla Mág pokojík vymýt. Robin se obrátil k Aidan: “Nechte si plášť tady,” řekl jí. “Odvedu vás teď do komnaty dívčí družiny, kde se můžete umýt a upravit a pak se vrátíte ke královně. Nechte tu klidně vaši komornou, pošlu jí nějakou děvečku na pomoc.” Pak oslovil starého sloužícího: “Hej, ty! Hned přines do pokoje slečny St. Michaelové pořádnou zásobu dřeva na otop a pomoz její komorné s úklidem!”

“Ano, mylorde,” odpověděl chlapík a spěchal splnit rozkaz. “Poroučet umíte dobře,” podotkla Aidan.

“Jsem Southwood z Lynmouthu,” odpověděl hrdě, jako by tím bylo řečeno vše, a Aidan si uvědomila, jak moc se ještě musí učit. “U dvora jsem od svých šesti let,” dodal. Aidan řekla: “Musím teď s hrabětem zpátky, Mág,” ale ta jen přikývla a mávla rukou, aby její paní klidně šla. Aidan tedy krotce následovala hocha zpátky bludištěm chodeb a dolů po několikerých schodech.

Jistě vám to tu připadá podivné ve srovnání s tím, na co jste zvyklá z domova,” poznamenal Robin, “ale nic se nebojte, slečno St. Michaelová, brzy se v Greenwichi vyznáte, jako byste tu bydlela odjakživa.”

“Ještě si pořádně nepamatuji všechny ty zákruty, ale alespoň vím, že musím vyjít tři úseky schodiště.” “Pomůžu vám s tím, protože mám ještě v živé paměti, jak mi bylo, když jsem sem nastoupil. Nebýt jednoho laskavého páže-te, které se mne ujalo, byl bych ztracený.” Uvedl ji do pokoje, který označil jako budoár dívčí družiny, a pokynul služebné. Nařídil jí, aby slečně St. Michaelové přinesla horkou vodu na mytí. K Aidaninu zděšení byla právě v budoáru přítomna i Althea Tailleboysová ještě s jednou dívkou. Kupodivu však nedávala sesazená dvorní slečna Aidan najevo žádnou hořkost.

“No,” poznamenala jen suše, “už brzy mi budete závidět, až se octnu v klidu a pokoji v náručí domova, slečno St. Michaelová. Služba u té mrchy není žádný med, jak si možná malujete.” “Altheo!” napomínala ji druhá dívka. “Nemluv přece tak o královně!”

Slečna Tailleboysová jen pokrčila rameny. “Vždyť vy to na mne neřeknete, jedna ani druhá, a potom co víc už mi může udělat? Stejně mám život zničený. Přišla jsem ke dvoru v naději na výhodný sňatek. Teď mě ale otec určitě dá za ženu starému lordu Charltonovi. Ten hnusný chlípník mě už pět let ne-26

spouští z očí.” Otřásla se odporem. “Věčně mi strká ruce pod sukně, když myslí, že se nikdo nedívá. No, alespoň jsem tomu nechutnému satyrovi vyfoukla svoje panenství. Věnovala jsem ho Henrymu Boltonovi!” zakončila vítězoslavně.

“Altheo!”

Slečna Tailleboysová se drsně zasmála. “No no, jen nekoukej tak zděšeně, Linnet Talbotová! Stejně si dívky z královniny družiny dřív nebo později tady s někým začnou, jedna jak druhá!” “No já tedy určitě ne!” řekla rezolutně slečna Talbotová, ale Althea jen opovržlivě odfrkla.

“Je mi líto, že jste přišla o místo,” pravila tiše Aidan. “Ale moje vina to není,” dodala.

“Vždyť vím,” zněla odpověď. “Jestli vám můžu poradit, slečno St. Michaelová, snažte se udržet tu starou dračici v dobré náladě. Její ješitnost přesahuje všechny meze a dovede být i krutá ale to brzy poznáte sama.”

Tím je téma vyčerpáno, řekla si pro sebe Aidan, a tak si jen rychle umyla obličej a ruce v umyvadle s navoněnou vodou, kterou jí služebná přinesla, načež pohlédla do zrcadla a povzdechla. Vlasy měla v strašném stavu! Snažila se vylepšit alespoň to nejnutnější, uvolněné pramínky zastrkala pečlivě pod čepeček, znovu se na sebe podívala a potřásla hlavou. Podle toho mála, čeho si dosud na královském dvoře stačila všimnout, měla slečna Tailleboysová pravdu. Její šaty byly fádní, byť ne zrovna staromódní. Černý samet se k ní nehodil a vysoký límec ke krku působil rozhodně příliš upjatě ve srovnání s toaletami ostatních dam.

“Musíme si pospíšit,” jemně ji napomenul Robin. “Nedělejte si starosti, jak teď momentálně vypadáte. Dám vám pak adresu matčiny švadleny.”

S úsměvem na něj spiklenecky mrkla a Robin k svému překvapení zjistil, že vůbec není tak obyčejná, jak se mu na první pohled zdála. Správně oblečená, dobře učesaná a ozdobená šperky bude určitě víc než přijatelná! Dovedl ji zpátky ke královně. “Ach, má venkovská myšička už je tady,” zasmála se Alžbě-

ta. Měla právě dobrou náladu. “Už jste se ubytovala?” “Ano, madame, děkuji vám. Má příbuzná, lady Clintonová byla tak laskavá, že mi přenechala pokojík svého manžela.” “Výborně,” odpověděla královna a hned podala Aidan svůj přepychový košíček s šitím.

Jen jej Aidan otevřela, zamračila se. “To je ale nepořádek, madame. Tady se určitě netřídilo a neurovnávalo celé měsíce! Pár dní potrvá, než ho dám do pořádku.”

“Ráda bych dnes po večeři chvíli vyšívala,” zkoušela ji královna.

“Ukažte mi vaši práci, madame, a já vám vyhledám, co budete potřebovat,” odpověděla klidně Aidan.

Na druhé straně salónu se Elizabeth Clintonová pro sebe pousmála. Slečna St. Michaelová bude pro rod Clintonových zřejmě přínosem! Bude si muset promluvit s manželem, jestli by se pro to děvče nenašla dobrá partie. Taková, která by prospěla i jejich rodině a přispěla k zvýšení jejich prestiže. Namáhala si hlavu, co vlastně o St. Michaelových ví. Musejí tam být peníze, vždyť to bývala bohatá obchodnická rodina. Určitě mají pozemky, a pokud si vzpomíná, byli jak lord Bliss, tak jeho otec posedlí skupováním půdy. Nevěděla to jistě koneckonců to bylo už čtyřiadvacet let, co se se St. Michaelovými naposled stýkala ale není vyloučeno, že je Aidan dědičkou významného majetku. Je sice dost tajnůstkářská, ale říkala si hraběnka teď budu mít dost a dost času zjistit si, co potřebuji vědět. Prozatím si musím co nejdřív promluvit s Nedem.

Když nadešel čas večeře, Robin diskrétně pokynul Aidan, odvedl ji do jídelny a ukázal jí její místo u stolu mezi ostatními dívkami. “Musíte zůstat s královnou, dokud vás sama nepropustí,” řekl jí. “Já vás pak zavedu do vašeho pokoje.” “Děkuji ti, Robine. Mohu ti tak říkat, že? Jsi velmi laskav.” .Jistěže mi můžete říkat Robine, všichni mí přátelé mi tak říkají a doufám, že i vás k nim mohu počítat, že, Aidan St. Michaelová?” Najednou se na druhém konci sálu strhl nějaký rozruch. Dva mladíci se tam hlasitě přeli a jeden z nich sahal po kordu. “V přítomnosti královny ne!” hlasitě syknul druhý. “Radši se ti omluvím, než abych tě nechal se zničit, člověče!” Když si Aidan mluvčího prohlédla, nedokázala od něj odtrhnout oči. Určitě ještě nikdy neviděla pohlednějšího, ba krásnějšího muže! Jak tmavé vlasy! Štíhlá, dokonalá postava, vysoké lícní kosti, důlek v bradě! Jakoupak asi mají barvu jeho oči? Ráda by to byla věděla, stál však bohužel příliš daleko. “Kdopak je to?” zeptala se Robina.

‘Kdo?” zeptal se Robin bez zvláštního zájmu; hádce totiž nevěnoval pozornost.

“Přece tamhleten!” nenápadně naznačovala Aidan. “Ten vyšší. Ten, co se chtěl radši omluvit, než aby tasil v přítomnosti královny.”

Robin pohlédl tam, kam ukazovala, a zasmál se: “To je můj strýc Conn O’Malley.”

“Tvůj strýc? Vždyť ti není vůbec podobný!” divila se. “On je pouze nevlastním bratrem mé matky a já jsem víc po svém zemřelém otci, Geoffreym Southwoodovi, ‘ zněla odpověď. “V životě jsem tak přitažlivého muže neviděla,” zašeptala Ai dan…

“Říkají mu .nejkrásnější muž u dvora,” poznamenal Robin suše. “A dámy jsou do něj zblázněné. Královna mu říká Adonis.” “To se k němu hodí,” přitakala Aidan tiše.

Robin ohrnul nos. “Měla jste ho vidět, když přišel do Anglie. Tenkrát to byl úplný divoch, zarostlý černými vousy a s vlasy na ramena. Přišel ve vlněných spodkách zahalený do kostkované deky a neuměl ani pořádně anglicky. Přízvuk měl těžký jak olovo. Matka ho musela ostříhat jak ovci, naučit ho společenskému chování a pak teprve ho vzala s sebou ke dvoru. Ani jsme se nenadáli a byl tu jako doma, jako by tu žil odjakživa. Strýček Conn byl ve dvorské společnosti za chvíli jako ryba ve vodě a stal se oblíbencem samotné královny. Jmenovala ho členem královské gardy, Urozených Ochránců koraný. Nedopadl tak špatně, když se uváží, že je nejmladším potomkem početné rodiny.”

Aidan se zasmála. “Myslela jsem, že si královna cení tvé diskrétnosti a ty zatím dovedeš klepat jak bába na trhu.” “Říkám vám to, Aidan, jen proto, abych vás varoval,” naštvaně odsekl Robin. “A před čímpak?”

“Strýc je ten největší zpustlík u dvora. Už jsem vám říkal, že za ním ženské blázní a to je svatá pravda. Od chvíle, co přišel ke dvoru, není noci, aby mu mládeneckou postel nezahříva-la nějaká pěkná kůstka. Ten by dokázal umluvit kachnu, aby se dala napíchnout na rožeň, cha, cha,” referoval Robin, z jeho vtipkování však zněl i obdiv.

“Jak laskavé od tebe, že tak dbáš o mé blaho,” řekla Aidan ironicky mladému hrabátku, “ale silně pochybuji, že by se na mě tvůj strýc třeba jen podíval, Robine. Vždyť nejsem a nikdy nebudu jako ty vyhlášené dvorní krásky. Jak se říká: i myš se smí dívat na krále zvířat a musím přiznat, že je opravdu k sežrání!”

Ta slova a přirozené chování mladičkého hraběte z Lynmouthu trochu obměkčily. Pohlédl jí do smějících se očí a uchechtl se. “Hrozný výraz,” řekl jen, ale usmíval se při tom. “Ale vždyť je to pravda, Robine Southwoode!” Stále ještě s úsměvem připustil: “Nejspíš ano.” Vzápětí začal shánět dohromady i ostatní královniny slečny a ohlásil: “Až královna večer společnost rozpustí, přijdu pro vás, Aidan.” Načež zaujal své místo za královniným křeslem, kde bylo jeho povinností stát během jídla.

Aidan se na okamžik zarazila; chvíli nevěděla, co má dělat, ale tu jí pokynula ta dívka, s kterou se už seznámila, Linnet Talbotová. Udělala jí místo vedle sebe na lavici a Aidan vklouzla mezi ostatní.

“Díky,” řekla Aidan. “Mrzí mě ta nepříjemnost s vaší přítelkyní.”

“To nebyla vaše vina,” odpověděla Linnet. “Královna by byla Altheu pro její chování stejně dřív nebo později poslala domů, to je jednou jisté. Ona totiž nemá rozum.” “Byly jste kamarádky dlouho?”

“Jen čtyři měsíce, od té doby, co přišla ke dvoru. Její rodina pochází z Yorku. A odkud jste vy?” “Z panství poblíž Worcesteru,” odpověděla Aidan. ,Já pocházím z Kentu,” řekla Linnet. “Náš rod je vzdáleně spřízněn s rodem hraběte ze Shrewsbury. Představím vás ostatním: tohle je Mary Warburtonová, tohle Dorothy Saxonová, Jane Anna Bowenová a Catherine Baldwinová. Ostatní s námi nesedí u jednoho stolu; pocházejí totiž z mocných a urozených rodů, na rozdíl od nás. Dostaly jsme se sem vlivem rodinných konexí, což nám umožňuje sloužit královně a zároveň vyzískat něco pro sebe. Doufáme totiž, že si tu najdeme ženichy. A co vy?” “Jsem královskou schovankou,” pravila Aidan, “a královna otci slíbila, že mne provdá za hodného muže, takže vlastně i já tu hledám manžela.”

“Jste ale starší než my,” poznamenala Linnet. “Je mi třiadvacet,” přiznala Aidan upřímně.

“Třiadvaceti” Linnet to vykřikla, jako by byla Aidan řekla sto a třiadvacet.

“Všem nám je šestnáct, jen Cathy je teprve čtrnáct. Proč vlastně nejste ještě vdaná? Umřel vám snoubenec? Nebo nemáte dost velké věno?”

Aidan se natáhla pro krajíček chleba a odlomila sousto. “Matka mi zemřela, když mi bylo deset. Můj otec byl už starý a po matčině smrti se beze mne nedokázal obejít. Víte, byla jsem jeho jediné dítě. Jak bych se byla mohla vdát a opustit ho?” Vzala si kousek kuřete z mísy, kterou právě sluha nabízel kolem. Ostatní dívky přikývly, chápaly její oběť. Dobře věděly, co je

to povinnost k rodině. Žádná slušná dívka by staré rodiče neopustila. Když tak ukojily zvědavost, věnovaly se zase jídlu. Aidan se ulevilo. V duchu se pousmála, kam ji to osud zavál, do jakého hejna kdákajících kuřat, načež rovněž obrátila pozornost k talíři. Od rána neměla v ústech a měla už hlad jako vlk. Jestlipak chudák Mág dostane něco k jídlu, uvažovala, a rozhodla se vzít jí pak s sebou v ubrousku kuřecí stehýnko, kousek chleba a hrušku. Když tak zaplašila výčitky svědomí, naložila si plný talíř garnátů, vařených s bylinkami, malou masovou taštičku se zvěřinovou náplní, z které se ještě kouřilo, a plátek šťavnatého hovězího s artyčoky na víně. Když tak utišila největší hlad, naložila .si prázdný talíř podruhé: platýzem, plátkem růžové šunky

a trojúhelníkem ostrého čedaru. Kupodivu se pak v jejím žaludku našlo ještě místo na pořádný kus jablkového koláče se šlehačkou. Nepila mnoho, protože odjakživa o víno moc nestála. Její mladičká sousedka u stolu s vykulenýma očima sledovala, jak Aidan dokázala bez mrknutí spořádat tři plné talíře. Odjakživa ji učili, že si dáma má na talíř nakládat jen málo a ještě z toho mála jen uždibovat.

Cathy Baldwinová už to nevydržela: “A to neztloustnete?” “Ne,” odpověděla klidně Aidan. “Jsem velká a moje tělo potřebuje dostatek potravy. To vy jste maličká; vy všechny jste drobné.”

Souhlasně přikývly. Byla to pravda. Všechny měřily nanejvýš pět stop, jen Dorothy měla pět stop a tři palce. Aidan St. Michaelová byla přinejmenším pět stop a deset palců vysoká. Byla vysoká jako leckterý muž. Všechny si v duchu říkaly: Ubohá slečna St. Michaelová! Kdopak by se chtěl oženit s takovou ohromnou nemotornou ženskou! Její rod je bezvýznamný a podle všeho nemá ani pořádné věno, jinak by ji otec nesvěřoval královně. Alespoň nám nebude konkurovat, uvažovaly. “Musíme se spřátelit,” řekla nahlas Linnet Talbotová jménem ostatních s pocitem, že dělá dobrý skutek. “Jak milé od vás!” odpověděla Aidan. “Moc bych si vašeho přátelství považovala, protože jsem zoufale nevědomá, vůbec nevím, jak to u dvora chodí. Nechtěla bych si udělat ostudu, mám strach, abych se nějak společensky neznemožnila.” Zbylých pět děvčat přikyvovalo jako o závod. “Nemějte obavy,” řekla Linnet. “Vysvětlíme vám všechny ty složité manýry a za pár týdnů už tady budete jako doma. Život u dvora je tak nádherný, že ve srovnání s ním všechno ostatní bledne! Nenajde se na světě zábavnější a víc vzrušující prostředí! Máme velké, velké štěstí, viďte?” Rozhlédla se po ostatních a ty ochotně přikývly.

Když jídlo zakončily papírově tenké sladké sušenky spolu s malými sklenkami silného sladkého vína, začal tanec. Královna k smrti ráda tančila a tak každý džentlmen, jenž usiloval o její přízeň, musel dbát, aby se dovedl v tanci ladně otáčet. Aidan skromně přihlížela. Dobře si povšimla, že Conn O’Malley nejprve vyzval k tanci královnu, ale když tak učinil zdvořilosti zadost, netančil pak nikdy s žádnou dámou dvakrát. Dokonce si jednou dvě krásky málem vjely do vlasů, jak se hádaly, na které z nich je řada, aby si s ním zatancovala. Aidan nezaslechla, co jim řekl, ale najednou se obě rozzářily jako sluníčko a hned jedna z nich trpělivě počkala, až vysoký Ir dotančí s její předchůdkyní.

Aidan nikdo o tanec nepožádal, jejích pět společnic však bylo

neustále v kole. Nevadilo jí to, protože se po cestě stejně ještě cítila velice unavená. Raději se jen dívala; královský dvůr jí připadal oslňující a doufala, že i ona bude jednou ovládat všechny klípky, rozpoznávat všechny dosud neznámé obličeje, jež patřily významným lidem, a že se všechno tak pro ni stane ještě zajímavějším. Pro začátek to bylo ale náročné, takže uvítala, když královna vyhlásila zakončení večera a ona mohla spolu s ostatními královninými dívkami doprovodit Veličenstvo do jejích

komnat. Tam Alžběta dívky propustila. V tu chvíli se objevil Robin, aby ji doprovodil do jejího pokojíku v podkroví. “Královna neměla dnes večer čas vyšívat,” poznamenal šibalsky.

“Ne, to neměla,” odpověděla klidně Aidan, “ale kdyby byla chtěla, potřebné hedvábí měla připravené, mylorde Southwoode!”

Zašklebil se na ni. “Začínáte dobře, Aidan. Má sestra Willow, hraběnka z Alcesteru, se vrátí ke dvoru na oslavy vánočních svátků a já vás jí představím. Je sice o trošku mladší než vy, ale povahou se vám podobá. Uvidíte, že se skamarádíte.” “Třeba se dáma tak vznešená nebude chtít bavit s děvčetem nižšího původu.”

“Willow se do vyšší společnosti přivdala,” upřesnil Robin, I když se odjakživa chová, jako by byla z královského rodu. Než se jí podařilo ulovit Alcestera, byla jen obyčejnou slečnou Smal-lovou.”

,Je tedy o hodně starší než ty?”

“Na jaře jí bude sedmnáct. Setkala se s Alcesterem u dvora, když tu sloužila v královnině družině.”

“Jak je možné,” vyptávala se Aidan zvědavě, “že se ty jmenuješ Southwood a ona Smallová? Což byla vaše matka podruhé vdaná?”

“Má matka měla už šest manželů,” upřesnil Robin s klidem. “A se všemi měla děti, jen s tím pátým v pořadí ne.” “A kolik dětí měla?” užasla Aidan.

“Osm. Sedm z nich žije. Můj otec a mladší bratříček John zemřeli na záškrt. Mám dva starší bratry OTlahertyovy, jeden žije na panství v Irsku a druhý se plaví po moři jednou bude mít vlastní loď. Oba jsou ženatí. Willow je má starší sestra, ale mám ještě dvě mladší sestry, Deirdre Burkeovou a Velvet de Marisco, a mladšího bratra, lorda Padraica Burkeho. Padraic je pážetem v domácnosti hraběte z Lincolnu.” “A kde žije tvá matka, Robine? V Irsku?”

“Matka bydlí na zámku Queen s Malvern, její panství sousedí s vaším Pearrock Royal.” “To je ta rodina, co se přistěhovala vloni?”

“Ano.”

“Ještě jsem ani neměla čas je navštívit a sousedsky je přivítat, jak by se bylo slušelo. Otec už tehdy stonal a nemohli jsme přijímat návštěvy.”

“Matka to určitě ví a jistě to pochopila,” poznamenal jen Robi n.

Konečně stanuli před Aidaniným pokojíkem. Robin se zdvořile uklonil a řekl: “Ráno musíte doprovodit královnu do kaple. Zastavím se pro vás. Dobrou noc, Aidan.” “Dobrou noc, mylorde.” Otevřela dveře a vstoupila. “Och,” jenom vydechla, když viděla, jaká změna se tu udála. V rohovém krbu vesele praskal oheň a u něj v křesle klimbala Mág. Na kamenné krbové římse stály stříbrné svícny z domova a malé, drahokamy vykládané hodiny, které rovněž přivezla s sebou, vesele tikaly. Na podlaze ležel Aidanin měkký turecký koberec a na jediném okně i kolem lůžka už visely tmavé sametové závěsy. Stará matrace zmizela a na jejím místě se octla její vlastní nová a měkká; postel byla čistě povlečená levandulí vonícími prostěradly a vystlána měkkou přikrývkou a prachovými polštáři. Pod oknem viděla svou truhlici, ale co se stalo s ostatními zavazadly? Přesto byla ta zázračná proměna pokojíku přímo úžasná! “Mág!” Aidan jemně zatřásla spící komornou. Ta se okamžitě vzbudila, jak byla zvyklá. “Už jste tu, mé dítě. Jaký byl večer?”

“Zajímavý,” zněla odpověď. “Přinesla jsem ti něco k jídlu, Mág.” Aidan vytáhla z kapsy kuřecí stehno, chleba a hrušku. “Děkuji vám, drahoušku, ale ta služka, co mi ji poslal ten malý lord, mi ukázala, kde je jídelna pro služebnictvo, takže jsem se už najedla.”

“Tak to tedy sním já,” řekla Aidan. “Už mám zase hlad,

i když jsem povečeřela bohatě. Och Mág! Tys dokázala zázraky! Ani ten pokoj nepoznávám! Děkuji ti, děkuji ti mnohokrát!” Posadila se na postel a pustila se s chutí do jídla. “Dalo to práci, drahoušku, ale jak jednou byla pryč ta stará matrace, už to šlo lépe. Podlahu jsem pořádně vydrhla, než jsem na ni dala položit ten drahý koberec. Našla jsem tady skříň ve zdi a věřila byste, že v ní měly myši hnízdo? No to si umíte představit, jak jsem je hnala! Když jsme položily koberec, přistrčila jsem postel raději ke stěně, než ji nechat stát uprostřed. Alespoň zbylo místo na truhlu pod oknem a na křeslo u krbu. Vaše šaty jsem pověsila do té vestavěné skříně, i střevíce jsem vám tam naskládala a drobnosti máte v truhle. Zbytek jsem poslala zpátky na Pearrock Royal po kočím. Není tu prostě dost místa, drahoušku.”

“Já vím,” řekla Aidan. “Budu si muset asi dát šít nové šaty, 33

Mág, protože ty, co jsem si přivezla, jsou nemoderní. Mladý hrabě mi slíbil adresu švadleny své matky.” “Snad nechcete nosit ty nestydaté šaty, aby vám koukala ven celá prsa? Co by tomu řekl váš otec?”

“Jestli se nechci odlišovat od ostatních, Mág, nemůžu se strojit jinak než ony. Neboj se. Dokážu se obléci podle módy a zůstat při tom decentní.”

Právě dojedla kuře. Mág jí vzala kost z ruky a vyhodila ji oknem.

“Nechci tu už žádné myši,” prohlásila. “Aby se vám třeba nepustily do střevíců!”

Aidan se zasmála. “Pevně doufám, že se mi na ně nedostanou! Nemám ani jeden pár nazbyt!”

Mág začala šukat po pokojíku, aby paní připravila na noc. Jaké bylo překvapení Aidan, když se objevilo dokonce umyvadlo s horkou vodou! Když se Aidan umyla, komorná zas vylila vodu oknem. “Není to tu ani zdaleka tak pohodlné jako u nás doma, ale nějak se musíme zbavit odpadků a špinavé vody. Doufám jen, že tu nejsme nadlouho!” Pomohla své velitelce převléci se do hedvábné bílé noční košilky, doplněné hezkým nočním čepečkem s roztomilými růžovými stužkami. Pak ji uložila do postele a přikryla. Příjemně si hovíc na měkké matraci, v suchu a teple pod měkkou přikrývkou, s vůní levandule v nose, sledovala Aidan ospale, jak se i Mág svléká. Teď není vhodná chvíle, uvažovala, vykládat jí, jak mě královna poctila, že mě ustanovila jednou ze svých dvorních slečen. Rozhodně to na brzký návrat domů nevypadá ale Mág si určitě zvykne, tím si je Aidan jistá. Jen co se obeznámí s novým prostředím a najde si přátele mezi sobě rovnými. Každý člověk potřebuje někoho blízkého. Zívla, oči se jí klížily. Kdopak to asi bude pro mě, byla její poslední myšlenka, než upadla do hlubokého spánku..

KAPITOLA 2.

Rudozlaté plameny z krbu vrhaly tančící odlesky na stěny ložnice v Greenwood House. Na velkém loži se tu zmítala dvě těla ve vášnivém objetí. Velký urostlý muž se tyčil nad ženou, ležící pod ním a uvězněnou mezi jeho svalnatými stehny a znovu a znovu na ni dorážel, vnikal jí hluboko do vláčného klína, stále rychleji a rychleji, dokud nevydala ostrý kvílivý výkřik ukojení a oba se nezhroutili vyčerpáním. Muž se svalil vedle ní. Na okamžik rušil ticho jen praskot ohně, načež žena ochraptěle zavrněla: “Ježíši, Conne! Tys nejlepší milenec, co jsem kdy poznala! Nikdo se ti na světě nevyrovná, to se vsadím! Škoda, přeškoda, že jsme spolu dnes naposled!”

Conn O’Malley se podivil. Většinou přece končíval milostná dobrodružství on a Lettice Knollysová vlastně ani není jeho stálou milenkou. Nikdy se jí nestala, přestože se cítili vzájemně přitahováni hned od prvního dne, kdy Conn před dvěma lety přišel k dvoru. Od té doby se čas od času scházeli k sladkému milostnému klání, ovšem v největší tajnosti, protože ani jeden, ani druhý nehodlali vážně ohrozit svá tak těžce vydobytá postavení u vznešeného dvora královny Alžběty. Lettice byla královninou sestřenicí; byla jí vzdáleně podobná, avšak mnohem hezčí a Alžběta na ni žárlila. Conn zase královně vděčil za místo v královské gardě a i jinak mu královna velice přála. Alžběta nacházela ve svém Adonisovi, jak Connovi přezdívala, velké zalíbení nejen pro fyzickou krásu, ale i pro pohotový a vtipný jazyk. Nikdo nedokázal vystrouhnout tak dokonalou poklonu ani vymyslet tak poutavou historku jako Conn O’Malley. “Ty mě ničíš, Lettice,” řekl teď v odpověď na tak překvapivé sdělení. “Což jsem ti nějak ublížil, drahoušku?” Lettice se podepřela na lokti a prohlížela si ho přimhouřenýma ambrově zlatýma očima. “Přece mi nechceš namluvit, že ti na mně záleží, Conne,” zamumlala.

Uchechtl se. “Jsem jenom zvědavý. Jedním dechem mi tady vykládáš, jaký jsem nedostižný milovník, a zároveň mi oznamuješ, že už mě nechceš vidět. Záhada, ne, drahoušku?” ‘Aha, takže jsem vydráždila jen tvoji zvědavost, Conne, ne snad ješitnost, viď? Co jen jsi to za chlapa! Tvé budoucí ženě závidím!”

Zasmál se nahlas. “To věru nehrozí, Lettice, že bych se v dohledné době ženil. Ženy jsou pro mě jako cukrátka a já jsem odjakživa na sladké. Neusadím se, dokud všechny, široko, daleko neochutnám. No tak, prozraď mi, proč už se se mnou nechceš sejít?” “Protože se vdávám,” oznámila Lettice. “Vdáváš? To slyším prvně.”

“Víš, je to tajemství. A přísahej, že to nikomu neřekneš!” “Nikomu, tím myslíš samozřejmě královnu. Což nepotřebuješ její svolení? Vždyť je tvá příbuzná.”

“Jsem vdova, Conne, žádné poupě v rozpuku. Ani já sama, ani žádné z mých dětí nemůže královnin trůn ohrozit, ale vždyť ji znáš, Conne. Dokázala by mi překazit sňatek jen ze škodolibosti.”

“To je pravda,” řekl Conn. O královnině povaze si nedělal žádné iluze, i když on sám ji měl rád.

“Slib mi, že nic neřekneš,” naléhala Lettice a shýbla se, aby ho mohla kousnout do ucha.

Vzal jedno její ňadro do dlaně. “Nejdřív mi řekni, kdo je ten

šťastný!”

“Ne, dokud se mi nezavážeš mlčením!” neustupovala Lettice. “Poslyš, Lettice, k čemu se to chystáš?” Conna najednou zachvátila zlá předtucha. “Přísahej!

“Ani vlastně nevím, jestli se to vůbec chci či smím dovědět,” odpověděl pomalu Conn.

Nad sebou měl její půvabný obličej, bujné rudé vlasy jí spadaly na ramena. ‘Conne, prosím tě! Nejsi pro mě jen partner v posteli, jsi můj přítel a upřímně ti říkám, že jen tobě jedinému se chci svěřit. Potřebuji to někomu říci!” Znělo to zoufale. Povzdechl si. Odjakživa jsem měkkosrdcatý, říkal si. I teď mě obměkčila. No vlastně, má-li být k sobě upřímný, je už tak napnutý, že mu to nedá, nezeptat se. “Dobrá, Lettice, přísahám, že nikomu o tvých plánech neřeknu, ani neprozradím jméno ženicha, ale upozorňuju tě, že jestli se mě královna zeptá, zda jsem o tom věděl, až všechno vyjde najevo, všechno zapřu!”

“To stačí, Conne.” Odmlčela se a pak slavnostně vyhlásila: “Beru si Roberta Dudleye!”

“Ježíši Kriste!” Odstrčil ji a posadil se zpříma na posteli. “Nic jsem neslyšel, ženská! Rozumíš? Nic jsem neslyšel! Proboha na nebi, zbláznila ses? Hraběte z Leicesteru! Královnina vlastního milce, ba milence! Znelíbil se ti život? Bětka se ani nebude namáhat zavolat kata z Francie, sama vlastní rukou se chopí popravčí sekyry!”

.Miluji ho,” oponovala Lettice dramaticky.

“Když ho tedy tak miluješ, co děláš v mé posteli? Ty že miluješ Dudleye? Na tom slizounovi může něco milováníhodného najít jen Bětka! Ať si to chceš přiznat nebo ne, ty si ho bereš jen královně navzdory!” “Touží po dětech!”

“Pak ovšem především neměl nechat zavraždit svou první ženu! Ubohá Amy Robstartová musela tenkrát zmizet ze scény, aby se Dudley mohl oženit s královnou. Naštěstí pro Anglii mu ale chybí diplomacie, takže ten ohavný skutek vyvolal takový skandál, že ani sama Bětka si netroufla si ho vzít!” “To se nikdy nedokázalo, že by Robert zabil svou první ženu!” řekla Lettice vztekle. “Ani tam tehdy nebyl a celé týdny předtím se s ní nesetkal. Umírala na rakovinu prsu a radši se sama zabila, aby zkrátila své utrpení.”

“Ať už to bylo, jak chtělo, Lettice, jisté je, že Robert Dudley je naprostým a výhradním majetkem královny. Jestli se za něj provdáš, pak oba dáváte život všanc. Bětka si ho třeba z nějakého důvodu nechce či nemůže vzít sama, ale určitě nestrpí, aby si vzal jinou.” 36

“Bereme se zítra, Conne. Robert touží po dědici. Po tom dědici, kterého dokonce už nosím pod srdcem!” “Vždyť už má dvě děti s lady Douglas Sheffieldovou, jen kdyby chtěl uznat za právoplatný sňatek, který prý podle ní uzavřeli už před několika lety!”

“Robert lady Douglas Sheffieldovou nemiluje,” odpověděla Lettice samolibě. “Je zamilovaný do mě! Dokonce natolik, že si mě vezme navzdory té korunované dračici! A krom toho mi svatě odpřísáhl, že se s Douglas Sheffieldovou neoženil.” “Těžko něco udělá Bětce navzdory, když ta o tom nebude ani vědět,” poznamenal suše Conn. “Ale Dudley stejně čestně a otevřeně jednat neumí.”

“To z tebe mluví tvá sestra Skye,” prskala Lettice. “Nedokáže mu zapomenout, že ji nechal.”

“Lettice, jestli tomuhle věříš, pak jsi ještě větší blázen, než jsem si myslil, zvlášť když se uváží, že se chystáš za něj provdat. Ten tvůj nastávající mou sestru znásilnil, když ještě nosila smutek po svém třetím manželovi! Prošlo mu to, ačkoliv o tom královna věděla, protože tehdy ještě doufala, že se za něj bude moci provdat sama.”

“Už ani minutu nebudu poslouchat, jak urážíš mého snoubence, ty jedna irská nulo!” Lettice už uraženě křičela. “Ne, nemusíš,” odpověděl Conn s poťouchlým úšklebkem, “ale zůstáváš tu, zrzavá děvko, protože ti to nikdo jiný tak dobře jako já neudělá a to ty moc dobře víš! Dneska jsme spolu naposled, leda bys brzo ovdověla! Ani mě nenapadne, abych vylizoval zbytky po Dudleym, a mám radost, že on bude nevědomky vylizovat po mně!”

“Zkurvysynu!” zařvala Lettice a ze všech sil mu vyťala políček.

Plácl ji po zadku, ajak po ní chňapl, začali se v divoké rvačce válet po posteli. “Čubko!” syčel jí do tváře. “Nic jiného nejsi než háravá čubka, Lettice!”

‘A ty, Conne O’Malley, jsi neukojitelný neřád! Doufám jen, že se nikde na světě nenajde ženská, která by to tvé svěděni dokázala utišit!” Ostrými nehty mu přejela po zádech. Má pravdu, pomyslil si, k čertu s ní! Zbožňoval ženy, zbožňoval milování, náruživě dychtil dávat a brát rozkoš, a přestože vždycky dosáhl vyvrcholení, dosud nenašel ženu, která by mu přinesla pocit nasycení a zkonejšení. Ještě nepotkal takovou, kterou by mohl milovat bez výhrad. Vztekle jí vrazil koleno mezi hladká stehna, aby ji donutil roztáhnout nohy. Brutálně do ní vnikl, vrážel do ní úd co nejhlouběji, znovu a znovu; v tu chvíli chtěl, aby ji to bolelo, toužil jí ublížit za to, že ho prokoukla. Lettice ho však ještě rozvášněně povzbuzovala. “Ahhh, bož-

ský ohon, Conne! Ahhh, ano, ano, ano…” Necudně se svíjela

a povzbuzovala ho, jen aby vydal ze sebe vše. “Vyplň mě, ty irský divochu, nacpi mi ho tam, až prasknu, ahhh, Bože, Conne! Nepřestávej! Nepřestávej!” Pravidelně se nadzvedávala v bocích v zrychlujícím se tempu a nepřestávala chrlit oplzlé litanie. “Udělej mi to, Conne, jen mi dej! Ahh, ohh, ano, ano, anoo…” Poslední zvuk se změnil v zakvílení a výkřik, načež Lettice na okamžik ztuhla. Ucítil její vyvrcholení zároveň s vlastním, jak do ní proudí v krátkých stakatových výronech a zanechává ho pro tu chvíli zcela vyčerpaného.

Zničehonic Lettice řekla: “Panebože, budeš mi chybět, ty chlíp-níku! Dudley si myslí, bůhví jaký není milovník, ale nevyzná se v tom ani zpola tak jako ty, Conne!” Hrdelně se mu zasmála přímo do obličeje a Conn se v tu chvíli také neubránil úsměvu. “Co ty jsi za žhavou čubku, Lettice,” zalapal po dechu. “Zaplaťpánbůh, že je královnou Alžběta Tudorovna a ne ty!” Odvalil se od ní a sklouzl s postele, klopýtavě přešel na druhou stranu ložnice, kde na příborníku nalil dva poháry silného červeného vína. Vrátil se k posteli a jeden jí podal. “V kolik hodin má být ta svatba?” zeptal se. “Za svítání v naší rodinné kapli,” odpověděla. Znova se zasmál. “Ty jdeš klidně rovnou z mé postele na svatbu s jiným? Což nemáš svědomí, ženská?” “A proč ne?” řekla uraženě. “Co dělám před svatbou, to není Robertova věc, Conne.”

“Doufám, že budeš mít spolehlivé svědky,” popíchl ji, “nezapomeň, že když chtěla lady Douglas Sheffieldová dokázat, že byla s Dudleyem oddána, a dosáhnout tak prohlášení svého dítěte za legitimní, nebyl oddávající kněz nikde k nalezení.” “Svědky budou můj otec, hrabě z Warwicku, hrabě z Lincolnu a lord North a obřad provede náš vlastní rodinný kaplan,” řekla Lettice spokojeně. “Všichni se přísahou zavázali k mlčenlivosti. O legitimitě mého sňatku a mých dětí pochybnosti nebudou, neměj obavy, Conne.” “Podcenil jsem tě,” řekl jen.

“A teď, Conne, drahoušku, si chci s tebou užít ještě alespoň půltuctukrát,” zamumlala svůdně, odložila pohár na stolek vedle lůžka a uložila se naznak do polštářů.

“Ach, Lettice, ty sis vždycky dokázala brát ze života to nejpříjemnější, viď? Nemyslím, že nám zbývá tolik času, ale za nic na světě bych nechtěl zklamat dámu.” Prstem jí škádlivě objížděl prsní bradavku.

“Vždyť je sotva půlnoc,” řekla klidně, “a stačí, když odejdu před pátou,” Přitáhla si jeho hlavu blíž, aby ho mohla políbit. V hrdle mu zaklokotal smích. “Vidím, že mi nezbývá, než se

vynasnažit. Hluboce by mě zarmoutilo, kdybych měl selhat v utkání s protivníkem tak zdatným.” Úplně se poddal jejímu žádostivému polibku.

Čas plynul, jedna minuta splývala s druhou, jak noc pokračovala, a Conn si ani neuvědomil, že usnul, až když se s trhnutím probudil a zjistil, že je sám. Prohlubeň na loži vedle něj byla dosud teplá, takže zřejmě právě odešla. Vytáhl si pokrývku až po ramena, celý se do ní zabalil a v příjemném teple zadřímal. Mnoho štěstí, Lettice, stačil si ještě ospale pomyslit. Budeš ho potřebovat, zvlášť až se Bětka doví, cos provedla. Svého drahého lorda Roberta vinit nebude, kočičko, to ty si to odneseš za oba. V tu chvíli konečně usnul.

Když otevřel oči, jeho sluha Cluny právě rozhrnoval okenní závěsy. “Dobré ráno, mylorde. Bůh vám dopřál pěknou noc a podle toho, jak vypadáte, jste si ji užil.” Hnědá očka se mu ve vrásčité tváři smála.

“Kolikrát ti mám říkat, že nejsem žádný mylord, Cluny?” “No, časem určitě budete, jistá věc,” odpověděl Cluny jako vždycky a jako vždycky se Conn musel smát. Dnes ráno mu ale moc do smíchu nebylo. V ústech měl sucho. Celé tělo měl jako vysušené, vysáté lačnou společnicí minulé noci. “Přines mi trochu vína,” zamručel. “Ta dračice mě úplně odrovnala.”

Cluny chápavě pokyvoval a spěchal splnit pánův pokyn, ale když mu podával pohár, dovolil si ho mírně pokárat. “Takhle to nemůžete už dál vést, promarňovat mládí, vydávat se ze všech sil pro anglická běloučká stehýnka, mylorde. Nejvyšší čas, abyste se už oženil. Podívejte se na své bratry. Všichni jsou už ženatí.” “Cluny!” Conn se sám polekal vlastního ostrého tónu. “K čertu, chlape, nedávej mi pořád za příklad Briana, Shanea a Shamuse, buď tak hodný! Podíval ses někdy na jejich manželky? Mají jen málo přes dvacet a jsou z nich staré, utahané ženské. Děkuji, nechci.”

“Na Innisfaně není život lehký,” připomněl mu Cluny. “Ne, to není, a proto jsem také odešel do Anglie. Tam bych neměl na vybranou, jen se spolu s bratry věnovat pirátství, a to se mně nechtělo. Tady, v Anglii, zaujímám významné postavení jako člen královské gardy. Investice do sestřina obchodního podnikání ze mě udělaly boháče. Jsem spokojen.” “Bohatý muž potřebuje ženu, aby mu dala syny, pane. Máte sice dost zlata, ale žádné vlastní pozemky. I tenhle dům, co v něm právě bydlíte, patří vaší sestře, a kdyby ji byla královna nevypověděla ode dvora, neměl byste ani ten, pane.” “Ty už mluvíš jak moje matka,” bručel Conn. “Vaše matka je dobrá žena a váš otec, dej Bůh pokoj jeho du-

ši, Dubhdara O’Malley blahé paměti, se oženil mladý, aby stačil zplodit pěknou řádku synů.”

“A nedal pokoj, dokud jednu ženu nenasytností nezahubil a druhé manželce, mé matce, neudělal čtyři syny během čtyř let! Kdyby byl nezemřel, možná že by i má matka byla dnes po smrti! Ksakru, Cluny, cožpak moji tři bratři nezplodili rodu O’Malleyů už dost dědiců?” Pak se uchechtl. “Kdyby to tak otec viděl! Nakonec měl pět synů jednoho kněze, tři piráty jako on sám s věčně nažhavenými ohony a mě! Nejkrásnějšího muže anglického dvora!” Vypukl v smích.

Ale Cluny se k němu tentokrát nepřidal. Dál se tvářil nesouhlasně a nakonec řekl: “Vy přece nejste jako vaši bratři, mylorde. Vy se podobáte spíš vaší sestře, lady Skye. Ani ona není jako její sestry. Vy dva se od všech těch výlupků z hnízda Dubhdary O Malleye lišíte!”

“A cožpak Otec Michael a ctihodná sestra Eibhlin, Cluny? Přece je nebudeš házet do jednoho pytle s ostatními, s třemi piráty a čtyřmi upejpavými hospodyňkami, které náš otec také

zplodil?”

Cluny zavrtěl hlavou. “Ti se zasvětili církvi, pane,” konstatoval bez dalšího, jako by tím bylo řečeno vše. “Lidé zasvěcení církvi jsou vždy odlišní. Chci ale říci něco jiného: totiž že vy a vaše sestra, lady de Marisco, jste z vaší rodiny jediní, kdo mají ctižádost. Jen se podívejte, kam až to dotáhla, a to je jenom žena!”

Obdiv ke Skye, zaznívající z Clunyho slov, hraničí až se zbožňováním, pomyslel si Conn, ale to mu nemohu mít za zlé. Vždyť i on svou starší sestru obdivuje. Je tak bystrá, moudrá a laskavá! A zároveň to nejneuvěřitelnější, nejnemožnější ženské stvoření, jaké kdy vyšlo z Boží dílny! Dokáže se do všeho vrhat po hlavě, čehož on sám, jak si musí přiznat, schopen není. Je obezřetnější, dokáže čekat na příležitost a využít ji pak beze zbytku. Není sice hloupý, ale víc spoléhá na svůj atraktivní zjev a hřeší na své osobní kouzlo. Možná se na ně doteďka spoléhal až moc, napadlo ho nečekaně. Potřásl hlavou a nezávazně podotkl: “Zkusím se polepšit, Cluny, ale dnes ještě ne. Dneska se chci pořádně vyspat po těch výkonech z posledních nocí. Ke dvoru se mám dostavit až zítra a to bych měl být už ve formě. Královna si nepotrpí na tupohlavce a neohrabancea naše štěstí i majetek závisí koneckonců na její přízni, přízni naší Gloriany!”

Cluny souhlasně přikývl. Ani on nebyl hloupý a věděl, že jeho pán má pravdu. Přesto si upřímně přál, aby se Conn už konečně oženil a usadil. Byl by schopen se úplně zničit, kdyby

i nadále pokračoval v tomhle způsobu života. Cluny Connu 40

O’Malleymu vděčil za mnoho. Přijal ho kdysi do svých služeb poté, coxho v docích, kde pracoval jako tesař, zmrzačil padající stožár. Úraz mu ochromil paži a s řemeslem byl konec. Byl by tehdy určitě zemřel hlady a jeho matka s ním, nebýt Conna O’Malleyho. Ten Clunyho ujistil, že mu zmrzačená paže nebude v plnění nových povinností osobního sluhy vadit, a vzal ho k sobě.

Stará matka mu brzy nato zemřela, ale dožila v dostatku a i smrt měla dík Connu O’Malleymu klidnou. Cluny pak ochotně svého mladého pána následoval, když ten před několika lety opustil Irsko a odešel do Anglie za sestrou. Cluny pocházel z ostrova Innisfana, jenž byl državou rodu Dubhdary O’Malleyho. O’Malleyovi mu byli rodinou, byl jejich člověk. Stejně jako Conn se dokázal chopit příležitosti a v Anglii mu služba u Conna otevřela netušené obzory. Anglie sama mu připadala jako zjevení s úrodnými, vláhou oplývajícími údolími a s tím divem světa, městem Londýnem! Dostal se s pánem ke dvoru a poznal tam všechny slavné osobnosti, důvěrně znal všechny ty ušlechtilé tváře, patřící k nejvznešenějším jménům Anglie. Byl jedna ruka ba někdy i kamarádem z mokré čtvrti se všemi sloužícími nejznámějších dvořanů. Octl se tak díky pánovi v záviděníhodném postavení. Jestli občas něčeho litoval, pak jen toho, že nemůže o všech těch divech napsat kamarádům doma ale i kdyby to dokázal, oni by si to byli stejně neuměli přečíst! Cluny by jim byl rád oznámil, že letos Veličenstvo vyznamenalo jeho pána a jmenovalo ho “králem Neřádem” vrchním ohradníkem všech zábav na celou zimní sezónu, jež začínala 31. října svátkem Všech svatých a končila 2. února na Hrom-nice.

Už dlouho nepamatovali u dvora tak vynalézavého krále Neřáda! V jednom kuse vymýšlel nové a nové hříčky a žertovné pokuty. Když byl řádně “korunován” samou královnou, vybral si družinu pětadvaceti mladých pánů ode dvora a na vlastní náklady jim opatřil stejnokroje v barvě zelené a šarlatové, s rukávy svázanými zlatými stužkami a s mosaznými rolničkami u kotníků. Některé vybavil pestře pomalovanými koňskými hlavami, na nichž jako by jezdili, jiným přidělil neméně pestré draky, a kam se jen se svou družinou hnul, všude je provázeli hudebníci , hrající na bubínky a píšťaly, které král Neřád rovněž platil.

Jednoho nedělního rána vtrhl Conn spolu se svými kumpány i muzikanty do královniny kaple přímo při bohoslužbě. S korunou z pozlátka na hlavě se nechal Conn vnést do kaple na nosítkách, zatímco jeho průvodci křepčili a šaškovali kolem po celé délce chrámové lodě až ke kněžišti, kde se shromáždili a vy—

zvali ke vzdání “povinné úcty” nejen kaplana, ale i samo Veličenstvo.

“Conne O’Malley!” káravě pronesla Alžběta Tudorovna, ,jak se opovažujete rušit služby Boží?”

Conn sklouzl s nosítek a z celé své výše shlížel na sedící královnu. “Nikoli, Gloriano. Jenom tu radostně jásám, jak nám přikazuje Písmo svaté!” Shromáždění dvořanů kolem nich se dusilo smíchem; vážnost chvíle byla ta tam. Ani Alžběta se neubránila úsměvu, ale přesto ho citelně uhodila přes ruku malým zlatým zrcátkem, jež měla u pasu na řetízku. “Conne, vy nezbedníku, nemáte úctu před ničím!”

“O nikoli, Gloriano, mýlíte se, to vy jste se provinila neúctou ke králi Neřádovi a za trest vám nařizuji mě políbit!” A než se královna vzpamatovala, sklonil se k ní a uvěznil jí ústa tím nej-vášnivějším polibkem.

Po celou jednu minutu zůstala Alžběta jako přimrazená, zatímco kolem se ozývaly vzdechy překvapení, ba zděšení. Přesto ho neodstrčila; a když polibek skončil, zrůžověla. Zrudla pak ještě víc, když jí zašeptal přímo do ucha, takže to mohla slyšet

jen ona sama: “Což to není pěkné, alespoň občas pocítit, že žijete, Alžběto?”

Královna propukla v smích, ale Robert Dudley, hrabě z Leit cesteru vztekle zavrčel: “Zacházíte příliš daleko, O’Malleyi! Možná by vás delší pobyt v Toweru trochu zchladil!” “Jelikož se, Dudleyi, nikdy nestanete králem, nenáleží vám činit ukvapená rozhodnutí, není to tak? Ve mně má královna alespoň upřímného přívržence.”

“Dost, dost, pánové!” přikázala ostře královna. Zlobila se, že Leicester svou poznámkou porušil kouzlo okamžiku. Conn O’Malley je mužný a pohledný mladík a jeho polibek jí byl příjemný. Nikdy by si byl nedovolil ji políbit, kdyby nebyl chráněn svým dočasným úřadem krále zábav. “Je čas radovánek a dobré vůle, pánové, a nestrpím kolem sebe žádné hádky. Roberte, nebuď tak vztahovačný a nehledej urážku tam, kde žádná není! A co se vás týče, Conne OMalley, moc si dovolujete!” “Vždyť byste mě ani jiného mít nechtěla!” prostořece opáčil Conn a usedl zpět na nosítka, dal pokyn nosičům a zakrátko byl ten tam. Provázel ho královnin smích.

Devátého listopadu nadešel svátek sv. Martina, a jelikož podle pověsti tento světec nařídil, aby byla zaříznuta husa, jež rušila jeho kázání, octla se v ten den na jeho počest ve všech lepších domácnostech na stole husí pečínka. Conn příhodně shledal u všech význačných dvořanů nějakou urážku svého majestátu, shromáždil je, a zatímco je jeho pomocníci poháněli, donutil je kolébat se a kejhat jak hejno hus. Zbylí příslušníci královského

dvora se mohli smíchy potrhat, ba přidaly se k nim i některé z jeho obětí, když je přešel vztek.

Dvacátého pátého listopadu na svátek sv. Kateřiny připadala poslední sklizeň jablek a ten den se slavíval jablečnými pokrmy a jablečným moštem. Tančilo se, pořádaly se medvědí zápasy a Conn strašil dámy v převleku za medvěda mezi ně s divokým mručením vrazil, až se s jekotem rozprchly, načež je začal honit, líbat a lechtat.

Prosinec přinesl šestého dne svátek sv. Mikuláše, jedenáctého sv. Lucie a jednadvacátého sv. Tomáše. Conn svědomitě organizoval slavnosti a bujné radovánky, jak se na krále Neřáda slušelo. Jeho úkolem bylo plánovat a dohlížet na provedení všech maškarád, mumrajů a hostin o všech svátcích. Greenwichský palác byl vyzdoben girlandami z vavřínu, břečťanu a jmelí, od zeleného pozadí se odrážely trsy červených bobulí. Na všech krbových římsách a příbornících planuly ohromné svíce z nejčistšího včelího vosku, štíhlé voskovice hořely i v každičkém stříbrném svícnu.

Královna se ani nedokázala rozpomenout, kdy naposled se tak nasmála, jako když dovlekli do hlavní palácové síně ohromné vánoční poleno a Conn, oblečený v purpuru a zlatohlavu, na ně obkročmo usedl a zazpíval starodávnou vánoční píseň: Myjte si ruce, panny ctné, jinak vám oheň nezahoří! Foukej si jak chceš, nezaplane, špinavé ruce, ty ho moří!

Všichni spěchali pomoci táhnout vánoční poleno, lordi, vznešené dámy, služebnictvo, protože se věřilo, že to přináší štěstí do nového roku.

Ačkoli Alžběta většinou oslavám Vánoc raději jen přihlížela, připomněly jí Connem organizované divoké radovánky vlastní dětství, jež kdysi trávila u nevázaného dvora krále Jindřicha VIII., svého otce, takže se přidala k zábavě spolu s ostatními. Jak výborný společník je tenhle její potrhlý Ir, oč méně složitou povahu má než jeho sestra, královnina přítelkyně i sokyně, Skye de Marisco!

Na Boží hod se celý dvůr shromáždil ke slavnostní bohoslužbě v královnině kapli. Většina zúčastněných v noci oko nezamhouřila, o půlnoci oslavovali Kristovo narození vyzváněním; celou Anglií se nesl jásavý hlahol zvonů. Poté se na oslavu vydatně popíjelo. Ani se nenadali a nadešel čas dostavit se do kaple. Královna si ovšem rozumně dopřála pár hodin spánku stejně jako některé její dámy.

Po Božím hodu následoval svátek sv. Štěpána, hned po něm sv. Jana, pak Neviňátek, Silvestra a Nový rok a nakonec to

nejlepší, večer tříkrálový. Každý večer se tančilo, pořádaly se hostiny, maškarní plesy a různé zábavy a celý dvůr se oddával radovánkám. Na Nový rok věnoval Conn O’Malley, král Neřád tohoroční sezóny, královně rubínovou brož tak nádhernou, že se o ní u dvora mluvilo několik dní. Znázorňovala kokrhajícího kohouta, vybroušeného z jediného velkého rubínu. Křídla a peří na prsou ptáka byla zvýrazněna zlatým lemováním. Očko měl z čirého diamantu, hřebínek ze zlata, zdobený drobnými diamantky. Pozadí tvořilo kohoutkovi zlaté vyobrazení vycházejícího slunce; i jeho paprsky byly posázeny drobnými démanty. Brož byla uložena ve vyřezávané slonovinové krabičce a ta ještě ve váčku ze stříbrného brokátu.

Alžbětu tak velkorysý dárek překvapil a potěšil. Byla toho dne ve zvlášť dobré náladě. Už několik měsíců ji trápil bolestivý vřed na noze, který se právě teď jako zázrakem vyhojil. Zpočátku nemohla ani najít slova, když spatřila brož, ale pak řekla: “Jste dareba, Conne, ale vkus máte vynikající!” Pousmál se. “Ten rubín pochází z jisté portugalské galeony, kterou zajali moji bratři. Napadlo je, že bych pro něj mohl najít uplatnění, a tak mi ho poslali. Návrh pochází ode mě, nechal jsem brož podle něj zhotovit svým vlastním klenotníkem. Ten kohout, to jsem já, ale vy, Gloriano, jste sluncem, bez něhož bych zakokrhat nemohl. Vzpomeňte si na mě, kdykoliv si tu brož vezmete.”

Královna milostivě přikývla a v duchu si říkala, že ze všech lichometných řečí, jež na ni dorážejí se všech stran, žádný hlas nezazněl tak upřímně. Conn v sobě neměl nic záludného jaká to pro ni byla úleva!

V předvečer Tří králů prokázal Conn dost jemnocitu, aby se nepokoušel přetrumfnout dar novoroční. Věnoval královně jen jednoduchý zlatý řetízek s diamanty, na nějž se dala brož upevnit. Měla tak dvojí použití. Královna měla radost a ostatní páni ode dvora bledli závistí nad trvalou přízní, které se O’Malley těšil. “Jeden by si myslil, že je rozený šlechtic, a zatím je to jen zaostalý irský blátošlap,” poškleboval se hrabě Leicester v hovoru s lordem Burghleyem.

William Cecil mu věnoval úsměv dokonale ledový. “Myslím, že pan O’Malley je jak politicky, tak původem zcela bezvýznamný. Královnu však svými výstřelky baví a nežádá za to nic. U zdejších dvořanů to nebývá zvykem, takže to znamená přinejmenším příjemnou změnu. Copak je na něm tak špatného, mylorde?”

“Je to plebejec! U dvora nemá co pohledávat, jak k tomu

přijdou všichni ti urození, aby se s ním museli stýkat, ba nechat

si líbit, že si z nich tropí šašky!” “Žárlíte,” poznamenal lord

Burghley, “ale ještě než vám žárlivost úplně zastře paměť, vzpomeňte si, kdo vás, Roberte Dudleyi, jmenoval hrabětem z Leicesteru. Vždyť královna je všemocná, jen ona určuje, kdo má zůstat a kdo jít, či kdo se má stát hrabětem! Klidně by z toho děsného Ira mohla udělat třeba i vévodu, to si uvědomte.” Načež se William Cecil jal s úsměvem sledovat divokou hru na slepou bábu, jež se zrovna hrála v královnině přítomnosti. Conn O’Malley klopýtal se zavázanýma očima mezi královninými dívkami, které ho za přenáramného smíchu a jekotu škádlily. Na okamžik se zastavil, naslouchal, snažil se určit směr, kterým má vyrazit za nejbližší kořistí. Zničehonic se otočil kolem osy a v napřažených rukou mu uvázl nějaký vosí pas. Ani si nestrhl roušku z očí a tak jak byl, přitiskl dívku k sobě a ústy vyhledal její rty. K jeho nesmírnému překvapení zůstala neznámá ústa pod jeho polibkem ztuhlá jistě z nezkušenosti, ale jinak se mu zajatkyně nijak nevzpouzela a nesnažila se uniknout.

To musí být určitě některé z těch mladinkých děvčátek, nových přírůstků královniny dívčí družiny ale na to zas byla ta pružná postava v jeho náručí příliš vysoká. Zkušeně se k ní přitiskl celým tělem i ústy, až ucítil, jak jí rty povolují, ale že se zároveň celá roztřásla. Okamžitě se v něm ozval ochranitelský instinkt. Kdo jen to může být? Uvolnil poněkud sevření a zamumlal jí do rtů: “Nemějte strach, zlatíčko,” a jedním rázem si strhl šátek s očí, aby si ji mohl prohlédnout. Vůbec ji nepoznával, a když se jeho pohled střetl s jejím, dokrvava se zarděla a s výkřikem utekla ukrýt se ke královnině křeslu. Ostatní dívky se hihňaly, otázal se tedy jedné z nich: “Kdopak to byl?” ,Slečna St. Michaelová, nejnovější královnina schovanka. Královna ji jmenovala dvorní slečnou namísto Althey Tailleboysové, kterou propustila.”

Pohledem sledoval děvče, které teď sedělo na stoličce u nohou královny a hbitě a soustředěně možná až příliš rozplétalo duhově zbarvený chumel hedvábí z královnina košíčku. Nevzpomínal si, že by ji byl už někdy viděl; navíc nebyla ničím pozoruhodná. Ještě nikdy se nelíbala s mužem, to poznal s jistotou. Ale tak docela mladinká jako ostatní královniny dívky také nebyla. Jak je možné, že takové velké děvče ještě nikdy nedostalo polibek? A přitom se mu její rty zdály neuvěřitelně sladké! Zřejmě je úplně nevinná, pomyslil si, i když je na to už dost stará. V tu chvíli si znovu nasadil šátek na oči a pokračoval ve hře.

Už si na slečnu St. Michaelovou nevzpomněl, až do chvíle, kdy ho lady Glytha Holdenová políbila tak vášnivě, že až popadal dech. Jaký rozdíl, blesklo mu hlavou, zatímco uvolňoval stužky, aby mohl své milence polaskat ňadra. Jak docela jinak 45

chutnají Glythiny polibky než od té neznámé, kterou líbal odpoledne!

Glytha mu ztuhla v náručí. “Nač myslíš?” dorážela. “Na to, že máš ty nejpěknější kozičky” shýbl se, aby jí políbil bradavky pevných ňader. Byla rozkošná, drobná, jemných kostí, nepříliš vysoká, s krásnou bílou pletí a zlatými vlasy hrajícími do rezavá, oči modré jako dvě jezera. Za manžela měla fanatického puritána, který, když od ní obdržel syna a dědice jakož i dvě dcerky, dvojčata, dlel raději na modlitbách než v manželském loži. I když její dcerky byly už na vdávání a Glytha sama už překročila třicítku, byla do milování pořád žhavá. Conn nebyl ani prvním, ani posledním z jejích amantů. Oba už začínali být jeden drahým znuděni a navíc si Conn zrovna nedávno povšiml, jak rozkošnými miniaturami své matky jsou mladá dvojčata Grace a Faith Holdenovy.

“Lháři,” řekla Glytha uraženě. “Myslíš na jinou ženskou,

viď?”

“Na kterou?” odrazil její výpad.

Glytha potáhla nosem. “To nevím, na kterou, ale určitě ne na mě, Conne. Táhnou se za tebou jako čubky. Jakpak si mám udržet tvůj zájem, když se to kolem tebe rojí jak čmeláci na jeteli?” Znělo to jako dobrá nahrávka, takže se chopil příležitosti: “Chceš říct, že mě necháváš, Glytho?” “Bude to tak nejlepší, Conne.”

Ještě se tu noc pomilovali a ráno se v dobrém rozešli. Jak by byla Glytha zuřila, kdyby jen tušila, že sotva její dcerušky zjistily, že svého milovníka propustila, začaly na krásného Ira líčit. Dvojčata sice vypadala jako andílci, nicméně už ve třinácti ztratila panenství v milostných hrách s vlastními bratranci. Ti by byli mohli vyprávět, jak smyslné a nevázané jsou slečny Faith a Grace!

V ústraní venkovského panství byly i se svým bratrem ponechány nedbalé péči služebnictva, protože se jejich otec bál vystavit je světskému pokušení. Sám s manželkou pobýval u dvora. Lord Edwin Holden, baron z Marstonu, byl totiž finanční génius a Alžběta Tudorovna se bez jeho služeb nedokázala obejít. Když bylo jeho synovi Edwinovi sedm a děvčátkům pět, svěřil

baron chlapce na vychování jiné rodině. Dvojčata zůstala na otcově venkovském sídle, dokud si jednoho krásného dne před dvěma lety jejich matka neuvědomila, že musí ke dvoru, jinak se pro ně nenajdou vhodní ženiši. V okolí jejich panství v Ken-tu totiž žádní vhodní mladíci nežili.

Grace a Faith zapadly do života u dvora bez nesnází. Vždyť se na vstup ke dvoru celý život připravovaly, takže ani nevnímaly nepohodlí, ani netrpěly steskem. Mladí pánové ode dvora br-46

zy ocenili jejich zálibu v necudnostech, ačkoli si dávaly dobrý pozor, aby nezašly příliš daleko a neohrozily si tím vyhlídky na sňatek. Ale s Connem O’Malleyem to bylo něco jiného! Toho by jim otec za ženicha nikdy neuznal, vždyť byl Ir a katolík k tomu. Dámy o něm rády klevetily, ale nikdo ho nikdy neslyšel, že by se byl chlubil svými úspěchy. Byl diskrétní. Naši dva andílci tedy došli k přesvědčení, že by si malé dobrodružství s ním mohli klidně dovolit a nikdo by se nic nedozvěděl. Už to byly pomalu dva roky, kdy skončily jejich milostné hrátky s bratranci. Dovedly sice jedna druhé dělat potěšení, ale to přece jen nebylo takové, jako mít u sebe opravdového mužského. Řekly si tedy, že nejlepší bude skočit do toho rovnýma nohama, takže když se jednou večer Conn vrátil domů po třech dnech nepřítomnosti, kdy ho vázaly povinnosti krále Neřáda, našel ve své posteli dvě nahé nymfičky.

“Prokristapána!” vydechl jen, ale zelené oči mu už svítily očekáváním. Únava z něj rázem spadla. “Cluny, jdi spát!” poručil sluhovi.

Sluha smíchy jen zakdákal, ale beze slova zmizel, a dobře za sebou zavřel.

Conn se zašklebil od ucha k uchu. “Slečno Grace, slečno

Faith,” pravil, ,jak pěkné od vás, že jste mě přišly navštívit.

Jestlipak o tom ví tatínek a maminka?”

Dvojčata se zalykala smíchy, až nakonec Grace vyhrkla:

“Panny už nejsme, a co jsme přišly ke dvora, jsme si ještě nezašoustaly.”

“Netroufly jsme si,” vpadla Faith, “protože kdyby se to otec dověděl, nedostaly bychom žádného slušného ženicha. Vy to na nás neřeknete, viďte, že ne?”

“Ne, cukroušku,” řekl Conn, svlékaje se, aby k nim mohl vklouznout do postele. “Jsem poctěn, jestli si myslíte, že na vás budu na obě stačit.”

“Och, my se už vyznáme, víme, jak udržet pánské přirození pěkně tuhé,” řekla Grace věcně. “Bratranci nás dobře vyškolili a vyzkoušely jsme si to, ještě než jsme se dostaly ke dvora. Určitě nás uspokojíte obě, pane, věřte nám.” Tak věcný přístup ho sice uvedl poněkud do rozpaků, nicméně nezaváhal, ale vklouzl mezi obě dívky, přitáhl Faith k sobě a začal ji náruživě líbat, jazykem plenil vnitřek jejích úst, zatímco mu Grace vzala přirození do úst a jala se je rytmicky sát, až jím projížděly záchvěvy intenzivní rozkoše. V dlaních svíral pražná měkká ňadra, ale Faith se mu vyvinula a začala mu růžovými bradavkami dráždivě přejíždět po obličeji. Zasténal, uchopil jednu z nich do úst a začal sát. Tu ho Grace obkročila, zavedla si jeho mužství do touhou rozpálené pochvy, zatímco se 47

mu Faith rozkročila nad obličejem a přinutila ho jazykem laskat její intimní partie.

Dívky věru nelhaly, když se chlubily, jak se vyznají v umění milovat. Když už už cítil nadcházející vyvrcholení, vždy to vycítily, rázem ustaly v dráždění, vyměnily si místa a začaly nanovo, až myslel, že se mu hlava i tělo vášní a touhou snad rozskočí. Uvědomil si, že přestává být pánem situace a že jím Grace a Faith manipulují, že mu dovolují vyvrcholení, jen jak se to hodí jim. Vzrušením se už přestávaly ovládat, stávaly se z nich hotové lítice, nic jim nebylo dost smělé a odvážné. Conn byl sice zpočátku spokojen, že se mu tak povedlo, ale jak noc pokračovala, rozpoznal, že by ho takové milování zničilo, jestliže okamžitě

nepřevezme iniciativu. V tu chvíli odstrčil Grace, když ho chtěla znovu obkročit.

“Kdepak, cukroušku, teď si zašoustám zas já podle svého,” řekl jí, a když protestovala, posadil se, přehnul ji přes koleno, plácl ji přes pružný zadeček a beze všech cirátů ji vyšoupl z postele. Sedíc na zemi, začala slečna Grace samým leknutím brečet. Conn jí ale nevěnoval pozornost, vrhnul se na poddajnější Faith, obkročil ji a pomiloval tak divoce, že ho vyvrcholení zanechalo úplně vyčerpaného. “Podej víno, Grace,” poručil pak. Ochotně poslechla. Za okamžik se cítil odpočatý a uštědřil pak Grace totéž, co předtím jejímu dvojčeti, načež obě slečinky rázně z ložnice vykázal, zavrtal se do postele a usnul. Ráno si Conn přísahal, že slečny Faith a Grace Holdenovy už víckrát nepozve. Cítil se jako zbitý a celé tělo měl plné škrábanců a kousanců. Po horké koupeli, kterou mu přichystal Cluny, se postavil nahý před zrcadlo mezi okny a zděsil se. Večer předtím ani necítil, jak ho škrábou a koušou ale teď viděl, že je poznamenaný! Jen tvář zůstala ušetřena. Zahleděl se hluboko do vlastních zelených očí pod hustým černým obočím. “Nejkrásnější muž u dvora”, pomyslil si a dál se zkoumavě zblízka pozoroval, hledaje něco neobvyklého či zvláštního. Byl si vědom toho, že je pohledný vždyť nebyl přece ani padlý na hlavu, ani nemístně skromný. Chodil hladce oholen, takže vynikla jeho ostře řezaná čelist a brada s důlkem. Měl dlouhý, rovný nos velikostí se přesně hodící k souměrné tváři a bos měřil šest stop a čtyři palce. Měl jemně vystupující vysoké lícní kosti, což mu dodávalo lehce zranitelného vzhledu, spolu s vysokým čelem. Ústa byla snad až příliš jemná na tak mohutného muže, s úzkými rty. Kůži měl velice světlou, takže tmavé vlasy tím více vynikly. Neposlušná kadeř mu k jeho nelibosti pořád padala do čela a dodávala mu chlapeckého vzhledu. Dlouhé nohy, dlouhý štíhlý trup, široká ramena, která nepotřebovala vycpávky i oblečen vypadal nádherně, každé šaty mu padly. Když ho jeho švagr Adam de 48

Marisco poprvé viděl ve slušných šatech, suše prohodil: “Propá-naboha, ženské se na něho budou jen věšet,” což se také brzy potvrdilo. Předpověděl Connovi také mnohé půtky a šarvátky s pány ode dvora, jimž bude muset díky svému zjevu čelit. Conn však se kupodivu většinou dokázal střetům s rozzlobenými otci či manžely vyhnout naprostou a důslednou diskrétností v srdečních záležitostech. Moc dobře si uvědomoval, že by ho spory, zvláště veřejné, mohly připravit o královninu přízeň. Za své postavení cele vděčil královně Alžbětě; ale věděl, že co Bětka tak štědře udělila, může stejně lehce odejmout. Přišel do Anglie, aby tu získal jmění jako již tak mnozí Irové před ním. Jako nejmladšímu z mnoha dětí mu v Irsku nic nekynulo, obzvláště v Irsku, ovládaném Anglií. Příznivý osud ho zavál na anglický královský dvůr a on rozhodně neměl v úmyslu ohrozit svou budoucnost. Z toho logicky vyplývalo, že je třeba na rozpustilá dvojčata Holdenova co nejrychleji zapomenout. Instinkt mu napovídal, že mu odtud hrozí nebezpečí, vždyť se ještě donedávna dvořil jejich matce! Bude si muset najít něco méně riskantního, vždyť dvůr je plný ochotných krásek.

Ticha takových, jako je signora Eudora Maria di Carlo, manželka velvyslance ze Saň Lorenza. Nanejvýš atraktivní dáma, jež z něho již po několik týdnů, od okamžiku, kdy přijela do Anglie, výmluvně nespouští ambrově zbarvené zraky a nevynechá jedinou příležitost, aby se o něj neotřela, když se náhodně míjejí. Velvyslancova žena byla drobná a plná, nepochybně pěkný kousek do postele. Samo pomyšlení na takový úlovek mu přivodilo příjemné mrazení v zádech. Dnes v noci se mu opovážlivé a příliš iniciativní ženštiny zošklivily. Více se mu zamlouvala sladkost dobývání a unylé kouzlo oběti než přímočaré nároky dcerušek barona Marstona. Napříště měl v úmyslu se jim pečlivě vyhýbat, ale přiznával si, že to nejspíš možné nebude; v žádném případě si ale skandál nemůže dovolit. Prekérní situace; ale však už si v životě poradil i s horšími!

KAPITOLA 3.

“Nedá se nic dělat,” říkal právě lord Burghley královně. “Ke skandálu už došlo, a když nebude pan O’Malley potrestán, bude to vypadat, že jeho chování schvalujete. I na vás by padl stín. Vzpomeňte jen na aféru s Dudleyem. Další si nemůžete dovolit, madame.”

Královna zhluboka povzdechla. “Máte svou pravdu, drahý příteli, uznávám. Vím, že mé zájmy jsou u vás na prvním místě, ale nemohu si pomoci, je mi z toho smutno. Mám pana O’Malleyho ráda!” 49

“Vím, madame, a musím přiznat, že i já ho mám rád. Není v něm intrikánství ani za nehet a to, že se nechal přistihnout v tak ožehavé situaci, byla čirá smůla, protože mnozí u dvora vyvádějí ještě hůř, dokonce denně, jenže se na to nepřijde. Conn O’Malley je dobrosrdečný mladík, ale bohužel se nenaučil promiňte mi tu upřímnost jak držet ptáka pěkně v kleci a to nás bohužel přivedlo do trapné situace. Velvyslanec ze Saň Lorenza zuří a nelze se mu divit. O tom, že byl uražen, nemůže být pochyb, s ním byla uražena i jeho zemička, malá, nicméně pro Anglii velevýznamná. Nemůžeme si dovolit, aby se vrátil domů, madame, a aby tak došlo k přerušení diplomatických styků.”

“Co mám tedy dělat?” starostlivě se tázala Alžběta. “Nechala jsem Conna zavřít do Toweru, ale nemohu ho tam přece držet donekonečna jen proto, že byl přistižen, jak v odlehlém koutě líbá velvyslancovou.”

Docela tak tomu sice nebylo, pomyslil si William Cecil a královna to moc dobře ví. Conn byl přistižen v žhavém objetí s Eudorou Maní di Carlo s obnaženými ňadry, která jí laskal, zatímco ho ona náruživě dráždila. Vlastně to byly její výkřiky rozkoše, které upozornily zvědavé hlavy na ten skrytý kout. Tu se ozvalo zaklepání a vstoupil jeden z královských sekretářů. “Madame, dostavil se baron Marston s rodinou, čekají za dveřmi. Baron žádá Vaše Veličenstvo o slyšení. Týká prý se to pana Conna O’Malleyho.” Lord Burghley v údivu nadzvedl obočí. Co má být zas tohle? Další nepříjemnosti s mladým O’Malleyem?

“Nechť lord Holden s rodinou vstoupí,” pravila královna a obrátila se k svému rádci. “Asi nenesou žádné dobré zprávy, Williame, cítím to v kostech.” Usadila se do pohodlného křesla s vysokým opěradlem, protože lord Holden byl znám svou rozvláčností. V bílé sametové toaletě se širokým stojatým krajkovým límcem, s živůtkem vyšitým zlatem a drahokamy do vzoru vinných hroznů, s prostřihy rukávů, podloženými zlatým brokátem, byla v tu chvíli Alžběta zjevem vpravdě královským. Na hlavě měla rudozlatou paruku, jelikož její vlastní vlasy začínaly řídnout a šedivět. Nicméně pořád to byla krásná žena. Kolem krku měla řetízek s broží, kterou jí daroval Conn, a v uších dvě velké perly.

Lord Holden vpadl do místnosti, jako by ho pronásledovaly všechny mocnosti pekelné. Za ním kráčela jeho manželka, pro tentokrát zkroušená, a jejich pěkné dcerky, dvojčata, se stopami zaschlých slziček na tvářích. Všechny tři dámy měly na sobě jednoduché černé sametové šaty zdobené jen krajkovými manžetami jaký to ústupek jejich jindy tak nafintěnému vzhledu!

pomyslila si královna. Lord Holden, korpulentní pán, byl též přísně oděn do černého. Všichni čtyři se hluboce uklonili. Královna s nepatrným pousmáním pokynula: “Mluvte, pane! Přál prý jste si se mnou hovořit ohledně pana O’Malleye.” “Nerad vás zarmucuji, madame, protože vím, jak jste si toho Ira oblíbila, přesto vám musím svěřit jistou záležitost, jež se dotýká mé cti.” Na okamžik se přerušil, aby zpražil pohledem manželku a dcery. “Když se provalil skandál s chotí velvyslance di Carla, nedokázala už ani má žena smlčet vlastní pohanu. Přiznala se mi, že ji pan O’Malley svedl. Když tak šla našim dvěma citlivým dcerkám příkladem a přiznala svou vinu před nimi, jaké bylo naše překvapení a zděšení, když jsme se museli dozvědět, že týž pan O’Malley zneužil i je, naše nevinné dcerky! Požaduji důrazně potrestání toho zpustlíka, prznitele našich ctnostných žen a dívek! Nechci se vystavit potupě zveřejněním toho, co se stalo, ale jestliže ho nepotrestáte, učiním tak! Manželku tím znemožním, dcery odsoudím k staropanenství, ale alespoň se mi dostane zadostiučinění, neboť pak se stane jeho potrestání nevyhnutelným.”

“Panebože!” V královnině tváři se zračilo rozhořčení ale jestli nad Connovým chováním nebo spíš nad opovážlivým tónem lorda Holdena, nedokázal lord Burghley odhadnout. “Budiž vyhnán ode dvora!” pronesla Alžběta slavnostně. “Nepřeji si mít kolem sebe takového člověka! A co se vás týče, můj pane, bude lépe, když svou manželku a dcery odvezete na zbytek zimní sezóny na vaše sídlo v Kentu. U dvora jsou očekávány nejdříve o svatodušních svátcích; nechť do té doby rozvažují v ústraní venkova nad svými poklesky. Modlitby a půst jim pomohou vrátit se na cestu pravou. Raději vám pomůžeme vyhledat vhodné ženichy pro vaše dvojčata, a čím dříve, tím lépe.” Lord Holden padl na kolena a zbožně políbil lem královniných šatů. “Madame,” řekl, jste ztělesněné dobro a moudrost! Z celého srdce vám děkuji za spravedlivé rozhodnutí. Ještě dnes se vydáme na Marston Manor, ale já se vrátím co nejdříve, abych vám mohl být i nadále k službám.”

Alžběta se zlověstně usmála. “Zůstaňte, prosím, se svými dámami na čerstvém vzduchu až do března, pane. Budou potřebovat vaši podporu a vedení na cestě návratu k ctnosti. Jen jim pěkně vyprašte kožich, abyste měl jistotu, že se opět nedostanou na scestí, a pak teprve se vraťte.” Vztáhla ruku, aby jí mohl políbit prsten.

Lord Holden zářil. Políbil podávanou ruku, vyhrabal se na nohy, popohnal své stádečko ven z místnosti a dveře se za nimi zavřely.

Na okamžik zavládlo v budoáru ticho, ale vzápětí královna od 51

plic zaklela. “Čert aby ho vzal! Nejmíň rok ho nebudu moci povolat zpátky, a to tu bez něho bude nesnesitelná nuda, Williame! Jak jen to mohl udělat? Začít si s lady Holdenovou a navíc s jejími holkami!? To je skutečně neodpustitelné!” “Lady Holdenová,” snažil se lord Burghley zmírnit hněv panovnice, “je známá tím, že střídá milence, madame. Je sice opatrná, ale nechce se mi věřit, že by její manžel nic netušil. A co se dcerušek týče, ty jsou vyhlášeny jako párek vyzývavých kur-viček. Možná se jim podařilo obalamutit otce, ale jisté je, že ani ke dvoru, ani do postele pana O’Malleyho nepřišly jako panny. Mladý O’Malley je možná rošťák a šijí s ním všichni čerti, ale není to žádný násilník, který by připravoval dívky o panenství, madame.”

“Podej mi vyšívání, Aidan,” obrátila se královna k děvčeti, které skromně sedělo na stoličce vzadu u krbu. Aidan St. Michaelová spěchala uposlechnout rozkazu a pak se usadila trochu blíže ke královninu křeslu, aby jí mohla podávat jednotlivá vlákna hedvábí podle barev.

“Nicméně sám ďábel jim napískal, aby se právě teď pochlubily svým dobrodružstvím s Connem, aby mu ještě přitížily a svalily všechnu vinu na něho. Určitě to udělaly ze žárlivosti. Lordu Holdenovi pak nezbylo, než se obrátit na mě, když už propukla ta aféra s ženou velvyslance,” dodala královna. “Původně jsem měla v úmyslu poslat Conna pryč na pár týdnů, nejspíš přes postní období. Teď ho budu muset vypovědět doopravdy ale kam s ním? Do Irska to nejde. Je to moc daleko a pak, co by tam chudák Conn dělal? Vsadím se, i když jsem je nikdy neviděla, že je přece jen trochu jiný než ti jeho starší bratři, bu-kanýři. Původně jsem ho chtěla poslat na krk de Mariskovým, ale vydrželi by to s ním celý rok?”

“Bude se muset oženit, madame,” řekl William Cecil tiše. “Oženiti Conn! Nikdy!”

“Není jiné řešení, madame,” vysvětloval lord Burghley trpělivě. “Až mu vyhnanství vyprší, vrátí se ke dvoru zas plný čerto-vin. A kdoví, jaké skandály by nás čekaly potom? Musíte ho oženit se slušnou a váženou dívkou ještě dřív, než opustí dvůr, a odeslat ho na jeho panství nejméně na rok. Jen ať se stane usedlým manželem a spoluvlastníkem jmění své ženy, alespoň dokud mu hlava nevychladne.”

“Vždyť nemá žádné panství, kam bych ho mohla vykázat,” řekla královna.

“Ale má peníze a pochází s dobrého irského rodu. Je členem vaší královské gardy. Jako ženich je vyhovující. Najděte mu nevěstu, která panství má.”

“Není to tak jednoduché, Williame. Nemůže to být dívka

z vyšších kruhů, protože on sám nemá krev dostatečně modrou a také to nemůže být nějaká nicka, pro takovou by ho byla škoda. Nemůže to být dcera z protestantské rodiny, protože on je římský katolík, ačkoliv co pobývá v Anglii, jsem ho neviděla, že by se sháněl po knězi. Nejspíš by se rád dal k naší anglikánské církvi, ale jistá si tím nejsem. To všechno jsou okolnosti, které nám zužují výběr, takže momentálně o žádné nevěstě pro pana Conna O’Malleyho nevím,” dořekla královna. “Ale já vím.”

Na okamžik si královna i lord Burghley mysleli, že je klame sluch, až jejich zraky spočinuly na skromné postavě u královniných nohou.

“Tos promluvila ty, Aidan St. Michaelová?” tázala se Alžběta. “Ano, madame.”

“Kdopak je ta mladá dáma, madame?” vyptával se lord Burghley; oči mu zajiskřily.

“Je to dcera zesnulého lorda Blisse a jedna z mých chráně-nek,” řekla královna a upřeně se na Aidan zadívala. Aidan zrudla, srdce jí tlouklo jako kladivo, ale pohledem neuhnula.

“Řekněte nám tedy, slečno St. Michaelová, kdo podle vás je vhodnou partií pro Conna O’Malleyho?”

“Já sama, madame.” Tak! Konečně to ze sebe dostala! Už to nemůže vzít zpět, ať královna řekne či udělá cokoli. “Vy?” Královna se zatvářila překvapeně.

“Řekněte nám, slečno St. Michaelová,” promluvil lord Burghley laskavě, “podle čeho soudíte, že byste byla vhodnou partií pro pana O’Malleyho? Znáte se s ním? Jste snad do něj zamilovaná?”

“Pocházím z dobré rodiny, mylorde, ale můj rodokmen není zrovna nejvznešenější. Do šlechtického stavu povýšil mého pra-pradědečka sám dědeček naší královny. Má matka pocházela z Irska, byla sestřenicí hraběnky z Lincolnu, takže jsem napůl Irka. Ačkoliv jsem se narodila jako římská katolička, přiklonili jsme se později, otec i já, k nové církvi. Zdědila jsem nemalé jmění a pozemky mého panství sousedí s panstvím sestry pana Omalleye, hraběnky de Marisco. Myslím, že splňuji všechny potřebné náležitosti, abych se mohla stát manželkou pana O’Malleye. Ačkoli se mi u dvora líbí, stále toužím vrátit se domů. Jsem doopravdy venkovanka, jak mě Její Veličenstvo nazvalo.”

Lord Burghley pohlédl na královnu. “To děvče má pravdu, madame. Dokonale se hodí.”

“Nevím,” vytáčela se královna. “Což mě opravdu chceš opustit, Aidan St. Michaelová? Myslela jsem, že jsi tu šťastná.”

“Jak bych neměla být šťastna ve vaší přítomnosti, madame? Tolik pro mě znamenáte, jste pro mě jako moudrá starší sestra.” Lord Burghley potlačil pousmání. Alžběta byla dost stará na to, aby jí mohla být matkou. Rozpoznal, že je děvče rozhodnuto dosáhnout svého, a její argumentace ho svrchovaně zaujala.

“Nicméně,” pokračovala Aidan, “necítím se dobře uprostřed rafinovaných dvořanů. Jsem prosté děvče, madame. A navíc, moji lidé mě potřebují. Správce pána či paní nenahradí. A pak, jistě si vzpomínáte, že jste otci slíbila najít mi manžela. Víte snad o někom, za koho bych se mohla provdat, madame? Pravda, pana O’Malleye neznám, ale zdá se mi laskavý.” “O tom není sporu,” řekla Alžběta.

“Pak tedy budu spokojena, ba šťastna, když ho dostanu. Oh, madame! Promiňte mi mou opovážlivost, ale jistě jste za svůj život viděla spoustu sjednaných manželství, některá z nich šťastná, jiná nikoli. S panem O’Malleym mám vyhlídku na dobrý sňatek, ale jestli máte pro mě jiného, přijmu vaše rozhodnutí bez námitek.”

Chytré, řekl si lord Burghley. Připomněla královně slib otci na smrtelném loži a nikdo nedbá na čest víc než královna. Zahnala Alžbětu do úzkých, protože honem honem nemůže pro O’Malleye najít jinou nevěstu a určitě ani pro slečnu St. Michaelovou nemá jiného ženicha.

Královna se dlouze zamyslela. Aidan se stěží odvažovala dýchat. Od toho tříkrálového večera, kdy ji při hře na slepou bábu políbil, byla do Conna O’Malleyho zamilovaná. Uvědomovala si, že ten polibek pro něj nic neznamenal, což ji ovšem trápilo. Ve skutečnosti ho ani pořádně neznala a ani on až dosud neprojevil žádný zájem o její osobu. V jistém smyslu se mu vlastně svou nabídkou věší na krk; přesto ve chvíli, kdy lord Burghley prohlásil, že Conn O’Malley potřebuje ženu, Aidan poznala, že by nesnesla, aby si ho vzala jiná. Z úvah ji vytrhla královna. “Co si o tom myslíte, lorde Burghleyi? Mám oženit Conna O’Malleyho tady se slečnou St. Michaelovou? Myslíte, že je to řešení? Hodně tím vyzíská.”

“A copak tu ještě máme krom pěkné ženušky?” lord Burghley shlížel na Aidan otcovsky.

“Získá velké panství, polovinu jmění, které nashromáždil její otec a které není samo o sobě nikterak zanedbatelné. A pak je tu ještě poslední přání Paytona St. Michaela, které jsem slíbila splnit. Lord Bliss, Bůh mu dej lehké odpočinutí, byl posledním mužským potomkem svého rodu. Požadoval, aby příští manžel jeho dcery zdědil jak jeho rodové jméno, tak titul. Sňatkem se tedy z Conna O’Malleyho stane Conn St. Michael, lord Bliss.” William Cecil, lord Burghley, přikývl a po chvilce rozmýšlení řekl: “Tak se z něj stane anglický šlechtic a zas budete mít o jednoho irského rebela méně, madame. Navíc to utuží pouto mezi jeho sestrou, lady de Marisco, a anglickým trůnem, Veličenstvo.”

“Nuže budiž, Aidan St. Michaelová. Dodržím slib daný vašemu otci a vaším manželem se stane Conn O’Malley. Je vám, doufám, jasné, že se bude jednat jen o tichou svatbu? Vzhledem k povaze obvinění, vznesenému proti panu O’Malleymu, musíte být oddáni co nejdříve a pak okamžitě opustit dvůr. Kolikátého je dnes, mylorde?” “Dvanáctého února, madame.”

Královnina tvář se rozzářila. “To je řízení samé Prozřetelnosti!” řekla. “Možná má být to manželství opravdu uzavřeno v nebi. Budete mít svatbu za dva dny ode dneška, na svátek sv. Valentina, Aidan St. Michaelová! Obřad se odbude v mé soukromé kapli a přítomni budeme jenom já a lord Burghley, souhlasíte?”

“Přála bych si tam mít ještě svou komornou a mladého lorda Southwooda, madame. Nemám nic proti tiché svatbě, ale ráda bych měla více svědků.”

“Velice rozumné,” poznamenal William Cecil. “Zvláště vaše volba hraběte Southwooda.” Obrátil se ke královně. “Synovec pana O’Malleyho bude ideální svědek, madame. Alespoň donese zprávu o tom sňatku své matce a otčímovi na Queen’s Mal-vem, kam, doufám, mu povolíte novomanžele doprovázet. Odnese de Mariskovým zvláštní depeši Vašeho Veličenstva, která jim situaci objasní. Lady de Marisco jistě potěší, že se jejímu

bratrovi dostane takové cti.”

“Výborně!” zvolala královna Alžběta a ještě jednou se obrátila k Aidan. “Jděte teď, mé dítě, a sbalte si věci. Oddavky budou na sv. Valentina časně ráno, abyste měli ještě celý den na cestu. Stejně vám to potrvá několik dní, než se dostanete domů. Vašim družkám řeknu, že jste dostala svolení navštívit Pearrock Royal. Žádné další vysvětlení v tuto chvíli není nutné.” “Má to být tajný sňatek, madame?”

“Nikoli před rodinnými příslušníky pana O’Malleyho, Aidan, ale bude lépe ponechat v této věci královský dvůr v nejistotě. Těžko bych vysvětlovala velvyslanci ze San Lorenza nebo lordu Holdenovi, že jsem potrestala Conna O’Malleyho sňatkem s bohatou dědičkou a udělením titulu.”

Královna se zachichotala, dokonce i lord Burghley se pousmál.

“Mohu požádat o jednu laskavost, madame?” nesměle vydechla Aidan. “Samozřejmě, dítě!”

“Prosím, madame, prosím, neříkejte panu O’Malleymu, že jsem to byla já, kdo navrhl to manželství. Znám ho jen od vidění a on nezná mě, ale bojím se, aby se necítil uražen, kdyby si měl myslet, že jsem stejná jako všechny ty ženské, které za ním běhají. Vím, že to pochopíte, madame.”

Královna souhlasně přikývla. “Ano, Aidan St. Michaelová. Není třeba, aby si pan O’Malley myslel, že snad má nad vámi navrch víc než každý jiný manžel nad manželkou. Můžete být klidná; to, co se dnes tady domluvilo, zůstane jen mezi námi. Máte mé slovo.”

Aidan se veličenstvu uklonila a cestou z královnina budoáru málem běžela. Nemůže tomu uvěřit! Už za dva dny se má vdávat! A má si vzít Conna O’Malleyho, .nejkrásnějšího muže u dvora’! A vrací se domů, na Pearrock Royall Náhle se zarazila, ruka jí vylétla k ústům. Co jen to provedla? Vždyť Conna O’Malleyho vůbec nezná, ví o něm, jen co se povídá. Co když ji nebude chtít? Odvážně si naplánovala budoucnost po boku muže, kterého nezná, a to všechno jen kvůli jedinému polibku! Což už úplně ztratila rozum? Vždyť není o nic lepší než ty pošetilé ženštiny, které dělaly všechno možné i nemožné, jen aby upoutaly jeho pozornost! Omráčena tou myšlenkou se přestala dívat na cestu, zakopla a do někoho vrazila. “Aidan? Aidan St. Michaelová, je vám něco?” mladý hrabě Southwood ji uchopil za ruku.

Pomalu zaostřovala pohled na chlapeckou tvář před sebou. “Budu se vdávat, Robine,” zašeptala. “Královna mě provdá za tvého strýce Conna, ale je to tajemství!” “Cože?” zkoprněl. “Co mi to tu vykládáte?” “Jdi ke královně,” Aidan se mu vytrhla a spěchala dál chodbou .

Robin udělal, jak řekla, a byl bez meškání vpuštěn. Uklonil se hluboce a přešel hned k věci: “Právě jsem na chodbě potkal Aidan St. Michaelovou. Je pravda, co říká, madame? Opravdu si má brát mého strýce?”

“Conn O’Malley způsobil skandál, který možná nezůstane pro naši zahraniční politiku bez následků, pokud se mi ho nepodaří rychle vzdálit ode dvora, lorde Southwoode,” pronesla královna škrobeně. “Můj rádce lord Burghley soudí, že by manželství mohlo učinit přítrž jeho výstřelkům. Jsem téhož názoru. Otec slečny St. Michaelové mě na smrtelné posteli žádal, abych jeho dceři našla manžela. Aidan je pro Conna výborná partie. Podle posledního přání Paytona St. Michaela převezme její příjmení a stane se tak lordem Blissem z Pearrock Royal. Je nejméně na rok vypovězen ode dvora nejen pro pletky s Eudorou di Carlo, ale i s lady Glythou Holdenovou a jejími dvěma dceruškami.

Baron Holden si právě byl u mne stěžovat. Už chápete vážnost situace, Robine?”

“Ano, madame, ale proč Aidan? Aidan je neobyčejná; je tak něžná a citlivá, ani nevím, jestli si ji strýc zaslouží!” Lord Burghley se musel otočit, aby Robin nezahlédl, jak se usmívá. Chlapec je zřejmě až po uši zamilován dětskou láskou do slečny St. Michaelové. William Cecil v tu chvíli zabloudil v duchu do minulosti a náhle si připomněl jistou starší sestřeni-ci, s níž kdysi sdílel trýzeň dospívání. Na kratičký okamžik pocítil dokonce písek v očích, jen stěží potlačil slzy. Sestřenka se tehdy vdala v sedmnácti a ve dvaceti při porodu zemřela, když jemu bylo právě čtrnáct.

‘Nepopírám, dnes máš asi pravdu, můj milý Robine,” řekla Alžběta. “Nejspíš skutečně dosud není Conn O’Malley hoden ruky Aidan St. Michaelové ale časem určitě bude. S pomocí Aidan se dokáže rychleji proměnit ve váženého muže, kterého v něm tuším pod maskou nevázaného rošťáka, na kterého si tak rád hraje. Aidan v manželství s ním trpět nebude, věř mi. A teď mám pro tebe, milý chlapče, další novinky: budeš svědkem na jejich svatbě, která se bude konat časně zrána čtrnáctého, to jest ode dneška za dva dny. Zároveň si přeji, abys provázel Aidan a Conna až ke Queen’s Malvern, kde budeš mít za úkol zpravit o tom sňatku tvou matku a otčíma. Zdrž se kratší dobu doma na návštěvě, milý Robine, a pak se zase ke dvoru vrať.” Královské rozhodnutí tedy už padlo a Robin Southwood, teprve čtrnáctiletý hrabě z Lynmouthu, byl už natolik zkušeným dvořanem, že se nepokoušel panovnici dále odporovat a bez odmluv je přijal. Půvabně se uklonil a řekl: “Vaše Veličenstvo rozhoduje vždy správně a mně bude potěšením přivítat Aidan St. Michaelovou k nám do rodiny jakožto svou tetu.” Královně se vybrané chlapcovo chování líbilo. Jak se podobá otci, pomyslela si Alžběta a na okamžik si vybavila zemřelého Geoffreye Southwooda, .hraběte Anděla’, jak se mu říkalo. “Dobrá, Robine,” řekla trochu úsečněji, aby zahnala sentimentální vzpomínku, “nyní doneseš strážci vězení v Toweru rozkaz, aby tvého strýce propustil. Bez průtahů ho sem přiveď, neboť je nanejvýš na místě, aby byl informován o tom, co ho čeká,” pousmála se. “Už se nemohu dočkat, jak se zatváří.” “Ne!” vyrazil ze sebe Conn O’Malley. “Ne, Bětko! A ještě jednou ne! Vzít si děvče, které ani neznám?!” “Neptám se vás, jestli se chcete oženit, pane O’Malleyi,” odsekla královna. ‘Sděluji vám, že budete čtrnáctého se slečnou Aidan St. Michaelovou oddán a poté s ní odcestujete na její

panství. Vyvolal jste do nebe volající skandál, Conne, nezapomeňte!”

“Prokristapána, Bětko, vždyť jsem nic neudělal, jen jsem políbil a trošku pomazlil ženu. Ani nás nikdo nepřistihl inflagranti.” “To jen proto, že jste neměli dost času!” zahřměla královna. “Povězte mi něco o vašem dobrodružství s lady Glythou Holdenovou a navíc s těmi jejími dvěma dceruškami, Grace a Faith, myslím, že jim tak říkají! Neměl jste je snad v posteli obě najednou, zatracený smilníku? Oh, nebojte se, o vašem zavrženíhodném vyvádění s těmi třemi štětkami vím všechno! Baron Marston mi dnes ráno odrecitoval celý seznam stížností na vás, hlavně za svedení a zneužití jak manželky, tak obou dcer!” “Cože? Svedení? Tech tří? Ne, Bětko, žádné svedení se nekonalo!”

“Ale že jste s nimi něco měl, to popřít nemůžete, Conne, že

ne?”

Zrudl a zamumlal: “Ne.”

“Uvědomte si, Conne, že bych vás mohla nechat hnít v Toweru tak dlouho, dokud by samo peklo nezamrzlo, nicméně vám namísto toho dávám za manželku bohatou dědičku, tučné věno, výnosné panství a šlechtický titul nádavkem. Našlo by se jistě nemálo těch, kdo by si stěžovali, že jsem k vám nebyla dost přísná!” “Šlechtický titul?” Conn nastražil uši, až se lord Burghley nezdržel úsměvu.

“Payton St. Michael byl posledním mužským potomkem rodu. Jeho rodina byla povýšena do šlechtického stavu teprve za vlády mého dědečka, a ačkoli se jim jinak všestranně dařilo, měli po generace jednu slabinu: vždycky jen jednoho mužského potomka, až nakonec jako poslední zbyla jako nositelka jejich jména jediná dcera. Na smrtelné posteli vyslovil lord Bliss přání, aby budoucí manžel jeho dcery převzal jak rodové jméno, tak titul St. Michael.”

“Já že si mám změnit jméno?” Conn koukal uraženě. “Jsem přece O’Malley!”

“Máte čtyři starší bratry a tři z nich mají kolikpak synů, Conne?”

“Jedenáct,” odpověděl popravdě.

“Podle tohoto počtu mohu tedy usuzovat, můj milý Adonisi, že tato zem bude vždy nosit spoustu O’Malleyů, nebo se snad mýlím? Uvažte to, Conne. Jste nejmladším synem svého otce, který byl podle všeho jen sprostý pirát,” pokračovala královna. “Máte sice jednoho bratra knězem, ale ti ostatní jsou námořní lupiči, kteří se s největší pravděpodobností nedožijí vysokého věku. Vždyť pročpak jste přišel do Anglie? Přece abyste získal jmění, viďte? Zbohatl jste na obchodní společnosti vaší sestry 58

a provázela vás má přízeň a náklonnost. A teď se vám chystám být nápomocná v dalším vzestupu na společenském žebříčku. Pročpak se tomu bráníte?”

“Do čerta, Bětko, copak si počnu na venkově? Vykládáte mi tu, že ta slečna St. Michaelová má hodně pozemků. V řízení velkého panství se vůbec nevyznám. Jsem prostě každým coulem jenom dvořan a k jinému způsobu života nemám ani vlohy, ani

sklony.”

“Když se jednou oženíte s majitelkou panství, musíte se naučit je spravovat, jinak připravíte o majetek své syny,” řekla tiše královna. “Moje syny?” špitl Conn.

“Ano, Conne, vaše syny. Doufáme, že během období exilu na vašem panství dokážete zplodit dědice. Což to není přáním všech mužů?”

“Ještě pěkných pár let do budoucna jsem na ženění nepomýšlel, Bětko. A manželku jsem si chtěl vybrat sám!” Brání se udatně, pomyslel si lord Burghley. Je stejně silný protivník jako kdysi jeho krásná sestra. Ale královské vůli se bude muset podrobit, tak jako to kdysi musela učinit i ona. “Nenajdete nikde vhodnější nevěstu než Aidan St. Michaelovou, milý Adonisi. Její matka byla rozená FitzGeraldová, a sestřenice hraběnky z Lincolnu. To děvče je bohaté, vzdělané a navíc rozumné a vtipné. Bude z ní mnohem zajímavější manželka než z každé jiné, kterou byste si vybral sám. Váš vkus, jak jsem si povšimla, směřuje spíše k nápadným, ale pitomoučkým zjevům.”

Conn se ušklíbl, nemohl jinak. A co horšího, musel si přiznat, že má královna pravdu. V životě si ženské pořádně neprohlížel, zajímalo ho jen, jak je co nejrychleji dostat do postele. Takovýhle přístup ovšem při hledání nevěsty moc vhodný není. Povzdechl si. “Rozhodla jste tedy, že si to děvče vzít musím, Bětko?” “Nezvratně,” řekla královna přísně, nicméně se mu zazdálo, že v koutcích jejích úst zahlédl úsměv.

“Pak tedy poslechnu, protože byste mi jinak dala pořádně zabrat, ale kdybych měl na vybranou, určitě bych řekl ,ne’.” “Ale na vybranou nemáte, Conne O’Malley. Přeji si, abyste dne čtrnáctého února časně ráno pojal za manželku Aidan St. Michaelovou. A teď nám nalejte pohár vína, náš Adonisi, ať připijeme na štěstí vaše a nevěsty.”

Conn popošel k příborníku, kde stály křehké broušené poháry a karafy s vínem, vybral vyzrálé zlatavé víno, naplnil jím tři poháry a podal po jednom královně a Williamu Cecilovi. “Na vaši budoucnost, drahý Adonisi,” řekla královna, pozvedajíc pohár.

“Mnoho zdaru a hodně synů,” řekl lord Burghley, pozvedaje

svůj.

“Na zdraví nevěsty,” řekl Conn. “Bůh nám oběma pomáhej,” a naráz vyprázdnil svůj pohár. “A teď, Bětko, se s vaším dovolením vzdálím, abych vyhledal svou nastávající. Můžete mi říci, kde ji najdu?” “Robin čeká venku,” řekla Alžběta. “Odvede vás k Aidan; máte mé svolení se vzdálit.”

Conn postavil prázdný pohár zpět na příborník, uklonil se hluboce královně a odcházel jako na popravu, zatímco se za jeho zády Alžběta s Burghleyem na sebe spiklenecky usmáli. Za dveřmi královského budoáru Robin právě hovořil se slečnou Tal-botovou, ale když spatřil strýce, omluvil se a spěchal k němu. “Královna říkala, že mě máš dovést k slečně St. Michaelové,” řekl Conn.

“Tiše, strýčku, tiše,” chlácholil ho Robin. “Má to být tajemství. Pojď za mnou.”

“Moc vesele to neříkáš, Robine,” pravil Conn O’Malley, zatímco kráčel synovci v patách. “Taky si myslíš, že ta svatba je čiré bláznovství?”

Robin nejprve neodpovídal, ale když došli na okružní chodbu a nikdo nebyl v dohledu, obrátil se rozhořčeně k strýci. Vztekle procedil mezi zuby: “Aidan je ta nejúžasnější dívka, jakou jsem kdy potkal, strýče! Jestli jí ublížíš, budeš mít co dělat se mnou! Rozuměls?”

Conn se málem rozesmál, ale pak si povšiml, že to synovec myslí smrtelně vážně, potlačil úsměšek a vážně řekl: “Musí to být prima děvče, když si tě tak dokázala získat. Jistě nám pomůžeš překonat počáteční rozpaky, v tom s tebou počítám. Viď, že mi budeš nápomocen?”

“Ano,” přikývl důležitě hoch, “ale pamatuj si, že zůstávám Aidaniným rytířem teď a provždy!”

Conn vážně přikývl, ale vzápětí se podivil: “Kam mě to vedeš, chlapče? Tady jsem ještě v životě nebyl!” “Aidan má pokojík od hraběnky z Lincolnu, protože jí náhodou vybyl, ale je to až v podkroví. Má tam alespoň soukromí, což většina děvčat z královniny družiny říci nemůže.” Mezitím došli k Aidaniným dveřím a Robin rázně zaklepal. Dveře se otevřely téměř okamžitě a na prahu stála Mág. “Dobrý den, vaše lordstvo.”

“Dobrý den, Mág. Je slečna St. Michaelová doma? Přivádím svého strýce, Conna O’Malleyho, který by ji rád pozdravil.” “No jistě,” řekla komorná, “ten věru vypadá jako pravý Omalley. Sukničkáři a piráti, jeden jak druhý, to je o nich všeobecně známo.”

Conn Robina zlehka odstrčil a stanul proti malé kulaté osůbce, která si ho měřila pichlavýma hnědýma očima, ruce sbalené do pěstiček opřené o široké boky.

“Ale, podívejme se, a odkudpak máš tyhle informace, paninko?”

“Vždyť v Ballycoille se o ničem jiném nemluví, a kdopak jsem já, když ne Mág Feeneyová z Ballycoile?” Conn se rozesmál. “No dobře, Mág Feeneyová z Ballycoille, nepopírám, že pěkná řádka O’Malleyů si hledá obživu na moři a určitě nejmíň stejná řádka jich ráda potěší pěkné děvče, ale já mám také bratra kněze, co bude co nevidět biskupem, a sestru, která je svatou mniškou, vyhlášenou léčitelkou, a další čtyři sestry, které o mně podle všeho smýšlí stejně jako ty, a ještě jednu velkolepou sestřičku, která je nejbohatší ženská v Anglii. My nejsme jen tak někdo! Tak buď tak hodná a řekni své paní, že jsem ji přišel navštívit!”

Mág mu přibouchla dveře před nosem a Conn s Robinem museli čekat. Konečně se dveře zas otevřely, Mág ustoupila stranou a řekla: “Můžete vstoupit, pane O’Malley!” ale hned vyjekla, protože jak kolem ní procházel, popleskal ji po zadku. “Och, jste vy to ale drzoun! Vaše matka aby si kvůli vám oči vyplakala!”

“Moje matka mě má ráda,” nedal se, “a vy mě taky budete mít ráda, Mág, jen co mě líp poznáte.” “To se, pane O’Malley, ještě uvidí!” odsekla. “Mág,” vložil se do toho Robin, “pojďte se mnou na džbánek piva,” a než se komorná zmohla na protest, vystrkal ji ze dveří a pevně za sebou zavřel. Snoubenci se octli o samotě. Conn se protáhl kolem postele, která zabírala většinu místa v miniaturním pokojíčku, na kousek volného místa. Před ním tu stála zády k malému oknu dívka. Byla o hodně vyšší než většina žen, které znal, a poněkud hranatější než jeho sestra Skye, která byla rovněž dosti vysoká. Obličej měla oválný, s důlkem v bradě, stejným jako měl sám. Barvu jejích očí ani vlasů určit nedokázal, protože je měla skryty pod čepečkem, ale povšiml si ušlechtilého tvaru rukou, které teď nervózně poškubávaly sukní jantarově zbarvených šatů. Královna mu za nevěstu věru žádnou krásku nevybrala, říkal si, ale podle všeho by mohla být i hezká, jen kdyby se chtěla usmát. Mohlo to být i horší, říkal si. Mohla být například zjizvená po neštovicích. Pátravě si ji prohlížel. Zdála se mu nějak povědomá; kde jen ji už viděl? “Večer tříkrálový,” řekla vtom, protože si domyslela, co se mu honí hlavou.

Při zvuku jejího hlasu sebou trhl, ale musel si přiznat, že mu není nepříjemný. Zněl tlumeně a sladce. “Večer tříkrálový?” opakoval nechápavě. 61

“Hrál jste slepou bábu a chytil jste mě.”

“No jistě!” Už si vzpomínal. “Políbil jsem vás a vy jste se roztřásla. Neumíte líbat. Řekl jsem si tehdy, že vás asi ještě nikdy nikdo nepolíbil a že je to divné, protože už nejste tak mladinká jako ostatní děvčata.”

Aidan se zasmála; zaznělo to smutně. “Ne, nejsem už nejmladší,” připustila, “devatenáctého srpna mi bude dvacet čtyři.” “A mně bude třiadvacátého června třiadvacet,” podotkl.

V rozpacích se odmlčeli, nevěděli, jak dál. Pak konečně Conn řekh “Když se smějete, jste moc hezká, slečno St. Michaelová.” “Říkejte mi radši Aidan, Conne O’Malleyi, vždyť už co nevidět z nás budou muž a žena.” Trnula nad vlastní odvahou. “Jestlipak víte, co to znamená v gaelštině?” zeptal se. “Nerozumím gaelsky.”

“Znamená to .vášnivá’. Jste vášnivá, Aidan?” Podrobně si ji prohlížel, s překvapením si povšiml štíhlého pasu, plného poprsí a vzpřímeného držení těla.

“Myslím že ne, Conne O’Malley,” odpověděla s uzarděním. Najednou zatoužil zjistit, jakou barvu mají její vlasy. “Sundejte ten čepec, Aidan,” řekl, a když zaváhala, přikročil blíž a jemně jí s hlavy stáhl malý lněný čepeček vepředu ve tvaru srdíčka a vzadu nabraný, aby pojal záplavu vlasů. Zkušenými prsty jí vytahoval zlaté jehlice s tyrkysovými hlavičkami z účesu. Náhle se jí vlasy uvolnily a rozprostřely po zádech ve voňavé záplavě, sahající až k bokům.

“Dobrý Bože!” uniklo mu. “Máte vlasy jak nejčistší měď, děvče! Rozkošné! Pročpak je schováváte pod tím zatraceným čepcem?” Rukama probíral hedvábné prameny. “M-můj otec říkal, že mám divnou barvu vlasů. Líbívaly se mu matčiny vlasy a tak jsem po její smrti začala nosit čepec, aby je neměl na očích.” Stála jako zkamenělá, zatímco se jí probíral dlouhými rudými prameny vlasů.

V životě jsem tak krásné vlasy neviděl, říkal si Conn. Jak nádherná barva, na pohmat jemné jak hedvábí, a přitom pevné. Z nějakého neznámého důvodu ho její vlasy nesmírně vzrušovaly. ‘Myslím,” řekl přiškrceným hlasem, “myslím, že je čas zpečetit naše zasnoubení z královského příkazu polibkem, Aidan St. Michaelová,” a aniž čekal na odpověď, uchopil její hlavu do dlaně a vyhledal její rty.

Na okamžik měla pocit, jako by jí všechna krev prchla z žil a místo ní se jí tělem rozlila jakási horká, medově sladká záplava. Nedokázala se ani pohnout. Dotek jeho rtů v ní vyvolával ty

nejodvážnější představy. Chtělo se jí strhat se sebe šaty, chtělo se jí strhat je i z něho! Toužila mu ležet v náručí, dotýkat se ho a přijímat jeho doteky. Ucítila, jak ji druhou rukou objal kolem 62

pasu a s překvapením a studem zjistila, že se o jeho paži opírá, klesá dozadu, zatímco on bloudí rty po jejím hrdle, zanechávaje po něm žhnoucí stopu vášnivých polibků. Ucítila, jak jí dlaní svírá ňadro, slyšela jeho hlas, chraptivý vášní, šeptat své jméno: “Ach, Aidan,” a v tu chvíli vystřízlivěla. Je stejná jako ty potrhlé ženštiny, co mu v jednom kuse nadbíhají! Není o nic lepší než kdejaká čubka u dvora, která zvedá sukně za každým rohem! Vždyť tohohle chlapa ani nezná a dovolí, aby ji líbal a laskal! Takhle by ji dostal za minutku za dvě na postel a co by pak zbylo z její cti, na níž si tak zakládá! Měl by jí dost ještě před svatbou!

V záchvatu pevného odhodlání mu Aidan vší silou dupla na nohu v holínce a s použitím vší síly se vymanila z marnivého objetí. “Pane O’Malleyi!” snažila se dodat svým slovům přísnosti, chtěla, aby to znělo uraženě a dotčeně. “Pane O’Malleyi! Ještě nejsme oddáni, pane!”

Hlava se mu točila a cítil se jako přistižený školák. Čím jen ho tak očarovala? Stačil jediný pohled na ty měděné vlasy a hned po ní zatoužil! Bylo to neuvěřitelné a sám byl svým chováním překvapen. A co horšího; ani honem nevěděl, co říci. “Aidan… ” začal proboha! Marně hledal vhodná slova. Aidan už zase získala rovnováhu, několika hbitými pohyby sinarychlo sepjala vlasy a usadila na ně čepeček. Zhluboka se nadechla a pravila doufala jenom, že to zazní dostatečně věcně: “Pane O’Malleyi, myslím, že bude lépe, když se až do oddavek neuvidíme, nebo z toho budou klepy. Kdybychom se scházeli, bylo by to nápadné a upozornili bychom na náš budoucí svazek, což si v tuto chvíli královna nepřeje.”

Konečně našel hlas a doslova vykoktal souhlasnou odpověď, připadal si při tom jako idiot. Chvatně se jí uklonil a z pokojíku přímo vyběhl. Co to s ním, k čertu, je? horečně se ptal sám sebe. Ještě nikdy se v přítomnosti půvabné ženy neprojevil takhle, jako hlupák! Vždyť je to jen obyčejné děvče! Když za ním zapadly dveře, klesla Aidan na postel a s údivem zjistila, že se celá třese. Co jen je to s ní? Vždyť je to jen mužský! Najednou si s příšernou jasností uvědomila, jak málo vlastně ví o intimních vztazích mezi manžely. A co horšího, neměla, koho by se zeptala, připadala si jako hlupačka. Vysnila si, že se stane jeho ženou, ale teď zjistila, že dokud se vzájemně lé-.pe nepoznají, zůstane jejich manželství manželstvím jen podle jména. Nesmí mu už dovolit žádné další důvěrnosti, nebo dočista ztratí hlavu. Jeho polibky, jeho objetí stoupaly jí do hlavy jako těžké sladké víno, nejraději by se jím byla úplně zpila! Musela se podívat pravdě do očí, byť to pro ni znamenalo otřes, ale co ji udivovalo ještě víc, bylo nezlomné rozhodnutí, jež v ní

vzklíčilo, že se její manžel, Conn O’Malley, do ní, Aidan St. Michaelové, musí zamilovat, doopravdy zamilovat! Věděla, že její majetek ho nijak nezaslepil, protože on sám byl bohatý dost. Sňatkem sice získá pozemky a samozřejmě i titul, ale nebude to partnerství, které by si sám zvolil a je určitě příliš čestný na to, aby se jí dvořil jen na oko, jak alespoň doufala. Kdyby tak věděl, že ten sňatek navrhla sama! To se nesmí nikdy dovědět! Hodiny na krbu odbily čtvrtou hodinu odpolední a v krbu se v dešti jisker rozpadlo poleno. Aidan vstala, obrátila se k malému zrcadlu, které Mág umístila vedle krbu, a zahleděla se na sebe. Je to na ní nějak vidět, když teď byla poprvé doopravdy pořádně políbena? Asi ne, musela se té naivitě usmát. Linnet Talbotová, ta by se určitě chechtala! Vlastně možná ani ne. Což právě Linnet nenavrhla, aby se zachovaly podle staré pověry v předvečer svátku sv. Anežky, zrovna minulý měsíc? Při vzpomínce se usmála, vždyť se nechala o tolik mladší dívkou umluvit k takové hlouposti.

Předvečer svátku sv. Anežky připadal na noc z dvacátého na jednadvacátého ledna. Ten večer sněžilo a byla zima, vzpomínala Aidan. Této noci se může každé panně zdát o jejím příštím manželovi, pokud dodrží přísná pravidla. Náhodou žádná z nich tehdy neměla službu u královny, takže Linnet rozhodla, že se všechny zachovají podle starého zvyku. Nejprve se šly každá jednotlivě pomodlit do kaple. První šla nejmladší Cathy, pak následovaly Dorothy, Jane Anně, Linnet, Mary a nakonec Aidan. Ráda by byla věděla, jestli se i ostatní modlily tak usilovně jako ona. Vždyť byly ještě tak mladinké, zatímco jí mělo být už čtyřiadvacet! Z kaple se musely dívky rovnou cestou odebrat bez večeře do postele, cestou se neohlížet ani vpravo, ani vlevo, natož dozadu, a nesměly s nikým promluvit. Tahle část úkolu byla pro Aidan lehká, protože měla vlastní pokoj a Mág, předem upozorněná, jí držela palce. Předpokládalo se, že když pak dívka usne, bude se jí zdát o muži, kterého si má jednou vzít. Aidan se k její nelibosti snilo o Connu O’Malleym. Protože sama sebe považovala za praktickou osobu, stojící oběma nohama na zemi, zdály se jí sny o panu O’Malleym nevhodné. Vždyť jí nevěnoval nikdy ani tu nejmenší pozornost a až na ten polibek o tříkrálovém večeru neměli nic společného. “O kompak se ti zdálo? O kom?” dorážela na sebe děvčata druhý den ráno. Aidan zalhala, že se jí nezdálo o nikom a že je podle všeho odsouzená k staropanenství. Ostatní ji litovaly, ale zachytila jejich významné pohledy. Ubohá Aidan, říkaly ty pohledy, kdyby jí bylo souzeno se provdat, pak už by se to bylo přece dávno muselo stát!

Při té vzpomínce se Aidan radostně usmála. “Chtěla bych vidět,” říkala si tiše, ,jak by se zatvářily, kdyby věděly, že si beru .nejkrásnějšího muže u dvora’! Aidan St. Michaelová, lady Blissová! Paní na Pearrock Royall” až se hlasitě zasmála. Povedený žert, a ona ani nemá s kým se o něj podělit. Jak krásné by bylo, kdyby se tím přítelem a druhem, kterému může všechno říct, stal její manžel!

Na druhý den byla osvobozena od každodenních povinností a strávila jej spolu s Mág usilovným balením svých věcí. Měli se vydat na cestu v pohodlném kočáru mladého hraběte z Lynmouthu; sdělil jim to, když se dostavil s vlastními livrejovanými sluhy pro zavazadla. Přišly se s ní rozloučit její družky, protože i jim bylo řečeno, že odcestuje časně zrána. “Co tak najednou,” všetečně se vyptávala Linnet Talbotová. “Kdyby to byl někdo jiný, musela bych si myslet, žes v tom.” “Linnet! Jak to mluvíš, co tvé vychování?” okřikla ji Cathy, ale ostatní se hihňaly.

“To přece bylo od začátku jasné, že nezůstanu u dvora nastálo,” odvětila Aidan klidně. “Vlastně jsem sem přišla jen proto, aby mě královna dobře poznala. Dostalo se mi cti sloužit Jejímu Veličenstvu, ale panství nemohu už déle nechat opuštěné. Vlastně jsem doufala, že budu doma už na Tři krále.” “A není v tom nějaký mužský? Tam u vás na Pearrock Royall” vyptávala se Linnet.

Aidan se zasmála. “Kdyby tam nějaký byl, odjela bych přece už dávno! Pojď sem, ty hloupoučká, a dej mi pusu na rozloučenou!” Dívky přistoupily jedna po druhé k Aidan a zobly jí polibkem do obou tváří a pak se bez dalšího odporoučely z pokojíka. Když za nimi zapadly dveře, zaplavil Aidan na chvíli zvláštní, nevysvětlitelný smutek. Vždyť to nebyly ani v pravém slova smyslu žádné kamarádky, byly přece proti ní o tolik mladší a lehkomyslnější, přesto je spojovala společná služba královně a koneckonců na ni byly hodné. Nesmí zapomenout poslat jim na jaře každé na šaty, protože jedna jak druhá jsou chudé a praktický dárek jistě ocení.

“Ráda bych se vykoupala,” řekla potom Mág. “Jdi uplatit pár lokajů, aby mi nanosili horkou vodu do té malé kádě, ještě než ji zabalíme. Už se tolik těším domů, tam se budu moci koupat každý den!”

Sloužící z tohoto palácového křídla sice měli péči slečny St.

Michaelové o tělesnou čistotu za výstřednost, ale pár stříbrných mincí, které jim pokaždé dala její komorná za horkou vodu, se jim zamlouvalo. S lítostí se dovídali, že je to tentokrát naposled. Jakmile naplnili káď, vystrčila je Mág za dveře a přilila do koupele pořádnou dávku vonného oleje. Místností se rozlila vůně levandule a Aidan se usmála.

“Sice to není tak rafinovaná vůně, jako tady občas ve společnosti cítívám, Mág, ale připomíná mi domov,” poznamenala. “To ano,” přitakala komorná, zatímco své paní pomáhala se svléci a usednout do kádě. “I já už se těším na Pearrock Royal, mylady.”

“Jak to, mylady?”

“Vždyť už jí budete za pár hodinek!” Mág jí připínala vlasy na temeno, aby se jí nezmáčely. “A nejvyšší čas, že se konečně budete vdávat! Měla jste se vdát už dávno, ale ani vy, ani pan otec jste neměli rozum. Máte vlastně štěstí, že odešel na věčnost, ještě než se z vás stala stará panna, jako z královny! Nechala jsem stranou dva kbelíky teplé vody na vlasy. Nechci vás mít zavšivenou, jako jsou tady leckteré vznešené dámy!” Aidan se vykoupala, umyla si vlasy a když si je pak sušila u krbu, šla Mág do kuchyně pro něco k večeři. Aidan ale zjistila, že ji její obvykle výborná chuť k jídlu opustila, takže šla raději spát. Nezamhouřila však oka, zatímco Mág vedle ní klidně pochrupovala. Nakonec upadla do krátkého neklidného spánku, ale vzápětí už jí Mág třásla, aby ji vzbudila. V krbu sice oheň vesele praskal, ale v pokoji bylo ještě chladno, takže si prádlo a punčochy navlékla pod pokrývkou. Komorná sice všechno šatstvo nahřála u krbu, ale jak Aidan jednou vylezla z postele, moc platné to nebylo. “Brrr,” otřásla se zimou.

“Až si obléknete šaty, bude vám tepleji,” chlácholila ji Mág a pomáhala jí do svatební toalety. “Vždycky jsem doufala, že vás jednou uvidím v saténových svatebních šatech vaší paní matky, ale nebyl čas pro ně poslat. Moc se mi nelíbí, že vás královna chce provdat jen tak halabala.”

“Pan O’Malley je nucen opustit dvůr, Mág. Nevykládej, že nevíš, jaký tu způsobil skandál.”

Mág se prohnaně ušklíbla. “No, to je mi pěkný ptáček, Aidan! Matku i dcerušky! A paní velvyslancovou nádavkem! He, he, he!” “Myslela bych si, že budeš pohoršená,” řekla Aidan udiveně. “Kdybyste byla už za něj vdaná, pak určitě, ale svobodný mládenec se může bavit po libosti a co svět světem stojí, ochotné ženské byly a budou! A navíc to jen svědčí o jeho mužnosti, mylady! Jen počkejte, co nevidět budete v jiném stavu, a to bude pro Pearrock Royal to nejlepší!”

Aidan její slova sotva vnímala, protože se upřeně pozorovala v zrcadle na stěně. Sluší mi to, říkala si. V těchhle šatech jsem dokonce hezká! Šaty jí ušila švadlena Robinovy matky a byl to ten nejhezčí kus jejího šatníku. Nic tak pěkného na sebe ještě neměla. Toaleta došla včas ještě před svátky, ale Aidan neměla odvahu si ji obléci, protože by její očividná nákladnost vyvolala nežádoucí dohady ohledně jejího majetku. Zůstala tedy viset ve skříni. Byly to její jediné šaty natolik pěkné, že mohly posloužit jako svatební.

Živůtek a svrchní sukně byly z bohatého sametu barvy syté páví modři. Na spodní sukni z těžkého krémového hedvábí byly zlatou nití vyšity sasanky, motýlci a drobná srdíčka. Rukávy ve tvaru ,skopové kýty’ měly prostřihy pospojovány malými zlatými mašličkami a dolní vyšívané okraje byly ohrnuty zpět jako manžety. Okrouhlý stojatý límec byl z vyztužené nádherné staré krajky.

V Aidan se až zarazil dech, protože výstřih šatů byl odvážně hluboký. Při zkoušce sice tehdy protestovala, ale švadlena jen mávla rukou: “Je to móda, madame!” odbyla ji. Ale teď, když

se viděla v zrcadle, zjistila, že vlastně jen krajka spodní košilky brání prsním bradavkám, aby jí z výstřihu nevyklouzly! “Vezmete si perly vaší paní matky,” řekla Mág, a zavěsila Aidan na šíji dlouhou šňůru růžových perel. Její paní si ji otočila jedenkrát kolem krku a zbytek nechala spadat přes výstřih k pasu, zatímco jí Mág připevňovala velké náušnice, patřící k perlám. Aidan byla bledá, protože se nevyspala, a také napětím. “Jak se mám učesat?” zeptala se komorné.

“Necháte si samozřejmě vlasy rozpuštěné, jak se na pannu

v den její svatby sluší, mylady. Ozdobím vám je také perlami.

Posaďte se.”

Mág rozdělila Aidan vlasy uprostřed pěšinkou a dohladka je vykartáčovala. Pak jí na každou stranu připnula malou ozdobu z perel. “Tak, paní, a jste hotova. Jen ještě střevíce,” a komorná poklekla, aby Aidan obula.

Když vstala, hodiny na krbu odbíjely právě pět hodin zrána. , Je čas,” řekla Aidan, když se ozvalo zaklepání. Mág jí ještě podala rozkošný rukávník z hermelínových ocásků, otevřela dveře a řekla: “Dobré jitro, lorde Southwoode. Nevěsta je připravena.” “Dobré jitro, Aidan,” řekl Robin. Zmohla se na úsměv a stačila si ještě pomyslit, jak mu to sluší v červeném sametu, bohatě zdobeném krajkami.

Mág se chopila plášťů a všichni tři spěchali studenými, temnými chodbami Greenwichského paláce do královské kaple, kde už je očekávala královna, kaplan a Conn O’Malley. Když došli do kaple, přistoupil k Aidan sluha s věncem z pozlacených listů rozmarýny a vavřínu a pravil: “Její Veličenstvo si přeje, abyste si tohle vzala na hlavu, mylady. ‘ Mág vzala věnec a usadila ho paní na účes, načež přistoupil další sluha s kytičkou bílých fialek v zelených listech a vyřizoval: “Ty květiny jsou od pana O’Malleye.”

Aidan od něj vzala tu malou kytičku a pomyslela si, jak je to

od Conna milé, že na něco takového vůbec pomyslil. Dobré znamení, říkal jí vnitřní hlas.

U vchodu do kaple Mág svou paní opustila a vstoupila sama. Měla na sobě své nejlepší šaty, černé sametové s nažehleným bílým lněným límečkem a manžetami. Klidně a vážně postoupila až k oltáři, kde se postavila za královnu. Alžběta se ale otočila a postrčila komornou kupředu, vedle sebe.

“Jen pojďte, slečno Mág, ať dobře vidíte. Vždyť je to vaše svěřenka.”

Mág to gesto tak dojalo, že jí až slzy vytryskly. “Děkuji vám, Veličenstvo,” zašeptala.

“Začněte,” poručila královna, načež vstoupil postranními dveřmi Conn spolu s kaplanem. Robin doprovodil Aidan k oltáři, aby tam zaujala místo po Connově levici. Aidan nenápadně mrkla zpod pískově zlatých řas stranou na ženicha. Vypadal tak krásně, až jí to bralo dech. Oblečen byl v černém sametu, kabátec krumplovaný perlami a drobnými diamantky, vyšívaný stříbrnou nití. Krátké nabrané kalhoty měl z pruhů sametu a stříbrného brokátu, na černých punčochách měl vyšité stříbrné zvonečky. Střevíce z černé kůže se zaoblenou špičkou vysoko na nárt zdobily stříbrné spony. Krátká španělská pláštěnka se zdviženým límcem byla rovněž černá, sametová, lemovaná stříbrem. Klobouk neměl a černé vlasy měl jednoduše skartáčované dozadu, jen jedna neposlušná kadeř mu spadala do čela. Královnin kaplan pozvedl modlitební knihu a začal: “Draze milovaní, sešli jsme se zde dnes před zraky Boha všemohoucího a tohoto shromáždění, abychom spojili tohoto muže a tuto ženu v posvátný svazek manželský, ustanovený z Boží vůle již od dob nevinnosti lidstva na paměť mystické jednoty mezi Bohem a Jeho církví.”

Ta slova jako by se vpalovala do Aidanina mozku. Není to svatokrádež, podílet se na tak významné svátosti s mužem, kterého sotva zná? Svatební hysterie, odpovídala praktičtější část její mysli. Spousta dívek si bere muže, které nezná. Dá se říci,

že je to běžné. Očima bloudila po oltáři, po oltářní pokrývce, lemované krajkou, po vysokých svících z včelího vosku v dekorativních zlatých svícnech. Jaký mír tu panoval! Světlo svící se odráželo v barevných sklech oken. Venku byla stále ještě tma. Kaplan se právě tázal, zda “může kdokoli po právu namítnout”, proč by neměl být tento pár sezdán, “nechť na tomto zákonném shromáždění nyní promluví, neboť nestane-li se tak, musí pak zachovat mlčení provždy.” Na dlouhou minutu v celé kapli nebylo slyšet ani šeptnutí, jen Mág tiše vzlykala. Kaplan se pak obrátil ke Connovi.

“Bereš si tuto ženu, abys s ní žil… podle Božích přikázání… 68

ve svatém svazku manželském… abys ji miloval, o ni pečoval a ctil ji… v nemoci i ve zdraví… a vzdal se pro ni všech ostatních tak dlouho, dokud vám života dopřeje Pán?” “Ano,” řekl Conn O’Malley a Aidan vynechalo srdce. Kněz pak opakoval stejnou otázku i k Aidan. “Chceš žít s tímto mužem, jak přikazuje Bůh, ve svatém svazku manželském… poslouchat ho, sloužit mu, milovat, ctít a pečovat o něj v nemoci i ve zdraví a vzdát se pro něj všech ostatních tak dlouho, dokud vám života dopřeje Pán?”

“Ano,” zašeptala Aidan, načež ji Robin předal kaplanovi. Ten vložil její pravou ruku do pravé dlaně Conna O’Malleyho, jenž opakoval po knězi: “Beru si tě za svoji zákonnou manželku, od nynějška až na věčnost, abychom spolu žili v dobrém i zlém, v bohatství i v chudobě, v nemoci i ve zdraví, abychom se milovali a ctili, dokud nás smrt nerozdělí. Tak přísahám, jak mi přikazuje Bůh.”

Cítila pevný stisk, jeho ruka byla teplá a silná. Nechtělo se jí ho pustit, ale musela tak učinit, a vzít jeho ruku do dlaně tentokrát sama a sama opakovat formuli svatebního slibu. Pak došlo na výměnu prstenů, které královský kaplan nejprve pokropil svěcenou vodou, požehnal je a od ženicha přijal symbolický váček se zlatými a stříbrnými mincemi. Poté podal nevěstin prsten ženichovi, ten ho vzal mezi palec a další dva prsty a pevným hlasem řekl: “Tímto prstenem se ti zaslibuji a toto zlato a stříbro ti dávám zástavou a celým svým tělem se ti oddávám, vše svoje pozemské jmění ti dávám zástavou, ve jménu Otce,” a podržel prsten nad palcem její levé ruky, “i Syna,” podržel jej nad ukazovákem, “i Ducha Svatého,” nad konečkem prostředníku, “Amen!” dořekl a pevně jí jej navlékl na prsteník. Kaplan zanotoval blahořečení: “Buď pochválen Bůh, Stvořitel všehomíra!” Obřad zakončil Otčenášem a několika dalšími modlitbami, načež se znovu obrátil ke Connovi a Aidan a nad jejich spojenýma rukama pronesl závěrečnou formuli: “Co Bůh spojil, člověk nerozlučuj.” Prohlásil je pak mužem a ženou a po závěrečném požehnání všem přítomným požehnal ještě víno a koláč, které nechala připravit k svatebnímu občerstvení královna. “Požehnej, ó Pane, tento chléb a nápoj tak, jakos požehnal pět chlebů na poušti a šest džbánů vody v Káni Galilejské, aby všichni, kdo budou z nich jíst a pít, byli provždy zdrávi na těle i na duchu a zůstali neposkvrněni, ó náš Spasiteli, jenž vládneš na nebesích společně s Bohem Otcem i Duchem Svatým.” Pak začal kolovat svatební pohár se snítkou rozmarýny a královnin kaplan udělil Connovi žehnající políbení, jež tento následně předal Aidan, která se půvabně zarděla. Všichni se usmívali a královna pozvedla pohár, aby připila novomanželům.

“Mnoho štěstí, hodně zdraví a zdravé potomky, lorde a lady Blissovi!”

Conn políbil královně ruku. “Můj nejhlubší dík, Alžběto. Věru jste mě nepotrestala nijak přísně!”

Přípitek byl vypit do poslední kapky, načež královna řekla: “Máte nejvyšší čas odjet, jinak vás uvidí. Už svítá.” K Aidaninu překvapení ji Alžběta na rozloučenou srdečně políbila na obě tváře. “Budete mi chybět, má venkovanko, ale je to jen pro vaše štěstí. Budeme se těšit, že vás u dvora uvítáme napřesrok.”

Aidan se hluboce uklonila a políbila královně ruku. “Nikdy nezapomenu vaší dobroty, madame,” řekla.

“Buďte na ni hodný, Conne St. Michaeli, nebo budete mít co

dělat se mnou,” řekla ještě královna, načež se otočila a opustila

kapli.

Mág už si oblékla plášť a teď chvatně přehodila pláštěnku i paní. Kapuci jí stáhla hluboko do čela, aby ji nebylo možno poznat. Ještě jí podala rukavice, podšité kožešinou. Robin vytáhl zpod kabátu několik černých sametových masek a rozdal je Connovi, Aidan a Mág. “Tohle vás ochrání,” řekl. Maskováni vyběhli z kaple a spěchali palácem až do zahrad a dolů na nábřeží, kde na ně čekala lodice. Odliv je rychle zanesl dolů po řece k paláci O’Malleyových, Greenwoodu, kde se měli převléknout do cestovních šatů, než se vydají na cestu na Pearrock Royal. Nad řekou se táhla mlha a bylo tak chladno, že se Aidan otřásla a ještě víc se zachumlala do pláštěnky. Obloha začínala blednout, ale bylo pod mrakem a vlnky bezútěšně pleskaly o boky bárky.

Aby prolomil stísněné mlčení, promluvil Robin: “Uvidíte, že je můj kočár docela pohodlný a je v něm teplo, Aidan. Cesta v něm bude docela snesitelná.”

“Tolik ti děkuji, Robine, vždyť můj kočár by sem z Pearrock Royal nedorazil včas. Poslal jsi napřed jezdce, aby nám zajistili cestou ubytování v nějakých slušných hostincích?” “Jistě. Všude, kde se zastavíme, máme všichni zajištěno ubytování i stravu. Mág pojede s dunym, sluhou strýčka Conna, v povoze se zavazadly, bude jim tam stejně dobře jako nám. Já si ale dnes chci cestou ještě někam zajet, takže doufám, že mě omluvíte.”

Na Conna synovcova sebejistota a přehled silně zapůsobily a trochu ho pobavilo, jak se snaží dopřát mu s Aidan soukromí. Robinova otce sice nepoznal, ale jestli pověsti o něm mluví pravdu, stává se Robin stále víc a víc tím, čím jeho otec byl, totiž dokonalým dvořanem. Conn překvapeně zjišťoval, že se má od chlapce pořád čemu učit.

Bárka dorazila ke Greenwoodu a Robin první lehce vyskočil 70

na kamenné přístaviště. Pomáhal vylézt nahoru i Mág. Conn následoval, načež se sklonil, aby pomohl na břeh Aidan. “Dobré jitro, lady Blissová,” řekl jí při tom něžně. “Dobré jitro, můj pane,” odpověděla vážně a bez úsměvu. “Máte vlasy rozpuštěné,” podotkl.

“To podle zvyklosti, můj pane, protože panna má mít o svatebním dnu vlasy volné, nesvázané.” “Vypadáte krásně, Aidan.” “Každé nevěstě to sluší.”

“Zařídil jsem,” řekl jí cestou k domu, “abychom mohli spolu posnídat, ještě než vyjedeme. Také se budete jistě chtít převléci do něčeho pohodlnějšího na cestu. Budeme jíst sami dva.” “Sami dva?” nervózně po něm střelila očima. “Jsme manželé, Aidan. Bohužel se ještě moc neznáme. Neže-nil jsem se dobrovolně; chtěl jsem si jednou vybrat manželku sám, podle svého vkusu. Namísto toho se mi za trest za mé chování dostalo choti, kterou jsem si nezvolil. O manželství toho vím málo a to málo se mi nejeví moc utěšeně. Na otce se sotva pamatuji, protože zemřel, když jsem byl ještě v plenkách. Má matka se už nikdy znovu nevdala. Mám šest nevlastních sester z otcova prvního manželství. Jedna z nich je jeptiškou. Čtyři další jsou zapšklé, odmítavé ženské, předčasně zestárlé dík těžkému živobytí, jaké v Irsku panuje. Možná i proto jsem tam nezůstal. Nevzpomínám si, že bych někdy viděl své sestry se s jejich manžely zasmát či sdílet nějaký dotek či důvěrný okamžik. Moji bratři na tom nejsou se svými ženami o nic lépe. Než jsem přišel do Anglie, ani mi na mysl nepřišlo, že by snad manželství mohlo být něco příjemného. To mě naučila až moje sestra Skye. Seznámíte se s ní za pár dní a byl bych rád, kdybyste si ji oblíbila, Aidan. Je to žena neuvěřitelně laskavá a i jinak skvělá, jinou takovou jsem ještě nepoznal.”

“A manželku byste si byl přál podobnou,” dořekla Aidan přiškrceným hláskem.

“Abych byl upřímný, sám nevím, co bych si od manželky přál, Aidan. Ale Skye s Adamem nejsou jediný pár na světě, který nemá jeden před druhým žádné tajemství a přitom jeden druhého respektují. Tak nějak jsem si to asi představoval, pokud jsem někdy vůbec o manželství uvažoval. Pořád ještě bych si to tak přál.”

“Takový vztah vzniká,” řekla Aidan, ,jen ze vzájemného poznání a lásky. Mí rodiče se vřele milovali a jeden k druhému byli vždy laskaví a ohleduplní. To zase hledám já, Conne, takže se naše představy o manželství vlastně ani moc neliší.” Vešli do zámku Greenwood a Aidan se se zájmem rozhlédla. Dům to byl rozkošný, nevelký, ale dostatečně prostorný. Služebná přispěchala vzít jí plášť a Conn ji vedl nahoru po schodech a pak chodbou do roztomilého, dobře vytopeného apartmá. “Greenwood,” řekl Conn, “patří sestře Skye, ale protože je v současnosti ode dvora zapuzena, do Londýna nejezdí. Dala mi dům k dispozici, což je od ní navýsost laskavé. ‘ “Nuže, a teď jste zapuzen ode dvora sám,” zachichotala se Aidan, “to bude asi rodinná tradice, Conne, viďte? Neměl byste mi to blíž objasnit?”

Zasmál se upřímným, teplým smíchem, její škádlení ho těšilo. “Sestra s královnou jsou si povahově velmi podobné, což má za následek časté střety. Naneštěstí pro Skye vládne Alžběta neomezenou mocí, takže se sestřička octla ve vyhnanství na Queen ‘s Malvern, ani se nenadálá.” Přistoupila k nim mladá služka a Conn řekl: “Možná byste se chtěla trochu osvěžit a upravit, Aidan. Jíst budeme co nevidět.”

Když si v ložnici svého apartmá umyla ruce a obličej ve stříbrném umyvadle, začala si upravovat vlasy, spínat je jehlicemi, ale Conn jí z prahu, odkud ji sledoval, řekl: “Ne, Aidan, nechte si vlasy rozpuštěné,” takže jehlice zas odložila, vlasy si jen překartáčovala a připojila se k němu.

Stůl v obývacím pokoji Connova apartmá byl lákavě prostřen. Stříbrné příbory na jemném lněném ubruse a její malá svatební kytice ve váze uprostřed. Jaký rozdíl proti Greenwichskému paláci! Tenhle pokoj byl tak teplý a útulný! Oknem viděla, že už se rozednilo, ale zůstávalo pochmurno a zataženo. Conn jí podržel dvorně židli a poznamenal: “Kdybyste se byla u dvora oblékala takhle, Aidan, určitě bych si vás byl povšiml a také jistě kdejaký mužský, co jen má oči v hlavě.” “Chci být milována pro sebe samu, ne jen pro tvář a postavu nebo protože jsem bohatá,” zasmála se. “Vidíte, když jsem na sebe ničím neupozorňovala, nikdo si ani nepovšiml královniny venkovské myšky. Prošla jsem dvorem tak nepozorována, jako proklouzne krkem obyčejný pudink, i když jsem tak velká.” “Až se napřesrok vrátíme ke dvoru, přál bych si, abyste nosila jen ty nejkrásnější toalety, má legrační manželko a paní, protože by mě moc bavilo budit závist u všech pánů ode dvora, kteří nedokázali rozeznat diamant od oblázku.” “Haha, Conne St. Michaeli! Ani vy jste neuměl rozeznat diamant, dokud vám ho sama královna nevstrčila do kapsy.” Znova se zasmál. “Svatá pravda, Aidan.” Ale pak zvážněl. “Conn St. Michael,” řekl pomalu. “Conn St. Michael. No, nezní to špatně.”

“Je vám to nepříjemné, změnit si jméno?”

“Ani ne tak nepříjemné, jako divné. Jak už mi vysvětlila královna, je na světě spousta O’Malleyů, ale beze mě už by nezbyl

žádný St. Michael. Uvědomujete si, děvče, že jsme vlastně zakladateli rodu, nové dynastie? Měli bychom mít hodně pěkných synů a dcer, Aidan, že, má choti? Kolikpak byste si jich přála?” “Och, alespoň půl tuctu od každého, můj pane! Ale neměli bychom raději nejprve posnídat? Umírám hlady.” Spokojeně se šklebil a k vlastnímu údivu zjišťoval, že se mu

líbí. Královna měla pravdu, když říkala, že je vtipná. Kromě u Alžběty Tudorovny, která byla ovšem fenoménem sama o sobě, si u žen nikdy vtipu a duchaplnosti necenil, teď však začínal měnit názor.

Na stůl přicházely krásně připravené a upravené chody, nejprve ztracená vejce na smetaně, zalitá marsalou, pak silné růžové plátky šunky, k tomu miska dušených jablek a hrušek. Čerstvý bochník chleba, ještě teplý z pece, hliněný hrnek s čerstvým máslem, malý bochníček sýra a k pití podle chuti buď víno nebo pivo. Když viděl, s jakou chutí Aidan jí, dojídá všechno a nijak si nevybírá, měl z toho Conn radost. Dával si pozor na chování u stolu, protože Aidan jedla vybraně a on až dosud ve společnosti ženy příliš často nestoloval.

Když dojedli, opřela se dozadu v křesle a prohlásila: “To bylo to nejlepší, co jsem jedla ode dne, kdy jsem odešla z Pearrock Royal. Kuchaři u dvora vaří dobře, ale dávají trochu moc koření a strava tam někdy nebývá nejčerstvější. Cítívala jsem to i přes to koření. Jak vám chutnala ta vejce? Mám v úmyslu požádat šéfkuchaře o recept, ještě než vyrazíme.” “Vy se zajímáte o takovéhle věci?”

“Zajímám se o všechno, co se týká vedení domácnosti a správy panství. Můj otec mě k tomu vychoval. A jak jste byl vychován vy, Conne? Vím o vás tak málo!”

“Jak jsem byl vychován?” Na chvilku se zamyslil a pak řekl: “Byl jsem nejmladší z deseti otcových synů. První otcova manželka mu dala šest dcer ještě předtím, než se narodil můj nejstarší bratr Michael. Michael se ostatně stal knězem. Matka při jeho narození zemřela, otec se rychle znovu oženil a vybral si mladé, zdravé děvče, i když jistě i jeho první žena musela být zdravá, když to všechno vydržela. Porodila celkem deset dětí, a tři z nich zemřely maličké.

I moje matka otci rychle dokázala, že je výborná rodička. Otec z toho byl přešťasten a moc na ní lpěl, jak mi bylo řečeno. Během čtyř let mu dala čtyři zdravé syny. Otec zemřel, když mi byly tři roky, a moc si z něho nepamatuji, jen černý plnovous, hluboký hlas a hromový smích. Má matka je sladká žena, ale bez Dubhdary O’Malleyho je na světě jako ztracená. Bratřia já s nimi jsme ji jenom zlobili. Jen Michael, náš nevlastní bratr, jí vzdával povinnou úctu. Naše starší sestra Skye se sna-

žila ukáznit nás, jak jen mohla, dva starší bratry poslala vyučit se na moře, jak si to otec přál. Pak chtěl na moře i třetí bratr a nakonec i já.”

“Líbilo se vám na moři?” vyptávala se Aidan. “K smrti jsem ho nenáviděl! Dostával jsem mořskou nemoc, jen se trochu na obzoru zatáhlo, a jak Brian, tak Shamus i Sha-ne si mě proto dobírali. Když to Skye zjistila, vzala mě z lodě a poslala do školy k sv. Brendanovi, kde studoval i bratr Michael. Ten samozřejmě studoval na kněze, ale Skye by bylo stačilo, aby mě tam vzdělali natolik, abych se mohl věnovat práci v obchodní společnosti, kterou pod jménem O’Malleyů založila. Chtěla tak naší rodině zjednat více vážnosti. Náš otec totiž nebyl nic jiného než vychytralý pirát, který vábil lodě do zkázy na našem skalnatém pobřeží a pak je raboval. Ve škole mě to nebavilo o moc víc než na moři, ale alespoň jsem se tam naučil číst a psát. Ti dobří mniši mi rádi viděli paty!” zachechtal se. “Vrátil jsem se domů, kde mě matka ještě pár let rozmazlovala. Mořskou nemoc jsem trochu překonal a občas jsem vyjížděl s bratry na moře, ale pořád jako by to nebylo to, co bych si býval přál.”

“A jak jste se dostal do Anglie?” vyptávala se Aidan dál. Jeho životní příběh, tak odlišný od jejího, ji přímo fascinoval. “Před několika lety se bratři spojili s jistou vzdálenou sestřenicí a začali systematicky obírat anglické lodě. Ta dáma se jmenuje Grace O’Malleyová a říkají jí ,Královna pirátů z Connaughtu’. Tím, že se k ní přidaly naše lodě, vzrostla podstatně i její moc. Královna Alžběta toho nakonec měla už dost, přála

si zamezit další námořní loupeži a tak dala unést mou nejmladší neteř, tehdy ještě dítě, Velvet de Marisco, Skyeninu dcerku. Chtěla tak donutit Skye pomoci jí v této záležitosti. Skye byla totiž tehdy hlavou rodu O’Malleyů.

Skye navrhla královně, aby dala bratrům písemné povolení plavit se a kořistit v zájmu anglické koruny, namísto aby spolu s Grace bojovali proti Angličanům. Když tehdy přijela do Irska přemluvit bratry, doprovázel jsem ji na zpáteční cestě do Anglie, a tak jsem se dostal ke dvoru. Královna Bětka se ve mně od začátku viděla.”

“Robin mi vykládal, že jste přijel zarostlý, v pletených kalhotách a plédu. Prý jste sotva uměl anglicky.” “Má pravdu. Byl jsem opravdový divý muž z Irska, jak naše malé hrabátko správně poznamenalo.”

“Myslím, že se vám obdivuje,” řekla Aidan, aby snad nepovzbuzovala nějakou averzi mezi příbuznými. “A do vás je zamilován,” Conn na to čtverácky. “Cože?” Aidan zkoprněla.

“No, je to jistě jen taková ta dětská láska, ale už jsem dostal varování, abych se k vám koukal chovat slušně, jinak že budu muset čelit hněvu mladého lorda Southwooda.” Aidan se něžně usmála. “Byl na mě tak hodný, když jsem přišla před pěti měsíci ke dvoru. Bez něho bych byla bývala úplně ztracená.”

“Říkají o něm, že je to celý jeho otec, a Skye Geoffreye Southwooda zcela jistě velice milovala. Je to dítě lásky.” “Všechny děti by se měly rodit z lásky. Já určitě dítě lásky

jsem.”

‘Znali se vaši rodiče dlouho, než se vzali?” Aidan se zasmála. “V životě se neviděli až do dne, kdy se matka objevila v Anglii, a svatba následovala prakticky ihned. Má matka byla skvělá žena. V životě mi neřekla křivé slovo. Pořád byla veselá a i v neštěstí, kdy ztratila děti, věřila, že to příště vyjde. Zemřela na epidemii spolu s malými sestřičkami, dvojčátky, když mi bylo deset. Otec se z její smrti vlastně nikdy nevzpamatoval. Zbytek života zasvětil jen mně a já se obětovala zas jemu.”

Ozvalo se zaklepání a vstoupil Walters, majordom. “Mylorde, kočár je připraven, až si budete přát odjet, a dovolte mi vyjádřit politování, že mylord odjíždí, a ujistit, že budeme vaše lordstvo postrádat.”

“Děkuji vám, Waltersi. Napřesrok se určitě vrátím i s lady Blissovou. Má paní se musí převléci, protože ve svatebních šatech nemůže cestovat. Budeme hotovi co nevidět.” “Dobře, pane. Prosím, vyřiďte pozdrav a přání všeho nejlepšího od služebnictva lordu a lady de Mariskovým,” řekl Walters a diskrétně se vzdálil.

“Budu potřebovat komornou a jeden kufr,” řekla Aidan, vstávajíc.

“To není potřeba,” namítl Conn, “mohu vám posloužit sám.

Mám pro vás v ložnici překvapení. Pojďte, má choti!” vstal, vzal

ji za ruku a vedl do sousedního pokoje.

Tam na posteli ležely krásné šaty z hnědého sametu, se zapínáním až ke krku, lemované zlatem. Vedle nich několik flanelových spodniček a pár pěkných pletených punčošek přírodní barvy. Z druhé strany ležel vedle šatů plášť ze stejné látky se zlatými sponami ve tvaru žabek. Cíp byl poodhrnut, aby byla vidět kožišinová podšívka. Ležely tam i krémové florentské rukavice z jemné kůže, vyšité drobnými perličkami. Aidaniny rty se mimoděk zformovaly do udiveného “Ó” k manželově velké radosti.

“Kde jste…?” začala. “Jak jen…?”

“Vaše svatební šaty přece šila švadlena mé sestry, Robin to 75

říkal. Když jsem se to před dvěma dny dověděl, zašel jsem za ní a objednal u ní pár šatů, které by se vám hodily k těm mědě-

ným vlasům. Už vás nemohu ani vidět v tom černém. Vím, nosila jste smutek po otci, ale teď bych vás rád viděl v nějakých jiných barvách, které by vám šly k vlasům a k pleti. Váš pan otec měl podle všeho konzervativní názory na módu.” “Otec” spustila Aidan zostra, ale Conn ji zarazil. “Otec ve vás viděl dceru. Já se naproti tomu na vás dívám očima manžela a milence. A teď se, Aidan, obraťte, abych vás mohl rozepnout,” a rázně ji otočil zády k sobě. “Ohh,” Aidan zuřila. Najednou si naléhavě uvědomovala, že je s ním sama a že jí rozepíná šaty! V prvním popudu chtěla protestovat a už měla na jazyku zlobnou odpověď. Ale vtom si připomněla, kdo to vlastně je. Je to její manžel a kdejaký zákon ať Boží, ať lidský mu dává nad ní moc, moc nad jejím životem i smrtí! Zůstala tedy tiše stát a Conn jí odhrnul z šíje dlouhé vlasy, aby jí mohl šaty na zádech rozepnout. “Tak, děvče, a teď se převlecte do toho, co jsem vám vybral. Až mě budete potřebovat, abych vás pomohl zapnout, zavolejte.” Aidan se zatočila jako vlček”Conne!” Zůstal stát a obrátil se k ní. “Ty šaty jsou krásné, všechno je to krásné!” “Pošlou toho švadleny ještě víc, ale až později, přímo na Pearrock Royal. Na tyhle jedny šaty jsem majitelku salónu umluvil, abyste je měla už na cestu.” “Děkuji vám.”

Bleskl po ní úsměvem a odešel.

Aidan vystoupila ze svatebních šatů a nechala je sklouznout na zem, nedočkavá vyzkoušet ty krásné hnědé sametové. Hnědá barva jako by nepatrně hrála do zlatova, nebo to bylo tím zlatým vyšíváním na živůtku či snad nažloutlou krajkou stojatého límce? Odkopla hedvábnou spodničku a s povděkem vklouzla do těch pěkných nových flanelových. Musela ocenit Connovu předvídavost i pozornost, kterou poprvé prokázal tou kytičkou bílých fialek k oddavkám. Stáhla si z dlouhých nohou elegantní hedvábné punčošky a navlékla si nové, pavučinově jemné vlněné. Jak jen zjistil správnou míru? S určitostí věděla, že švadlena tyhle míry neměla, přesto jí punčochy dokonale padly. Tu jí padl zrak na pár krásných kožených vysokých bot vedle postele, podšitých králičí kožešinkou. Ani si je nemusí zkoušet, je jasné, že jí padnou, říkala si, usedajíc na postel a navlékajíc si boty. Když je obula, vstala, připravena obléci si konečně sametové šaty. Zatočila se v nich před zrcadlem. Ještě nikdy si nepovšimla, jak něžný ruměnec má na líčkách, ani jak bohatou barvu mají její vlasy. Conn ale kupodivu věděl, jaká barva jí bude slušet!

“Tady jsem,” objevil se za ní, až se lekla, “dovolte mi zapnout vám šaty, Aidan.” Když tak učinil, otočil ji, kriticky si ji prohlédl a nakonec s úsměvem řekl: “Věděl jsem to! Tahle barva se k vám přesně hodí!” I on se zatím převlékl do teplejšího a praktičtějšího, méně nápadného úboru. Nádherně vyšívaný kabátec nahradil jiný, prostý, ze zeleného sametu a stejné přiléhavé kalhoty. Vysoké boty mu sahaly ke kolenům a u širokého opasku se houpal rapír a krátká dýka. “Jste hotova?” zeptal se. Aidan skousla ret. “Ještě jednu věc musím udělat, můj pane, a jsem hotova.”

“A copak?”

Zrudla. “Musím ještě na ono místo, můj pane.” Teď byla řada na Connovi, aby se začervenal a lehce se pro sebe usmál. “Vidím, že mít manželku znamená zvykat si na mnoho věcí. Ještě žádná žena se přede mnou nezmínila o ,onom místě’.”

Aidan to brala s humorem. “Nejspíš to nebude naposled, co se o tom před vámi zmiňuji, když máme před sebou tak dlouhou cestu. Ať se snažím vyjádřit se sebedelikátněji, nemohu najít vhodný výraz.”

“I já se vynasnažím zachovat si jemné způsoby, má paní. Počkám na vás v salónu,” a ukloniv se jí, spiklenecky na ni mrkl a vzdálil se.

Když se Aidan za několik minut objevila v salónu, měla vlasy spletené do dvou silných copů, obtočených kolem hlavy. “Ale já mám raději, když máte vlasy rozpuštěné,” protestoval. “Ráda je tak budu nosit v soukromí, ale pro cestování se to nehodí, ani na veřejnosti. Nebylo by to slušné, když jsem teď už vdaná.”

“Vy se vždycky řídíte konvencemi, Aidan?” “Věru, můj pane, řídím.”

Popošel k ní, zahleděl se jí pevně do očí a začal jí vytahovat jehlice z vlasů, schválně pomalu a rozvážně. “Já konvence neuznávám, ženo!” řekl a provokoval ji pohledem, zatímco jí prsty projížděl vlasy, aby se jí copy rozpletly. Cítila se jako očarovaná, a jako by ji zelenýma očima přímo hypnotizoval; zůstávala bez dechu. Pouhý dotek jeho prstů jí způsoboval třesavku. Čím, čím jen to je, tápala v zastírajícím se vědomí, že má nad ní takovou moc? Najednou se jí zatočila hlava a slyšitelně zalapala po dechu.

Když Conn viděl, v jakém je rozpoložení, neřekl už nic, jenom jí zapjal nejhořejší zlatou sponku ve tvaru žabky na pláštěnce a přehodil jí přes hlavu kapuci. “Tak, teď nikdo neuvidí, že jste si nechala vlasy vyzývavě rozpuštěné, a já se jimi budu moci během jízdy těšit. Máte rukavice, madame? Je pořád sych—

ravo.” Vzal se stolu svatební kytici a podal jí ji. Když pak stále ještě oněmělá přikývla, nabídl jí rámě a vedl ji po schodech dolů a ven ke kočáru.

Všechno služebnictvo Greenwoodu stálo venku seřazeno, aby se s pánem rozloučilo; vždyť zde bydlel pomalu dva roky, od chvíle, co přišel ke dvoru. Byl jim dobrým pánem, nesekýroval je, a dovedl projevit uznání. I když budou mít teď život snadnější, budou ho postrádat, jak to ostatně vyjádřil i majordom Walters. Jaká smůla, že je pan… vlastně lord Bliss opouští, zvláště když teď má novou choť. Není sice žádná kráska, jako třeba lady de Marisco, ale každý vidí, jak dobrou má povahu a jak je skromná, přesně takovou pán potřebuje!

Conn s Aidan se usadili v pohodlném Robinově kočáře. U nohou měli rozpálené cihly, zabalené ve flanelu, přes nohy kožešinovou přikrývku, nechybělo ani mosazné ohřívadlo na dřevěné uhlí na podlaze. Kočár měl sedadla i stěny potažené zeleným sametem. Měl dokonce v okénkách sklo na tehdejší dobu vzácnost a malé lampičky k osvětlení interiéru povozu, když se cestovalo za tmy.

Majordom naposledy vstrčil hlavu dovnitř, aby se přesvědčil, že jsou usazeni co nejpohodlněji. “Opěradla předních sedadel se dají sklopit, pane. Je tam uschován koš s jídlem, kdybyste snad dostali hlad, než dojedete k hostinci. Bůh vás provázej!” Pak jeho hlava zmizela, zabouchl dvířka zvenčí a dal kočím povel k odjezdu.

Protože byly v tuto roční dobu dny krátké, rozhodli se, že pojedou celý den v jednom kuse a zastaví, jen aby vyměnili koně. Podkoní hraběte z Lynmouthu předem rozestavěli koně po celé trase. Únorové počasí bývá zrádné a cesta na Pearrock Royal i za nejpříznivějších okolností trvala několik dní. Přes den se měli stravovat z cestovního koše, který se měl při každé zastávce na noc v hostincích doplňovat. Kočí i jeho pomocník měli s sebou na kozlíku také zásobu potravin, jak pro sebe, tak pro tucet doprovodných jezdců, jejichž úkolem bylo chránit vznešené pasažéry před lupiči. Menší povoz se zavazadly byl vybaven stejně. Služebnictvo se mohlo najíst během přestávky při přepřahání, ale lord a lady mohli jíst cestou kdykoli. Cesta na Pearrock Royal vedla několik mil západně od města Worcesteru až skoro k hranicím Walesu a normálně zabrala pět dní. Všude vládla zima, krajina působila smutně, sem tam vzpínaly k šedému nebi holé větve černé kmeny stromů. Mrzlo, a ačkoli byla Temže splavná, pluly po ní ledové kry a jezírka či rybníky, které míjeli, byly většinou zamrzlé. Jen zřídka pozorovali známky života, nanejvýš kouř z komínů ze statků a ostatních stavení, sem tam zahlédli psíka, ňafajícího na projíždějící kočár.

Bylo už pozdní dopoledne, když po deseti mílích zastavili kvůli přepřahání u velkého hostince. Robin je předjel a předem objednal svařené víno. Aidan byla ráda, že může na chvíli vystoupit a protáhnout si nohy. Během těch několika minut zastávky jim děvečka z hostince nahřála v krbu cihly do nohou, znovu je pečlivě zabalila do flanelu a přidala žhavé uhlíky do ohří-vadla.

Když Aidan znovu nastoupila, pocítila po víně ospalost a rytmický pohyb kočáru ji ukolébával. Víčka jí ztěžkla a ani nevěděla, kdy zdřímla. Když se probudila, bylo už pozdní odpoledne a rychle se stmívalo. Shledala, že sedí přitulena ke Connovi, až se jejich hlavy dotýkají, protože i on nakrátko usnul. V kočáře bylo chladno, nohy měli studené, ale pod paží, kterou ji objímal, jí bylo teplo a příjemně, takže se raději ani nepohnula. Světla rychle ubývalo a snášející se inkoustově černá tma jako by bobtnala hrozící sněhovou vánicí. Tu před sebou spatřila světla vesnice možná hospody, a když koně zpomalili, věděla, že jsou pro ten den u cíle, že zůstanou na nocleh. Maličko ji zamrzelo, že bude muset vystoupit, vždyť bylo tak příjemné spočívat v jeho náručí.

I Conn byl vzhůru a poznal, kdy se vzbudila, ale schválně se nepohnul, aby si myslela, že spí, protože by se ze slušnosti odtáhla. Ve spánku se Aidan uvolnila, takže měl příležitost podrobně si prohlédnout její tvář. Měla pěknou pleť i hezké rysy, jen čelo trochu vysoké a nosík možná trochu moc krátký. Měla pískově zlaté, husté, rovné řasy a jemně vykreslené obočí, jen barvu očí dosud nedokázal určit. Dolíček v bradě byl jenom naznačen, přesto jí dodával výraz rozhodnosti. Nejvíc se mu na ní líbila ústa. Byla štědrá, široká, s plnými rty, jako stvořená k líbání. Rád by je dnes večer zlíbal do sytosti, říkal si, ale když si připomněl, jak to dopadlo posledně, prozatím ten záměr odložil. Alespoň ji dnes večer naučí líbat, usmál se pro sebe. Pomyšlení, že jí má být učitelem, ho bůhvíproč vzrušovalo. Určitě se jí jeho polibky líbily, to věděl. Jak tehdy o tříkrálovém večeru, tak i o dva dny později, kdy si byli představeni, se mu rozplývala v náručí. Přepadla ho pochybnost: byla vůbec schopna jeho polibky ocenit nebo to bylo jen z nezkušenosti? Nezkušená tedy byla, to poznal. Nedovedl si vysvětlit, jak se mohla dívka v jejím věku až dosud vyhnout mužskému políbení či objetí, ale Aidanino chování ho přesvědčilo, že mluví pravdu. Dnes večer. Dnes večer je vlastně jejich svatební noc. Poprvé v životě měl jít se ženou do postele legálně a nevěděl ani, jestli má nebo ne! Dřív mu nikdy nevadilo, když nějakou partnerku sotva znal, ale tohle je něco jiného. Je to jeho žena. Má s ní žít, dokud je smrt nerozdělí. Zchlazující pomyšlení! Kolik-79

pak toho asi ví o manželském styku? Matka ji jistě poučila ale vtom si připomněl, že jí matka zemřela, když byla ještě dítě. Otec s ní takové věci asi sotva probíral, říkal si. Ještě nikdy neměl pannu, ani poprvé, když jako mladý býček, posílený whisky a s přirozenou bujností mládí převalil za plotem jistou děvečku. K jeho překvapení se tehdy ani v nejmenším nezdráhala, ba ještě ho povzbuzovala a pomáhala mu s drobnými výkřiky rozkoše najít správný směr. Povzbuzen touto zkušeností začal vyhledávat i jiné ženy, až zjistil, že co se milování týče, je on, Conn, prostě talent!

Na pevnině přes průliv proti jejich ostrovu Innisfaně poznal jistou starší dámu, vdovu po šlechtici, jménem Peggy Bradyová. Peggy ho naučila trpělivosti a základnímu poznatku, že ženina rozkoš jen přispěje k jeho vlastnímu požitku. Naučila ho odvážnému a vzrušujícímu laskání a polibkům, a když usoudila, že už zná vše, propustila ho jako školáka. Provždy jí zachoval vděčnost, i nyní na ni vděčně vzpomínal. Jiný muž by byl neústupně vyžadoval po Aidan splnění manželských povinností jako své právo, ale Conn uznával, že neuškodí, když se s Aidan nejprve lépe poznají, aby se s ním cítila příjemně a možná si ho i troš-

ku zamilovala. Dnes večer jí to řekne; řekne jí, že se z jeho strany nemá čeho obávat.

Už viděl před sebou světla hostince, kde měli přenocovat. Protáhl se a zívl, posadil se zpříma a pravil: “Jste vzhůru, Aidan? Za chvilku jsme u Královy hlavy.”

“Jsem vzhůru, můj pane. Vidím, že jste se minulou noc také nevyspal, jako já. Pořád ještě se cítím unavená.” “Bude vám líp po dobré teplé večeři, děvče,” odpověděl. “Ještě jsme ani nesnědli, co nám dali s sebou z Greenwoodu.” “Nevadí,” řekl, ,je taková zima, že to klidně vydrží do zítřka.” Kočár vjel do dvora hospody U královy hlavy a jen zastavil, už na dvůr vyběhl sám majitel a spěchal otevřít dvířka. “Vítejte, mylorde, vítejte mylady! Pokoje máte připravené a večeři na

stole!”

Conn vyskočil z povozu a pomohl ven i Aidan. Vstoupili za majitelem do hostince, kde našli v přízemí dva příjemné pokoje, v obou hořel v krbech oheň. Aidanina komorná Mág i Con-nův sluha Cluny okamžitě přispěchali za nimi, hotovi jim posloužit.

“Vezmi kabáty!” úsečně zavelela Mág. “A kdopak mi to chce rozkazovat, paní Mág?” “Kabáty má na starosti vždycky chlap, když je po ruce,” odpověděla. “A zrovna tak boty, také mužská práce. Je vidět, že se ve svých povinnostech moc nevyznáš!”

“Já že se nevyznám ve svých povinnostech?” Cluny se necítil vztekem. “Musím vás upozornit, paní Mág, že sloužím jeho lordstvu už šest let a nikdy na mě nebyla jediná stížnost!” “A pročpak by si stěžoval? Vždyť se v tom nevyzná o nic víc než ty!”

“Mág!” zaznělo z Aidaniných úst káravě, až se tomu sama podivila, protože ji komorná vlastně vychovala. “Nepřeji si, abyste se s Clunym hádali. Ty i on musíte jako naši osobní sloužící jít příkladem služebnictvu na Pearrock Royal. Až dojedeme domů, určím vám přesně jednotlivé úkoly, ale prozatím se musíte mezi sebou porovnat sami.” Komorná se zatvářila zkroušeně najednou k svému překvapení zjišťovala, že se z milovaného děťátka stala dospělá žena. Aidan se obrátila ke Clunymu. “Ještě jsme neměli příležitost se seznámit, Cluny, ale soudíc podle výborného stavu elegantního oblečení mého manžela se o něj určitě staráte dobře. Vezměte nám pláště, buďte tak laskav. Pro Mág jsou moc těžké, vždyť by ji povalily na zem, jak je maličká.”

Cluny střelil po Mág pohledem, který jasně říkal: No, alespoň že tvá paní ví, co je to slušné chování, načež se uklonil a vzal nejprve Aidaninu a pak Connovu pláštěnku. “Děkuji vám, mylady,” pronesl.

“Vybal mi věci na noc, Mág, prosím, a pak si jdi něco sníst.” “Budete si přát koupel, mylady?” “Ne, dnes večer ne.”

Komorná se s úklonou vzdálila, zatímco Cluny nejprve pověsil pláště do šatny a pak i on začal vybalovat pánovo vybavení na noc. Vzájemně se poočku sledovali, nikdo z nich nechtěl odejít první, a tak když posléze odešli společně, podívali se Conn s Aidan na sebe a vypukli v smích.

“Myslíte, že si na sebe zvyknou?” řekl Conn. “Vaše Mág je jako takový malý vzteklý teriér.”

“Nemyslím, že by se váš Cluny nechal od ní sekýrovat. Je jenom přepečlivá a hrdá na své postavení a na mou osobu. Určitě si na vás na oba zvykne co nevidět.” Tu se přihrnula do pokoje hostinská s dvěma služkami, aby prostřela k večeři. Na příborníku už se kouřilo z řádky přikrytých mís a šířily se z nich libé vůně. Stály tam připraveny i dvě karafy s vínem a dva ojíněné džbány, jeden s hnědým pivem, druhý s moštem.

“Obsloužíme se sami,” řekl Conn hostinské a dobračka se celá rozzářila a s poklonami vycouvala z pokoje.

“Úplně jste ji okouzlil,” řekla Aidan. “Dočista ztratila řeč.” , Je to divné, ale na některé ženy tak působím,” připustil klidně. “Máte hlad?”

“Ano! Mám hlad pořád, Mág mi dokonce říká, že jím jako dřevorubec, což prý se pro dámu nehodí. Doufám, že vám má

chuť k jídlu nebude vadit. Stejně nikdy neztloustnu, i když mám

pro dobré jídlo slabost.”

“Nemám rád ženské, co se nimrají v talíři,” řekl. “Jen jezte podle chuti, protože Robin dnes s námi večeřet nebude,” dodal. “A proč ne?”

“Myslím, že je to jen jeho další pokus být diskrétní. Vždyť dnes je koneckonců naše svatební noc.”

“Ano, ‘ souhlasila a zvedajíc pokličku nad jednou z mis, radostně vykřikla: “Křepelky! Ach, zbožňuji křepelky!” a hned si nandala na talíř jednoho pěkného grilovaného ptáčka. Conn se něžně pousmál. Je nervózní, ať předstírá jak chce, říkal si. “Podejte mi také jednu křepelku, madame,” řekl pak nahlas.

Aidan naložila manželovi talíř vrchovatě: křepelkou, silným plátkem hovězího, kusem králičí paštiky, přidala po lžíci nakládaných cibulek a mladé mrkvičky. Na zvláštní talíř mu naservírovala pořádnou porci mušlí, dušených na víně a politých hořčičnou dijonskou omáčkou. “Co budete pít, můj pane?”

“Pivo.”

Nalila mu plný pohár, položila před něj talíře a čistý ubrousek. Protože seděl naproti ní, dobře viděl, že její talíř je stejně plný jako jeho; po nějakou chvíli zachovali mlčení a hladově jedli. Odlomila kus z čerstvého selského chleba a podala mu jej, pak si vzala sama a vytřela jím talíř dosucha. K jídlu popíjela bílé víno, možná až trochu moc, říkal si, když si nalévala potřetí.

Nakonec se spokojeně opřela v křesle dozadu a řekla: “Už nemohu.”

“Ještě je tam angreštový koláč,” upozornil ji. Zatvářila se zklamaně, ale zavrtěla hlavou. “Ne, ne. Už nemohu, alespoň ne teď. Jsem unavená, ráno jsem musila brzo vstávat a v noci jsem toho moc nenaspala. Ráda bych už šla do postele.”

“Jděte se připravit na noc, madame,” řekl. “Pojďte, pomohu vám rozepnout šaty.” Otočil ji a rozepínal háčky na zádech. Aidan se na něj ani neohlédla. Šla rovnou do ložnice a zavřela za sebou. Zevnitř byl v zámku klíč. Zticha jím otočila. Dnes večer sem nesmí, říkala si. Rozhodla se tak už před dvěma dny, kdy se poprvé setkali. Její matka se sice vdávala a do postele s manželem šla hned, jakmile dorazila z Irska do Anglie, ale to bylo něco jiného. Bevin byla vychována jinak, takový přístup jí připadal normální a nijak ji nepohoršoval. Ale s ní tomu tak není. Odjakživa si představovala, že svého budoucího chotě bude alespoň trochu znát. 82

Ale vždyť sis ho sama vybrala, ozýval se jí neodbytný hlásek v hlavě. Proč sis ho tedy vyvolila, když ho teď nechceš? “Ale já ho chci,” zašeptala. “Ale ne dřív, než se lépe poznáme. Nechci být stejná jako všechny ty děvky, s kterými chodil.” Svlékla si šaty, starostlivě je rozprostřela na křesle, úhledně poskládala spodničky, košilku a punčochy. Komorná jí na postel připravila bílou hedvábnou noční košili a Aidan si ji teď přetáhla přes hlavu. U krku si zavázala růžové stužky. Mechanicky si umyla obličej a ruce a vyčistila si zuby; umyvadlo s teplou vodou měla připravené u krbu. Vykartáčovala si vlasy a nakonec si uvázala lehký lněný noční čepeček, i na něm zavázala růžové stužky na mašličku a vlezla do postele naproti krbu. Už dřímala, když se za dveřmi ozval jeho hlas: “Aidan, smím dál?” Strnula a sváděla vnitřní boj, zda otevřít či ne. Nakonec se rozhodla, že bude předstírat spánek.

Klepal na dveře: “Aidan! Není vám nic? Otevřete!” Znělo to

Věčná láska znepokojeně a jí zahryzalo svědomí. “Už ležím, můj pane,” odpověděla slabounce. “Já už bych si také rád lehl, Aidan. Otevřete!” “Spěte v předsíni, můj pane.” “Cože?” ozvalo se za dveřmi hrozivě.

“Nemůžete žádat, abych si vzala do postele úplně cizího člověka, pane. Nejsem žádná rozhoďnožka jako ty vaše známosti ode dvora!”

“Já přece nejsem cizí, Aidan. Jsem váš manžel.” “Ale já vás přece ani neznám!” zakvílela a pak už jen zlehka vykřikla zděšením, když se dveře rozlétly, rozraženy zvenčí. Na okamžik se jeho silueta hrozivě rýsovala na prahu, zdál se tak veliký, až dostala strach. “Madame! Mezi námi dvěma nebudou nikdy zavřené dveře, pamatujte si to! Nikdy! Rozuměla jste?” Vstoupil do místnosti, a jak se blížil k lůžku, připadal jí ještě větší. “Rozuměla jste?” opakoval.

‘Nepřibližujte se,” vyjekla, “nebo zakřičím na celou hospodu!” Tiskla si přikrývku k prsům tak pevně, až jí klouby zbělely.

“A až se na váš křik všichni seběhnou, copak jim řeknete, Aidan? Copak se tu děje tak strašného?”

Ve tmě se rýsovala její bledá úzká tvář, vzdorovitě k němu vzhlížející. “Budu křičet,” trvala na svém.

Posadil se na pelest a Aidan se nadechla, ale zarazil ji ještě včas: “Jestli zakřičíte, nasekám vám.” To ji tak ohromilo, že zmlkla. “Tak je to lepší,” řekl. “A teď poslouchejte, Aidan, má choti, nemáte proč se mě bát, ani dnes večer, ani nikdy jindy. Už jsem poznal, že jste nezkušenější než leckterá šestnáctiletá. Ještě nikdy jsem se nemusel ve věcech lásky uchylovat k násilí a to, že 83

mi právem náležíte, na této mé zásadě nic nemění. Teď se svléknu a lehnu si do téhle postele, ale k ničemu mezi námi nedojde, Aidan, dokud nebudete s jistotou vědět, že to chcete. Rozumíte?” Přikývla, ale přece jen zakňourala: “A proč musíte spát právě v téhle posteli?”

“Protože tady žádná jiná není a je sakramentská zima. Až přijedeme na Pearrock Royal, můžeme mít oddělené ložnice.” “Na Pearrock Royal je jenom jedna manželská ložnice, pane. Není to zrovna největší sídlo na světě.”

“Pak můžeme spát tak jako dnes, Aidan, ale k ničemu vás nutit nebudu.” Vstal a začal se ve svitu krbu odstrojovat. Ještě nikdy neviděla nahého muže a tak ho zpod přivřených víček tajně pozorovala, zpola ze zvědavosti a zpola se strachem. Připadal jí tak veliký! Většině mužů dodává mohutnosti oděv, ale v Connově případě tomu tak nebylo. Dlouhé, štíhlé nohy, štíhlé boky, úzký pas a od něho do šíře se rozkládající záda a ramena. Když se otočil, aby se umyl v připraveném umyvadle, pevně zavřela oči. Nemusí vidět všechno, není na to ještě připravena. Ucítila, jak se pod jeho vahou matrace prohnula, a na okamžik zatrnula. “Už spíte?” zeptal se tiše.

“N-ne.”

“Pak pojďte ke mně blíž,” řekl něžně, přitáhl ji k sobě a uložil si její hlavu na rameno. “Tak! Není to takhle příjemné, Aidan? Dáte mi hubičku na dobrou noc?”

“K-když si to přejete, můj pane.” K čertu! Připadala si jako hlupačka! Jak je rozumný, jak ohleduplný! Je to vůbec tentýž chlapík, který má pověst chlípníka, ba zpustlíka? Čím to, že je k ní tak milý?

Conn se zvedl na lokti, aby se na ni mohl podívat. “Povězte mi popravdě, Aidan: až do toho tříkrálového večera, kdy jsem vás při slepé bábě chytil a vybral si zástavu, jste se ještě s nikým nelíbala, je to tak? Nikdy jste se nezúčastnila těch rozpustilých zábav, které provozují chlapci s děvčaty?” “Ne,” přiznala tiše.

“Což se vám ještě nikdy žádný muž nedvořil?”

“Ne.”

“Pak je to ovšem třeba napravit, miláčku, přece vás nemohu připravit o to potěšení, které má zažít každá dívka.” Sklonil se a něžně se dotkl ústy jejích rtů.

Aidan projelo celým tělem vzrušení a ústa jí zvláčněla. Už začínala chápat, proč tak mnohé paní a dívky Connovi podlehly. Jak přesvědčivý a romantický dokázal být!

“Tak je to dobře, drahoušku,” šeptal s ústy na jejích. “Nech mě tě trochu polaskat. Neublížím ti.”

Polibky jí pokryl hrdlo a zabloudil až za ouško, kde našel citlivé místečko. Roztřásla se, když ji tam políbil. “Ohhh!” vydechla a hned se ve tmě začervenala, že se před ním tak projevuje, ale jeho to zřejmě těšilo. Zabořil jí prsty do hustých vlasů, uchopil její hlavu do dlaně a líbal ji na ouško, mumlaje sladká slovíčka. Pocítila vzrušení a hlavou jí prolétlo, že kdyby věděla, co se má dít, nechala by událostem volný průběh. Toužím po něčem, co neznám, říkala si. Smí vůbec být žena tak troufalá? Och, Bože, kéž bych to věděla! A přece nechci, aby hned dobyl dalšího snadného vítězství, protože to by mě pak měl brzy dost, jako těch ostatních.

Jak je sladká! říkal si on. Dobré nebe, ona ta jeho nevinná nevěstinka je tak sladká! Jako bleskem ho udeřilo poznání, že možná právě Aidan je tou ženou, kterou celý život hledal. Nebyl by mohl říci, jak na to přišel, ale věděl, že je tomu tak. V tu chvíli po ní zatoužil. Tolik si přál pomilovat se s ní, s dívkou, kterou poznal teprve před dvěma dny! Toužil z ní strhat tu úpravnou noční košilku a zabořit se do jejího vláčného těla. Vzrušovala ho její jemná vůně, smíšená se závanem levandule, nicméně věděl, že se musí ovládnout a jako zkušenější z nich obou se musí zachovat nejvýš ohleduplně a galantně. Cokoliv se mezi nimi této noci odehraje, udá už provždy tón celému jejich budoucímu manželskému soužití. Litoval jen, že se tak málo znají.

“Líbí se ti, když tě líbám, miláčku?” zeptal se něžně. Otevřela oči, aby se na něj pobaveně podívala, a tak si je mohl poprvé prohlédnout a zjistit, jakou vlastně mají barvu. Byly šedé, stříbřitě šedé s drobnými zlatavými skvrnkami, které mu připomínaly zlaté lístky plující na hladině rybníka na podzim. Dívala se na něj stydlivě, ale pohledem neuhýbala: “Ano, můj pane,” zašeptala. “Tvoje líbání se mi líbí, ale,” a najednou na něj čtverácky mrkla, “nemám je s čím srovnat, takže možná není můj úsudek směrodatný.”

Conn se musel usmát, ale zároveň byl i trochu vyveden z míry. Ta věru dokáže být upřímná, řekl si. “Jenže já nehodlám v budoucnu dovolit nějaké srovnávání, drahoušku. Jsem moc rád, že se ti to líbilo. A teď spi, Aidan, má paní. Ráno musíme vyrazit brzy, protože počasí se mi ani trochu nezdá a máme před sebou ještě mnoho mil. Mám takový pocit, že se blíží vánice, a musíme jen doufat, že se nám podán dojet na Pearrock Royal dřív, než propukne.”

Aidan mu věnovala něžný úsměv, otočila se na bok a pokoušela se usnout. Otočil se na stejný bok jako ona, objal ji paží a přitáhl ji blíž k sobě, takže odpočívali k sobě přitisknuti jako dvě lžičky. Když ji lehce políbil na citlivé místečko pod vlasy 85

na šíji, Aidan vynechalo srdce. Za chvíli se ale pohodlně uvelebila a brzy zaslechla, že zlehka zachrápal a ucítila pravidelné závany jeho dechu, jak ji lechtají vzadu na krku. Spočívat takhle v důvěrném manželském objetí se jí líbilo. Jako by jí žilami protékala příjemná teplá vlna, cítila uvolnění, až si blahem povzdechla v tu chvíli jeho objetí nepatrně zesílilo. Se šťastným úsměvem na rtech pak konečně i ona usnula.

KAPITOLA 4.

Na druhý den ráno s uzarděním shledala, že ji Conn budí letmým škádlivým polibkem. Už byl na nohou a úplně oblečen, zatímco venku byla ještě tma. V krbu už vesele šlehaly plameny, naštěstí, neboť přestože se v krbu topilo celou noc, podlaha byla ledově studená.

“Dobré jitro, drahoušku! Vypadalas tak hezky, když jsi tak klidně spala, že mi bylo líto tě budit, ale už jsou čtyři pryč a my musíme vyrazit nejpozději v pět. V předpokoji je nachystaná malá snídaně, nic zvláštního, jen trochu ovesné kaše, chléb, med a víno, ale zatím to stačí a hospodská už nám balí koš s jídlem s sebou.”

Jeho organizační schopnosti ji příjemně překvapily. Nikdy v něm neviděla člověka výkonného či schopného, ale to jen proto, že ho pořádně neznala, vždyť se s ním vlastně dosud ani nestýkala. Věděla o něm jen to, co pochytila z obdivného povídání jeho synovce a z dvorských klepů, což ho obojí halilo do oparu tajemství a zdůrazňovalo jen fakt, že je .nejkrásnějším mužem u dvora’. Conn patřil k lidem, kolem nichž spřádají obdivovatelé a obdivovatelky legendy, ale ze všech těch historek ho žádná úplně nevystihovala, takže Aidan teprve teď začala objevovat jeho pravou povahu. Najednou zjistila, že se pod slupkou elegantního, pohledného a uhlazeného dvořana skrývá člověk neobyčejně schopný.

“Děkuji vám, můj pane. Jak milé, že jste nechal připravit teplou snídani! Mám hlad jako vlk!” Spustila nohy z postele a při doteku studené podlahy ucukla.

Z hostince vyjeli krátce před pátou; zbývaly ještě skoro dvě hodiny do východu slunce, ale na cestu jim svítil blednoucí měsíc, střídavě se ukrývající a vynořující za letícími mraky. Ještě několik následujících dní počasí hrozilo, ale sníh spustil, až když už byly komíny Pearrock Royal na dohled. Objevil se před nimi starý dům z šedého kamene, schoulený v náručí tma-vězeleného břečťanu, obrůstajícího všechny čtyři stěny. V roce 1460 ho nechal postavit jistý šlechtic jako lovecký zámeček, protože se chtěl zavděčit králi. Dům byl jednoduchý, nevelký,

při jeho stavbě se počítalo nanejvýš s několika hosty na hon. Nebyl míněn jako rodinné sídlo. Jestli se jeho staviteli královy přízně dostalo či ne, to se St. Michaelovi nikdy nedověděli, jen ze záznamů se dalo zjistit, že král navštívil Pearrock Royal pouze dvakrát.

První lord Bliss rozpoznal, že ač je dům v podstatě solidní, vyžaduje nemalé úpravy, aby byl obyvatelný pro rodinu. Přestavěl tehdy Pearrock Royal, nechal zvětšit okna a postavit krbové komíny, které se teď tyčily nad zasněženými špičatými střechami z cotswoldské břidlice. Přízemí bylo ponecháno tak, jak bylo, ale v patře se podle návrhů Aidan udělaly adaptace rozsáhlejší. “Tam, kde původně byla velká společná ložnice, je teď několik ložnic kolem ústřední haly,” vyprávěla.

Původní královský dar prvnímu z Blissů zahrnoval též dvě-stěakrovou oboru, jelení park, podle kterého dostal zámeček jméno Pearrock Royal je totiž staroanglický výraz pro Park Royal. Jeleni ovšem nebyli žádným přínosem pro peněženku la-kotného krále, a tak nebylo pro Jindřicha VIJ. nijak bolestné přenechat to malé panství Aidaninu prapradědovi odměnou za jeho finanční velkorysost k princi Arturovi.

Kočár chvíli poskakoval po dláždění příjezdové cesty, až zůstal stát před hlavním vchodem. Tu se rozlétla klenutá dubová vrata a služebnictvo přispěchalo pomoci pasažérům vystoupit. Dvířka kočáru se otevřela, schůdky byly spuštěny a pevná ruka pomáhala Aidan ven z kočáru.

“Vítejte doma, paní Aidan,” řekl bělovlasý majordom. “Děkuji, Beale, musím vás ale informovat, že jsem teď lady Blissová a tady ten pán nový lord Bliss.” Pokynula rukou ke Connovi, který vystoupil za ní. “Pojďme dovnitř. Jsou tam všichni? Chci vás seznámit s novým stavem věcí.” Vešli spěšně do budovy, tam, kde krytý přístřešek ústil do dlouhé chodby. Aidan zamířila do hlavní síně, kam se vcházelo nalevo z hlavní chodby, mezi dvěma nádherně vyřezávanými pa-ravány.

V síni se už shromáždilo přes dvacet sluhů a služebných, kteří mezi sebou horlivě štěbetali, ale když Aidan vstoupila, rázem umlkli a všechny tváře k ní obrácené se rozzářily úsměvem. “Vítejte doma, slečno Aidan!” ozvali se sborem. Aidan jim úsměv oplatila, ráda, že je zase vidí. “Děkuji vám,” řekla. “Moc se mi po vás všech stýskalo, ale vracím se se šťastnou novinou. Když mě můj otec svěřoval do péče královně, kladl si dvě podmínky: aby mi našla dobrého muže a ten aby pak převzal naše rodové jméno a titul, aby tak náš rod mohl pokračovat v dalších generacích. Tento pán zde je můj manžel, Conn St. Michael, lord Bliss. Je vaším novým pánem a doufám, že mu budete sloužit

stejně oddaně, jako jste sloužívali mému milovanému otci

a mně.”

Majordom Beal, hlava personálu, v tu chvíli předstoupil. Byl to již starší muž, prostřední výšky, ale vzpřímeného držení těla, na úctyhodnosti mu přidávala sněhobílá kštice. “Vítejte doma, mylorde,” řekl. “Když dovolíte, představím vám osazenstvo.” Conn přikývl.

“Paní Bealová, má manželka, hospodyně,” začal majordom, načež představil ještě kuchařku Erwinu, pradlenu Leomu, zahradníka Rankina, Haiga, hlavního podkoního, kočího Martina a Torna, jeho pomocníka. Pak následovali ještě čtyři sloužící, čtyři služky, dvě kuchyňské pomocnice, číšník, brusič nožů, dvě pomocné pradleny, čtyři pomocníci hlavního zahradníka a dva stájníci ze čtyř, kdy zbylí dva se právě starali o kočár a koně hraběte z Lynmouthu.

Conn jednomu každému pokynul, všem dámám věnoval okouzlující úsměv, takže si je zcela získal. “Děkuji vám za laskavé přivítání,” pravil pak. “Doufám, že stejně přívětivě přijmete do svého středu i mého osobního sluhu, pana Clunyho.” “Přijeli jsme z Greenwiche v kočáru hraběte z Lynmouthu,” řekla Aidan. “Jeho lordstvo nás opustilo ve Worcesteru, aby urazilo zbytek cesty na koni až na sídlo své matky, Queen’s Mal-vem. Kvůli sněhové vánici se musí teď jeho kočár i kočí zdržet u nás, než nepohoda přejde. Dohlédněte, prosím, aby měli všechno pohodlí.”

“Jistě, mylady,” uklonil se Beal, načež služebnictvo rozpustil. , Jestli je to všechno, mylady,” dodal ještě tázavě a Aidan i jeho pokynem hlavy propustila.

“Krásná síň,” řekl Conn, zvědavě se rozhlížeje, když služebnictvo odešlo.

“Že?” živě potvrzovala. Byla na svůj domov velice pyšná a měla radost, že ho manžel zřejmě dokáže ocenit po stránce estetické. “Otec dal všude udělat dřevěné podlahy. Ty původní kamenné sice byly dost dobré, dokud se používaly rohože, ale otec chtěl mít raději orientální koberce.” “I já jim dávám přednost,”řekl Conn. “Jsou především čistší a teplejší. Aspoň nikoho nenapadne házet při jídle kosti na podlahu.”

Hlavní síň byla prostorná, přibližně čtvercová místnost, na jedné stěně měla krb s krásnou krbovou římsou, nesenou z obou stran dvěma korunovanými kamennými lvy. Přední prolamovaná kamenná stěna krbu byla jemně vytesána do vzoru ovoce a vinných hroznů. Na krbové římse dva těžké stříbrné svícny nesly svíce z včelího vosku.

Na téže straně dále od krbu bylo arkýřové okno, vedoucí na

západ, které dovolovalo slunečním paprskům ozářit síň i v zimě. Na protilehlé straně bylo podobné okno, obrácené na východ. Ústilo do venkovní kryté chodby, která pokračovala schodištěm do patra. Mezi chodbou a hlavní síní nebyla už další překážka, takže nic nebránilo paprskům východního slunce v přístupu do síně.

Za hlavní síní byly ještě dva pokoje, jeden malý, druhý středně veliký. Menší se užíval jako kancelář a vstupovalo se do něj

z venkovní chodby. Větší sloužil jako obývací pokoj a přístupný byl z kanceláře. Měl pěkný krb a okna na západ, zatímco kancelář měla jen jedno malé okénko. Zbylý prostor v přízemí byl rozdělen mezi kuchyni, špižírnu, přípravnu a rodinnou kapli, která se nacházela hned vedle hlavního vchodu do domu. Byla to krásná místnost s dvěma vysokými okny s lomenými oblouky, zasklenými barevným sklem, a vydávala svědectví o bohatství St.Michaelů. Ve sklepích pod přízemkem se nacházela prádelna s kamennými žlaby, topeniště s kotlem na horkou vodu, pivnice, vinný sklep a místnosti pro služebnictvo. Connovi se líbil dům i zařízení, nábytek z dubového dřeva, zezlátlý věkem. Strop hlavní síně byl kazetový, vyřezávaný z tmavého dubu, a příjemně kontrastoval s bílými štukovými stěnami, ověšenými třemi krásnými tapisériemi. Všechny místnosti byly dobře osvětleny nástěnnými svícny ze železa, nesoucími svíce, a velkými voskovicemi tvaru jehlanu na železných troj-nožkách, porůznu rozestavených v interiéru. Aidan vedla manžela dál nahoru, kde bylo v prvním patře pět ložnic. Hlavní ložnice zabírala celou šíři domu na jižní straně, ostatní čtyři byly seřazeny podélně podle západní stěny a vcházelo se do nich chodbou osvětlenou okny. Hlavní ložnice byla rozlehlá, i ostatní byly pohodlné a všechny se honosily tím největším přepychem: vlastním krbem. V podkroví nad nimi pak byly další místnosti pro služebnictvo.

Conn zůstal stát uprostřed jejich budoucí ložnice na tlustém tureckém koberci, položeném na podlaze ze širokých prken. V krbu plál jasný oheň a vzduch byl provoněn směsí levandule a růžových lístků. “Jak krásný dům, Aidan,” řekl tiše. “Víc než dům, je to skutečný domov. Budeme tu velmi šťastni, má ženo.” “Tady bylo vždycky štěstí domovem, Conne,” odpověděla. “Není to velké sídlo, ale dům pro rodinu velice příhodný.” “Pro rodinu?” škádlil ji. “A jak ji, prosím vás, chcete obstarat, madame?”

Aidan zčervenala. “Vždyť jsme svoji teprve pět dní, pane,” bránila se. “Slíbil jste mi, že budete trpělivý.” “A to také chci dodržet, Aidan, ale dokud spolu nezačneme žít jako muž a žena, žádné děti nebudou, to ti je, doufám, jas-89

né. Jsme jednou oddáni a s tím se nedá nic dělat. Čím déle budeš váhat, tím to pak bude pro tebe těžší se mi oddat.” Vzal ji kolem ramen. “Nic si z toho nedělej, děvče, jeden druhého můžeme dobře vystát, a to je víc, než může říct leckterý jiný pár.” Setřásla jeho paži. “Musí každá, kterou potkáte, bezpodmínečně okamžitě skončit ve vaší posteli, pane? Možná jsem nezkušená, ale rozhodně se nehodlám chovat jako ty urozené běh-ny, co vám zahřívaly nohy poslední dva roky.” Conn propukl v smích. “To ti tak vadí, Aidan, má vášnivá ženuško? Nemůžeš se smířit s tím, že tolik pěkných dam věnovalo svou přízeň chudáku osiřelému Irovi, octnuvšímu se tak daleko od domova? Drahoušku, ale tys moje žena! Mezi manželkou a milenkou je přece rozdíl!”

“A jaký?” podezřívavě se optala. Dělá si z ní blázny a to se jí nelíbí!

“Manželka, to je něco jiného než ostatní ženské.”

“Opravdu?” založila si ruce, poklepávala špičkou botky a probodávala ho pohledem.

Najednou se Conn cítil nesvůj. Její pohled ho vyváděl z míry, až začal zápasit se slovy. “Manželka… t-té je třeba… si vážit,” koktal. “Hýčkat ji!” zakončil triumfálně. “A milenku ne? Ubožačka, dává v sázku svou dobrou pověst a je za to ještě trestána! To není fér!” “Aidan, proboha! Tak jsem to nemyslel!”

“Tak jak jste to myslel? Chtěla bych tomu porozumět, Conne! Když už děláte mezi manželkou a milenkou rozdíl, tak mi to prosím vysvětlete!” Otočila se, až jí sukně zavlály a vyběhla z pokoje, nechávajíc ho tam stát s otevřenou pusou. Jak to jen k čertu dělá? Jednu chvíli se ji on snaží přemluvit

k normálnímu manželskému životu a v příštím okamžiku ho úplně zmate tím, jak chce vědět, co ji od ostatních žen odlišuje. Pak ale mávl rukou, uvidíme, řekl si, kdo se bude smát naposled! Sakramentsky chytrá holka! Dá to práci na ni vyzrát! Seběhl ze schodů za ní a zastihl ji v hlavní síni, jak udílí Bealovi pokyny ohledně večeře.

Najednou se od hlavního vchodu ozvalo mohutné bušení a Beal spěchal otevřít. Aidan v patách za ním, protože byla zvědavá, kdo to je, tak pozdě večer a ve sněhové vánici. Beal otevřel dubové dveře a spolu se závanem větru a vírem sněhových vloček vstoupily dvě postavy v kapucích. Jedna z nich byl vysoký muž, vyšší než Conn, s pěstěnou černou bradkou a tmavě-modrýma očima. Jeho společnice shodila kožešinou lemovanou kápi a Aidan se octla tváří v tvář podle všeho nejkrásnější ženě na světě. Obličej dokonalého obrysu, srdcovitého tvaru, nádherné modrozelené oči, vlasy záplava temných kučer. V tu chví-

li v ní poznala Connovu sestru a srdce v ní pokleslo. Jak by se s takovouhle ženou vůbec chtěla srovnávat? “Skye!” Conn vyrazil kupředu a objal starší sestřičku. “Cos u čerta… chci říci, co vás sem přivádí za takové nepohody?” “Co nás sem přivádí!” hlas zněl melodicky. “Robin se z ničeho nic objevil doma a vykládá, žes byl zapuzen ode dvora a že jsi na Pearrock Royal, což je přes pole necelou míli od nás, a pak se začne chechtat jako blázen, že prý máš pro mě překvapení! Cos provedl, ty nevděčníku? Myslela jsem si, že máš tu potvoru královnu otočenou kolem prstu! Pročpak jsi byl vypovězen? A na jak dlouho? A jak ses octl tady, na Pearrock RoyalT’ Zatímco ho bombardovala otázkami, otočil se její společník k Aidan.

“Jsem Adam de Marisco,” představil se vážně. “A já Aidan St. Michaelová,” odpověděla. “Ta mladá dědička panství? Samozřejmě! Vždyť jsme se tu zastavili, když váš otec zemřel, ale bylo nám řečeno, že jste odešla ke dvoru.”

“Bylo to poslední otcovo přání, aby mi královna našla manžela, mylorde.”

“Manžela?” Adam najednou zamžikal a pohledem tázavě přeskakoval z Conna na Aidan.

“Ano, můj pane,” dotvrzovala a neubránila se šelmovskému úsměvu. Je vlastně hezká, řekl si Adam a rovněž propukl v smích. Skye se otočila: “Copak je tu tolik k smíchu, Adame?” dotazovala se.

“Řekneš jí to sám, Conne, nebo mám já?” dusil se Adam smíchy.

“Jsem ženatý, Skye.” Conn vzal Aidan za ruku a přitáhl ji k sobě tak, aby ji sestra viděla. “Tohle je má paní, Aidan St. Michaelova. Aidan, má sestra, lady de Marisková.” “Aha, Bětka tě zapudila, protože ses oženil! No jistě! To je jí podobné, té vyschlé staré panně!”

“Ne, ne, tak to nebylo!” i Conn se rozesmál. Jeho sestra byla s královnou vždycky na kordy. “Dovlekli mě k oltáři, ač jsem kolem sebe kopal a bránil se ze všech sil, drahá sestřičko.” “Cože?” Skye ztuhla překvapením a oči se jí pátravě zúžily. Pak vší silou udeřila bratra do ramene. “Tys tohle ubohé děvče svedl?” vykřikla, bez sebe vzteky.

“Ne, madame,” vložila se Aidan, která už pochopila směšnost situace a jediná byla schopna slova, protože Conn i Adam se svíjeli smíchy.

“Ne?” divila se Skye. “A pročpak tedy jste se museli brát, když vás nesvedl nebo vás snad unesl?”

“Víte, obávám se, že je Conn až moc troufalý,” začala vysvětlovat Aidan zdrženlivě. “Kdyby se omezil vždycky jen na jednu dámu, snad by to prošlo, ale to on bohužel nedokázal. Byl přistižen v choulostivé situaci s manželkou velvyslance, a když už se pak celý dvůr za břicho popadal, vyšlo navíc najevo, že váš

bratr a můj manžel se zapletl nejen s lady Glythou Holdenovou, ale navíc ještě s oběma jejími půvabnými dceruškami, dvojčaty Grace a Faith! Královně nic jiného nezbývalo, když jak velvyslanec, tak lord Holden dychtili po jeho krvi, než ho v nemilosti poslat pryč ode dvora.”

“A dát mu za ženu bohatou dědičku?” dořekla Skye. “To mně musíte ještě vyprávět, jak k tomu došlo.”

“Pojďte jen dál,” zvala je mile Aidan. “Co jsem to za hostitelku, když vás tu držím na chodbě! Beale, doneste svařené víno. Lord a lady de Marisco musí být prokřehlí na kost.” “Conne, ty ďáble!” řekl Adam de Marisco, “ty máš ale štěstí! Jak milé děvče!”

Ta poklona zahřála Aidan u srdce a dodala jí odvahu. Tu věru potřebovala tváří v tvář tak krásné a rezolutní ženě, jako byla její švagrová. Usadila hosty k planoucímu krbu a pokračovala ve vyprávění: “Abychom se s Connem vzali, byl vlastně nápad lorda Burghleye. Dospěl k názoru, že Conn potřebuje dobrou manželku, aby se usadil a aby, až se jednou vrátí ke dvoru, už tolik nevyváděl. Byla jsem v tu chvíli u dvora jako královnina schovanka, a protože vaše a moje pozemky sousedí, řekli si lord Burghley s královnou, že manželský svazek mezi vaším bratrem a mnou by byl ideální řešení.”

“Domluvená manželství moc ráda nemám,” řekla lady de Marisco. “Měla jsem celkem šest manželů a z těch šesti sňatků byly dva domluvené. Oba byly hotovou pohromou. Oběma těmi muži jsem pohrdala a ani jeden z nich nebyl na mě hodný.” “Tohle je něco jiného,” přerušil ji Conn. “A v čem?” chtěla vědět Skye.

“I když nás to s Aidan trochu zaskočilo, že jsme se tak náhle stali mužem a ženou, máme se rádi. K čertu, Skye, většina manželství je domluvená, málokdo si vybírá sám! Vždyť to víš! To jen tys žila jinak, protože jsi výjimka!” Skye se obrátila znovu k Aidan, aby si novou švagrovou pořádně prohlédla. Není žádná kráska, říkala si, ale vypadá jako slušné a hodné děvče. “A jak jste s manželstvím spokojena vy, paní O’Malleyová?” zeptala se.

Aidan na to s úsměvem: “Ó ano, jsem, ale paní O’Malleyová nejsem. Na smrtelném loži můj otec žádal po královně dvě věci; obě slíbila splnit. Předně najít pro mne vhodného manžela a za druhé, aby můj budoucí choť převzal rodové jméno a titul St.Michaelů, protože otec byl posledním mužským potomkem 92

rodu. Takže když se se mnou před pěti dny Conn oženil, stal se zároveň Connem St. Michaelem, lordem Blissem.” Skye zůstala překvapeně koukat na bratra. “Ty ses vzdal vlastního jména?”

“Taťka přece zanechal ještě čtyři další syny a z nich tři mají dohromady jedenáct mužských potomků. Ó‘Malleyové z Innisfany žádné další potomstvo nepotřebují, ale St. Michaelové z Pearrock Royal ano! A mimoto, nikdo se mě neptal. Bětka to rozhodla sama.”

“No dobrá, je to tedy jasné,” řekl Adam de Marisco a obrátil se k manželce. “Takže můžeme jít domů, drahá, co říkáš?” “Ale ne,” vykřikla Aidan. “Vždyť už je noc a venku zuří vánice! Poslouchejte! Slyšíte, jak hvízdá meluzína? Musíte tu zůstat do rána nebo ještě déle, než přestane sněžit. Beale!” “Ano, mylady?”

“Řekněte paní Bealové, ať připraví nejlepší hostinský pokoj pro pánovu sestru a jejího manžela, a vyřiď Erwine, že budeme mít k večeři hosty.”

“Ano, mylady,” odpověděl bělovlasý majordom a odkvapil. “Vidím, že Alžběta Tudorovna našla mému bratrovi ženu, která se mu alespoň vyrovná, ne nějakou bezkrevnou slečinku, která by se na něj dokázala jen dívat jak na svatý obrázek, celá bez sebe z jeho šarmu,” řekla Skye věcně.

“Říkalo se mu .nejkrásnější muž u dvora’,” podotkla Aidan jemně, “ale slýchala jsem, že nejkrásnější ženou u dvora jste byla vy, madame, dokud jste tam pobývala. Myslím si, že je

vám Conn velice podobný.”

“Ne,” žertoval Adam, “Conn je hezčí.”

“Smím vám připomenout, pane,” řekla Skye sladce, “že noc

je chladná a že jestli chcete se mnou sdílet lože, měl byste být

ke mně milejší?”

Modré oči lorda de Marisco zaplály touhou, naklonil se v křesle kupředu a probodávaje svou ženu žhavým pohledem, .pravil: “Cožpak k tobě, holčičko, nejsem milý pořád?” Aidan stoupla krev do tváří při tak nepokrytém projevu milostné vášně. Byli do sebe očividně hluboce zamilováni a ona pocítila osten závisti. Bude se na ni někdy Conn dívat také tak? Zamiluje se vůbec někdy do ní také tak? Píchlo jí u srdce. Už nedokázala jen tak dál sedět a pozorovat je. Vstala a řekla úseč-ně: “Musím dohlédnout v kuchyni, právě jsme totiž přijeli a s hosty se nepočítalo.”

“Ale dovolte, půjdu s vámi,” řekla Skye. “Jsem hrozně zvědavá, jak to tady vypadá.”

“Ale vždyť jste se ještě ani nenapila,” namítla Aidan, protože

právě vcházel Beal s podnosem kouřících sklenic.

“Nechte to mužským,” řekla Skye. “Odjakživa jsem tenhle

dům obdivovala, od chvíle, kdy jsem se nastěhovala na Queen ‘s

Malvem.”

“Queen’s Malvem je přece mnohem větší než Pearrock Royal,” podotkla Aidan. “Ale obojí to kdysi byly královské majetky.”

“Královna dala Queen’s Malvem manželovi náhradou za jeho panství, které si ponechala.”

“A proč pro všechno na světě by něco takového dělala?” Aidan se nemohla vynadivit.

“Protože, má pěkná švagrová,” vložil se Adam, který je poslouchal, jsem se oženil s touhle odbojnou Irkou, která nedá jinak, než že se musí s královnou pořád rvát jak pes s kočkou. Pravdou ale zůstává, že jsem na tom vydělal.” “Alžběta z rodu Tudorů se prostě obávala, že znovu zbuduješ svůj hrad na ostrově Lundy poté, co ses se mnou oženil, a to se jí nezamlouvalo,” stručně objasnila Skye.

‘Jdi si s Aidan prohlédnout dům, Skye. Na to, abychom to zevrubně probírali, je dnes už moc pozdě a moc chladno. Mimochodem, jednou už tady bydlíme a já mám v úmyslu zůstat. Lundy mi bylo tehdy jen útočištěm, když jsem trpěl světobolem. Teď už jsem vyléčen, holčičko.”

Obě dámy vyšly z hlavní síně a zamířily do kuchyně. Avšak tlustá kuchařka Erwina je hnala pryč. “Ale prosím vás, mylady, zkazíte mi překvapení!” láteřila, mávajíc vařečkou. Aidan se Skye se smíchem prchly zpátky na chodbu, pryč z tepla a slibných vůní.

“Pojďme se podívat do kaple,” řekla Aidan a hrdě pak ukazovala švagrové tu místnost plnou uměleckých pokladů. “Patříte k naší svaté matce církvi katolické?” zeptala se jí

Skye.

“Byla jsem vychována v anglikánském vyznání,” zněla odpověď. “A také jsem byla v tomto vyznání s Connem oddána.” “To nehraje žádnou roli,” řekla Skye. “V rodině jsme měli strýce biskupa z MidConnaughtu a mám bratra Michaela, který je knězem. Naše sestra Eibhlin je jeptiška. Musíte si ji pozvat, až budete rodit. Není nad ni, co se léčení týče. Víte, co mi jednou řekla královna? Je jenom jeden Ježíš Kristus, náš Pán. Všechno ostatní jsou hlouposti. V tom se s Alžbětou Tudorovnou shodujeme, ač každá patříme k jiné církvi.”

Vrátily se do hlavní síně, ale oba muži u krbu jim nevěnovali pozornost. Aidan tedy zavedla Skye do patra, aby jí ukázala ložnice. V největší ložnici pro hosty právě dvě služebné povlé-kaly postel levandulí provoněnými prostěradly. V krbu už hořel oheň. Skye byla v skrytu duše domem nadšena a měla radost,

že se její bratr dík královně tak dobře oženil. Beze slova následovala Aidan až na konec horní chodby a do dalšího pokoje. “Tohle je hlavní ložnice,” řekla Aidan. Skye překvapením spráskla ruce. “Rozkošný pokoj!” Pohledem objala vesele plápolající krb, velkou postel s úpravným záhlavím ze skládaného lněného plátna, zelené sametové závěsy na oknech i kolem lůžka. “Pokoj jak stvořený k milování a plození dětí.” Pak si povšimla Aidanina výrazu a začala jí sestersky tykat. “Proboha! Copak je? Byl snad k tobě hrubý nebo bezohledný? Neboj se, dám mu co proto!” “Ne, ne, v tom to není,” řekla spěšně Aidan. “Tak co je, Aidan? Zatvářila ses nešťastně, když jsem se zmínila o milování a o dětech.”

“Conn a já… ” začala Aidan a zrudla až ke kořínkům vlasů. “Ještě jsme s Connem… “

“A proč ne?” zeptala se mírně Skye; pochopila, co chce Aidan

říci.

“Já… já nemůžu!” “Ty se bojíš?” Skye s ní cítila. “Trošku, ale to je jen přirozené, myslím si.” l “Jsi panna?”

“Samozřejmě!” zaznělo to uraženě.

“Tak mi to tedy řekni,” naléhala něžně Skye. “Jsi jednou vdaná za mého mladšího bratra a chci přece, abyste byli šťastni. Tak jako já s Adamem.”

“Má to víc příčin, lady de Marisco,” soukala ze sebe Aidan. “Jmenuji se Skye, Aidan, a tykej mi.”

“Vlastně Conna ani pořádně neznám, Skye. Když jsem se dostala ke dvoru, poprosila jsem královnu, aby udržela v tajnosti, že jsem dědičkou velkého majetku, protože jsem se chtěla vyhnout dvoření lovců věna. Za celý svůj život jsem nebyla z Pearrock Royal dál než ve Worcesteru. Od smrti matky a sestřiček jsme s otcem žili v ústraní. Neměla jsem žádné nápadníky. Nejsem žádná kráska jako třeba ty a měla jsem strach, abych se nestala kořistí nějakého dobrodruha. Královna ctila mé přání a nikdo se o mém majetku nedověděl. U dvora mě prakticky všichni ignorovali, ale to mi nijak nevadilo, protože jsem alespoň mohla nerušené sledovat lidi i události.” “Líbilo se ti u dvora?”

“Vzrušující prostředí, ale dávám přednost domácímu životu. Tam mi to někdy připadalo jak v tmavém a nebezpečném pralese. Jako když nevíš, odkud na tebe co zaútočí.” “Ano,” souhlasně přikývla Skye. Pak se na ni mile usmála. i,Čím víc tě poznávám, tím tě mám raději, sestřičko! Dopověz

mi to!”

Aidan jí úsměv oplatila. Jak hodná je ta Connova sestra! Ani by to byla od tak vyhlášené krásky nečekala. “Na zábavě v předvečer tří králů jsme hráli na slepou bábu, já s královninými dívkami a Conn jako slepá bába. Pořád jsme mu šikovně uhýbaly. Najednou mě jedna družka postrčila, když se zrovna otočil, a on mě přirozeně chytil. Ani si nesundal šátek z očí a hned chtěl polibek jako zástavu. Byl to krásný polibek… a můj první v životě. Pár týdnů nato propukl kolem Conna skandál a já byla zrovna u královny, když se to řešilo. Právě vyšívala a já jí podávala bavlnky, protože jsem měla na starosti její šicí košíček. Dostavil se lord Burghley a Veličenstvo propustilo všechny dívky, jen já směla zůstat. Vyslechla jsem všechno. Když lord Burghley navrhl, že by se Conn měl oženit, aby se trochu usadil, královna nejprve nesouhlasila. Neví prý o žádné vhodné nevěstě pro něho.” Aidan přerušila vyprávění a zhluboka se nadechla. “Skye,” pokračovala pak, “musíš mi slíbit, že to, co ti teď řeknu, nikdy Connovi neprozradíš. Můžeš mi to slíbit?”

Skye studovala dívčinu tvář. Nenašla v jejích očích nic, co by svědčilo o nějaké nečestnosti. Jaképak asi tajemství skrývá? Neodolala. “Slibuji!” souhlasila.

Aidan se postupně uvolňovala. “Když královna řekla, že neví o žádné vhodné nevěstě pro Conna, řekla jsem, že já bych vě-

děla. Řekla jsem, že bych pro něj byla vhodná jakožto manželka, protože královna přece slíbila otci, že mi najde dobrého muže, a to se teď hodí, protože potřebuje nevěstu pro Conna. Sama jsem původem napůl Irka. Mám dostatek movitého i nemovitého majetku a navíc otcův šlechtický titul. Conn sám je bohatý a tak se řešení nabízí samo.

Nejdřív královna nechtěla přivolit, ale lordu Burghleymu se ten nápad zalíbil a tak ji přesvědčil. Svatba byla hned za dva dny, čtrnáctého února.” “Takže sis mého bratra chtěla vzít?”

“Ach ano! Ale nemusí vědět, že jsem to sama navrhla! Považuje mě za oběť královské zvůle stejně jako sebe.” “A miluješ ho?” Skye se jí zahleděla zblízka do očí. “Já nevím! Myslím, že ano, ale ještě nikdy jsem zamilovaná nebyla, takže ten pocit neznám. Je tak krásný, tak milý, tolik se mi líbí! Umřela bych studem, kdyby se dověděl, jak to bylo! Podívej se na mě, Skye! Nejsem tak krásná jako ty. V životě jsem tak krásnou ženu neviděla! Já taková nejsem. Někdy mi to sluší, ale někdy zase ne. Jakou bych měla šanci získat Conna, nebýt královnina rozhodnutí? Kdyby bylo vešlo ve známost, že jsem bohatá, měla bych ve dne v noci v patách nápadníky, ale jak bych poznala, že chtějí mě a ne majetek? S takovou pochybností bych s nikým žít nedokázala. Za celou tu dobu, co jsem 96

pobývala u dvora a bylo to pět měsíců ani jeden pán se mnou nepromluvil. Oslovili mě jen kvůli povinnostem, které jsem měla u královny. Za celý svůj život jsem se necítila opuštěnější. Nemít s sebou svou komornou Mág, nebyla bych měla s kým promluvit.

Když jsem si za manžela vybrala Conna, měla jsem alespoň jistotu, že si mě nebere pro peníze a že si mě možná časem oblíbí. Vím, že mě má rád, ale pořád zůstáváme prakticky cizinci. Jak bych si mohla dovolit chovat se jako ty ženské, co s nimi Conn provozoval ty postelní hrátky? A mimoto, pravda je, že

0 tělesném obcování mezi mužem a ženou nevím nic. Matka mi zemřela, když mi bylo deset, a s otcem jsem se o takových věcech samozřejmě nebavila.”

“Pak ovšem to zůstává na mně,” řekla Skye pevně. “Aidan, nemůžeš se donekonečna manželovi odpírat a myslet si, že bude vaše manželství úspěšné. Pravda je, že muži jsou sice stvoření okouzlující, ale slabá, a díky své přirozenosti potřebují neustálý milostný styk se ženami. Když to nejde s manželkami, vyhledají jiné ženy. A jiná žena to není pro manželství nic dobrého. Zamlada se Conn dost vyřádil, ale teď je ženatý člověk. Když bude s tebou šťasten, nebude ti nevěrný.” “A tobě některý z manželů někdy nevěrný byl, Skye?” zeptala se Aidan nesměle.

“Ten první, ale to byl kanec a já byla jen ráda, když si hledal štěstí jinde. Ráda? To je slabé slovo. Ulevilo se mi!” “Nemám žádné zkušenosti v ženském umění svádění,” řekla Aidan.

“Ale já ano,” zasmála se Skye. “Můj bratr je dobrý chlapík,

1 když možná trochu přihlouplý. Teď mi ale řekni, viděla už jsi někdy nahého muže?”

“Jen zezadu,” připustila Aidan. “Proč jenom zezadu?” divila se Skye.

“Protože jsem zavřela oči, když se Conn otočil,” zněla odpověď .

Skye zdusila smích. “Ale zepředu je to nejzajímavější,” řekla. “Víš, co je to penis?” a když Aidan přikývla, pokračovala: “Má ho muž mezi nohama a jím dobývá ženu mezi jejími stehny. Poprvé to trochu zabolí, ale pak už je to jen a jen příjemné.” “A muž a žena jsou při tom nazí?” vyptávala se Aidan. “Je to lepší, ale není to vždycky možné.” “A co ještě znamená ,milovat se’?”

“Líbat se na ústa a laskat jazykem, hladit jeden druhého po celém těle. Odjakživa zastávám přesvědčení, že když je něco příjemné oběma, nemůže na ničem být nic špatného.”

“Přesto to pro mě zůstává záhadou,” řekla Aidan.

“A nebude to jiné, dokud nedovolíš manželovi, aby tě pomiloval, Aidan. To je jen strach z neznáma. Kolik je ti let?” “V létě mi bude čtyřiadvacet.”

“No vidíš, a mně bylo v prosinci třicet šest a miluji se od patnácti. Vypadám snad opotřebovaně?”

Aidan se zachichotala. “Vůbec ne. Naopak, úplně záříš, nikdy jsem nic takového u žádné ženy neviděla.” ‘To proto,” pyšně vyhlásila Skye, “že mě můj Adam tak dobře miluje. I dnes večer se spolu stulíme pod pokrývku ve vaší ložnici pro hosty a dobře a vášnivě se pomilujeme. Taková činnost je to nejlepší, co můžeš provozovat za studené zimní noci. Měla bys to s Connem také zkusit.”

“Ale když mu to dám najevo, nebude mě mít za stejně zkaženou jako ty ostatní ženské, co za ním běhaly?” Aidan si očividně nedovedla s tímto dilematem poradit. Skye se zasmála. “I ženy mohou být někdy smělé, sestřičko. Brzy se naučíš, jak se chovat v posteli, musíš dát Connovi znát, jak se ti to líbí, a zeptat se ho, co zas má rád on. Většina žen má tendenci ležet nehybně jako kus dřeva a jenom přijímat. Některé prý dokonce odříkávají růženec, zatímco se s nimi manžel lopotí. Žádný div, že si pak chlap hledá jinou! Bratr je ve věcech lásky velice zběhlý, Aidan, a vyzná se v tajích, které by možná ani nechtěl přiznat. Až dosud jsi žila jako ve skleníku, takže se něčemu můžeš přiučit jenom od něho. Jen si mu řekni!” Zamrkala na ni. “Och, ani netušíš, jaké slasti tě očekávají!” “Asi nejsem tak odvážná jako ty, Skye,” přiznala Aidan. “Nemohu se raději zeptat tebe na to, co mám vědět o mužích a milování? Strašně bych se styděla vyptávat se na takové věci Conna.” Chudák holka, říkala si soucitně Skye, a chudák bratrkterý byl zvyklý milovat se s dámami podle chuti. Když jí teď nepomůžu, bůhví, kdy vůbec sebere odvahu. Conn také nedokáže čekat věčně, přesto si myslím, že by při správném začátku mohli být spolu velice šťastni. “Samozřejmě, že se na mě můžeš obrátit s jakýmkoli dotazem, Aidan,” řekla nahlas, “ale musíš mi slíbit, že dnes v noci dovolíš Connovi, aby vaše manželství dovršil.” Aidan zhluboka povzdechla. “Připadám si jako husa,” řekla. “Dokážu řídit celé panství a jsem vzdělaná jako málokterá, a přitom každá děvečka toho o milování ví víc než já. Nemám ani nejmenší potuchy, jak bych vlastně měla začít.” “To je jednoduché,” odpověděla Skye. “Až si večer půjdete lehnout, řekni prostě Connovi, že jsi sice nevinná a nemáš představu, co dělat, ale že by sis přesto přála se s ním pomilovat. Nevykládej mi, že tě od svatby aspoň trošku nelíbal či neobjí-

mal.”

Aidan zrůžověla a Skye se ulevilo: alespoň bratra všechna ta

nevinnost tak nevyděsila, že by ji ani nepolíbil. “Už kvůli služebnictvu. Bylo by jim divné, kdybychom nesdíleli lože,” poznamenala ještě Aidan.

Skye se srdečně zasmála. “A bylo ti to nepříjemné?” Aidan se pozvedly koutky úst v úsměvu: “Ne, vůbec mi to nebylo nepříjemné,” přiznala, “a musím říct, že jsem zvědavá, co přijde po líbání a objímání.”

“To zjistíš dnes v noci,” škádlila ji Skye, ale pak dodala: “Pánové se jistě už diví, co nás tak zdrželo. Pojďme zpátky do síně.” Vyběhly z ložnice a seběhly po schodech do přízemí. Jestli je snad Conn s Adamem postrádali, nedávali to najevo, protože byli právě zabráni do rozhovoru, když se k nim připojily. Skye přistoupila k manželovu křeslu, a ten si ji beze slova přitáhl na klín, aniž by přerušil konverzaci s Connem. Úžasné, pomyslila si Aidan. Jako by byli naladěni na jednu vlnu. Conn vzhlédl k manželce: “Už bude večeře, zlato? Už jsem z toho cestování pořádně vyhládl.”

“Erwina nás vyhnala z kuchyně, můj pane, ale podle těch lahodných vůní, které se tamodtud šíří, si dovoluji usuzovat, že se

večeře bude podávat co nevidět! Až si budete přát smýt prach cesty ze své vzácné osoby, vezmu vás do ložnice a Skye může vzít Adama do hostinského pokoje.”

“Co vás napadá, děvče, to by ta večeře zůstala nesněde-ná,” smál se Adam de Marisco, mrkaje lišácky na manželku. “Pak se tedy, pane, budete muset umývat na dvoře mezi sněhovými vločkami!”’ odsekla Aidan odvážně.

“Tam patříš, mezi ostatní růjné samce,” přisadila si Skye, seskakujíc mu z klína. “Nuže, pane, co to má znamenat? Budete se chovat slušně, nebo vás máme vystrčit ven, abyste se zchladil?” Adamem lomcoval smích. “Smím vám nabídnout svou nejpo-níženější omluvu, madame, za to, že jsem zatoužil po vlastní ženě? Ach, Skye, tys ale krutá!” Vztyčil se v celé své výši. “Dobrá, lady de Marisco, veďte mě tedy do našeho pokoje a slibuji, že se budu chovat slušně.”

“A co vy, lorde Blissi?” zeptala se Aidan koketně.

Conn byl sice trochu překvapen, ale nikterak pohoršen tím

náhlým sklonem k flirtování, které jeho žena dávala zničehonic

najevo., Jistě, drahoušku,” řekl vstávaje. “I já se budu chovat co

nejslušněji.”

“Jaká škoda!” řekla čtverácky jeho sestra a Aidan se rozesmála, vzala ho za ruku a vedla ho nahoru po schodech. V ložnici ho sama obsloužila, nalila připravenou horkou vodu ze stříbrného džbánu do stříbrného umyvadla a podala mu kousek tvrdého mýdla, aby se mohl umýt. Jako všechno kolem, i mýdlo vonělo levandulí. Když se umyl, podala mu čistý lněný ručník.

“Tak tohle je tedy naše ložnice,” řekl, odkládaje použitý ručník. “Roztomilý pokoj, teplý a útulný, jak vidím.” “Nebude vám vadit sdílet ložnici se mnou?” vyptávala se. “Není to tu tak velké jako na Queen’s Malvern nebo v Greenwoodu. Nemáme dost místa, abychom si mohli dovolit oddělené ložnice, a až přijdou děti, nebudeme mít možná ani ložnice pro hosty.”

“Vždycky můžeme k domu kousek přistavit, když budeme potřebovat víc místa. Plánujete velkou rodinu, madame?” Ptal se ze zvědavosti, vždyť o ní věděl tak málo! Ani nevěděl, jestli má ráda děti.

“Nikdy jsem velkou rodinu nepoznala,” řekla Aidan, “ale vždycky jsem si představovala, jak by to bylo krásné mít hodně bratrů a sester. Ano, můj pane, asi bych ráda měla velkou rodinu. Aspoň by se pak žádné z mých dětí nemuselo cítit samo a opuštěné jako já, když mi loni v létě zemřel otec. Je to strašné zůstat tak sama.”

To přiznání ho dojalo, takže ji vzal něžně do náručí a přitáhl si její hlavu na prsa. “Se mnou už nikdy nebudeš osamělá, Aidan,” sliboval jí tiše a uslyšel ji vzdechnout blahem; zároveň ucítil, jak se k němu sama trochu přitiskla. Najednou si uvědomil, jak ji tak lehce objímal, že je vlastně do ní zamilovaný! Měla v sobě jakousi pevnost, stálost, jistotu, která jako by ho opřádala, vábila, přitahovala. Jestlipak si byla královna Alžběta vědoma, jaké dobro mu tím vlastně prokazuje, když mu ji dává za ženu, protože Aidan je typ ženy, s níž může muž založit dynastii. Pozvedl jí tvář za bradu a přejel ústy po jejích. Skye měla pravdu, říkala si Aidan, schoulená v Connově náručí. Tohle je můj manžel a zůstane jím, dokud nás smrt nerozdělí. Sice jsem si ho sama zvolila, ale už si před ním nemohu dál hrát na stydlivou pannu. Už to začíná být směšné. Vždyť má vlastní matka otce vůbec neznala a přesto se za něj vdala a tentýž den s ním šla do postele. Jestli Conna ztratím kvůli jiné ženě, mohu to pak vyčítat jen sama sobě.

Jejich rty se setkaly a Aidan bylo v té chvíli jasné, že všechny zábrany už jsou ty tam. Toužila stát se Connovou ženou v pravém slova smyslu.

“Pomiluješ se se mnou dnes v noci?” slyšela se, jak říká. “Tady, v naší vlastní posteli, v našem domě?” Cítila, jak jí tváře žhnou ruměncem studu nad tou odvahou.

Instinktivně ji pažemi sevřel silněji., Jsi už připravena být mou?” “Ano,” ozvalo se tak tiše, že musel sklonit hlavu, aby ji vůbec slyšel. “Sice se pořád trošku bojím, ale z tebe už strach nemám, Conne. Dokážeš to pochopit?”

“Ano, drahoušku, ale strach mít nemusíš. Pomiluji tě tak něžně a sladce, že sama uznáš, že tvé obavy byly plané.” Hladil ji po vlasech.

Najednou se ozvalo hlučné zaklepání na dveře a halekání Adama de Mariska: “Tak už pojďte, vy dva! Když jsem se nesměl potěšit s manželkou já, nemáte to povoleno ani vy!” a znovu zabušil na dveře.

“Adame,” kárala ho Skye, ale neznělo to jako doopravdy. Conn uvolnil objetí a usmál se na Aidan. “Prapodivný smysl pro humor má ten náš švagr.”

“Jako hostitelka nestojím za nic, to je pravda,” namítla Aidan. “Nesmysl! Máme přece líbánky, co je nám do koho!” Aidan ale už spěchala ke dveřím, a když je otevřela dokořán, začala Adama žertem peskovat. “Pane, jste mi to ale hlučná návštěva! Jak tady tak hýkáte a bučíte, patřil byste možná spíš do stájí, nevím, nevím, jestli vás tam nemám ubytovat! Tak jen pojďte přece, pane, protože naše Erwina nerada čeká s večeří,” se zašustěním sukní proklouzla kolem něho. “Tááák, madame?” Adam se hnal za ní. “Vy byste mi chtěla nasadit oslí nebo ještě raději volskou hlavu, když podle vás tady bučím a hýkám?”

“Nejspíš, pane, od každé kousek,” se smíchem odpověděla Aidan.

Skye i Conn se k nim přidali a všichni smějíce se sestupovali dolů do hlavní síně. “Nejdražší bratříčku,” řekla Skye Connovi, ,jak jsem ráda, že měla Bětka Tudorova tolik fištrónu, že nám poslala do rodiny tak vtipné děvče!” “A jak já jsem rád!” odpověděl Conn a vzal manželku kolem pasu.

“I já,” přidal se Adam. Šklebil se na Aidan. “Myslím, že budeš mít co dělat, Conne, abys v tomhle mariáši něco uhrál! Podle mne z celé naší rodiny jsou nejmírnější dušičky Skyeiny snachy Gwyneth a Joan.”

“To se mýlíš,” řekla Skye. “Gwyn už ukázala, co dokáže, hned jak ji Ewan odvezl na panství do Irska. Postavila se do čela svých děveček a služebných, když jejich sídlo přepadl ten bandita Černý Hugh Connaly a jeho synové. Ewan tu noc nebyl doma a oni to věděli. Gwyn byla těhotná, ale přesto dala dohromady všechny ženské na hradě a dokázala zahnat tu ničemnou bandu, když jim nechala vylít na hlavu všechny splašky a pomyje, co jich jen v domě bylo.”

Majordom Beal přistoupil k Aidan: “Erwina vzkazuje, že se večeře může podávat, mylady.”

Aidan si osušila smíchem slzící oči a vedla manžela i hosty k tabuli. Jakožto pán a paní domu usedla s Connem uprostřed, Adam seděl po její pravici a Skye po Connově levici. Dubový

stůl byl prostřen kvalitním jemným lněným ubrusem, který se hedvábně leskl. Na stole stály dvojité stříbrné svícny se svícemi z nejčistšího vosku a příbory byly kompletní, i s noži a vidličkami s kostěnými střenkami, ne jen pouhé lžíce, jak tehdy bývalo ještě zvykem. U každého místa stál těžký stříbrný pohár italské práce, zdobený vinnými hrozny a listy. Mladý stolník je právě plnil tmavěrudým vínem. I talíře byly ze stříbra s vyrytým monogramem St. M. Krásně prostřený stůl, říkala si Skye. Služebnictvo začalo nosit mísy, podnosy a tácy. Skye byla bez sebe údivem, když se objevily ústřice, naprosto čerstvé a výborně vychlazené.

“Kde, proboha, vzala vaše kuchařka ústřice, tak daleko od pobřeží?” neubránila se otázce.

Aidan jen pokrčila rameny. “Odkud Erwina co bere, to je její tajemství. Má prostě svoje zdroje. Otec říkával, že je líp se moc neptat, že bychom se jí mohli dotknout. Říkával, že dokud

proti jejím praktikám nic nenamítá správce hrabství, nebude namítat nic ani on.”

“Jaká škoda, že jsme tvého otce nepoznali!” řekla Skye. Aidan pokývala hlavou. “To se nedalo nic dělat, a mimoto, byl už stejně nemocný, když jste se na Queens Malvern přistěhovali. Určitě by si vás byl oblíbil. Odjakživa byl Irům příznivě nakloněn a ženskou krásu dovedl ocenit jako málokdo.” “Tys ho měla hodně ráda, viď?”

“Ano, to měla,” přiznala Aidan. “Byl tak osamělý, když zemřela matka. Žili jsme jen jeden pro druhého.” “Tak proto ses tedy nevdala?”

“Nevdala jsem se, protože mi otec nikoho nevybral. Pořád na to bylo dost času až najednou bylo pozdě. Oh, byla jsem z toho celá bez sebe, když jsem zjistila, že mě chce svěřit královně a že královnu požádal, aby mi našla ženicha! Cítila jsem se tak bezmocná! Zničehonic být dána pod kuratelu úplně cizímu člověku! Nedovedla jsem si představit, že má nade mnou mít moc někdo jiný, než milovaný tatínek! Nikdy jsem si nemyslela, že by toho byl otec schopen. Snažil se mi to vynahradit tím, že polovina jmění v každém případě připadne mně a jen já sama budu mít právo jím disponovat, takže budu mít vůči manželovi jistou svobodu. Do otce bych to byla nikdy neřekla, že něco takového určí, byl to přece jen člověk ze staré školy. Asi měl výčitky svědomí, že mi nevybral manžela sám.” Usmála se na Conna. “Nemusel mít strach. Královna mi vybrala dobře.” “I mně vybrala dobře,” galantně se připojil Conn, a když se jejich oči setkaly, četli v nich oba něco, co tam dříve nebylo. Oba si to uvědomovali, oběma se v tu chvíli v srdci rozezněla stejná struna. 102

Skye se zalily oči slzami dojetí. Právě se do sebe zamilovali, říkala si. Přímo před mýma a Adamovýma očima se to stalo; byla šťastna a cítila úlevu nejen za bratra, ale i za Aidan. Hostina pokračovala, sluhové nabízeli panstvu z každé mísy dokola. Byla tu mísa malých pstruhů, pečených na másle a uložených v hnízdečkách z řeřichy, a lahodná treska, dušená na šery. Následoval dozlata vypečený kapoun s nádivkou z jablek, chlebových drobtů a ořechů, kachna s křupavou kůžičkou v omáčce ze švestek a višní; malá jehněčí kýta s nakládanými cibulkami a tři roštěnce, před pečením obalené v soli, aby si uchovaly šťávu. Následovala veliká králičí paštika, z níž se šířila vonná pára ozdobně vypíchanými otvory v horní kůrčičce. Miska špenátu dušeného na bílém víně a jiná s dušenou mladou mrkvičkou jako přílohy. Uprostřed stolu byl po ruce právě upečený chléb s lesklou kůrkou a čerstvé máslo. “Ta vaše Erwina je obdivuhodná žena, když dokázala připravit takovou hostinu bez předchozího ohlášení,” řekla Skye. “U nás byla špižírna odjakživa vždycky plná,” řekla Aidan. “Během otcovy nemoci jsme moc často hosty neměli, ale dřív jsme nikdy nevěděli, kdo se nám kdy objeví na prahu, a bylo to hodně často, protože přijížděli otcovi obchodní přátelé z Londýna nebo obchodní cestující, kteří obchodovali s naší firmou. Otec byl vyhlášený svou pohostinností. Jak on, tak matka návštěvy zbožňovali a byli ohromně společenští. Erwina je u nás, co jsem na světě, a předtím tu vařila její matka. Na Pearrock Royal jsme konzervativní, zvyklosti snadno neměníme.”

Jedli s chutí, dámy možná o trochu méně než pánové, i když si jak Aidan, tak Skye na dobré jídlo potrpěly. Tu se najednou objevila v síni Erwina osobně, nesouc stříbrný podnos, na němž spočíval nádherně ozdobený malý svatební dort i s figurkami ženicha a nevěsty z marcipánu nahoře! Tlustá kuchařka jen zářila radostí nad tím, že se jí překvapení povedlo. Kurážně přistoupila až k tabuli a položila podnos přímo před Conna a Aidan. “Mág mi, mylorde a mylady, vyprávěla, že jste neměli čas uspořádat pořádnou svatební hostinu i se svatebním dortem, protože jste se brali ve spěchu. Protože vás máme rádi, mylady, rádi bychom to napravili, i když o pár dní později.” Pak se hluboce uklonila,

Věčná láska šťastný výraz na tváři Aidan jí neušel.

První se však ujal slova Conn. “Jste dobrá žena, paní Erwino, a máte dobré srdce. Královský dvůr je sice pohádkové místo, ale skutečná oslava našeho sňatku nemůže být pro mou paní ani pro mne nikde jinde tak srdečná jako doma na Pearrock Royal, uprostřed jeho obyvatel, kteří jsou nám jako vlastní rodina! Děkuji vám všem!” 103

“Och ano, Erwino, děkujeme ti z celého srdce,” dokázala ze sebe vypravit Aidan, celá dojatá.

Conn si povšiml, že se většina služebnictva shromáždila v síni, a proto zavelel: “Víno pro všechny, Beale! Musíme vzdát dík za blahopřání.” Beal to předvídal a tak se každému dostalo co nejdříve jeho přídělu pití. Na majordomův pokyn všichni pozvedli číše a zvolali: “Hodně zdraví, zdaru a mnoho dětí vám přejeme!” Po přípitku Conn s Aidan rozkrojili svatební dort a každý z přítomných dostal kousek. Neprovdané služky si svůj kousek schovaly, protože si ho chtěly dát večer pod polštář, aby se jim zdálo o jejich vyvolených. Ostatní si na něm s pomlaskáváním pochutnali, načež se vrátili k svým povinnostem. Když se síň vyprázdnila a u stolu zbyly pouze naše dva páry, Aidan vstala. “Cesta z Greenwoodu sem nám trvala několik dní,” řekla, “a já už se nemohu dočkat, až se vykoupu, ještě než si půjdu lehnout. Omluvíte mě, prosím?” Půvabně se uklonila a vydala se nahoru po schodech. Když přišla do ložnice, zjistila, že komorná už její přání předvídala a že vedle plápolajícího krbu s voňavými jabloňovými poleny už stojí káď plná teplé vody. Vůně levandule se z ní šířila po celé místnosti. “Oh, Mág, Bůh ti žehnej!”

“Jako kdybych vás neznala,” brumlala komorná. “Ne že bych schvalovala to vaše věčné koupání, ale snad to nemůže škodit, alespoň doufám. Tak! Pomůžu vám s tím šněrováním, paní.” Nepřestávala vykládat, zatímco Aidan odstrojovala a odnášela její svršky do šatny vedle ložnice; jen spodní prádlo a punčochy dávala stranou, že je pak odnese vyprat. Zakrátko už Aidan seděla v kádi na malé stoličce, vlasy sepjaté nahoru, aby se jí ne-namočily. Voňavá koupel měla tu správnou teplotu a po tak dlouhé době, strávené na cestě, působila nevýslovně příjemně. “Cítím se jako v ráji, Mág,” vydechla Aidan. “To že jste zase doma, mylady,” řekla komorná. “To také, ale když si vzpomenu, jak mi chybělo vykoupání v téhle jedinečné kádi celou tu dobu u dvora! Ta malá vanička, co jsme ji tam s sebou měly, mi sotva stačila, a pořád mi koukala kolena z vody, div mi neumrzla!”

“A kolik našeho dobrého stříbra jsme musely vynaložit na ty drzé slouhy, když jsme chtěly trochu teplé vody!” připomněla Mág. “Já jenom doufám, že se hned tak zase na cesty nevydáte, paní. Za ty nepříjemnosti to nestojí.” “Neboj se, Mág. Ani mě nenapadne hnout se z Pearrock Royal. A proč také? Myslím, že manžel je se mnou stejného názoru. Určitě si to tu zamiluje, až uvidí celé panství a se všemi se tu seznámí.”

Komorná přikývla. “Vypadá jako rozumný mužský přestože je Ir. Svatá matka Boží mi je svědkem, Irsko je zemí snílků, básníků a bláznů, ale pán se zdá dobrý chlapík a jeho paní sestra i její manžel se mi také líbí. Přijali vás pěkně do rodiny, mé dítě, a v čeledníku jde jeden hlas, jací jsou to dobří lidé. Váš pan otec, Bůh buď jeho duši milostiv, by s vaším sňatkem jistě také souhlasil.” Vzala Aidanino prádlo a punčošky. “Teď hezky seďte a louhujte se, mylady. Vezmu tohle k Leomě vyprat. Nemá ráda, když se jí prádlo moc nahromadí,” a dveře za ní zapadly. Aidan se spokojeně zavrtěla v provoněné vodě. Byla by mohla odpřísáhnout, že úplně cítí, jak se jí mrazem vysušená pleť zvláčňuje. V krbu vesele praskal oheň, za okny tiše hvízdal vítr, ale vánice nabírala na síle. V pokoji bylo ticho tak hluboké, že téměř slyšela sněhové vločky padat. Bylo už jisté, že se počasí do zítřka nezlepší, ale to nevadilo. Vždyť jim je doma dob-

ře. S hlubokým povzdechem přivřela oči a uvolnila se, vychutnávajíc pocit blaha, jaký nepocítila už celé měsíce. U dvora královny Alžběty nebyla šťastná. Jakožto jedna z královniných dam neměla chvilku volnou, dvacet čtyři hodin denně a sedm dní v týdnu neznala oddechu, musela být nepřetržitě královně k dispozici. Její postavení v královniných službách bylo sice samo o sobě nevýznamné, ale královna Alžběta si Aidan oblíbila a prokazovala jí přízeň. Jakožto sirotek neměla Aidan žádné rodinné povinnosti, takže když měla někdy volný den, většinou zaskakovala za jinou dívku, která buď potřebovala nebo se někdy prostě jen chtěla ze služby uvolnit. Poprvé v životě se Aidan cítila osamělá. Žila uprostřed spousty lidí, ale přesto byla osamělá. Nehlásila se k hraběti a hraběnce z Lincolnu ze strachu, aby se nedověděli, jak rozsáhlý má majetek, a nepožadovali pak na královně, aby ji provdala k nim do rodiny, a tak se ho nezmocnili. Bylo by se jim to mohlo podařit, protože hrabě stál vysoko v královnině přízni. Naštěstí si Clintonovi neuvědomili, že záležitost spěchá, předpokládali, že Aidan pobude u dvora delší dobu a že jim hned tak z očí nezmizí. Elizabeth Clintonova byla oblíbenkyní královny Alžběty a byla to žena jinak hodná, ovšem manželovým zájmům samozřejmě dávala přednost. Dala si záležet na tom, aby se ostatní královniny dámy dozvěděly, že je s Aidan příbuzná, takže si Aidan nedovolily využívat, jak se jinak často stávalo těm, které neměly oporu ve vlivné rodině a vlastním jmění. Přesto se Aidan octla v izolaci dík chování, které si osvojila, aby dokázala čelit cizímu prostředí a víru společenských událostí, v němž se tak nenadále ocitla. Snažila se splynout s prostředím a ztratit se na pestrém pozadí dvorského života, což se jí dokonale zdařilo. Jednoduchost v oblékání, nepřítomnost šperků a ozdob jen podtrhovaly bezvýznamnost jejího zjevu. Jen zříd-105

ka si dovolila zazářit, a to ji pak nikdo nepoznával. Její vzdělání a intelekt ji odlišovaly od ostatních dívek a odrazovaly i mnohé starší dámy, které těmito vlastnostmi neoplývaly. Být sama sebou si dovolovala jen ve společnosti královny. Mezi sobě rovnými si netroufla se prosazovat, aby si nenadělala nepřátele. A tak Aidan zůstávala skromná a nedůvěřivá, mírná, bezbarvá slečinka, kterou nikdo ani nezaznamenával a v důsledku toho zůstávala osamělá. Po celé dny s ní nikdo nepromluvil, jen služebně. Nebýt věrné Mág, jež ji každý večer svědomitě zásobovala nejnovějšími dvorskými klepy, byla by bývala sama ve dne v noci. Přesto nebyla nešťastná. Neměla ani čas se litovat, protože u dvora se pořád něco dělo a jeho prostředí se tolik lišilo od všeho, nač byla až dosud zvyklá. A pak, u dvora si přece našla manžela!

Conn! Neklidně se v kádi pohnula. Ach, Conn! Teprve teď začínala zjišťovat, že se v něm tají mnohem víc než jen vlohy k taškařicím a smilnění, že je víc než jen krásná tvář. Jaké schopnosti projevil, když organizoval jejich pouť domů, jak ohleduplně a džentlmentsky se k ní choval! Nezbylo v něm nic z neodpovědného chlapce, až snad na to, že ona sama je skoro o rok starší než on! V každém případě se nepodobá nikomu, koho až dosud znala. Aidan si začínala uvědomovat, že si sice zvolila nejpěknějšího hřebečka z celého stáda, ale že bude možná nejobtížněji zvládnutelný. Conn dojista nebyl jako jiní muži. , Je voda ještě teplá, drahoušku?”

Aidan sebou trhla, srdce jí poskočilo při zvuku jeho hlasu. Chtěla si rukama zakrýt ňadra, ale zjistila, že je má pod vodou. “Nu, je voda ještě dost teplá?” opakoval Conn. Prohlížel si ji zvědavě, ačkoli z ní viděl jen ramena, šíji a vylekanou tvářičku. ,A-ano, je docela příjemná, můj pane,” dokázala ze sebe vypravit.

“Výborně! Tak si k tobě vlezu. Tahle pěkná káď je stejně určena pro dva.” Klidně se začal svlékat a Aidan pevně zavřela oči. Ale rychle je zase otevřela. Zepředu, říkala přece Skye, je mužské tělo nejzajímavější, protože tam má muž penis, a jelikož se rozhodla, že mu dnes v noci obětuje své panenství, může se

přece postavit osudu tváří v tvář rovnou teď. Zachichotala se a on se na ni udiveně podíval.

“Copak je ti k smíchu? Nedělejte si, madame, legraci z mých nohou, varuji vás! Jsou moc dlouhé, připouštím, ale proto přece ještě nevypadám jako čáp, jak si někdo dovoluje tvrdit!” “Neprohlížela jsem si vaše nohy, pane,” odpověděla provokativně, ale začervenala se.

Conn se hlasitě zachechtal a odhodil košili. V očích mu zajiskřilo, zas jednou ho ta jeho chytrá, ale stydlivá ženuška dostala! “A copak vás na mém těle tak zaujalo, madame?” nakláněl škádlivě hlavu a tázavě zvedal jedno černočerné obočí. “To, co máte mezi nohama,” odpověděla rovnou. “Každý večer, když jste se oblékal, jsem pevně zavírala oči, ale Skye říkala, že nejzajímavější je mužské tělo zepředu. Právě jsem o tom uvažovala… ” hlásek sejí vytrácel a znovu se začervenala. Lehce se zasmál, měl radost, že alespoň dává najevo přirozenou zvědavost. Vždyť tolik děvčat, když přijde řeč na jejich muže, předstírá falešnou cudnost. Jeho starší sestry, které žijí v Irsku, jsou toho živým dokladem. Zakyslé tajnůstkářské ženštiny, které si dokonce brousí jazyky na jejich sestře Eibhlin, jeptišce-léčitelce, která by podle nich měla zůstat za zdmi kláštera po celý den na kolenou v modlitbách, namísto aby cestovala po kraji a pomáhala nemocným, bohatým i chudým. Na jeho jediné návštěvě doma od chvíle, kdy odešel se Skye do Anglie, nedokázaly nic jiného, než ho bez ustání plísnit a vyčítat mu nevázané chování. Ani jeho hezká matka se znovu nevdala, i když jak věděl o nápadníky neměla nouzi. Jednou se jí zeptal, proč. Anne O’Malleyová odpověděla: “Nikdo nemůže zaujmout místo tvého otce,” ale on zaslechl, jak se s komornou baví o jistém vytrvalém nápadníkovi. “Uposlechla jsem učení svaté matky církve, Bridget, a dala jsem manželovi potomstvo. Porodila jsem čtyři syny, ale už nikdy se nehodlám podrobit mužskému chtíči. Nikdy jsem z toho neměla potěšení. Jak by to bylo krásné, žít v manželství a zůstat přitom jen přáteli!” “To ano,” přitakala Bridget, “ale to není v přirozenosti mužského pohlaví, mylady. Muži neustále chtějí strkat ten svůj knot do jednoho či druhého hrnku s medem a chudák ženská nemá na vybranou, jen se podvolit.”

Conn si stáhl boty a pak kalhoty. Postavil se zpříma před manželku, která ho sledovala vykulenýma očima, a řekl: “Tak co, madame, splňuji vaše očekávání?”

Aidan ho šedýma očima vážně studovala od hlavy k patě. Bez šatů byl stejně krásný jako oblečený. Na prsou měl houštinu černých chloupků, stočených do prstýnků, která se sbíhala do úzké pěšinky mezi žebry až dolů k pánvi a končila v hustém ochlupení mezi dlouhýma, pěkně tvarovanýma nohama. A tam, povšimla si, spočívalo něco jako malá bílá klobáska, štíhlá a jemně tvarovaná. “Není moc velký,” řekla spontánně. “Protože jste zatím ještě nevzbudila jeho zájem,” odvětil, po stupínkách vylezl ke kádi a vstoupil do vody. Sahala mu jen k pasu. Začichal: “Levandule? To budu vonět jak bylinkářský krámek!”

Aidan se až dosud choulila na stoličce, ale teď se v kádi postavila tváří k němu. “Vždyť jsem vás sem nezvala, můj pane. 107

Vlezl jste sem dobrovolně.” Srdce jí divoce tlouklo; žasla nad vlastní odvahou. V tu chvíli jí došlo, že stojí po pás ve vodě úplně nahá spolu s mužským stvořením, které je také úplně nahé! Sledoval smršť pocitů běžící jí tváří a správně je rozšifroval. “Ano, holčičko, už se nedá couvnout,” konejšil ji. Přitáhl si ji do náruče, sklonil se k ní a začal ji dlouze, něžně a mazlivě líbat. S potěšením ucítil, že se její koupelí zvláčnělé tělo objetí nebrání, ba že se o něj stále víc opírá a uvolňuje se. Ucítil, jak v něm klíčí touha.

Měkký porost na jeho hrudi ji lechtal na bradavkách. Trochu

se zavrtěla, ale tu se jí zatočila hlava, skoro ztrácela vědomí jak

z horké páry, tak z žáru jeho objetí. Opřela se mu dlaněmi

o hruď, jako by ho chtěla odstrčit. Conn ji zlehka políbil na koutky úst a jí se nohy podlomily ještě víc.

“Aidan,” šeptal s ústy na jejích, ‘Aidan, ty moje upjatá, sladká, milá ženuško.” Jednou paží ji držel kolem pasu a druhou rukou jemně uchopil její ňadro.

Ztuhla, celá vyděšená. Ještě nikdy nikdo jí nesahal na ňadra. Nikdo! “Conne,” hlas jí přeskočil hrůzou.

“Ale to je v pořádku, srdíčko,” chlácholil ji. “Vždyť doteky patří k milování a ňadra žen jsou stvořena také k laskání, nejen ke kojení.” Jemně a něžně ji dál hladil.

Roztřásla se, ale nebylo to ani chladem, ani strachem. Jako by pod jeho dotyky ztrácela vládu nad sebou.

Conn viděl, jak je vyplašená, přestal tedy naléhat. Počká, až vyjdou z koupele, říkal si. Aidan tomu společnému koupání jistě přijde na chuť později, až pozná, co je to milování. “Jste velice svůdná, lady Blissová,” řekl jí tedy a pevně ji políbil na ústa. “Umíte také vydrbat záda?”

Aidan půvabně zrůžověla, ale když už ji pustil, zase se ovládla.“Jistě,” odpověděla už klidněji. “Jen se pěkně otočte, můj pane manželi,” a začala ho umývat.

Ruce měla jemné, ale pevné a Conn na chvíli blahem zavřel oči. Její dotyk, tak nevinný, hlazení po celé délce zad a pak zase nahoru, ho kupodivu vzrušovalo. Zajela rukama až pod hladinu, aby mu vydrhla i boky a pak zavelela, aby se obrátil, ať mu může umýt hruď. Shlížel na ni dolů s úsměvem. Tvářila se tak vážně a soustředěně, když mu roztírala po těle voňavou pěnu. Krev se v něm začínala vařit. Propána, ta čarodějka ho doopravdy vzrušuje. Neovládl se, uchopil ji, sevřel do náručí a vlepil jí vášnivou hubičku.

Zachtělo se mu rozrušit ten její klid, což se mu také podařilo. Donutil ji rozevřít rty a začal jazykem zkoumat vnitřek jejích úst. Nejprve překvapením ztuhla a snažila se mu vytrhnout, uhýbajíc hlavou. ‘ 108

“Ne! Ne, oh, Conne, prosím, ne!”

Vycenil na ni zuby vlčím úsměvem. “Aidan, k čertu, vždyť jsi moje žena! Snažil jsem se to vydržet, byl jsem trpělivý až až, ale, proboha, ženská! Jsem jenom člověk! Už jsi mě tak rozdráždila, že se s tebou musím pomilovat!” Nepouštěl ji. Nad tímhle prohlášením úplně zkoprněla. Vzhlédla k němu nesměle: “Já… Já… tě vzrušuju?” zašeptala.

“Ano.”

V tu chvíli se jí oči zalily slzami. “Och, Conne, připadám si jako husa! Vždyť v mém věku je taková nezkušenost hrozná! Já prostě nevím, co má přijít, nebo co si vůbec mám počít. Na jedné straně se bojím a za chvíli zase ne! Něco zároveň chci a nechci. Nevím, co dělat, nevím, co si myslit!” Bezmocně se na něj zadívala.

Conn viděl její výraz a začal jí jemně prsty hladit líčko. “Vždyť jsi říkala, že chceš, abychom se dnes v noci milovali, že se mi chceš oddat. Platí to ještě, drahoušku?” Teď měla poslední možnost ještě zarazit běh událostí. Teď ještě naposled mohla změnit názor, nicméně nějak vycítila, že by tím vážně ohrozila jejich křehký a teprve se rodící vzájemný vztah. Oba přece na něm měli zájem. V tom okamžiku jí prolétlo hlavou, jak dobrý člověk to je a jak dlouho vydržel čekat vždyť má pravdu, je také jenom z masa a krve! Je pouhý smrtelník, žádný světec. Vždyť by ho takového ani nechtěla! “Aidan? Jak ses rozhodla?” Mlčky přikývla a jemu se očividně ulevilo. Vyhoupl se ven z kádě a pak vyzvedl z vody i ji. Vzal osušku, zahalil ji do ní a začal ji třít po celém těle. “Vždyť jsem tě nemohl v té vodě plné levandulového oleje ani pořádně chytit, by las kluzká jako ryba.”

Aidan vzala mlčky druhou osušku z mřížky, kde se nahřívala, a začala na oplátku osušovat zas jeho. Mohl by se nachladit, říkala si, a najednou dostala strach, že by se namísto příjemného přitulení se vším, co by mělo potom následovat, musela třeba starat o nemocného. Když už byli oba suší, napadlo Conna poprvé si pořádně prohlédnout tu nevěstu, která mu náležela už pomalu týden. Ještě nikdy ji neviděl nahou. Jemně si ji podržel od sebe na délku paží a začal očima pomalu zkoumat její postavu. Čím déle se na ni díval, tím víc se mu oči šířily překvapením a obdivem. Unikl mu dlouhý vzdech.

“Proboha, Aidan,” vypravil ze sebe a začal se tlumeně chechtat. “To je ale životní vtip, to se povedlo!” “Cože?” už zase zrudla, jeho slova ji úplně zmrazila a smích jí ještě dodal! Copak už zase udělala špatně? Natáhla se pro mokrý ručník, aby zakryla nahotu, ale on jí ho vzal a odhodil. 109

“K čertu, srdíčko! Nezakrývej se přece! Vždyť tys ta nejkrásnější žena, co jsem kdy viděl! Nikdy se pohledu na tebe nenabažím, kdybych žil do sta let!”

Tu jí líčko zkrabatělo a začala plakat. “Och, ty bestie! Ty obludo, takhle si ze mě utahovat! Myslela jsem si, bůhvíjak nejsi hodný, ale ty nejsi, Conne!” Bušila mu pěstmi do prsou. “Nejsi!”

Překvapen ji chtěl vzít do náruče a utišit ji. “Ublížil jsem ti?” “Řekls, že jsem krásná, a přitom oba moc dobře víme, že jsem obyčejná, málem ošklivá!” vzlykala.

‘No v obličeji ano, drahoušku, má sladká ženuško,” připustil, “ale jinak nám Stvořitel ztropil ten nejpříjemnější žert protože jestli snad v obličeji nejsi nápadně hezká, máš zato tu nejkrásnější, nejdokonalejší postavu, jakou jsem kdy u ženy viděla můžeš mi věřit, protože už jsem viděl lecjaké půvabné tvary.” “Cože, škytala, “cos to řekl?”

V odpověď ji uchopil za ruku a prakticky ji odtáhl přes pokoj až k zrcadlu mezi okny. “Podívej se na sebe, drahoušku! Jsi krásná!”

Zůstala zírat na nahou postavu v zrcadle. Ještě nikdy se nepozorovala nahá, ale to, co teď v zrcadle viděla, určitě nebylo ošklivé, spíš jen nezvyklé, ba šokující. Podvědomě se napřímila a pozorně si prohlížela postavu v zrcadle před sebou. Paže a nohy měla dlouhé a krásně zformované. I trup měla dlouhý a štíhlý, zužující se k vosímu pasu, od nějž se rozšiřovaly vábně zaoblené boky. Snad jen tančící světlo krbu vytvářelo náznak bříška, malého zaoblení nad půvabným Venušiným pahorkem. Pomalu putovala očima k ňadrům. Nebyla ani příliš velká, ani malá, ale tvořila dokonalé, hladké polokoule s něžnými růžovými bradavkami, které teď v chladu pokoje ztuhly. Tázavě se v zrcadle podívala na Conna, který stál za ní. “Chceš mi tvrdit, Conne, že jsi ještě neviděl hezčí postavu, než mám já? Myslíš to vážně? Nechceš se mi jen tak zalichotit, jako to dělává ženich nevěstě, aby ji snáz dostal do postele?” “Ale ano, drahoušku, přísahám!” odpověděl už vážně. “Ještě nikdy jsem neviděl nikoho tak krásného!” A zasmál se znovu. “A jestli se ukáže, žes navíc ještě smyslná, má paní, pak nemohu než vzdát dík Stvořiteli, neboť nic víc si přát nemohu. Blahoslavená Panna Maria je mi svědkem!” Po tomto prohlášení Aidan zaklokotalo v hrdle, až se rozesmála na celý pokoj. “Och, Conne,” vypravila ze sebe mezi výbuchy smíchu, “z tebe mluví pořád ještě nedospělý, romantický chlapec!” “Ale mužnosti mi pro tebe zbývá dost, Aidan, neměj obavy,” zamumlal objímaje ji zezadu kolem pasu, aby ji mohl políbit na rameno.

Zajíkla se, když ucítila jeho rty, měla pocit, jako by se jí vpalovaly do kůže.

Oběma rukama uchopil její oblá ňadra, jemně je hnětl a dráždil jí bradavky. “Sladká,” šeptal jí do ucha, ,jsi tak sladká, má

Aidan!”

Už sebou při jeho dotyku netrhala, začínala si zvykat, jen s údivem sledovala jejich odraz v zrcadle. Mazlením jako by v ní padly poslední zábrany.

Zavřela oči a dovolila medově sladkým pocitům, jež v ní vyvolával dotek jeho rukou, aby ji zaplavily, aby ji strhly do víru

vášně. “Ach, Conne,” zašeptala slabounce, otočila se mu v náručí a pověsila se mu kolem krku, protože už jí nohy podklesá-

valy.

Přestal ji laskat jen na okamžik, aby ji uchopil do náruče,

s ústy stále na jejích, a přenesl k lůžku, kam ji něžně uložil.

“Aidan?” zeptal se naposledy.

“Což jsi neřekl, můj pane, že už není cesty zpět?” zamumlala a přitáhla ho k sobě na postel.

Se zasténáním padl vedle ní, uchopil ji do náručí, několikrát se s ní převalil. Neuvěřitelně rychle se vzrušil, ale neodbytný hlásek v mozku ho nepřestával nabádat: buď trpělivý, trpělivý! Vždyť způsob, jakým ji teď zasvětí do umění lásky, už navždy předznamená jejich příští manželské soužití. Jako by slyšel hlas Peggy Bradyové: Pomalu, zvolna, Conne, můj drahý. Nezapomeň, že žena je jako vzácná loutna. Chceš-li z ní vyloudit krásný tón, musíš hrát jemně a s rozmyslem se probírat jejími strunami.

Cítil na hrudi tlak jejích ňader. Když otevřel oči, shledal, že ho pozoruje se směsicí zvědavosti a studu. Vytáhl jí z vlasů jehlice, a rozpustil jí je. Měděné prameny sklouzly a rozprostřely se jí kolem hlavy, probíral se tou hedvábnou záplavou, natočil si jeden pramínek na prst a políbil jej. Slabounce mu zavoněl levandulí.

Když ucítila na holé kůži své až po pás dlouhé vlasy, zachvěla se Aidan rozkoší, i z jeho polibku. Znovu se zachvěla, když jí prstem mazlivě objížděl obrys tváře až k bradě. Položil ji na záda a začal ji líbat na ňadra. Unikl jí slabý, překvapený vzdech slasti. Vzal do úst jednu z bradavek a začal jemně sát. Nikdy ještě nezažila tak intenzivní pocit rozkoše, projel jí celým tělem. Přejel jí dlaní po břiše a zasténala blahem. Conn byl trochu překvapen, očekával totiž větší protesty. Namísto toho mu v náručí vzdychala slastí. Když mu ruka zabloudila níže, až k vlastnímu středu jejího ženství, jen se krátce zajíkla. Ač nepochyboval o jejím panenství, vyváděla ho její po-volnost trochu z míry.

“Conne,” konečně slabě zaprotestovala, protože dotek mezi stehny jí připadal už příliš odvážný. Snažila se ho odstrčit. “Ne, miláčku,” ujišťoval ji a jemně při tom odstraňoval její ruce, “tohle také patří k milování.”

“Vždyť jsem se tam nikdy ani sama neosahávala,” bránila se. “Neublížím ti, Aidan. Chci tě jen připravit na to ,poprvé’. Důvěřuj mi.”

Panebože, jak po ní toužím! říkal si. “Ano, můj pane. Věřím ti.”

Zlehka ji políbil a pak pokračoval. Ze všech sil se snažila zůstat klidně ležet, ale když nahmatal drobný klenot jejího ženství, byla už tak vzrušená, že jí unikl vášnivý sten. Začala pohybovat boky jakoby bez vlastní vůle, tak jak se jí zmocňovalo vzrušení. Už začínala chápat, proč se muži i ženy stávají tak snadno otroky vášně. “Och, Conne, je to tak sladké! Snad to ani nemůže být sladší!”

První jeho reakcí bylo překvapení, ale pak se pro sebe usmál, šťasten, že se jí to líbí. V jeho očích tím jen získávala; vždyť by si určitě nepřál ženu tak chladnou, jako byla jeho matka a sestry. “To je teprve začátek, drahoušku!”

“Ale já… já… už to chci, Conne! Chci to hned! Už to dráždění déle nevydržím! Pomiluj mě!” ,Aidan, dušičko…” začal. Nesmí se ukvapit. “Ne, chci to hned!” prosila, “teď!” Pokožka po celém těle se jí pokryla potem, neklidně se zmítala.

Nalehl na ni na okamžik plnou vahou, než vyhledal vhodnou pozici. Chytila ho rukama kolem krku, vší silou se k němu tisknouc, vychutnávajíc dotyk jejich těl. Vášnivě ji políbil, jejich jazyky se propletly a pak jí pošeptal: “Rozevři nohy, Aidan.” Třásla se jako list, ale bez váhání mu vyhověla. Zjistil, že je snadno vzrušivá a že je již připravena ho přijmout. Něžně se umístil, jak bylo potřeba, snažil se co nejvíce ji šetřit, ale vtom

zašeptala:

“Ne, Conne! Vím, že to poprvé zabolí. To otálení je zbytečné. Zmocni se mě, můj manželi! Ať už se zbavíme toho otravného panenství a můžeme se vzájemně vychutnat,” a nadzvedla se v bocích a přitiskla se k němu.

Instinktivně zareagoval, vnikl do ní jediným silným tahem, výkřik bolesti ztlumil polibkem, pevně ji svíraje v objetí, takže se nemohla ani pohnout.

Aidan sice věděla, že to zabolí, ale nebyla připravena na prudké vniknutí, jež jí najednou vyplňovalo klín. Vykřikla, ale on ztlumil její vzlyk a něžně ji hladil po tváři a po vlasech. Vytryskly jí slzy, které on slíbal, zatímco zůstal na okamžik klidně ležet. Když bolest ustala, začala vnímat jeho úd i jeho pohyby. 112

Nebyla připravena na nic, co přišlo potom, ale když nad tím později s chladnou hlavou uvažovala, uznávala, že by to stěží někdo dokázal popsat. Se vzrůstající intenzitou jeho pohybů začala neovladatelně kvílet, nezvratně přesvědčena, že musí v tom víru vášně zemřít; úplně ztrácela vládu nad sebou. Jako by stoupala na vysokou horu, pořád výš a výš, jako by nikdy neměla dosáhnout vrcholu, ale náhle byl tu a ona se řítila dolů v kaleidoskopu duhových barev a pak už nevěděla nic, až zaslechla Connův drahý hlas, jak ji volá, jak ji úzkostlivě prosí, aby mu odpověděla. Pomalu, s obtížemi otevřela oči, nemohla udržet víčka.

“Aidan, Aidan, miláčku! Ach, má milá ženo, bylas tak statečná, tolik tě mám za to rád!” Slabě se pousmála, znovu zavřela oči a usnula hlubokým spánkem.

Vytáhl přikrývku až nahoru a zabalil je oba, zatímco se Aidan se spokojeným zavrněním obrátila na levý bok a spala dál. Conn zůstal ležet na zádech s rukama založenýma za hlavou a zeširoka se pro sebe usmíval. Žasl nad ní, nad tím, že hned napoprvé dosáhla vyvrcholení a plného uspokojení. A nejen to, i jemu poskytla neuvěřitelně silnou rozkoš. Vzpomněl si na svou nedávnou poznámku, že ukáže-li se ještě jako smyslná, bude moci mluvit o štěstí. Uchechtl se. Smyslná nebyl ten pravý výraz pro Aidan, ale bylo jednou jisté, že prahla po milování a ani jednou ze strachu či z falešné stydlivosti necouvla. Vlastně ho ještě povzbuzovala a nevyhnutelnou bolest mu vůbec nezazlívala. Musel uznat, že mu osud přál. Přinesl mu šlechtický titul, panství, jmění a půvabnou a žádostivou ženu. Musí si dát pozor, aby mu to nestouplo do hlavy. Víčka mu těžkla, až usnul. Spal možná dvě hodiny, když tu Aidan procitla, s úplně jasnou hlavou a plně si vědoma toho, co se stalo. Převalila se na záda, líně se protáhla a úsměv jí zvlnil rty. Pak se opřela o loket a shlížela na spícího Conna. Ležel roztažen na zádech, pravou paži přes oči, levou nohu pokrčenou. Lehounce odhrnula přikrývku a prohlížela si jeho penis. Nemohla pochopit, jak jí něco tak malého a měkkého mohlo přivodit takovou rozkoš. Vzala ho do ruky a začala ho hladit. K jejímu překvapení to malé stvoření v jejích dlaních jako by ožilo, začalo se topořit a růst. Zaujatě pokračovala v dráždění a s úžasem sledovala, jak nabývá na objemu, až si nedokázala představit, že něco takového se do ní mohlo vejít.

Conn dřímal jen lehce a když ucítil chlad, jak s něho stáhla přikrývku, začal ji pod paží, kryjící mu oči, tajně pozorovat. Překvapilo ho, jak snadno ho dokázala svými dotyky vzrušit, a když už to nemohl déle vydržet, řekl něžně: “Tak, a teď se budeš muset, Aidan, vykoupit za to, žes vzbudila manžela do zimy.” Stáhl ji na sebe, zabořil prsty do jejích měděných vlasů a přejížděl jí rty po jejích.

“Vzpomínáš, jak jsi řekla, že mám malý penis, a jak jsem ti odpověděl, že nejdřív musíš vzbudit jeho zájem? No, tak teď se ti to podařilo.” Otočil se tak, aby ji měl pod sebou a přisál se ústy k jednomu jejímu ňadru, až jí začala tělem projíždět rozkoš. Zavrněním dala najevo spokojenost, takže se zasmál a řekl: “Líbí se ti to, děvče?”

“Ano, můj pane, ale tentokrát, doufám, nezapomeneš na druhé!”

Zašklebil se na ni. “Ne, drahoušku, ještě moc tě toho mám učit, neboj se!” a zabořil hlavu do druhého ňadra. Hladila ho po vlasech, probírajíc prsty hedvábné hladké prameny. Na šíji byl obzvlášť citlivý, povšimla si, jak se mu tam pod jejím dotykem ježí chloupky.

Přejel ústy od ňader až k břichu, cestou ji pokrýval žhavými polibky, až se nezvyklým pocitem znovu roztřásla. Byl by rád pokračoval ještě níž, ale měl strach, aby nezkazil krásný zážitek, kterým nesporně jejich svatební noc byla. Měla pleť tak jemnou a hebkou, celá voněla levandulí. Nemohl si pomoci, začal jí trošku olizovat bříško, až vykřikla: “Ach, Conne, to je tak příjemné!”

‘Ne, miláčku, mám pro tebe ještě moc a moc příjemnějších věcí v zásobě,” sliboval a vytáhl se nahoru, aby ji mohl políbit na ústa. Má nádherná ústa, říkal si, když je pokrýval polibky. Milostná hra ho rozvášnila natolik, že se nezdržel a vnikl do ní podruhé a k jeho potěšení mu pohybem těla napomáhala; všechny zábrany byly ty tam.

“Och, Conne! Ano, ano,” sténala pod ním. Dobré nebe! Už zas to přichází, to neuvěřitelně sladké a nespoutané splynutí, při němž se celá její bytost utápí v rozkoši. Vykřikla a ani Conn se už neudržel a sám dosáhl vyvrcholení, načež se svalil jí po boku a objal ji pažemi.

“Aidan, Aidan,” mumlal jí do vlasů, “čím jen jsi mi tak učarovala?”

Unaveně se usmála. “Och, Conne, zrovna jsem se na totéž chtěla zeptat tebe. Ach, Conne! Nevěděla jsem nic, neměla jsem potuchy, jaké to je!”

Něžně ji kolébal v náručí. “To víš, žes nevěděla, jak bys mohla?”

“Bude to vždycky takhle krásné, Conne?” zeptala se naivně. “Proboha, lásko, to doufám!” odpověděl zaníceně. Pak znovu vytáhl přikrývku nahoru a oba přikryl. “Tak a teď spi, má nej—

sladší.”

“Už to nebudeme dělat, můj pane?” 114

Musel se zasmát. “Tys ale nenasytná, holčičko,” škádlil ji. “Musím si trochu odpočinout, než se budu moci znovu milovat, a ty taky. Vždyť máme celý život před sebou, má lásko, celou věčnost!”

Má lásko. Řekl jí “má lásko”! No samozřejmě, hádala se sama se sebou, jistě to nemyslil doslova. Tohle prostě v intimních situacích muži říkají. A přece to jejím uším zaznělo tak sladce, že je s ní spokojen, že se mu jejich spojení líbilo; a Bůh sám ví, že ona sama z toho měla také požitek! Usínajíc se ještě zarděla při vzpomínce na vlastní opovážlivost, jak ho podruhé sama vydráždila. Ale nezdálo se, že by ho to netěšilo nebo snad nemile překvapilo. Bude se muset zítra zeptat Skye, vždyť krásná švagrová je zřejmě zběhlá v umění milování. Aidan se klížily oči. Je navýsost spokojena se svým údělem, blesklo jí ještě naposledy hlavou..

Část druhá.

Choť lorda Blisse

KAPITOLA 5.

Rogan FitzGerald měřil víc než šest stop a přes svých sedmdesát osm let se držel zpříma jako mladík. Přestože toho ten večer dost vypil, zachovával si jasnou hlavu, ba nikdo by na něm nic nepoznal. Pohodlně rozvalen v čalouněném křesle v čele sledoval ruch kolem stolu, kde se shromáždila rodina. Ženy už daly hlavy dohromady, aby si vyměnily nejnovější klípky, zatímco muži se sesedli ke krbu, hráli v kostky a popíjeli; děti pobíhaly a hrály si kolem.

Kolem vysoké kamenné věže rodového sídla se v ten pozdní

večer na konci dubna honila poslední jarní bouře. Plameny v ohromném krbu divoce poskakovaly, tak jak se závany prudkého větru s vytím hnaly komínem. Zněly mu jako kvílení vil, věštících smrt. Jeho dny na této zemi jsou sečteny, cítil to v kostech, ale netrudil se tím. Své záležitosti už dávno uspořádal a jeho Ceara ho navždy opustila už před časem, k životu už ho nic nepoutalo.

Vtom se otevřely dveře síně a vstoupily dvě zahalené postavy. Bylo to neobvyklé, neboť nikdo by v tak pozdní hodinu a v takovém počasí hosty nečekal. Všechno zmlklo a přítomní zvědavě vzhlédli.

Rogan pokynul návštěvníkům dál a na ostatní se rozkřikl: “Jděte pryč, všichni! Táhněte! Ještě jsem tady pánem já a chci mít také trochu soukromí!”

Nikdo mu neodporoval; věděli, že se dovede pořádně vztekat, když ho to popadne, ba neváhá dokonce ani použít pěstí, i na příbuzné a členy domácnosti. Všichni rychle zmizeli, až na dva příchozí, kterým sluha stačil ještě odebrat vodou nasáklé pláště a také se rychle vytratit, aby nevzbudil pánův hněv. Stařec pokynul hostům k příborníku. “Nalejte si a posaďte se,” zval je. “Vypadáš dobře, strýčku,” řekl mladší z obou. “No jo, Cavane, chlapče, určitě se dožiju zítřejšího rána, neboj se. Je tohle ten Španěl?”

“Ano. Dovol, abych ti představil seňora Miguela de Guarase, strýčku.”

“Vítejte v Irsku! To chce odvahu vylodit se v takovémhle počasí.”

“Nic jiného mi nezbylo, mylorde,” odpověděl Španěl. “Angličané pobřeží bedlivě střeží, dokonce i v tomhle počasí. Musel jsem si vybrat: buď opustit loď dnes, nebo se vrátit a tak zklamat svého pána a krále. Když se mému bratru Antoniovi povedlo tak nešikovně padnout Angličanům do rukou, musím teď naší rodině napravit reputaci.” Miguel de Guaras pozvedl pohár

a napil se, ale s úšklebkem ho hned zas postavil, což hostiteli neušlo.

Když se oba muži usadili, zadíval se Rogan FitzGerald na Španěla a pravil: “Nuže, copak tedy král Filip ode mne potřebuje? Nevycházím z údivu, jak vůbec ví, že existuji. Nejsem přece žádný významný lord, jen hlava malého panství tady na Ballycoille, v bezvýznamné osadě. Čímpak my nepatrní můžeme posloužit zemi tak velké a mocné, jako je Španělsko?” “Což nečteme v Bibli, že poslední budou učiněni prvními, mylorde?” odpověděl květnatě Španěl, ale když na něj pán domu upřel nehybný, bezvýrazný pohled, rychle pokračoval: “Vy máte vnučku, mylorde.”

“Mám víc vnuček a dokonce už i pár pravnuček, jestli si dobře vzpomínám.” “Tahleta je od vaší dcery.”

“Bevinina dcera?” Oči se mu zarazily vzpomínkou na dceru, kterou už před dobrými pětadvaceti lety poslal do Anglie, aby se tam vdala za bohatého anglického pána, tenkrát stejně starého jako on sám. Nikdy už ji pak nespatřil. Byla tak krásná, ta jeho nejmladší dcerka, a kdyby byl měl pro ni věno, nikdy by ji nebyl provdal za toho anglického boháče. Ale podle všeho tam daleko nalezla štěstí. Pravidelně mu psávala, vždy na sv. Michala, líčila, jak dobře se jí žije s manželem a dětmi až do své smrti. Z jejích dětí se jen jedno dožilo dospělosti. Děvče. Děvče, kterému dali jméno Aidan.

“Mám vnučku, která se jmenuje Aidan, ano,” řekl nahlas. “Zdědila pozoruhodné jmění, ‘ řekl Španěl. “Otec jí zemřel loni v létě a před smrtí ji svěřil do péče koruny. Letos na sv. Vavřince se provdala za pana Conna O’Malleye. Znáte přece rodinu O’Malleyů z Innisiany, pane?”

“Jen z doslechu,” zněla odpověď. “Jsou prý zdatní mořeplav-ci stejně jako kdysi jejich otec.”

“Jsou to hanební zrádci Irska a svaté matky církve!” důrazně

vyhlásil seňor de Guaras. “Plaví se ve službách té kacířky, která vládne Anglii, když připravila o trůn jeho právoplatnou následnici, Marii Stuartovnu, královnu skotskou. Ta v současné době úpí v žaláři přes všechny protesty mého pána Filipa, krále španělského.”

“A co to má co dělat se mnou a s mou rodinou?” vyštěkl Ro-gan. “Děvče bylo vychováno v Anglii a v anglikánské víře, ať se nám to líbí nebo ne, a to po právu, podle národnosti a víry svého otce. Jestli mě paměť neklame, musí být její manžel ten nejmladší syn Dubhdary O’Malleyho, což jinými slovy znamená, že nic neměl. Udělal s ní dobrou partii a on sám alespoň není žádný pirát jako jeho bratři. Co s tím vším mají co dělat zá-

jmy Španělska? A ušetřete mě, prosím vás, těch výlevů o svaté matce církvi, seňore de Guarasi! Vašemu králi Filipovi jde jen o moc, ať to zbožností maskuje jak chce!”

Rogan se zhluboka napil z poháru a znovu upřel zrak na španělského agenta. Miguel de Guaras před jeho kamenným pohledem neuhnul. Namísto odpovědi se také chopil poháru a přiměl se polknout doušek pro něho odporné tekutiny, aniž se otřásl. Pak teprve pokračoval: “Už celá léta jsou O’Malleyovi z Innisfany Španělsku trnem v oku, můj pane. V posledních letech jejich lodi úspěšně vyplenily nejednu španělskou obchodní loď, vracející se z Nového světa, a připravily nás tak o nezanedbatelnou částku ve zlatě. Sestra O’Malleyů, jistá lady de Marisco, zřídila spolu se svým obchodním partnerem, Sirem Robertem Smallem, dovozní společnost, která konkuruje španělským zájmům a co horšího, pracuje ve prospěch královny Alžběty. Můj pán se zapřísáhl, že musí tu bandu pirátů srazit na kolena jednou provždy a zbavit tak usurpátorku trůnu přísunu bohatství, k němuž nemalou měrou přispívají; vrazit klín mezi anglickou vládu a O’Malleyovy a konečně je úplně zničit. Má vlast, Španělsko, vás žádá o pomoc, můj pane.”

“Mezi mnou a O’Malleyovými z Innisfany vládne mír,” namítl Rogan FitzGerald.

“Ale oni jsou bohatí, můj pane, a vy jste chudý! Tím, že jejich nejmladší dostal za ženu vaši vnučku, zmocnili se celého jejího majetku, který byste mohl dostat vy, kdybyste ji provdal za synovce Cavana. Conn O’Malley nebo lord Bliss, jak si teď dává říkat je poangličtěný Ir, který líže Alžbětě Tudorovně paty; k tomu by se žádný opravdový vlastenec nesnížil!” Obličej Rogana FitzGeralda ztmavl hněvem, jak správně Špa-něl očekával.

“Buďte nám nápomocen, pane! Navlékneme to tak, aby se zdálo, že je Conn O’Malley zapleten do spiknutí proti Alžbětě s úmyslem nastolit Marii Stuartovnu na anglický trůn. Bude samozřejmě dopaden, uvězněn, popřípadě popraven. Následně upadne v nemilost i celá jeho rodina. Alžběta Tudorovna dojista odebere bratrům O’Malleyovým pověření k námořnímu lupu, které jim udělila, a Anglie tak přijde o podstatnou část svých příjmů. Protože jsou O’Malleyovi horké hlavy, určitě se proti dosavadním pánům vzbouří a způsobí tak další nesnáze. Obchodní společnost jejich sestry upadne rovněž v nemilost a později určitě zkrachuje a vaše vnučka se stane bohatou vdovou, jen jen ji utrhnout!

Cavan jí bude výtečným druhým manželem, a až mu spadne

do klína celé to ohromné jmění, bude se pak moci použít v Irsku

na povstání proti Angličanům. V tom se vám dostane ze strany

Španělska nejvyšší podpory, to přísahám, pane. Dodáme vám zbraně i koně. Vy zaplatíte penězi vaší vnučky jen vojáky, a věřte, že postačí na celý pluk žoldnéřů!

Už je v běhu jiné spiknutí, založené a řízené Francouzi, které si rovněž klade za cíl osvobodit Marii Skotskou a usadit ji na anglický trůn. Jen pomyslete, můj pane! Anglie se tak octne v blokádě od severu, ze Skotska; Francouzi se vylodí na jižním a východním pobřeží; na západě, v Irsku vypukne povstání! Angličané nedokáží vzdorovat útoku ze všech stran a budou se sna-

žit ubránit především vlastní území. Irsku se tak naskytne příležitost osvobodit se z anglické nadvlády.”

Rogan FitzGerald cítil, jak mu krev v žilách koluje rychleji. Svobodné Irsko! Zbavené nenáviděných Angličanů! Šlo by všechno tak snadno, jak Španěl líčí, nebo se jen španělský král snaží využít Irska proti Angličanům? A pak, jde tady o jeho vnučku, Bevininu dceru. No a co!, rozhodl vmžiku. Ani ji nezná a krom toho je to každým coulem Angličanka. A co víc, žádný skutečný vlastenec sám sebe totiž pokládal za Ira stejně dobrého jako každý jiný nestaví ani pokrevní svazky nad Irsko a jeho svobodu. Ať si děvče opláče svého O’Malleye, ale manžel jako manžel, a on jí přece dá náhradou Cavana, aby ji utěšil. Její panství v Anglii se prodá, aby se získalo ještě víc prostředků, a ona se i s Cavanem vrátí do svobodného Irska! Čím víc o tom přemýšlel, tím víc se mu ten nápad zamlouval. Jak španělský agent, tak synovec Cavan ho mlčky sledovali, vyčkávali, každý z nich ponořen do vlastních myšlenek. Španěl vzpomínal na bratra, významného španělského agenta, který právě teď hnije v londýnském Toweru vinou vlastní neopatrnosti nebo snad zradě? Vždyť Antonio žil v Anglii celých sedm let, než ho chytili. Jsou snad teď Angličané bdělejší? Mazanější? On sám teď musí obhájit rodinnou čest, vždyť tohle spiknutí, které vymyslel sám král Filip, je panovníkovu srdci tak drahé! Král je neuvěřitelně schopný vladař, uvažoval obdivně de Guaras. Vyzná se v tajích, o nichž ostatní monarchové nemají potuchy, a má obzvláštní smysl pro detail. Jen na základě souboru detailních informací o rodu O’Malleyových sám zkonstruoval celé spiknutí proti nim. A Miguelovi umožnil smýt skvrnu z rodového jména de Guarasů, když ho pověřil tímto významným úkolem.

Cavan FitzGerald nedbal o španělskou politiku ani za mák. Mnohem víc ho zaujala vyhlídka na bohatou nevěstu a budoucí společenskou vážnost, již by takovým sňatkem získal. Obojí mělo pro něj nesmírný význam. Narodil se totiž jako nelegitimní potomek FitzGeraldů. Jeho otcem byl mladší bratr Rogana FitzGeralda, otec Barra, katolický kněz. Matkou byla jeho mi—

lenka, která záhy po porodu zemřela. Cavanův otec nebyl tak špatný. Mohl dát dítě do sirotčince, zanechat je anonymně u vrat kláštera, nicméně tak neučinil, přiznal otcovství a požádal bratrovu manželku, aby hocha vychovala. Ceara FitzGeraldová, matka už dvanácti dětí, souhlasila, ačkoli její nejmladší dceři, Bevin, bylo tehdy už deset let.

Bevin figurovala v nejranějších vzpomínkách Cavana FitzGeralda jako krásná, usměvavá dívka se zářivými vlasy, příjemná a milá. Kdyby byla její dcera po ní, bylo by to štěstí, uvažoval, ale ve skutečnosti mu šlo hlavně o majetek. Celý život musel pokorně snášet popichování a zlomyslné kousky bratranců; před strýcem si na něj sice netroufli, protože byl jeho miláček, ale přesto se mu dostalo ústrků vrchovatě. Až když dospěl a dokázal do bezvědomí ztlouci kteréhokoliv z bratranců, byl neochotně přijat za člena rodiny, ale pořád se mezi nimi necítil doma. Bylo mu už třicet, a jelikož celé Ballycoille vědělo o jeho původu a on sám se nemohl pyšnit ničím než pohlednou tváří a vytrvalou strýcovou přízní, nenašla se pro něj nevěsta. Teď se mu otevírala možnost získat konečně ženu; pokud ovšem dobře sehraje svou roli ve španělském spiknutí. Ať si Rogan budoucnost maluje jakkoli, on, Cavan, se už postará, aby ani měďák z věna té holky nešel na nějaké pošetilé představy potrhlého starce. Ne, ne, hezky si je ponechá a bude mít konečně vliv, protože jedno Cavan FitzGerald věděl jistě: peníze znamenají moc. “Řekněte, jak do toho chcete zaplést manžela mé vnučky,” vyptával se Rogan FitzGerald. “Předpokládám, že se toho Cavan účastní.”

“Ano, pane,” odpověděl Miguel de Guaras. “I když váš synovec není Connovi O’Malleymu v obličeji podobný, je stejně vysoký a má podobnou postavu. Bude jeho jménem jednat s Angličany, ovšem zahalen a maskován, takže mu nikdo neuvidí do

tváře. Budou vědět jen to, že jednali s vysokým mužem s irským přízvukem, který si říká Conn O’Malley. Víc nemusíte vědět, pane.”

“Musím vědět, jestli mu nic nehrozí! Vždyť synovce mám nade všechno rád!”

“Nic mu nehrozí,” zněla odpověď.

“Vléváte mi do žil novou krev, seňore de Guarasi,” pravil po chvíli. “Už jsem se viděl nad hrobem, ale teď se hodlám dožít chvíle, kdy spatřím svou vlast opět svobodnou! Pak teprve budu moci klidně umřít!” Uchopil karafu a rozlil její obsah do tří pohárů na stole. “Na Irsko! Nechť mu Bůh žehná!” Oba společníci rovněž pozvedli poháry, ale nikdo z nich nepromluvil, dokud nedopili do dna. Rogan FitzGerald si toho ani nevšiml, nechával se unášet bláhovými stařeckými sny o slávě.

Těsně před úsvitem vyšli pán a paní panství Pearrock Royal z domu ke stájím, kde už rozcuchaný a rozespalý stájníkův pomocník držel připravené koně. Conn spojil ruce, aby pomohl své ženě do sedla. Když se napřímil, aby se přesvědčil, že sedí dobře, jejich zraky se setkaly a v tu chvíli s jistotou věděl, co si nechtěl přiznat posledních pár týdnů: Je do ní zamilovaný. Byl by jí to rád řekl, ale přestože spolu trávili vášnivé chvíle v ložnici, pořád jako by si zachovávala jistý odstup. Vyznávat lásku tam, kde si nebyl jist odezvou, by z něho udělalo blázna a do toho se mu nechtělo. Odvrátil tedy zrak, podal jí otěže a sám nasedl. “Jdi zpátky do postele, chlapče,” řekl laskavě stájníkovi. “Slunce ještě nevyšlo a až se vrátíme, dáme koně do stáje sami.” Vyjeli ze dvora a dali se vzhůru po náspu do volné krajiny směrem k pahorkům na obzoru. Vzduch byl čirý, ani větřík nezavál, obloha byla fádně šedomodrá, nic nenaznačovalo, jaký bude nadcházející den.

“Myslím, že jste mírně praštěná, lady Blissová,” řekl jí žertem. “Jen blázen by přece vstával kvůli východu slunce.” “To je májové bláznění,” zasmála se. “Co jen se pamatuji, vždycky jsem na prvního máje vstávala, abych viděla východ slunce. Když jsem byla ještě malá, vyjížděla jsem s rodiči a později jsem brala s sebou i sestřičky. Když umřely, jezdili jsme dál s otcem tak dlouho, dokud mu to zdraví dovolovalo, a pak jsem jezdívala sama. Je to starý zvyk, Conne. To pro štěstí, víš?” ‘Ano, drahá, rozumím. Co se štěstí týče, panuje mezi Iry mnoho pověr. Odkudpak se u vás tenhle zvyk vzal?” “Matka ho přivezla z Irska, ale nic víc o tom nevím. Říkávala, že když vstaneš na prvního máje časně, abys viděl východ slunce, budeš pak mít po celý rok štěstí. V tomhle roce mi ten zvyk doopravdy přinesl štěstí, můj pane. Sice mi zemřel otec, ale dostala jsem se ke dvoru a přivedla si odtud skvělého manžela!”

Conn se zasmál tak hlučně, že až koně stáhli uši a začali se plašit; dokonce vyletěl z brázdy k nebi skřivan s poplašeným štěbetáním. Tomu se začala smát i Aidan a smáli se pak oba, až se prohýbali.

Najednou obzor na východě zaplál sytě růžově a paprsky všech barev odtud vystřelily po celé nebeské báni. Popohnali koně, aby se včas dostali na vrchol pahorku, z kterého prýpodle Aidan budou mít nejlepší rozhled. Když tam dorazili, uviděli zlatou záplavu rudě lemovanou, vynořující se za růžovým pruhem. Nebe nad nimi bylo teď světlemodré a zvedal se jemný vánek. Zadrželi koně a mlčky pozorovali hru barev, když tu najednou se nad horizont vyhouplo ohromné, oranžově rudé zářící slunce.

Kolik východů slunce už jsem viděl, říkal si Conn, a přece jako bych jej dnes viděl poprvé. Podvědomě vyhledal její ruku a podržel ji ve své; jemně ji stiskl. Odpověděla mu rovněž stiskem.

“Věděla jsem, že to pochopíš,” řekla mu tiše. “Teď budeme mít oba po celý rok štěstí.”

Pustil její dlaň, sesedl s koně a pomohl dolů i jí. Pak kráčeli ruku v ruce ten kousek cesty k vrcholu kopce, zatímco se koně

za nimi začali popásat. Conn rozprostřel svůj plášť na orosenou trávu, otočil se k ženě a vzal ji do náručí. Sklonil se k ní a dlouze a vášnivě ji políbil. Objala ho oběma pažemi kolem krku, přitiskla se k němu celým tělem. Jako na povel se octli oba na kolenou tváří k sobě. Jemně rozvázal tkanice její pláštěnky a nechal ji spadnout. Obratně jí rozepínal perleťové knoflíčky na hedvábné halence, rozvazoval stužky na ramínkách spodní košilky a shrnoval jí oděv s ramenou, aby jí obnažil ňadra. Aidan klesla naznak a Conn se na kratičký okamžik zarazil, aby se mohl kochat její krásou. Pak jí začal jemně dráždit bradavky, až ztuhly touhou, načež jí začal hníst ňadra. Vzdychala a vrněla pod jeho rukama, což ho tak nesnesitelně vrušilo, že si sám uvolnil oděv a jí vyhrnul zelenou sametovou jezdeckou sukni nad hedvábnými stehny.

Aidan cítila chladný ranní vzduch na holé kůži, cítila, že mu ruce sklouzly s ňader a zdvíhají jí nohy a boky. Zbožňovala tu tajuplnou moc, kterou nad ní měl a která v ní vyvolávala tak bezbřehou touhu po něm. Vklouzl jí mezi nohy a ona ho nedočkavě objala. Och, Conne, myslila si, jak jen tě mám ráda! Neodvažuji se ti to říct. Ach, kdybys také ty mě tak miloval! Zasténal, když do ní vnikl, co nejhlouběji, a pořád se mu to zdálo málo. Nestačilo mu zmocnit se jen jejího poddajného těla. Chtěl víc! Chtěl, aby ho milovala, a v tu chvíli neschopen se ovládnout, napůl vykřikl, napůl zavzlykal: “Ach, Aidan, lásko moje! Měj mě ráda jako já tebe! Miluj mě!” Nevěděl, zda ho slyšela, ztracena ve víru vášně. Otřásla se v prvním vyvrcholení a tu opakoval svou výzvu: “Miluji tě, Aidan. Miluješ mě také?” Klesala právě z vrcholu té své pomyslné hory a doširoka otevřela oči: “Ty že mě máš rád? Opravdu mě miluješ?”

Upřeně jí hleděl zblízka do tváře, takže mohla v jeho očích číst pravdu. Miluje ji! Doopravdy ji má rád! Vytryskly jí slzy radosti a stékaly po lících. Sklopil hlavu. “Ale ty mě nemiluješ,” řekl nezvučně.

“Já že tě nemiluji?” zajíkla se. “Jsem do tebe blázen od prvního okamžiku, kdy jsem tě spatřila, ty potrhlý Ire! Od prvního dne u dvora! Samozřejmě, že tě miluji!”

Hlava se mu zatočila, srdce se mu štěstím div nerozskočilo. “Takže ty mě také máš ráda, Aidan? Proč jsi mi to nikdy neřekla?”

“Protožes do mě tehdy hned po svatbě ještě zamilovaný nebyl. Protože jsem nechtěla být jako všechny ty hloupé ženské, které se kolem tebe u dvora točily!”

To vyznání mu vyrazilo dech, protože dokázala celou tu dobu své tajemství dobře střežit. Nikdy ho ani nenapadlo, že by mohla být do něho zamilovaná. Vůbec: netušil, že k němu chová tytéž city, jako on k ní.

Aidan si přitáhla jeho hlavu a políbila ho, šeptajíc při tom: “Můj pane, nedokončíme snad, co jsme začali?” “Ne, drahá,” řekl vstávaje. “Tady ne. Chci tě vzít domů, do naší ložnice, kde tě hodlám příštích čttrnáct dní držet pěkně na zádech a celou nažhavenou.” Upravowal si oděv a shrnoval jí sukni dolů.

“Ale já už jsem nažhavená, Conne,”’ zakvílela. S krátkým zasmáním pozvedl Conn ženu na nohy a vysadil do sedla. “To mě těší, madame, ale kráttká jízda tě rozdráždí ještě víc.”

“Jste sprosťák, můj pane,” zasyčela,, v tu chvíli vztekem bez sebe. Už je to tady, čeho se bála! Už si je jistý a dovoluje si! Otočila koně, pobídla ho do klusu a sjížděla s kopce. Na úpatí ho pobodla znovu, pustila se vpřed cvalem, pryč od překvapeného manžela.

,Aidan, Aidan, k čertu, počkej!” Co jen to do ní vjelo? ptal se sám sebe. Což jí právě nevyznal lásku, nedal se jí úplně napospas? Hnal koně za ní a ujížděl domů jako o závod. Pohyby v sedle ji přiváděly k šílenství. Byla by ho dokázala

zabít za to, co jí právě provedl! Zamkne se v ložnici a nevyjde z ní měsíc! Pak aspoň pozná, jaké to je; byla si totiž jistá, že by se neodvážil užívat si se služkami. Když dojela na dvůr, zamířila rovnou do stájí i s koněm, tam sklouzla na zem a vedla ho do stání, kde ho rychle odsedlala. “Aidan!” Jeho hřebec se rýsoval ve wratech stáje. “Jdi k čertu!” vyštěkla na něho.

“Co to jen, proboha, do tebe vjelo, ženská? Mám tě rád a ty máš ráda mě. Pojďme do ložnice a můžeme se milovat celý den

drahá!”

“Už jsi mě miloval, Conne! Tam na mém kopci, za východu slunce, a pak, protože jsem se přiznala, že jsem do tebe blázen, jsi přestal, vytrhl ses mi a řekl, že musíme kvůli tomu domů! Já nejsem žádný tvůj majetek, abys mě používal, slyšíš! Jsem tvoje žena, Conne, a jestli mi tohle ještě jednou uděláš, uříznu ti uši, přísahám!” 126

Conn sklouzl s koně, zavřel dveře stáje za sebou a vedl zvíře do stání. “Takže, madame, vám je jedno kde, hlavně když dokončím, co jsem začal, jestli tomu dobře rozumím. Je to tak?” “Ano,” vztekle na něj zírala.

“Pojď sem!” “Cože?”

“Pojď sem!” opakoval

V přítmí se mu oči hrozivě blýskaly.

Přitiskla se ke koni, jako by se chtěla schovat, až se musel usmát. “Otevři vrata,” řekla zneklidněně.

“Ano? Aby všichni viděli, jak se miluju se svou ženou? Radši ne, Aidan, miláčku.” “Ty mě chceš pomilovat ve stáji?”

Natáhl se pro ni do stání, vyvlekl ji ven a beze všech ceremonií ji vysadil na kopec sena. “Vyrozuměl jsem, že máš naspěch, drahá, a když se tak nad tím zamyslím, musím uznat, že máš pravdu. Byl jsem blázen, když jsem tak příjemnou činnost přerušil jen proto, abychom měli větší pohodlí.” Zajel jí rukama do živůtku. “Ani jsme tě nestačili zapnout, viď?” Vášnivě ji laskal, hnětl jí ňadra, až slabě vykřikla. Stahoval s ní šaty, netrpělivě, sem tam něco prasklo, sklonil hlavu, vzal do úst prsní bradavku a žádostivě ji sál. Navíc ji začal jemně hryzat, až překvapením vyjekla, protože až dosud k ní byl vždy jenom něžný. “Má sladká ženo s nádherným tělem,” mumlal. “Chtěl bych se v tobě úplně ztratit, Aidan! Dokázal bych s tebou promilovat celý život! Zbožňuji tě, děvče! Rozumíš? Miluji tě!” Zvedl hlavu a pohlédl jí do očí. “Tohle jsem ještě žádné ženě neřekl, Aidan. Ještě nikdy jsem žádné neřekl, že ji mám rád. Láska je statek tak vzácný, že si s ním nelze zahrávat, drahá.” Začal ji znovu laskat.

“K čertu, Conne,” odsekla, ale neznělo to zvlášť přesvědčivě: “Já vyžaduji respekt. Nejsem jako ty tvé lásky na jednu noc, ale Bůh mi buď milostiv, i já tě miluji.” Přitáhla si jeho hlavu, aby ho mohla políbit, a zatímco se jejich rty spojily v něžném polibku, vnikl do ní. Chvíli zůstal klidně ležet, aby vychutnal láskyplné objetí, ale pak začaly jeho pohyby nabírat na tempu. Srdce mu vzrušením tlouklo jako kladivo a dokonce mu blesklo hlavou, že kdyby v tu chvíli zemřel, považoval by se za šťastného.

Jak jen to dělá? Neodbytná otázka ťukala Aidan v zastřeném vědomí. Jak tenhle skvělý chlapík, za kterého je provdána, dokáže, aby s ním zažívala takovou rozkoš? Zmítaly jí protichůdné pocity. Na jednu stranu si přála, aby nepřestával, a přitom ji narůstající vzrušení nutilo ho kousat a sát, aby ho ještě víc vy-bičovala. Přejela mu nehty po zádech, až zasténal: “Má sladká.”

Už se začínala ztrácet ve víru vášně. Vzlétala stále výš a výš, jako když jestřáb stoupá nadnášen vzdušným vírem. Vnikal do ní stále hlouběji a hlouběji, což ji uvádělo v extázi, ani necítila, jak ji suchá stébla škrabou po zádech. Tu přišlo vyvrcholení, jako exploze, kdy ucítila, jak její tělo vydává úlitbu vášni, jak

svírá konec jeho pronikajícího mužství a jak i z jeho strany vyvolává odpovídající završení. Koně zneklidněli, když Conn a Aidan vydali jednohlasný výkřik rozkoše, načež jí s posledním vzlykem uspokojení klesl na hruď.

Chvíli tak spolu zůstali na seně ležet, až Aidan řekla: “Conne, prosím tě, slez! Už je dávno ráno a stájníci už co nevidět přijdou od snídaně. Chceš, aby viděli, jak si tu jejich pán hraje na hřebce a jeho choť na klisnu v říji?” Spokojeně se zachechtal. “Ne, cukroušku. Není pak snadné udržet kázeň mezi podřízenými, když dojdou k názoru, že jsi také jen z masa a kostí jako oni.” Odvalil se, shrnul jí sukně dolů a sám se začal upravovat. “Tohle si o sobě myslíš, Aidan? Že jsi jako klisna v říji?”

Posadila se, zavázala, ramínka košilky a zapínala si blůzu. “No, musím být,” odpověděla, “protože jsem dozajista v jednom kuse roztoužená, můj manželi.”

Vztáhl ruku a vybíral jí ze zářících vlasů stébla sena. Sehnul se pro tmavozelenou stužku, která se jí při milostné potyčce rozvázala, a podal jí ji. “Shledávám, madame, že i já jsem do tebe celý žhavý,” řekl s úsměvem, vstal a i jí pomohl vstát. Otočil ji k sobě a políbil dlouze a něžně, vychutnávaje její smyslná ústa. Zlehka si povzdechla a ovinula mu šíji pažemi. Špičkou sametového jazýčku zkoumala vnitřek jeho úst, dráždivě hledajíc jeho jazyk. Když se pak v polibku setkaly, ucítil nové zatrnutí touhy. Něco se mezi námi změnilo, pomyslel si. Když si vzájemně vyznali lásku, padly mezi nimi poslední zábrany. Nepamatoval si ji tak rozkošně poddajnou, ač ho ani předtím nikdy neodmítala. A přece to teď bylo jiné a jemu se to tak líbilo! Její polibek zintenzivněl, vkládala do něj pořád víc a víc vášně, až se musel násilím odtrhnout.

Aidan mrzutě našpulila ústa. “Můj pane!” protestovala. “Už slyším stájníky,” řekl s povzdechem, “ale nebýt jich, povalil bych tě tady do sena znovu.”

“Radši si dej pozor, jak sám vypadáš, můj pane,” škádlila ho a dotkla se prsty výrazně se rýsujícího hrbolku na jeho kalhotách.

“Zatraceně!” zaklel. Zachichotala se a vklouzla zpět do stání ke koni, a když se otevřela vrata stáje a hlučně vstoupilo několik stájníků, předstírala, že ho nřebelcuje. “Mylady!” zarazili se.

“Dobré ráno, Haigu,” pozdravila hlavního podkoního a mile pokynula ostatním. “Právě jsme s pánem přijeli, a když tu nikdo nebyl, odsedlali jsme si koně sami. Teď už je přenecháme vaší péči. Měli by dostat zvláštní příděl ovsa na počest prvního máje.” Pak se s roztomilým úsměvem zavěsila do manžela a vyplula ze stáje.

Byli na půl cesty přes dvůr, když už se neudržela a rozesmála se a Conn se k ní přidal. “Z tebe by byl ale diplomat, drahá!” “Hodlám se vrátit ke dvoru,” prohlásila nečekaně. “Opravdu?”

“Jednou určitě,” řekla čtveračivě. “Až budu čekat první dítě, abych se mohla pochlubit a ukázat všem těm ženským, které ti tam nadbíhaly. Nebude ti to vadit?”

“Ne,” zazubil se na ni. “Hrozně rád tě tam budu ukazovat v pořádných šatech, aby ti z výstřihu koukala tvá pěkná ňadra, aby všichni páni litovali, že si nechali takový kousek ujít.” “Haha! Vždyť ani ty sis mě nevšímal, Conne St. Michaeli!” obořila se na něj.

“Jak to, drahá? Přece v předvečer Tří králů, když jsem ti dal pusu a tys byla tak roztomilá! V tu chvíli mi nešlo do hlavy, kde se takové děvče u dvora vzalo.”

“Ale za moment už jsi na mě zapomněl a hnal ses za nějakou

tou děvkou, s kterou jsi právě píchal,” stěžovala si.

“To je pravda,” přiznal upřímně a uhnul ráně, kterou mu se

smíchem zasadila. “Žárlíš!” škádlil ji. “Na každou, na kterou ses

jen podíval,” přiznala posmutněle.

Došli zatím až k domu, ale než vstoupili, ještě naposledy ji chytil do náručí. “Nikdy ti nebudu nevěrný, drahoušku. To ti slibuji. Naše láska víš, to je láska pro všechny časy.” Pak ji něžně políbil. “A teď, cukroušku, mám hlad jako vlk, nejdřív na něco na zub a potom zas na tebe! Strávíme celý den v posteli, co říkáš?”

Ale když Conn s Aidan sešli do domu, čekalo je tam překvapení. Majordom Beal jim vyběhl v ústrety. “Nějaký pán na vás čeká v hlavní síni, mylorde,” oznamoval. “Říká, že je panin bratranec.”

Aidan se podivila. “Ale já přece nemám žádného bratrance,” řekla. “Můj otec byl přece jedináček.” “Ale tvá matka přece pocházela z velké rodiny,” připomněl jí

Conn.

“Bratranec z Irska? Ale vždyť ani nikoho z matčiny strany neznám!”

“Ten pán má irský přízvuk,” poznamenal Beal.

Vešli spěšně dovnitř, a když je Cavan FitzGerald viděl přicházet, vstal z křesla u krbu. Než stačil promluvit, řekl Conn: “Já

jsem lord Bliss a kdopak jste vy?” Prohlížel si neznámého. Byl stejně vysoký jako on, ale trochu silnější v těle. Nelíbil se mu, i když by byl nemohl říci proč. Snad pro ten uhýbavý pohled světlemodrých očí.

“Jmenuji se Cavan FitzGerald, pane,” odpověděl neznámý a hned se otočil k Aidan. “A vy musíte být malá Aidan, dcerka mé drahé sestřenky Bevin. Váš dědeček, Rogan FitzGerald, vás pozdravuje, Aidan.”

“Což dědeček ještě žije?” divila se. “Od matčiny smrti jsme o něm neslyšeli.”

“Starý pán neumí psát,” vysvětloval Cavan. “Dopisy za něj psával můj otec, a když umřel, najal si jiného kněze.” “Musíte mi prominout, pane FitzGeralde, ale o matčině rodině toho moc nevím a tak ani nevím, kam vás mám zařadit?” Cavan FitzGerald se srdečně usmál, ale jeho oči zůstaly chladné, jak si Conn povšiml. “Samozřejmě že nevíte, má malá Aidan, a já vám to nemám za zlé. Vždyť váš otec byl Angličan a jistě chtěl, abyste na irské příbuzenstvo spíše zapomněla.” “To tedy vůbec ne,” odvětila Aidan mrazivě. “Spíš matčina rodina nechtěla s matkou nic mít, poté, co se provdala za Angličana. Byli rádi, že se zbavili děvčete bez věna. Po všechna ta léta matka sice svému otci pravidelně psávala, ale on jí odpověděl jen dvakrát a pokaždé žádal o peníze.” Cavan si rychle uvědomil chybu. “Ano, má malá Aidan, jsou to tvrdí lidé, ti FitzGeraldové, ale Irsko je nehostinná země, život tam je těžký. Ptáte se mě, kam patřím, a tak vám to tedy vysvětlím. Váš dědeček měl o mnoho mladšího bratra. Jmenoval se Barra a byl knězem. Jsem jeho nemanželský syn, měl mě se svou milou, která brzy po porodu zemřela. Vychovala mě vaše babička Ceara, blahé paměti. Vyrostl jsem ve strýcově domě a žiji tam dodnes.”

“A co vás přivedlo do Anglie?” vyptával se Conn. “Správce strýce Rogana se chystá na odpočinek. Je skoro stejně starý jako Rogan FitzGerald sám. Mám nastoupit na jeho místo. Připravoval jsem se na správcování odjakživa, ale teď se strýc bojí, že kdyby zemřel dřív, než nastoupím, bratranec Ty-nan by mě vyhnal. Přijel jsem proto do Anglie, abych se tu přiučil, jak se tu vedou panství. Snad budete, pane, tak laskav a dovolíte, aby mě váš správce provedl?” “Jistě,” odpověděl chladně Conn.

“A měl by navštívit také Queen ‘s Malvern” vmísila se do hovoru Aidan, “a možná by mohl zajet do Devonu a podívat se také na Robinovo panství. To bychom mohli zařídit, že, Conne?” “Nerad bych byl na obtíž, pane,” řekl rychle Cavan, protože si povšiml, že se Conn chystá odmítnout. 130

“Nikdo z rodiny Aidaniny matky mi nikdy nemůže být na obtíž,” odvětil Conn suše, “ale chtělo by se vám jet až do Devonu, pane FitzGeralde?”

“Všechno, čemu se tu přiučím, se mi bude hodit, až se pokusím zmodernizovat panství strýce Rogana. Jsem mu zavázán za to, že mě vzal k sobě a vychoval. Nemají všichni Irové takové štěstí jako vy, můj pane.”

“To máte pravdu,” řekla Aidan naivně, “Conn měl velké štěstí,” tu si povšimla, jak kysele se manžel tváří a rychle pokračovala: “Musím zajít za Erwinou, vždyť vás musíme nakrmit, máte jistě hlad. Ukážeme vám Pearrock Royal a pak za pár dní navštívíme Connovu sestru.” “Ona tu někde bydlí?” vyptával se Cavan.

“Nedaleko, jen pár mil rovnou přes pole. Její panství se jmenuje Queen’s Malvern a to panství v Devonu, kam byste se také mohl podívat, patří synovi lady de Marisco, hraběti z Lynmouthu.”

“Lady de Marisco?”

“To je Connova sestra.”

“A ona má syna, který je anglickým hrabětem?” “Ach ano! Robinův rod se těší nejvyšší přízni samé královny. Jeho otec byl jejím oblíbencem a mladý Robin zastává u ní úřad nejmilejšího pážete, ačkoli má již co nevidět odjet do Francie na studie. Moc se tam těší, vždyť i jeho starší bratři tam studovali. Ta rodina spolu velice drží.”

Cavan FitzGerald se zaujetím nasával nové informace. Nelíbilo se mu, že je Aidan tak spjata s Connovou rodinou. Už mu začínalo být jasné, že sice může částečně uspět v uskutečnění španělského plánu, že se mu ale těžko podaří splnit úkol beze zbytku. Pokud by měl získat Aidanin majetek, muselo by se mu podařit zničit Conna a bratry O’Malleyovy. S jeho sestrou, tak vysoce postavenou, která má dokonce syna anglickým hrabětem, by to určitě nešlo tak snadno, a jak rychle usoudil, ani by to nestálo za to. Stejně se jí nepodaří bratry zachránit, protože jako žena určitě nemá dostatečný vliv, takže nezbude nikdo, kdo by se mohl v budoucnu Cavanu FitzGeraldovi pomstít, ba nejspíš nikdo ani nedokáže spiknutí vůbec odhalit. Malá Aidan je pěkná dost a dost, i když už viděl hezčí, a její matka Bevin bývala opravdová kráska, ale co, potmě stejně každá kráva černá říkal si.

Usmál se na dívku, kterou mínil v budoucnu učinit svou ženou. “Připomínáte mi vaši matku,” řekl vřele. “Opravdu? To je divné, jsem přece spíš po otci,” řekla. To není žádná hlupačka, řekl si. Musí na ni opatrněji. “Ne podobou,” opravil se rychle, “spíš chováním, gesty, držením hlavy.

Sotva jsem odrostl dětským střevíčkům, když se Bevin vydala přes moře, aby se provdala do Anglie.” “Kolik vám bylo?”

“Bylo mi šest, ale až do té doby jsme byli v každodenním styku. Byla pro mě jako sestra, a dlouho jsem pro ni plakal, když odjela. Přišlo to tehdy tak náhle, zasnoubení a hned svatba do měsíce. Sotva zbylo dost času na ohlášky, protože svatba se konala v zastoupení i v Irsku, aby se jí mohla rodina zúčastnit.” “Vždyť se vdávala až tady, po příjezdu,” řekla Aidan. “Ten sňatek byl dílem hraběte a hraběnky z Lincolnu ona je rozená FitzGeraldová, vzdálená sestřenice a oba se tehdy prý svatby zúčastnili, dokonce hrabě sám vedl nevěstu k oltáři, což byla veliká čest.”

“Aidan, Erwina má nejvyšší čas začít chystat jídlo pro našeho hosta,” připomenul Conn, a když se s úsměvem oběma uklonila a odspěchala, ujal se slova. “Jestli se dobře pamatuji, žijí FitzGeraldovi na jihu Irska. Odkud jste se vydal na moře, že jste se dostal tak snadno až sem, do srdce Anglie?” “Měl jsem nějaké jednání v Dublinu, pane, a odtud jsem se přeplavil do Liverpoolu. Tam jsem si najal koně a cestou do Londýna jsem se zastavil u vás, abych malé Aidan vyřídil pozdravy od strýce, jak jsem mu slíbil. Má ji velice rád.” “Vždyť ji nikdy ani neviděl,” namítl Conn.

“Ale v dopisech jeho dcery byla tak živě popsána, jako by ji viděl na vlastní oči,” zněla obratná odpověď.

“A jak to vypadá v Irsku?” změnil téma Conn.

“Pořád stejně. Angličani nás vytlačují, kolonizují zemi vlastními lidmi. Na tom se nic nezměnilo.”

“V Connaughtu ale nejsou žádní novousedlíci,” řekl Conn. “Ne,” souhlasil Cavan. “Vaši lidé se naučili s Angličany spolupracovat. Naši chtějí raději zůstat svobodní.” Conn nad tou narážkou jen pokrčil rameny. “Jednotné Irsko by muselo mít jediného krále, ne stovku vladaříčků, a dokud tomu tak nebude, zůstane Irsko zotročené. To přece chápete, ne? Myslíte si o mně, že jsem zrádcem své vlasti, když žiji zde, ale v Irsku jsem nebyl ničím, jen bezvýznamným nejmladším potomkem Dubhdary O’Malleyho, bez majetku, bez vlivu. Má existence tam neměla ani ten nejmenší smysl, nikam nevedla. Zato tady v Anglii jsem užitečný. Nadělal jsem si tu jmění.” “Protože jste se oženil s mojí sestřenkou, ‘ neudržel se Cavan. “Ale kdepak! Měl jsem vlastní jmění, ještě než jsem se s Aidan vůbec poprvé setkal; to ale není vaše starost. Buďte vítán na Pearrock Royal jakožto příbuzný. Prosím, abyste na to moc nehřešil, pane FitzGeralde! Kdybyste snad na to zapomněl, musím vás upozornit, že pod vším tím nátěrem anglického džen-tlmena ve mně zbylo pořád ještě dost z keltského válečníka. Varuji vás.”

Cavan FitzGerald nebyl žádný blázen. To, co se zdálo na první pohled tak snadné, když přistoupil na španělský komplot, se mu nyní jevilo v docela jiném světle. V příštích dnech se na obchůzkách panství nestačil divit Connovým znalostem o střídání plodin na polích, o výnosech zeleninových zahrad, podivoval se jeho znalostem o chovu dobytka, o obnově ovocných sadů, o vedení účtů za domácnost. To všechno se stačil naučit od Aidan za krátkou dobu jejich manželství. Conn se učil rychle a brzy si zjednal k ruce mladého Beala, majordomova syna, jako správce. Mladému Bealovi už minula třicítka, byl rozvážný a sám ustanovil svého mladšího bratra Harryho hajným. Všechno služebnictvo bylo pánu i paní hluboce oddáno a čím víc Cavan FitzGerald život na panství poznával, tím víc toužil, aby stejně jako Conn mohl jednou žít tady, v Anglii, v sídle přepychu. Proč by se do Irska vracel? Strýc už nebude dlouho živ a jak jednou zdědí panství bratranci, nejdřív ze všeho ho vyženou. Jako člena rodiny ho přijímají neochotně a jen po dobu života Rogana FitzGeralda. Cavan dobře věděl, že si bude muset hledat štěstí jinde.

Pomůže Španělům v úkladech proti O’Malleyům, přinejmenším proti bratrům O’Malleyovým, pirátům. A pak, po uplynutí nějaké doby, jak velí slušnost, se začne ucházet o truchlící vdovu. Z toho, co viděl, mu bylo jasné, že by Aidan truchlila vydatně. Nemohlo být pochyb o tom, že Conn a Aidan jsou milenci v pravém smyslu toho slova; ale on se už přičiní, aby si ho oblíbila, a jednou mu spadne do klína jako zralé jablko. Rozpoznal, že se Connovi nelíbí, že ho podezírá, že mu vrtá hlavou, co dělá v Anglii. Zachraňovalo ho jen to, že vlastně mluvil pravdu, když tvrdil, že se připravuje na správcování. Do Londýna, kde měl schůzku s Miguelem de Guarasem, nijak nespěchal. De Guaras se do hlavního města dostal podloudně, musel se tajně vylodit kdesi na opuštěném corawallském pobřeží. Jeho matka byla Francouzka, takže se občas vydával za Francouze. Cavan zatím trávil čas ve společnosti Conna a Aidan a pokoušel se sestřenku okouzlit směsicí irského šarmu a maza-nosti. Aidan, šťastná, že má doma na delší dobu někoho z vlastního příbuzenstva, při jeho pozornostech jen zářila. Byť šťastně vdaná, k zájmu se strany pohledného muže nezůstávala lhostejná, a Cavan FitzGerald byl pohledný. Nebyl sice tak krásný jako její manžel, ale přesto dosti vzhledný chlapík se světlemodrýma očima a rudohnědými vlasy.

Spolu s Connem ho vzali na návštěvu na Queen ‘s Malvern. “Tohle je můj bratranec, pan Cavan FitzGerald,” představovala ho hrdě. “A tohle, bratranče, je má švagrová Skye a její man-

žel Adam de Marisco.” Aidan vzala Cavana pod paží s neskrývaným potěšením, že může představit také někoho ze své strany. Skye a Adam reagovali na příchod Cavana FitzGeralda stejně jako Conn. Budil v nich instinktivní nedůvěru, ale zdrželi se komentáře, když viděli, jak je Aidan ten “bratranec” milý. Když se později octly o samotě, Aidan se svěřila Skye: “Skoro se už nepamatuji na sestřičky, vždyť už je to tak dávno, co zemřely, a koneckonců byly tehdy ještě docela maličké. Než se objevil Cavan, matčina rodina pro mě neexistovala. A teď mi vykládá o celém příbuzenstvu, o živých i mrtvých, až do bůhví-kolikátého kolena. Dokonce si podle jeho vyprávění dokážu představit i matku jako mladou dívku. Maminka je ale bohužel už dlouho mrtvá a já kromě otce nikdy žádné příbuzné neměla. Nevím, co si mám o irském příbuzenstvu myslet, vždyť se o mne nikdy nezajímali, ale alespoň teď něco dík Cavanovi o nich vím. Cavan se Connovi nezamlouvá, ale ke mně je tak milý a ochotný, že si nemohu pomoci a musím ho mít ráda. To jistě dokážeš pochopit, Skye, viď?”

Vděčný úsměv, kterým ji Aidan odměnila, Skye dojal. Byla si jistá, že se v odhadu Cavana FitzGeralda nemýlí, ale jí ať byl úlisný Irčan sebeprotivnější, nemyslila, že by jejich drahou Aidan mohl nějak ohrozit, a tak si své mínění nechala pro sebe, aby švagrové nekazila radost.

Cavan pobyl pár dní ve společnosti správce de Mariskových. Poznal, jak bohatá země je Anglie, jak úrodná a jak výnosná jsou její pole. Tady by se mi líbilo, rozvažoval, a kdyby se mi povedlo ještě hodně brzy zplodit s Aidan syna, mohl bych ho zasnoubit s malou de Mariskovou a jednou by obě panství připadla FitzGeraldům! Mému rodu! Tady bych rád založil dynastii! Nadešel červen a Cavan FitzGerald už nemohl odjezd do Londýna dále odkládat. K jeho překvapení prohlásili Conn a Aidan, že pocestují s ním. Napsali totiž lordu Burghleymu, že by rádi složili poklonu královně a teprve před nedávnem obdrželi svolení k návštěvě u dvora. Cavan měl sice pocit, že se Conn nemůže dočkat, až mu uvidí paty, ale tohle načasování se mu výborně hodilo. Znamenalo to, že Conn bude přítomen v Londýně, až se on za něj přestrojí a bude jednat jeho jménem. Z tak rafinovaně nastražené pasti pro lorda Blisse nebude úniku! Se širokým úsměvem tedy prohlásil: “Bude mi potěšením cestovat ve vaší společnosti.”

“Musíte u nás v Londýně bydlet,” pozvala ho Aidan velkomyslně. “Nemáme tam sice vlastní dům, ale používáme Skyein dům, Greenwood v Chiswicku; je to jen kousek cesty po řece za městem.” 134

Ještě než se do toho mohl vložit Conn, Cavan FitzGerald již s povděkem odmítl. “Ne, Aidanko, je to od vás moc hezké, ale mám už svůj program. Vždyť je to možná poprvé a naposled v životě, co se podívám do Londýna, a tak radši zůstanu bydlet v centru, v nějakém hodně živém hostinci. Tomu se nedivte, sestřenko.”

Conn málem zařval, když se ho Aidan jala přemlouvat. “Určitě to chcete, Cavane? Vadí mi představa, že se někde tísníte v nepohodlí, když byste mohl krásně bydlet u nás.” “Aidan, pobyt u vás byl pro mě vyznamenáním, protože ač váš dědeček má jistý pozemkový majetek, jeho dům jako ostatně většina domů v Irsku se co do pohodlí nedá srovnat s tím, co jsem viděl na Pearrock Royal nebo na Queen ‘s Malvern. Bylo mi ctí a potěšením, ale čím dřív se vrátím k chudobě, tím lépe pro mě.” Zlehka se zasmál. “Váš dědeček mi neuvěří ani polovičku z toho, co jsem viděl, Aidanko, a to si celá ta léta vyčítal, že poslal Bevin někam do nehostinného vyhnanství.” “Vím, jak to Cavan myslí,” vložil se Conn. “Nezapomeň, drahá, žes nikdy v Irsku nebyla, ale já jsem tam stejně jako tvůj bratranec vyrostl!”

“Stejně jsem v životě nikde nebyla až do loňska, když jsem musela ke dvoru,” zachichotala se Aidan. “Královna mi přezdívala .venkovská myška’.”

“Vy se znáte s královnou?” divil se Cavan. Na tohle ještě nikdy nepřišla řeč a pro jeho záměry to nevěstilo nic dobrého. “Samozřejmě že se s královnou znám,” odpověděla Aidan. “Vždyť jsem byla členkou její dívčí družiny. Osobně se přičinila o můj sňatek s Connem, protože byl tehdy jejím nejmilejším dvořanem.”

No tohle už je lepší, pomyslel si Cavan. Bude-li Conn zapleten do spiknutí proti královně Alžbětě, tím hůře pro něj, byl-li dřív jejím oblíbencem. Aidan pokračovala: “Když si Conn svým nevázaným chováním vysloužil vypovězení ode dvora,” ušklíbla se. “snažila se mu královna ulehčit trest tím, že ho oženila. Vyjádřila se doslova, že by se jistě našlo nemálo těch, kdo by řekli, že takový trest svatba s bohatou dědičkou není dost přísný.” Conn se zachechtal. “Už jste někdy slyšel o zdráhající se nevěstě, Cavane? No, tenkrát jsem byl zdráhající se ženich.” Vzal Aidan kolem pasu. “Jaký jsem to byl blázen! Ale jak jsem mohl tušit, že se do téhle čarodějky tak zamiluji?’ Aidan k němu něžně vzhlédla: “Ale já bych se byla s ničím menším nespokojila, můj pane,” řekla tiše. “Vy jste byl vypovězen ode dvora?” divil se Cavan. Snad se mu ta informace bude hodit!

“Protože mě přistihli při pletkách s několika dámami,” čtve-135

rácky se pochlubil Conn. “S matkou, jejími dvěma dcerami a s manželkou velvyslance k tomu!”

“Se všemi najednou!” Cavan zkoprněl údivem, ale i obdivem. I když by ho byl Conn rád nechal při tom, přece jen upřesnil: “V rozpětí několika dnů,” a Aidan se zahihňala. I Cavan se usmál, ale jeho mysl už horečně pracovala: Conn, rozzuřený na Alžbětu za to, že ho vyhnala ode dvora, donutila se oženit; Conn, vychovaný v katolické víře, teď teprve vidí, co je zač ta odpadlice na trůně; Conn, toužící po pomstě a zároveň nápomocný při nastolení právoplatné katolické královny Marie Skotské na trůn! Dokonalé! Měl co dělat, aby otevřeně nezajásal. S takovýmhle pozadím španělské spiknutí uspět prostě musí! Z Pearrock Royal do Londýna cestovali několik dní a Cavan nevycházel z údivu. Úrodná venkovská krajina se zelenala, města vypadala blahobytně. Přespávali v čistých a pohodlných hostincích, všude byli lord a lady Blissovi uctivě vítáni; pokoje byly prostorné a pěkně zařízené, na stůl přicházelo jen to nejlepší. Všude tu vládne mír a spokojenost, uvědomoval si Cavan. Pocit, který nikdy v životě nepoznal. Zničehonic si uvědomil, že Connovi závidí. Proč by nějaký O’Malley měl mít takové štěstí a FitzGerald nic? Proč by se Aidan nemohla stát jeho ženou? Její bohatství jeho bohatstvím?

Najednou s jistotou věděl, že se do Irska vrátit nechce. Ani ho nenapadne lízat paty bratranci Tyninovi jen za holé živobytí. Zatoužil mít manželku, rodinu, všechny ty věci, jež mu byly tak dlouho odpírány. Nechtěl už být na nikom závislý. Chtěl stát na vlastních nohou, a kdyby získal Aidan za manželku, měl by to zajištěno. Politické záležitosti mu nikdy na srdci doopravdy neležely. Musel se až příliš snažit o holé přežití, než aby si mohl dovolit vlastenecké city. Ani za mák mu nezáleželo na Irsku či rodu FitzGeraldů. Toužil především stát se manželem chutné ženušky v zajištěném postavení.

Conn a Aidan se s ním rozloučili na cestě ke Greenwoodu zamáváním a přáním všeho nejlepšího. Když kočár drkotal na příjezdové cestě, Conn si zhluboka oddychl. “Zaplať pánbůh, že je pryč!” řekl procítěně. “Conne! Vždyť je to bratranec!”

“Je to jen levoboček tvého prastrýce, Aidan, a vůbec se mi nelíbí. No jistě, snažil se nás bavit, ale ani na okamžik jsem neuvěřil té povídačce, že je v Anglii kvůli ,panství’ tvého dědečka. Vždyť ani nevíme, jestli ten stařík vůbec ještě žije, drahá. Mám jen slovo .bratránka’ Cavana. Jestli starý pán žije, a je Cavanovi nakloněn, pak je nasnadě otázka: Pročpak ti neposlal alespoň lísteček, napsaný kaplanem?”

“A proč by se tedy Cavan namáhal nás navštívit?” zeptala se podrážděně.

“Kdo ví! V nejlepším případě jen proto, aby u nás pár týdnů zadarmo jedl a pil. V nejhorším nemám tušení.” “Jsi tak podezíravý, Conne, to jsem si o tobě nemyslela,” řekla Aidan.

“To se v Irsku naučíš, že ten, kdo ti byl včera přítelem, se může zítra změnit v nepřítele. Nezapomínej, že jsem v Anglii teprve čtyři roky a jinak jsem celý život strávil v Irsku! Mám nos na lidi, co přinášejí potíže, a on je jeden z nich.” Naklonil se k ní a políbil ji na nosík. “Neznepokojuj se, drahá. Přijeli jsme se do Londýna přesvědčit, jestli mi už královna odpustila, a aby ses mohla natřásat před dámami ode dvora. Škoda, že nemůžeme ohlásit příchod potomka, ale to už také jistě dlouho nepotrvá.”

“Ale já jsem těhotná,” pronesla Aidan klidně. “Cože?” Přesedl si na sedadlo naproti ní, aby jí viděl do obličeje. “Ty čekáš miminko? Víš to jistě?” Oči mu zazářily a dokonce zvlhly.

“Nejdřív jsem si nebyla jistá, tak jsem raději nic neříkala. Teď to ale vím určitě. Nejspíš jsem počala na prvního máje. Budeme mít děťátko v únoru, Conne.”

“Hned se otočíme a vrátíme se domů,” prohlásil Conn. “Londýn je v létě příšerný a nikdy bych si neodpustil, kdyby třeba vypukl mor a tys onemocněla.”

Aidan se vesele zasmála. “Nebuď blázínek, Conne! Na letní epidemii je ještě brzo a v červnu bývá ještě dost chladno. Máme jedinečnou příležitost znovu získat královninu přízeň. Až nás přijme to jistě udělá budeme jí moci vyjádřit svou vděčnost, říci, jak jsme šťastni a že čekáme dítě! Bude ráda, že se to dozví jako první a požádáme ji, aby byla děťátku kmotrou! Ať má na tebe třeba ještě pifku, až uslyší tyhle novinky, určitě ti odpustí. Řekneme, že se hned vracíme na Pearrock Royal a že jsme přijeli do Londýna jen proto, abychom jí oznámili radostnou novinu. Královna je citově založená, dokonce sentimentální, Conne. Vždyť víš. ‘

“Máš pravdu,” souhlasil. “Je o ní známo, že se dokáže rozcitlivět.” Vzal obě její ruce v rukavicích do svých a vášnivě je zlíbal. “Syn,” říkal při tom, “budeme mít syna!” “Anebo dceru,” rozesmála se Aidan. “Někdy to bývají také dcery.”

“Ale my budeme mít syna!” trval na svém.

“Vynasnažím se, můj pane,” řekla sladce, s úsměvem na

rtech. V životě nebyla šťastnější!

Kočár zastavil před hlavním vchodem a služebnictvo vyběhlo

přivítat lorda a lady Blissovy. Cluny a Mág dorazili už dříve, aby zkontrolovali, jestli je pro panstvo všechno připraveno. V jednom kuse se hašteřili, každý chtěl získat vrch v služební hierarchii domácnosti. Když se dvířka kočáru otevřela a schůdky byly spuštěny, zaslechli pasažéři, jak komorná připomíná: “Pláště, pane Cluny, pláště! Kdy už se konečně naučíte znát své povinnosti?” “Snad se mi to povede, když mi dáte pokoj a přestanete se mi do všeho plést, vy babo!”

,Jago! Mág se smrtelně urazila. “Jestli já jsem baba, pak vy jste dědek, mistře Cluny!”

Conn s Aidan vystoupili, smějíce se jejich potyčce. Protože žádný nechtěl povolit, zůstávali pro své pány trvalým zdrojem zábavy. Ač se v jednom kuse přeli, přesto by nebyli dali jeden na druhého dopustit.

“Cluny!” ostře zavolal Conn. “Poslal jsi někoho k lordu Burghleymu se vzkazem?”

Cluny, šťasten, že se popichování na chvíli zbaví, rychle přistoupil. “Ano, mylorde! První věc, kterou jsem udělal, jen jsme přijeli. A řekl jsem mu, že má počkat na odpověď. Ještě se nevrátil.”

Conn přikývl a vedl svou ženu dál, až do apartmá. “Budeme muset počkat na Greenwoodu, dokud nepřijde odpověď od Williama Cecila. Nemůžeme se ukázat u dvora nepozváni. Doufám jen, že nás nenechají čekat moc dlouho. Zdržíme se ve městě, jen co bude nejnutnější, nechci tě na dlouho vystavovat zdejšímu povětří.”

“Conne, ale já přece nejsem žádný invalida,” bránila se Aidan. “Ve velkoměstě je strašně nezdravo, všude je tu po ulicích spousta odpadků a k tomu ještě ty otevřené stoky! Kdybych byl minulý týden věděl, co vím dnes, vůbec bychom do Londýna nejeli.”

“Minulý týden jsem to ještě s určitostí nevěděla,” odpověděla Aidan mile.

“Jak to? Má sestra to vždycky věděla včas,” řekl Conn podezřívavě.

“U každé ženy je to jiné, můj pane, a silně pochybuji, že by si Skye dala od někoho předpisovat, a už určitě ne od manžela. To nemůžeš popřít!”

Návrat posla ukončil jejich spor. Teď se tedy dovědí, jestli jsou u dvora vítáni nebo zda svůj výlet podnikli nadarmo. Krátká zpráva od Williama Cecila, lorda Burghleyho, však byla příznivá. Královna ráda uvítá lorda a lady Blissovy, byť jen nakrátko. Lord kancléř je proto žádá, aby se dostavili do Greenwichského paláce složit Alžbětě poklonu do dvou dnů, ještě než královna a dvůr zahájí každoroční okružní jízdu královstvím. “Nemám co na sebe,” prohlásila kategoricky Aidan. “Jak to, že nemáš co na sebe?” divil se její manžel. “Vždyť jsi věděla, že jedeme do Londýna výhradně kvůli návštěvě u královny?”

“Rozhodli jsme se tak náhle, že jsem doopravdy neměla čas

se pořádně sbalit,” řekla Aidan s ženskou logikou. “Budu muset

poslat pro krejčovou tvé sestry, pro tu, co šila ty cestovní šaty,

cos mi daroval, a musí mi ušít nové, moderní šaty, vhodné ke

dvoru. Chceš snad, abych vypadala jako nějaká venkovská cuch—

ta, aby tě všechny tvé obdivovatelky litovaly?”

Už zase s ním točí podle svého, usmál se pro sebe. Všechno

převrátí, jen aby se nakonec ukázalo, že za všechno může on.

Měla dost a dost času na přípravu. “Ty prostě chceš nové šaty!”

nedal se.

“Ovšem,“odpověděla nevinně. “Chci ty nejmodernější a nejnádhernější šaty! Chci, aby na mě všechny ty ženské, které mě kdysi ignorovaly, beznadějně žárlily, nejenom kvůli mému krásnému manželovi, ale i kvůli senzačním toaletám!” “Pak mi tedy nezbývá, než poslat pro krejčovou,” řekl se smíchem Conn. “Mám ti pomoci vybírat?” “Ne, ne! Má to být překvapení i pro tebe.”

“Ty lasičko!” zabrumlal, přivinul ji k sobě a začal ji svlékat, políbil ji na obnažená ramena.

Ale Aidan ucukla a hubovala: “Ne, ne, můj pane! Nejdřív pošlete pro krejčovou! Máme na to jen dva dny!” Natahovala si živůtek zpátky na ramena.

Musel se smát. Je samé překvapení, ta jeho milovaná. “Dobrá, madame. Nejdřív pošleme pro krejčovou,” a zazvonil. Madame, majitelka salónu, nřišla spolu se třemi asistentkami, které se jen prohýbaly pod balíky látek. “Vítejte v Londýně, lorde Blissi,” řekla rozplývajíc se v úsměvech, když ji Conn vtiskl slušný obnos jako zálohu. “Zdržíte se s mylady dlouho?” “Jsme tu jen na skok, madame, ale máme se do dvou dnů dostavit ke dvoru a má paní byla tak nadšena šaty, které jste za námi poslala na Pearrock Royal, že nedala jinak, než že jí šaty k audienci u královny musíte ušít vy.”

“Musí to být nejnádhernější a nejmodernější šaty v celém Londýně, madame!” naléhala Aidan, až se krejčová musela usmát. “Pak tedy musíme začít hned!” řekla rezolutně. “Pomůžete mylady vybírat, pane?”

“Ne, má žena trvá na tom, že to má být překvapení, a tak vás teď opustím,” řekl Conn s úsměvem, poslal všem přítomným dámám vzdušný polibek a zmizel.

Jedna z pomocnic, mladinké děvče, snad jen dvanáctileté, div neomdlela, když Conn odešel, ale břitký pokyn její paní, prová-

zený lehkým plácnutím, ji zas rychle přivedl k sobě. Aidan se uvelebila v křesle s vysokým opěradlem a zahájila přehlídku materiálů.

“Přinesla jsem toho raději víc, mylady Blissová,” řekla madame, “ale když vás teď vidím na vlastní oči, musím říci, že mám jeden kus, který je pro vás jak dělaný, protože je to barva, kterou si nemůže dovolit každá. Například k lady de Marisco by se nehodila, ale vám ano! Susan! Přines ten zlatěbronzový taft!” Susan vytáhla z hromady látek jednu roli, kterou rozvinula po podlaze Aidan k nohám. Bylo to nádherné silné hedvábí sytě bronzového odstínu se zlatavým nádechem. Aidan se do něj okamžitě zamilovala, ale madam pravila: “Musíte si je představit se živůtkem podšitým drobnými zelenými olivíny a perličkami. Tahle barva vám půjde k vlasům. Právě jsme ji dostali z Francie. Je to velice rafinovaná barva,” dodala lišácky, “kdekterá dáma u dvora vám bude závidět! To klidně odpřísáhnu!” “Pak ovšem tu látku mít musím,” odpověděla Aidan se smíchem, “protože o to mi hlavně jde. Ať zezelenají závistí!” Pronesla to tak škodolibě, že se krejčová ani její pomocnice neubránily smíchu, byť tlumenějšího, aby paní domu neurazily. Na pokyn své velitelky se pustily do měření, madame sama na kousek pergamenu zapisovala číslice, protože z nich jediná uměla číst a psát. Od posledka se Aidaniny míry nezměnily, ale přesto by byla krejčová přisahala, že lady Blissová čeká rodinu. Jako by každá těhotná žena měla v očích něco, co hlásá tu šťastnou novinu. Den, kdy se měli dostavit do Greenwichského paláce, se ohlašoval hned za úsvitu chladem, ale bylo jasno. Aidan byla bez sebe vzrušením, protože její toaleta byla doručena časně ráno, ještě před rozedněním, a dokonale splňovala její naděje. Conn byl vyhnán ze společného apartmá, aby se nechal Clunym obléknout někde jinde, a komorná Mág spolu s dvěma služkami se jaly připravovat paní.

Nejprve jí umyly bohaté vlasy a pak se celá vykoupala. Když se osušila, oblékla si hedvábné prádlo, které jí kus po kuse podávaly: pletené punčošky v bledězlatém odstínu spolu s podvazky ze stejně zbarvených stuh, zdobenými růžicemi s perlou uprostřed, pavučinkově jemnou košilku smetanové barvy, zlatem protkávanou, která měla prosvítat prostřihy rukávů, výztuhu sukně, na niž přišlo několik spodniček. Madame krejčová odmítla vycpávky na bocích, připadaly jí těžkopádné a na korzet byla Aidan stejně příliš štíhlá a pružná. Oblékly jí spodní sukni, patřící k toaletě, její středový díl, který byl v rozstřihu svrchní sukně viditelný, byl vyšit třpytivými olivíny a drobounkými perličkami do vzoru obilných klasů na bledězeleném podkladě. Nakonec přišla svrchní sukně a živůtek šatů, vše z toho nádherného 140

bronzově zlatého měňavého taftu, který jí krejčová přinesla ukázat teprve před dvěma dny. Sukně byla zvonová a živůtek měl hluboký výstřih, tak hluboký, že komorná Mág nesouhlasně vydechla a Aidan na sebe v zrcadle až oči vytřeštila, protože jí byla vidět ňadra skoro až k bradavkám.

“Jak si to ta švadlena vlastně představuje, mylady? Přece se takhle nemůžete ukázat na veřejnosti?”

“To je dnešní móda, paní Mág,” řekla jedna ze služebných. “Všechny vznešené dámy teď tak chodí.”

“Pán vám nedovolí se takhle ukazovat!” řekla Mág přísně. “Pán mě neuvidí, až v paláci,” zasmála se Aidan. “Po cestě budu mít na sobě plášť a pak už bude pozdě!” “Mylady, to přece nemůžete!” Komorná už pohoršeně naléhala. “Ukazovat prsa úplně cizím lidem, vždyť je to skandál!” “Ne, ne, Mág, nedá se nic dělat, je to móda, ‘ hihňala se Aidan, prohlížejíc se s uspokojením v zrcadle. Ty šaty jsou prostě dokonalé! Nejen ten chutný výstřih, ale i rukávy vypadají skvěle! Rukávy ve tvaru “skopové kýty” měly v horní části prostřihy, které dávaly vyniknout krásné, zlatem protkávané spodní košilce. Od loktů dolů přiléhaly těsně k pažím a byly pošity zlatými stužkami rovněž zdobenými zelenými olivíny. “Je k tomu

také límec?” zeptala se.

“Ano, mylady,” odpověděla služebná Jane a podala vyztužený stojatý krajkový límec Mág, aby ho paní připevnila. Pak komorná podala plochou kazetu. Když ji Mág otevřela, objevil se překrásný náhrdelník ze zelených olivínů. “A kdepak se tu vzalo tohle?” divila se komorná.

“Pán se mě zeptal, jaký šperk bych si přála, když už jsme jednou v Londýně, a já si vybrala tyhle kameny, Mary,” oslovila Aidan mladší služebnou, “měla by tam být ještě jedna krabička, s náušnicemi.”

“Je tady, mylady,” hlásila Mary a podávala jí krabičku. Zatímco jí Mág vzadu zapínala náhrdelník, upevňovala si Aidan sama náušnice se zelenými kameny. Houpaly se a třpytily zavěšeny na velkých nepravidelných přírodních perlách. Aidan kriticky zhodnotila vlastní obraz v zrcadle a usoudila, že ještě nikdy nevypadala lépe. “A teď, Mág,” řekla s potěšením, “mě ještě učeš a už se můžu ukázat královně.” “Ukázat se je to pravé slovo,” brumlala komorná, “ale jen jestli se jí to bude líbit.” Vrhla káravý pohled na Mary a Jane, které se smíchy dusily. Pak se dala do práce. Rozdělila paní husté vlasy uprostřed a stočila je do umného uzlu na šíji. Tomu ji naučila komorná lady de Mariskové, Daisy. Poodstoupila, aby zhodnotila své dílo, a pak je, spokojena, upevnila zlatými jehlicemi s diamantovými hlavičkami. “Tak, teď jste upravena, jak

náleží, miláčku. Hej, ty tam! Ty třeštidlo Mary! Hned připrav paní plášť!” Na Jane už jí nezbyl dech, protože ta už bez říkání poklekla paní u nohou a obouvala jí hedvábné střevíčky hodící se k šatům, s vysokými podpatky a vyšívané perličkami. Aidan vstala, načež jí přes ramena přehodily plášť. Byl dlouhý a bohatý, z téhož materiálu jako šaty, s podšívkou ze zlatého brokátu. Ještě jí podaly gázový závoj, aby si chránila účes před větrem na řece. Malý, krajkami a drahými kameny bohatě zdobený rukávník doplňoval její úbor. V rukávníku měla krajkový kapesník a zlatou schránku v podobě jablka s voňavými esencemi. Na poslední chvíli si ještě navlékla několik prstenů. Chvilku se ještě prohlížela v zrcadle, musela uznat, že pestré peří opravdu zdobí každého ptáčka. Ještě nikdy neměla na sobě nic tak nádherného a elegantního a ani sama ta osoba, která na ni z hladiny zrcadla hleděla, dosud nikdy nevypadala tak krásně. Bylo to jen těmi šaty nebo to mělo co dělat s jejím štěstím? Ať už to bylo tím či oním, nikdy v životě se ještě necítila tak sebejistá, ani si nepřipadala tak hezká a byla teď doopravdy odhodlána jít ke dvoru; tentokrát ovšem za docela jiných podmínek. Conn ji čekal dole pod schodištěm a reagoval zklamaně: “Ty sis už oblékla plášť? To ani nemám vidět ty zázračné šaty?” “Už máme stejně zpoždění,” prohlásila rezolutně. “Uvidíš je, až přijedeme do Greenwiche. Nebyla by to moc dobrá vizitka, kdybychom se zpozdili, Conne. Víš, jak si Její Veličenstvo cení dochvilnosti.”

“Máš naprostou pravdu,” přitakal a bez sebemenšího podezření provázel manželku ke kamennému přístavišti, jelikož hodlali dorazit do Greenwiche po vodě.

Jejich člun naštěstí zachytil odliv a tak spěl rychle dolů po řece Temži až ke královské rezidenci. Tam se dostal do fronty dalších čekajících bárek, buď soukromých, jako byla jejich, anebo nájemných, pronajatých na jeden večer. V nepravidelné řadě čekaly, až budou moci přirazit k přístavišti paláce. Pár lidí v sousedních člunech Conna poznalo a volali na něj. Ukláněl se vpravo, vlevo, elegantní v černém sametovém úboru, který mu jeho žena nařídila obléci.

‘Jak to přijde,” škádlila ho Aidan, “že vás zdraví víc dam než pánů, mylorde?”

“Mám mnoho známých ještě z dob, kdy jsem sloužil v královské gardě,” odpověděl suše, ale lišácky na ni mrkl. “Věru, věru, ale jestli se některá z těch ženských pokusí znovu navázat starou známost, roztrhám ji na cucky.”

Naklonil se k ní a vtiskl jí polibek na ouško, až jí po páteři přeběhla vlna vzrušení. “Nemůžeš mi přece zazlívat, že se na některou podívám, drahá, vždyť mi srdce zajala jen jedna jediná, ty!” 142

“Jsi rošťák,” zamumlala.

“Ano, napravený rošťák, který miluje jen svou ženu, Aidan. Tomu můžeš věřit, jsem sice každým coulem dvořan, ale nikdy bych tě nepodvedl, i když sklony k flirtování mám, to ti přiznám.”

“Takže ti nebude vadit, když si i já zaflirtuji?” “Ne, drahá, protože právě tak, jako jsem věrný já tobě, zůstaneš jistě i ty věrná mně. Jen dej pozor, Aidan, protože nejsi v takových věcech zběhlá, a mohla bys snadno nějakého chlapíka uvést v omyl, třeba nechtěně. Bav se po libosti, ale buď opatrná!” “To bych ráda věděla,” žertovala, “kolik manželů dává svým manželkám takovéhle povolení?”

“Moc jich nebude. Většinou nemohou svým ženám tak věřit, jako já tobě.”

Mezitím jejich bárka provedla obrat a přirazila ke břehu. Za pomoci královských sluhů rychle vystoupili na malé kamenné nábřeží, vyběhli po schodišti a vstoupili do Greenwichského paláce. Tam jim další sluhové odebrali pláště a Conn tak poprvé spatřil manželčiny nové šaty. Úplně zkoprněl a tvářil se tak komicky, že se Aidan začala smát.

.Ježíši!” vydechl. “Ty toho moc neskrýváš drahá, co?” “Nejposlednější móda, mylorde!”

“A to říká kdo?” Zatáhl ji do kouta, aby je nikdo neslyšel a také aby ji nikdo nezahlédl.

“Madame, majitelka salónu,” řekla Aidan s ledovým klidem. “Ušila mi ty šaty přesně podle písemných pokynů tvé sestry, které jsem si přivezla z domova. Dala jsem je madame, když k nám před dvěma dny přišla. Madame říkala, že co se módy týče je Skye nejvyšší autoritou a že to bylo ode mne moudré poradit se s ní.”

“Ty šaty jsou ale doslova nestydaté! Kdyby ses zhluboka nadechla, spadnou ti! Půjdeš se domů převléci, Aidan! Nepřeji si, aby tu kdekterý otrapa valil oči na tvoje prsa!” Chytil ji za paži, ale ona se mu odhodlaně vytrhla.

“Tyhle šaty jsou přesně podle současné módy. Podívej se kolem, Conne! Každá tady má stejně hluboký výstřih jako já, ne-li hlubší. Královna nás už očekává a kromě toho nemám na Greenwoodu nic vhodného, do čeho bych se mohla převléci. Vždyť proto jsem si přece ty šaty dávala šít! Mluví z tebe žárlivost, můj pane. To se mi líbí!”

Zaskřípal zuby. Měla pravdu, žárlí. Když si povšiml, jak září radostí, uvědomil si komičnost situace a zlehka se zasmál. Původně chtěl dávat najevo velkorysou toleranci vůči té své malé, milé, obyčejné ženušce, ale teď mu najednou nepřipadala ani zdaleka tak obyčejná v nádherné dvorské toaletě a s přednostmi

na první pohled tak viditelnými. Jako by ho najednou velkoduš-nost opouštěla, vždyť když ji shledává svůdnou on, bude se tak jistě jevit i ostatním mužům! “K čertu, Aidan, nemohla by sis semhle dát alespoň kousek krajky?” přejel jí prsty po obnažených ňadrech.

“Ne,” prohlásila rázně, ukončujíc debatu. Pak mu jemně připomněla: “Máme zpoždění, můj pane.”

Poražen ji s povzdechem vzal pod paží a kráčel s ní širokou chodbou do přijímacího sálu, kde později královna pozdraví hosty. Když míjeli skupinky dvořanů, několik dam zvolalo sladce: “Conne O’Malleyi! Buďte vítán!” Conn v odpověď jen škrobeně přikývl. “Conne, drahoušku! To je prima, že vás tu zas máme!” “Och, Conne, chyběl jste nám!”

,Asi jim chyběl ten tvůj roztomilý ohon,” dělala si legraci Aidan, až se neubránil úsměvu, jak je k dvorským kráskám nemilosrdná.

“Drahé dítě, vítejte u dvora. Představ mi, prosím, svého manžela, protože ho znám jen od vidění.” Před nimi stála Elizabeth Clintonova.

Aidan vysekla povinné pukrle a Conn se hraběnce z Lincolnu galantně uklonil. Aidan pronesla formálně: “Můj pane, dovolte, abych vám představila lady FitzGeraldovou, hraběnku z Lincolnu, s níž mám tu čest být spřízněna z matčiny strany. Madame, můj manžel, Conn St. Michael, lord Bliss…” “Moc mě mrzí,” řekla hraběnka, “že jsme se dřív nesetkali, ještě než jste opustil dvůr, mylorde. Připojíte se k nám při letní okružní jízdě? Odjíždíme už za pár dní na Long Medford.” “Bohužel nikoli, madame,” odpověděl Conn uctivě. “Přijeli jsme jen na skok, abychom Jejímu Veličenstvu oznámili jistou šťastnou novinu a abychom vzdali dík za to, že nás spojila svazkem manželským. Pak se hned musíme vrátit na Pearrock Royal, jelikož to vyžaduje delikátní zdravotní stav mé choti.” “Ach!” Elizabeth Clintonova se usmívala, bez dalšího pochopila, jakou asi šťastnou novinu spěchají královně oznámit, a zdála se viditelně spokojena, že se její mladé příbuzné nakonec tak poštěstilo. Tenhle mladý O’Malley měl sice hroznou pověst, ale zřejmě je to člověk v jádru slušný a v manželství se usadil. V to také královna doufala, když zasáhla při té ostudě letos v zimě.

“Přeji vám vše nejlepší,” řekla, “a dozajista i královna. Je už nedočkavá dovědět se, jak jste dopadli, když vás dala dohromady, a výsledkem bude určitě potěšena.” Načež hraběnka z Lincolnu Aidan zeširoka objala a políbila na obě tváře, dokonce i Connovi vlepila mateřské políbení. “Mnoho štěstí vám oběma,” dodala a odšustěla.

“Aidan! Strýčku Conne!” mladý hrabě z Lynmouthu spěchal

k nim.

“Panečku, mládenče,” řekl Conn. “Tys vyrostl nejmíň o stopu, to se vsadím. Jak jen to dokážeš, když máš tady tolik běhání?”

Robin Southwood se zašklebil. “Naučil jsem se jíst a spát za pochodu,” odpověděl nedbale. Pak si zblízka prohlédl Aidan. “Vypadáte šťastná, sestřenko,” poznamenal.

“To také jsem,” odpověděla. “Tvůj strýc si vzal k srdci tvou domluvu a chová se ke mně moc pěkně. Dokonce připouští, že mě miluje.” Zasmála se, když se mladý hrabě z Lynmouthu začervenal.

“Asi že ví, že jste do něj zamilovaná a že jste z něho nespustila oči od prvního dne, co jste přišla ke dvoru.” “Ohó, a co má být zas tohle?’ Conn zkoprněl údivem. Teď došlo na Aidan, aby se začervenala, a Robin si uvědomil svou chybu. “Tvůj strýc,” snažila se to Aidan zamaskovat, “moc dobře ví, jak ho mám ráda, Robine.”

“Ale já bych rád slyšel něco o těch oddaných pohledech,” dotíral z legrace Conn.

“Pane!” pleskla ho rukávníkem. “Což nemohu mít také nějaké tajemství?”

Vzal ji kolem pasu a letmo ji políbil na tvář. “Ne, drahá. Mezi námi nesmí být žádné tajemství. To manželství neprospívá.” “Můj pane, také se tě neptám, co jsi kdy měl s jakou dámou předtím, než jsme se vzali. A ty se mě zase nesmíš vyptávat, čím jsem byla uhranutá před svatbou.”

Zasmál se. “Dobrá, madame. V zájmu zachování diskrétnosti jsem nucen souhlasit.”

“Mám vás dovést do komnat královny,” řekl Robin. “Musíme si pospíšit, nebo se začne divit, co vás zdrželo.” Lord a lady Blissovi kráčeli za hrabátkem ven z přijímacího sálu, dále chodbou a pak po schodišti až do královnina apartmá s výhledem na řeku. Jakmile vstoupili, obklopily je dívky z královniny družiny a nadšeně je vítaly.

“Aidan!” vykřikla Linnet Talbotová. “Vypadáš skvěle! Ty šaty musely stát celé jmění!”

“To také stály,” smála se Aidan. “Jak se máš, Linnet?” Usmívala se na dívky i na ostatní kamarádky. “Mary, Dorothy, Jane Anně, Cathy,” vyjmenovávala je. “A kdo je tahle mladá dáma? Náhradnice za mě, myslím?”

“Ano,” sdělovala Linnet. “To je Bess Throckmortonová, sestra Sira Nicholase.”

Slečna Throckmortonová se zdvořile uklonila. “Ohlásím vás královně,” řekl Robin a odspěchal.

Aidan pak pravila s úsměvem: “Nejspíš jste si s mým manželem, lordem Blissem, ještě nebyli oficiálně představeni.” Šest královniných dvorních slečen provedlo předepsanou úklonu a i Conn se jim na oplátku hluboce uklonil. Pak Linnet odvážně řekla: “Svatá panno! Zblízka je stejně krásný jako na dálku. Není divu, že ses uchýlila na venkov. Taky by se mi nechtělo se o něj dělit!”

“Linnet!” okřikla ji slečna Throckmortonová, ale Aidan se

smála.

“Bez šatů je ještě hezčí,” škádlila Linnet a s rychlými postranními pohledy na Conna se rozesmály i ostatní, ba i Bess Throckmortonová.

“Změnila jsi se,” poznamenala Linnet, “a myslím, že k lepšímu.”

“To je moje práce,” vložil se Conn šibalsky, “to díky mně to moje děvče jen kvete.”

“Výborně,” pokračovala Linnet věcně, “ale manželství s vámi jí vynese žárlivost jedné každé dámy ode dvora, která se kdy o vás zajímala, pane. Vrátili jste se ke dvoru, abyste s námi vyjeli na letní objížďku?”

‘To ne,” stačil ještě říci Conn, ale než mohl pokračovat, vrátil se Robin, aby je uvedl ke královně.

Královna seděla v pohodlném křesle, oblečena do bleděmodrého županu, vyšívaného perličkami. Komorná stála za ní a kartáčovala jí řídnoucí narudlé kadeře. Conn s Aidan provedli hlubokou dvorskou poklonu, a když se napřímili, královna Alžběta je obdařila jedním ze svých vzácných úsměvů. “Jak šťastně oba vypadáte,” řekla s náznakem smutku. “Pojďte a posaďte se sem ke mně, drazí, a vyprávějte, co je nového.” To bylo vyznamenání, protože ne každému dovolila královna v její přítomnosti usednout. Jedna z dvorních dam přinesla dvě stoličky a postavila je před královnu. Conn s Aidan se posadili. “Chtěli jsme osobně vzdát dík vám, Vaše Veličenstvo, za naše štěstí,” řekla Aidan. “Nebýt vás, nikdy bychom se byli nepotkali.” Alžbětě se oči zamžily dojetím. Jako by jí v tu chvíli vypadly z paměti šokující skutečnosti, které ji donutily vyhledat Connovi nevěstu, jako by zapomněla, že se Aidan sama odvážně přihlásila jako uchazečka o Connovu ruku. Královna vzala Aidan za ruku. “Drahé dítě, jsem tolik ráda, že jsem mohla splnit poslední přání vašeho otce a přispět tak k vašemu štěstí. Je na vás ten bezbožný rošťák alespoň hodný?”

Aidan se usmála s výrazem tak nepředstíraného štěstí, že královna sama dopověděla: “Ach ano, vidím, že je.” “A co vy, Conne O’Malleyi? Pardon, Conne St. Michaeli, mylorde Blissi! Jste také šťasten?”

“Ano, má královno. Jako vždy jste věděla líp než já, co je pro mě dobré!”

Královně ten upřímný hold dělal dobře. “Přeji si, abyste se k nám oba připojili na letošní okružní jízdě,” řekla. “Manželství vám svědčí, Conne. Vidím vám na očích, že jste se usadil.” “Drahá Alžběto, dík za velkodušné pozvání, ale prosím za prominutí, že je nemůžeme přijmout. Máme jistou radostnou novinu, o kterou jsme se přišli s vámi podělit, jen proto jsme se vrátili ke dvoru.” Položil svou ruku na spojené ruce královny s Aidan. “Má žena,” pravil, “čeká dítě. Má se narodit v únoru.” “Bylo by nám ctí,” dodala Aidan, “kdybyste svolila být jeho kmotrou, madame.”

Takovéhle situace Alžběta vychutnávala. Protože byla sama svobodná, chovala jistou zatrpklost vůči těm, kdo našli štěstí v manželství a měli děti, ale v těch případech, kdy hrála v milostné romanci sama nějakou úlohu, byla laskavost sama. Tak tomu bylo i v případě Conna a Aidan: Zasloužila se o jejich

sňatek a dobře to dopadlo. S potěšením se hlásila k zodpovědnosti za tak šťastný výsledek, vždyť jí byl jen důkazem vlastní předvídavosti a inteligence! A teď má navíc přijít plod toho svazku a zase má mít podíl na šťastné události, ba má hrát hlavní roli!

Conn a Aidan měli netušené štěstí, dostavili se ke královně ve vhodnou chvíli. Politicky totiž přišlo na přetřes možné manželství královny s francouzským princem, synem Františkem, vévodou z Alen?onu, synem Kateřiny Medicejské. Alžběta byla proto obzvláště dobře naladěna. Měsíc květen strávila na Wanstead House, náležejícím jejímu nejpřednějšímu favoritovi, Robertu Dudleymu, hraběti z Leicesteru. Prožila tam idylickou dovolenou mezi lidmi, které měla ráda a kteří měli rádi ji. Nechala si tam zhotovit další portrét, jak stojí v zahradě na Wansteadu na orientálním koberci v bílé toaletě, vyšité kaskádami barevných květů a listí.

Do královského paláce se vrátila jen nakrátko a za necelý týden měla vyjet na každoroční objížďku království, která ji měla letos zavést do hrabství Norfolk a skončit v hlavním městě východní Anglie, Norwichi. V Long Medfordu se měla setkat s vyjednavači vévody z Alenconu, pány de Bocqueville a de Quincy, a byla příjemně vzrušena radostným očekáváním. Ne snad vyhlídkou na sňatek, protože se vlastně vdávat nechtěla a navíc byl princ o dobrou polovinu let mladší než ona ale těšila se na složitá vyjednávání a pozornosti pánů i ženicha, jež mělo být jeho součástí. Uvažovalo se o příjezdu Monsieura, jak se vévodovi d Alencon říkalo, do Anglie. Že by ženich přijel osobně, se dosud nikdy při všech jejích dřívějších námluvách

nestalo, a to ji upřímně vzrušovalo. Měl to být pro ni jeden z posledních pozdravů prchajícího mládí, ještě než nastoupí stáří, protože ve svých čtyřiceti pěti letech už anglická královna bohužel žádné poupě nebyla.

“Budete, madame?” Aidan na ni úzkostlivě hleděla. “Budete našemu dítěti kmotrou?”

“Ale samozřejmě, má nejdražší venkovská myšičko,” řekla královna co nejmateřštěji. “To já budu poctěna, když budu moci být vašemu potomku kmotrou. Jak dojemné, že jste si na mě vzpomněli.”

“A koho jiného bychom měli požádat než tu, která má o naše štěstí největší zásluhu?” odpověděla Aidan od srdce upřímně a Conn se v tu chvíli musel zas obdivovat její diplomacii. “Madame,” připomněla jedna z královniných dam, ,je čas se chystat.”

“Ovšem,” řekla královna a vstala. “Nuže jděte, mí drazí, a bavte se dobře. Vaši společnost budu postrádat, ale dokážu pochopit, že zdravotní stav ženy v prvním těhotenství vyžaduje opatrnost, a vím, co pro Aidan znamená její domov na Pearrock Royal. Přijedu k vám v únoru na křtiny svého kmotřence.” Lord a lady Blissovi povstali, naposledy se královně uklonili a vyšli do předpokoje.

KAPITOLA 6.

V Londýně se zdrželi jen čtyři dny, protože Conn naléhal na co nejrychlejší návrat na Pearrock Royal. Zúčastnili se dvou maškarních plesů a šli se podívat do medvědince, ale i při tak malé námaze se Aidan necítila dobře. Začínalo jí být po ránu špatně k její velké nelibosti ale Conn to pokládal za dobré znamení, předzvěst, že syn, který se má narodit, bude silný a zdravý.

Toho posledního rána v Londýně mu řekla s kyselým obličejem (právě totiž vyzvracela snídani): “Kdyby ti bylo tak zle jako mně, možná by tě to jásání nad dědicem přešlo!” Vyplachovala si ústa vlažnou vodou ochucenou mátou.

Conn ji uchopil do náručí a něžně ji uložil zpátky do postele. “Netrap se, drahoušku. Za pár dní už ti bude líp, uvidíš.” Aidan po něm jen loupla očima, stočila se do klubíčka a usnula, zatímco se Conn po špičkách vyplížil z pokoje, s úsměvem od ucha k uchu. Aby měla na zpáteční cestě co největší pohodlí, rozhodl se poslat vozy se služebnictvem a zavazadly napřed a sám cestovat spolu s Aidan po řece na člunu. Aidan se pro ten nápad nadchla a kupodivu se na vodě cítila mnohem líp. Počasí jejich výletu přálo, nebe bylo bez mráčku; slunce hřá-

lo. Vál větřík tak jemný, že ani nečeřil hladinu řeky. Lodníci greenwoodské bárky byli celí šťastní, že se dostanou z Londýna. Od té doby, co byli lord a lady de Mariskovi vypovězeni ode dvora a novomanželé Blissovi pobývali na venkově, mělo osazenstvo bárky jen málo co na práci. Samozřejmě mohli mluvit o štěstí, že vůbec práci mají, když na Greenwoodu vlastně nikdo trvale nebydlel. Občas dům navštěvovali hosté jejich pánů a pak měli co dělat; někdy potřeboval jejich služby mladý hrabě z Lynmouthu; posledních několik měsíců však trávili v nečinnosti. Proto teď chutě veslovali a těšili se z krásného počasí stejně jako jejich pasažéři.

Aidan měla na lodi mnohem víc pohodlí než v kočáře. Mohla se natáhnout podle libosti a dřímat. Klouzali po hladině, míjejíce ostatní účastníky říčního provozu, nákladní lodi, rybářské čluny, převozní pramice a podobná soukromá plavidla, jako bylo jejich. Krajina kolem řeky byla v plném květu, bylo tu toho tolik k vidění, že to Aidan až unavovalo. Kolem se míhaly chaloupky i výstavné domy, děti cákající se ve vodě, pradleny pilně drhnoucí prádlo na kamenech, bělostná prostěradla, sušící se na keřích na slunci, rybáři, táhnoucí úlovek. Conn si svlékl kabátec a rozepnul košili a Aidan následovala jeho příkladu, také si svlékla živůtek a hedvábnou košilku rozepjala u krku. I když na zádi bárky stál kormidelník, do jejich kajuty, otevřené na bok plavidla, neviděl, v rozhledu mu bránila její střecha, a veslaři seděli k nim zády. Měli tak soukromí zaručeno. Conn se natáhl vedle manželky a jak tu poloobnaže-ná ležela, pohled na ni ho chtě nechtě vzrušoval. Uvolnila si sukni v pase a košilku si rozhalila až k pupku, hověla si na sluníčku. Dlouho ji pozoroval, očarován dokonalostí jejích tvarů. Neudržel se a začal jí hladit a laskat ňadro, zatímco jí ústy dráždil bradavku druhého.

Spokojeně zapředla a lehce pootevřela oči, víčka ji tížila. Pak oči opět zavřela a začala mu prsty laskat šíji. Zlehounka ji kousal do bradavky, začal sát, což ji uvádělo do varu, protože měla ve svém stavu bradavky nadmíru citlivé. “Conne,” šeptala horečně, “nech toho! Budu tě chtít!” V odpověď jí zavedl ruku tam, kde ucítila jeho ztopoření.

“Ale já chci, abys mě chtěla, drahoušku,” zašeptal a pak, aniž ji pustil, zatáhl záclonky kolem kajuty.

Zrudlá studem nad takovou opovážlivostí, nemohla uvěřit, že by si ji chtěl vzít teď a tady, když je od ostatního světa dělí jen sametový závěs. Laskal její bujné vnady; teprve teď si povšiml, že má bradavky o odstín tmavší, než mívala. Jeho dotyky ji zbavovaly zábran, začínala se už svíjet blahem. “Otoč se na bok, Aidan,” šeptal jí do ucha a ji až zamrazilo.

Když uposlechla, zvedl jí sukně a nahrnul jí je kolem pasu. Pak ji otočil zády k sobě a s překvapením ucítila, jak si jeho úd hledá a nachází cestu. “Och,” vydechla a tiše se zasmála. “Ještě tě mám moc co učit, drahoušku,” mumlal, líbaje ji zlehka na tvář. “Takhle nemusíš nést celou mou tíhu. Nechci děťátku ublížit.”

Tohle bylo pro Aidan něco nového. Dělala si už starosti, co si počnou, až bude mít břicho; ale teď z ní obavy spadly a cítila jen, jak se v ní pohybuje, což bylo nádherné. Začala spolupracovat a když srovnal svůj rytmus s jejím, mohl pustit její boky a znovu ji uchopit za ňadra. Jak v ní stoupala rozkoš, zaťala zuby do rtu, aby hlasitě nevykřikla. Nesnesitelně ji vzrušoval, vzrušovaly ji i nezvyklé okolnosti jejich milování a už přerývaně dýchala, jak se jí blížilo vyvrcholení. V dokonalé souhře došli k vyvrcholení současně. Právě včas jí Conn zakryl ústa dlaní a ucukl, když se mu do ní zahryzla. Chvilku setrvali nehnutě, zatímco jim tělem probíhaly záchvěvy ukojení, načež ruku oddálil a ona hned políbila místečko, kam ho kousla. Opatrně jí upravil šaty a rozhrnul závěs, aby vpustil osvěžující vánek. Cítím se skvěle, rozvažovala Aidan. Byla naprosto uvolněná a vánek ji chladil tam, kde jí na ňadrech vyrazil pot. “Jak jsi zkušený, můj pane,” řekla pak váhavě. “Doufám, že máš pro mě v zásobě ještě víc tak příjemných lekcí.” Otočila se na záda a sledovala ho očima.

Zatraceně pěkná ženská se z ní stala, říkal si při pohledu na ni. Je to tím, že má mě, nebo tím, že čeká malé nebo snad obojím trochu? Každopádně v něm vyvolávala neznámý pocit pokory a vděčnosti. Usmíval se na ni. “Och, Aidan, chtěl bych ti ukázat celý svět, vždyť na to máme celý život a ten musí být jen krásný a příjemný!” Políbil ji, ucítil, jak se její rty pod jeho rozevírají, jak dychtí ochutnat jeho jazyk. Nepřestávala být tak sladce žádostivá, tu vlastnost u ní zbožňoval. Víčka jí opět ztěžkla. Pozoroval ji, jak usíná a znovu si opakoval, jako ostatně za posledních několik měsíců každý den, jaké měl štěstí, že ji potkal.

Greenwoodská bárka dospěla po řece malý kousek severně od Oxfordu, kde lord a lady Blissovi přesedli do kočáru. Byli už v polovině cesty domů, takže se těch posledních pár mil už dalo vydržet, byť kočár nadskakoval a natřásal se na prašných silnicích.

Když přijeli na Pearrock Royal, dozvěděli se, že se příští týden má slavit zasnoubení malé Velvet de Marisco. Nejmladší Connova neteř se měla v budoucnu, až jí bude šestnáct, provdat za nejstaršího syna hraběte z BrocCairnu, mladého Alexandra 150

Gordona. Má přijet do Anglie už za pár dní spolu se svým otcem Angusem. Jsou na cestě ze svého hradu Dun Brocu ve skotské Vysočině západně od Aberdeenu.

Angus Gordon je prý starým přítelem Adama de Marisco. Bydleli spolu kdysi ještě jako mládenci ve Francii, kde skotský hrabě pobýval jednak na studiích a jednak ve službách své nevlastní sestry, malé Marie, královny skotské, která se tehdy provdala za mladičkého a churavého francouzského krále. Ještě jako jinoši si domluvili, že jednou spojí oba rody manželstvím, a teď se tedy měl jejich sen stát skutkem prostřednictvím oficiálních zásnub pětileté Adamovy dcerky Velvet s Angusovým patnáctiletým synem Alexandrem.

Skye vyhlídka na domluvený sňatek nijak zvlášť netěšila. Její první manželství bylo kdysi také domluvené a od samého začátku se ukázalo být skutečnou pohromou. Přála proto svým dcerám sňatky výhodné, ale zároveň i z lásky. U nejstarší dcery, Willow, se jí to podařilo. Vzala si Jamese Edwardese, mladého a pohledného hraběte z Alcesteru. Kéž by stejně šťastně dopadly i její dvě mladší dcery, Deirdre Burkeová a Vel vet de Marisco! Nechtěla se však vzpouzet manželovým záměrům, a tak souhlasila pod podmínkou, že až Velvet dospěje, bude moci volit podle hlasu svého srdce, pokud by nebyla s ujednáním rodičů spokojena.

I když měl být dům plný hostů až po střechu, trvala Skye na tom, aby Conn s Aidan u nich přenocovali, zvláště když se dozvěděla, že je Aidan v jiném stavu.

“Mám takovou radost,” řekla, objímajíc švagrovou. “Letos je to rok miminek. Willow se čeká příští měsíc a ty máš rodit v zimě. Oba mí nejstarší synové se také narodili v zimě. Poprosíme sestru Eibhlin, aby přijela z Irska a byla ti nápomocná. Vyprávěl ti Conn o Eibhlin?”

“O té jeptišce-léčitelce? Ano, a jsem na ni opravdu zvědavá, protože jsem ještě neviděla ženu-doktora.” “Je úžasná,” řekla Skye. “Náš otec měl celkem jedenáct dětí a z nich my čtyři jsme se podle mínění našich sourozenců nevydařili. Já, samozřejmě, protože jsem si troufla převzít odpovědnost za celý rod, když otec zemřel. To mi starší sestry vyjma Eibhlin, nikdy neodpustily. Pak Eibhlin, protože se sice stala jeptiškou, ale pak odmítla zůstat v klášteře a namísto toho jezdí po kraji a pečuje o nemocné. Dále Michael, který si zvolil kněžský stav, ačkoliv se mohl stát námořním lupičem jako otec, a nakonec ovšem Conn, který si hledal štěstí v Anglii, namísto aby proti ní bojoval.” Zasmála se od srdce. “Tak do takovéhle rodiny ses přivdala, Aidan.”

Queen ‘s Malvern už se začínal plnit, přijížděly Skyeiny děti.

Z Irska přijel její nejstarší syn Ewan OTlaherty s manželkou Gwen a dětmi. Ewanův bratr Murrough se právě vrátil z námořní výpravy a zastavil se v Devonu pro svou ženu Joan, která byla sestrou Gwen, a přivezl ji i děti. Přijela i Willow s manželem, ztěžka chodící v posledním měsíci těhotenství, ale zářící štěstím a pýchou. Ode dvora přijeli dva nevlastní bratři: Robin Southwood, hrabě z Lynmouthu, a lord Padraic Burke. Padrai-kova sestra Deirdre sice také mohla jít ke dvoru, ale nelákalo ji to, zůstávala raději doma, u maminky. Tak se všichni u příležitosti zásnub nejmladší sestřičky shromáždili a hoši škádlili Deirdre, že mladší sestra bude vdaná dřív než ona. Deirdre, jinak vždy tichá a mírná, pohlédla přes pokoj na hraběte z BrocCairnu a jeho syna a řekla předvídavě: “O takového muže, jako je Alexander Gordon, bych ani nestála. Pro mě by byl příliš divoký a necivilizovaný. Chtěla bych muže klidného a jemného.”

Aidan vzala neteřinku kolem ramen. “Mluvíš moudře na tak mladé děvče,” řekla a také se zadívala na mladého Alexandra Gordona.

Byl to vytáhlý a hubený chlapec s arogantním pohledem, s čupřinou tmavých vlasů a jantarovýma očima. Mluvil anglicky úzkostlivě správně, nicméně se zřetelným skotským přízvukem. Měl jisté vzdělání, protože studoval na univerzitě v Aberdeenu, ale ještě nikdy neopustil Skotsko. Jeho otec se zmiňoval o studiu ve Francii.

Zasnoubení se konalo v úzkém kruhu rodinném, do nějž byli přivzati i Sir Robert Small a jeho sestra, paní Cecily. Sloužit mši bylo sice v té době zakázáno, ale ze služebnictva na Queen’s Malvern, z nichž byli mnozí také tajní katolíci, by se nenašel nikdo, kdo by de Mariskovy a jejich francouzského příbuzného, zámeckého kaplana, kvůli tomu udal. Maličká snoubenka byla rozkošná v bleděrůžových šatečkách s věnečkem z planých růží na kaštanových vláskách. Byla pyšná, že ač tak malá, dokáže se krásně podepsat na úřední dokument hned vedle podpisu snoubencova.

Aidan sledovala párek dětí s pousmáním; byla teď ráda, že ji otec v dětství nikomu nezaslíbil. Alex byl trochu zaražen všemi těmi projevy citu, jež se snesly na jeho hlavu i na hlavu té holčičky, která se měla jednou stát jeho ženou. Nedovedl si ji představit dospělou; ale o sobě si myslel, že už dospělý je. Pokoušel se být k ní milý a nabídl jí nějakou sladkost. Přijala ji, dětsky šišlavě poděkovala a pak se s kupodivu dospělým pohledem, který na něj vrhla zpod dlouhých řas, utekla do bezpečí matčiných sukní.

Celá záležitost netrvala dlouho, jen jeden den, protože jediná

dcera Anguse Gordona se měla zakrátko vdávat. Zanechal ji spolu s manželkou samotnou na hradě v neklidných časech, jež tehdy ve Skotsku vládly, jen proto, aby se narychlo zajel podívat na jih do Anglie na příští synovu nevěstu. Nebylo také radno ponechávat panství dlouho bez pána. Hned druhého dne zrána jsme proto mohli vidět hraběte z BrocCairnu spolu se synem cválat na sever, ale až po nečekaně dramatickém zakončení oslav, kdy večer dala při předčasném porodu Skyeina dcera Wil-low život zdravému chlapečkovi. Jelikož se narodil za tak neobvyklých okolností, byl bez meškání pokřtěn a kmotry mu byli novopečení snoubenci.

Když druhý den odpoledne ujížděli Aidan s Connem přes pole domů, musela se Aidan pořád ještě smát při vzpomínce, jaký zmatek Willow porodem vyvolala a jak i její švagrová, zvyklá

být za každých okolností paní situace, byla vyvedena z míry. “Nemůžu tomu uvěřit,” opakoval Conn už posté. “Ještě jsem neviděl Skye tak vykolejenou. Vždyť sama rodila už tolikrát.” “Ale tentokrát to bylo dítě jejího dítěte,” odpovídala trpělivě Aidan. “Sama snášet bolest je docela něco jiného než vidět trpět vlastní dítě. I když se mám matkou teprve stát, dovedu si to představit.”

Natáhl se a vzal ji za ruku, zatímco jejich koně klidně kráčeli vedle sebe. “Mám tě tak rád,” řekl tiše. “Moc tě miluji.” Přejeli přes pole žlutě kvetoucí vojtěšky a vystoupili nahoru po pozvolném svahu. Tam se zastavili a zahleděli se dolů na Pearrock Royal, mírumilovně odpočívající v záři odpoledního slunce. Pečlivě posekaný trávník kolem domu vypadal jako kus sametu. V zahradě přebíjely jásavé barvy jedna druhou a na klidné hladině jezírka nerušeně plul jakýsi vodní pták. Na druhém břehu jezírka byla ponechána část původní obory, takže mohli zahlédnout laň s dvěma kolouchy, jak se vynořují z lesa a jdou se napít do jezírka. Nepromluvili, slova byla zbytečná. Zůstali jen stát, usmívajíce se jeden na druhého, a znovu se kochali pohledem na ten malý, ničím nerušený svět sám pro sebe. Nakonec už začali koně neklidně přešlapovat, a tak se pustili dolů k zámečku.

Když dorazili a stájníkův hoch jim odebral koně, vyběhl z domu Beal. “Mylorde, čekají tu na vás nějací páni.” “Děkuji, Beale,” řekl Conn a spěchal i s Aidan dovnitř. V předsíni zastihl půltuctů mužů ve stejnokrojích královské gardy. Conn postoupil kupředu. Vítejte na Pearrock Royal, pánové. Doufám, že vám Beal nabídl občerstvení.” Nikoho z nich sice nepoznával, ale u královské gardy se osazenstvo rychle měnilo, protože mnozí se poděkovali, jako on sám, a na jejich místo hned nastoupili jiní, jelikož sloužit v osobní stráži samé královny bylo pro každého ctí. “Čím vám mohu sloužit?”

Velící kapitán vystoupil: “Jste Conn St. Michael, rozený Conn O’Malley z ostrova Innisfany, známý nyní jako lord Bliss?” “To jsem, pane.”

“Pak mám nepříjemnou povinnost informovat vás, mylorde, že jste ve jménu královny zatčen.” “Coje! Conn překvapením ztuhl.

“Přišli jsme, pane, abychom vás doprovodili do Londýna, kde máte být v Toweru uvězněn až do dalšího rozhodnutí královny.” “Ne!” Aidan zbledla hrůzou. “Ne!” opakovala. “To musí být nějaké nedorozumění!”

Conn ji vzal chlácholivě kolem pasu. “To je v pořádku, drahá. Nic jsem neprovedl. Zřejmě nějaký omyl.” “Přišli pro tebe, aby tě strčili do Toweru!” křičela. “Už tě nikdy neuvidím!” a vypukla v pláč.

Přivinul ji k sobě, marně se snažil ji utišit. “Má žena,” vysvětloval ošívajícímu se kapitánovi, ,je jen krátce v jiném stavu.” Pak ji vzal za bradu a hleděl jí do uslzených očí. ,.Důvěřuji královně, Aidan. A teď se vzchop, lásko, a poslouchej. Pojedu s těmihle pány. Ty pošli pro Adama na Qmen’s Malvern a řekni mu, co se stalo. On už bude vědět, co má dělat. Rozumělas,

Aidan?”

“A-ano,” vzlykala. “Beale!” zvolal Conn. Majordom přispěchal. “Mylorde?” “Přines mi meč, hned.”

Zdálo se, že čekají celou věčnost, než majordom přinesl zbraň. Aidan se držela manžela, neschopna překonat strach. Tiskl ji pevně k sobě, i jemu tlouklo srdce jako kladivo. Nedovedl si to vysvětlit. Což zase něco vyvedli jeho starší bratři, ale kdyby tomu bylo tak, proč se o tom královna nezmínila, když ji nedávno navštívili? Královští zbrojnoši netrpělivě přešlapovali. Věděli jenom to, že mají tohoto muže přivést a uvěznit. Kdo ví, co provedl. Mohlo to být cokoliv, od těžkého zločinu, jakým je zrada, až třeba po nějakou hloupost, jako třeba svedení manželky

či dcery někoho významného. Jeho pověst by pro nějakou takovou lapálii mluvila.

“Váš meč, pane.” Beal mu podával zbraň.

Conn mu pokynem hlavy poděkoval. Pustil Aidan, obrátil se ke kapitánovi stráže a podal mu meč. “Zde, pane,” řekl tiše. Kapitán ho vzal a řekl: “Máme vaše slovo, mylorde, že se nepokusíte uprchnout?”

“Ano,” řekl Conn s předstíraným klidem. “Děkuji vám, mylorde. Můžeme tedy vyrazit.” 154

“Ne!” vykřikla Aidan, “jistě ne hned teď, pane! Vždyť už je večer! Počkejte do rána.”

“Mylady, mám rozkaz dovézt vašeho manžela do Londýna co nejrychleji. Zbývá nám nejméně šest hodin denního světla a za tu dobu už budeme pořádný kus cesty k Londýnu.” Pohlédl na Conna.

“Byl už jste někdy v Toweru, pane?” “Ne,” odpověděl Conn.

“Pak uděláte nejlíp, když si s sebou vezmete pořádně naditý váček s penězi. Jak budete ubytován, bude záležet na tom, kolik budete moci zaplatit. Ti, kdo platit nemohou, většinou končí v kobkách pod úrovní hladiny řeky, ale za peníze tam můžete dostat jak slušné ubytování, tak stravu, ba i dříví na topení a víno pro zahřátí. V Toweru se musí za všechno platit.” Aidan už se trochu uklidnila a začala uvažovat. “Počkejte!” řekla přísně. “Sám jste řekl, že máte ještě spoustu času do setmění, takže se můžete ještě chvíli zdržet, než se manžel převleče a než mu sbalím pár věcí s sebou. Nemůže přece jet tak, jak je, a bez peněz!”

‘Dobrá, mylady,” souhlasil kapitán. “Nemám námitek, ale ne-protahujte to zbytečně, nepokoušejte se nás zdržovat, madame!” Aidan se hrdě napřímila a odstoupila od manžela. Kapitán stráže s nelibostí zjišťoval, že je skoro tak vysoká jako on sám. “Pane, máte slovo mého manžela a teď i moje. Nebude to trvat dlouho.” Popošla ke vchodu do hlavní síně. “Pojďte dál, pánové, a počkejte zde. Schodiště k našim pokojům vede odsud.” Když osaměli v ložnici, obrátila se Aidan ke Connovi celá bledá, ale hlas měla pevný: “Víš snad, co to má znamenat?” “Ne, nemám tušení, ledaže snad bratři zase něco provedli. Většinou ale v takových případech volá Bětka k zodpovědnosti Skye. I ta si odbyla nějaký čas v Toweru, ale vyšla odtud v pořádku.”

“Skye byla zavřená v Toweru?” Aidan nevycházela z údivu. “Ano, dokonce se jí tam narodila Deirdre. Skye je s královnou na kordy už celá léta, drahoušku. Mají podobnou povahu, vždyť víš. Obě jsou to silné osobnosti, obě chtějí samy řídit vlastní osud, přestože jsou jen ženy. Zpočátku, když Skye přišla do Anglie a vdala se za Geoffreye Southwooda, byly přítelkyně. Pak Southwood spolu s jejich mladším synkem nečekaně zemřel na záškrt. V poslední vůli ustanovil Skye vykonavatelkou, ale královna jeho vůli ignorovala a jmenovala lorda Dudleye poruč-níkem malého Robina. Bětka věděla, že má Dudley na Skye zálusk, a protože sama si ho vzít nemohla, ani se mu nedokázala oddat, snažila se ho potěšit jinak. Dobře věděla, že je Dudley Skye protivný, a tak si řekla, že její vlastní vřelý vztah k němu

dobrodružství se Skye neohrozí. Robert Dudley Skye znásilnil, a když si na něj u královny stěžovala, musela Alžběta připustit, že věděla, co Dudley zamýšlí, ale že se rozhodla nevidět a neslyšet, jen aby bylo po jeho.

Od té chvíle se vztah mezi královnou a mou sestrou pokazil. Podél celého pobřeží Irska a ve vodách Irského moře byly anglické lodě soustavně napadány a rabovány piráty. Královna tak přišla o značné částky. Kladla to za vinu sestře… ” “Což za to opravdu mohla?” Aidan údivem zírala, co toho ještě o krásné švagrové neví.

Conn se zasmál. “Královna to samozřejmě nikdy nemohla dokázat,” odpověděl, ale takovým tónem, že Aidan hned věděla,

na čem je. Conn pokračoval: “Skye se znovu provdala. Tentokrát za Nialla Burkeho. Ale s královnou ještě vyrovnána nebyla. Královna jí nastražila důmyslnou past, ze které se Skye podařilo vyváznout. Ze vzteku ji královna nechala uvěznit a sestra si tak několik týdnů pobyla v Toweru. Tím pádem se Deirdre narodila tam.

Nakonec byla Skye dík spojenému úsilí Adama a lorda Burghleye osvobozena a vrátila se s Niallem nejprve do Devonu a později na Niallovo panství v Irsku, kde se narodil Padraic. Po Niallově smrti znovu potřebovala Skye Bětčinu pomoc, aby udržela tamní Niallovo dědictví pro Padraica, který měl v té době sotva rok. Královna souhlasila pod podmínkou, že Skye uskuteční politický sňatek, tentokrát ve prospěch Anglie, což také učinila, ale bohužel zakrátko ovdověla znovu. Naposledy se Skye provdala podle hlasu svého srdce za Adama de Mariska; brali se ve Francii, bez povolení královny. Následně Bětka doslova ukradla pozemky Burkeových a přidělila je anglickému kolonistovi. Na nějaký čas se sice zase smířily, ale pak dala královna unést Skyeinu a Adamovu malou dcerku Velvet, protože zas něco od Skye potřebovala. Když jí Skye vyhověla, dítě samozřejmě rodičům vrátila a přidělila jim zámek a panství Queen’s Malvern ve vnitrozemí. Padraicovi dala náhradou pozemky v Anglii, ale sestru ode dvora vypověděla a zakázala jí Londýn. Prý proto, aby se nemohla zdržovat v blízkosti moře, protože na něm představuje nebezpečí pro vlast. Přinutila Skye, aby předala vůdcovství rodu O’Malleyů bratru Michaelovi, jenž se mezitím stal biskupem v MidConnaughtu. Podle mě je to všechno jen záminka, protože královna na Skye sice žárlí, ale zároveň se jí obdivuje. A co se týče Skye, ta má Bětku ve skutečnosti ráda, i když by to nepřiznala.” Usmál se na manželku uklidňujícím úsměvem. “Tak vidíš, drahá, vlastně se nic tak strašného neděje, když teď musím na čas do Toweru. Mnoho význačných lidí jím prošlo, včetně královny samé, a zase se bez úhony dostali ven.”

“A mnozí tam vstoupili plni života jen proto, aby pak vyšli bez hlavy,” dopověděla.

“Aidan, vždyť jsem nic zlého nespáchal. Určitě se všechno brzy vysvětlí. Teď mi pomoz se převléci a přines mi pořádný pytlík s penězi. Stačí, že se musím vrátit do Londýna v tom vedru. Ať tam v té díře mám alespoň trochu pohodlí!” Usmála se. Jaká úleva, vidět ho zas žertovat a ne tak obřadného, jako když jednal s kapitánem stráže. “Sbalím ti nějaké rezervní prádlo, drahý, a seženu Clunyho. Ať jede s tebou.” Aidan, najednou klidná, se pustila do práce, soustředěně a efektivně. Do malého ranečku mu zabalila čisté punčochy a prádlo, osobní potřeby, kartáče na vlasy, kartáček na zuby a přidala sadu kostek, aby se měl čím zabavit. Pak odspěchala shánět Clunyho. Toho už o nečekaném sběhu událostí uvědomil Beal. Když se Aidan vrátila do hlavní síně, stál tam Cluny už obutý v cestovní holinky a připraven k odjezdu. Pokynula mu, aby předstoupil.

“Už víte?”

“Ano, mylady, a rád bych věděl, co to má znamenat. Pošlu vám zprávu co nejdřív, hned jak to bude možné. Služebnictvo vězňů v Toweru může vcházet a vycházet podle libosti.” Na okamžik se přerušil a pak řekl: “Dejte, prosím, pozor na paní Mág, ale Bůh chraň, aby se dozvěděla, že jsem vás o to žádal! Ty její litanie by pak nebraly konce! Stačí, co napovídá takhle!” Aidan skryla úsměv. Věděla, že má Mág Clunyho raději, než si chce sama přiznat, a teď byla za ni ráda, že je její cit opětován. Jste hodný člověk, Cluny,” řekla tiše. “Dejte pozor na manžela, ať nepřijde k úhoně.” “To dám, mylady.”

Aidan pak odspěchala do kanceláře, aby vzala váček s penězi ze sejfu. Naplnila ho stříbrem a přidala ještě deset zlatých mincí. Po chvilce přemýšlení naplnila ještě jeden menší, pro Clunyho, pro případ náhlé potřeby. Když se vrátila do hlavní síně, předala mu ho s příslušnými pokyny.

Conn už byl rovněž připraven; podala mu větší váček, který

si zastrčil za ňadra. Byl oblečen na cestu, ve vysokých botách, vyšívaném hnědém sametovém kabátci, s horními knoflíky rozepnutými a s košilí rozhalenou u krku, protože bylo horko. Přes ruku měl dlouhý plášť.

“A kde máš jezdecké rukavice?” ptala se. “Nemůžeš jet bez

nich.”

“Mám je, Aidan,” řekl něžně a na důkaz jí je ukázal. “Na jak asi dlouho?” zašeptala.

“To nevím, ale ať je to, co je, nic vážného to být nemůže. Nemyslím, že nadlouho.” “Mám tě ráda,” řekla tiše.

“I já tě mám rád,” řekl a přivinul ji k sobě, dlouze a vášnivě ji políbil, jako by si chtěl její rty zapamatovat. “Dej pozor na dítě,” připomněl, pak ji pustil a vykročil ze síně.

“Conne!”

Zastavil se, otočil. “Zůstaň tu, Aidan,” nařídil jí. “Nechci, aby mi zůstal před očima poslední pohled, jak mi na prahu máváš na rozloučenou. Radši bych tě viděl vítat mě, až se budu vracet.” Přikývla, pochopila. “Nechť tě Bůh provází, můj pane,” zvolala, “a nechť ti dopřeje brzký návrat domů, ke mně!” Poslal jí vzdušný polibek, otočil se a spěchal ven. Neměl daleko k slzám a nechtěl, aby si toho všimla. Nasedli na koně. “Vy pojedete vedle mě, pane,” řekl velící kapitán. “Mé jméno je William Standish.”

Conn přikývl. “Děkuji vám, kapitáne Standishi.” Ještě nedojeli na konec příjezdové cesty, když tu se přiřítily dvě postavy na koních, s pokřikem, aby zastavili. “To je má sestra a její manžel, lord a lady de Mariskovi,” vysvětloval Conn.

“Proboha, pane, tady na venkově se zprávy šíří zřejmě rychleji než u dvora,” řekl s úsměvem Will Standish. “Někdo ze služebnictva zřejmě vyrazil hned v tom okamžiku, kdy jsme se dozvěděli, o co jde,” řekl Conn. “V naší rodině držíme pohromadě.”

Skye s Adamem zastavili před eskortou a Skye se ostře zeptala: “Co to má znamenat, Conne? Je to pravda, žes byl zatčen? A proč? Myslela jsem si, že váš výlet do Londýna dopadl dobře a že jste si zachovali její přízeň.”

Kapitán Standish zůstal koukat na krásku před sebou s otevřenými ústy. Už slyšel o Skye O’Maleyové, ale teď musel uznat, že skutečnost pověst o její kráse překonává. “Skye, Bůh je mi svědkem, že nevím, oč se jedná. Nemám nejmenší potuchy, proč bych měl být zatčen, a ani nemohu vinit tady chudáka kapitána, protože ten to také neví.” “Možná neví, nebo spíš nechce říci,” odsekla Skye. “Což ta ženská nikdy nenechá naši rodinu na pokoji? Pojedu do Londýna s tebou!”

“Nemůžeš, Skye! Máš Londýn zakázaný, i přístup ke dvoru! Adame, domluv jí, jsi přece její manžel!” Adam de Marisco vydal hluboké zasmání. “Jsem rád, že máš tak vysoké mínění o mém vlivu na tvou sestru, Conne, ale já vím své. Ale tentokrát se pokusím.” Zahleděl se na ni a vážně pravil: “Poslouchej, holčičko, tvůj bratr má pravdu. Královna tě sem vypověděla, aby tě neměla na očích. Kdyby s tebou chtěla něco projednávat, poslala by pro tebe, což může ještě učinit. Až se tak stane, pojedeš do Londýna, ale pro tuto chvíli musíš zů-158

stat doma a věnovat se dcerám, které tě obě potřebují víc než Conn. Já doprovodím Robina a Padraica zpátky ke dvoru a tam uvidím, co se dá dělat.” “Ale…”

“Žádné ale, Skye! Myslíš, že bratrovi pomůžeš, když královnu urazíš?”

“Skye, prosím tě, dohlídni na Aidan. Je celá vyděšená. Až doposud žila jako ve vatičce a teď tohle! Mám o ni strach, i o dítě!” naléhal Conn.

“Máš peníze?” vyptávala se ho. “Přežít ten proklatý Tower

stojí celé jmění!”

Přikývl s úsměvem. Jaká podoba, pomyslel si kapitán Standish, když se i ona usmála.

“Pak tedy Bůh tě provázej, bratříčku, a jestli ti ta ženská zkřiví jen vlas na hlavě, pak já…”

“Skye!” varovně se ozval Adam, takže se jen ušklíbla, otočila koně a cvalem ujížděla zpět. “Nedělej si starosti, Conne. Rychlou jízdou se dostane ze špatné nálady i ze strachů, které ji teď pronásledují, ještě než dojede domů. Dohlédne na Aidan a já přijedu do Londýna koncem týdne, chlapče.” Natáhl ruku a Conn mu ji srdečně stiskl.

“Děkuji, Adame. Dej mi vědět, co Robin zjistí.” “Dám, ‘ odpověděl Adam a pootočil koně ke kapitánu Stan-dishovi. “Dáte pozor na mého švagra, viďte?” “V tom se na mě můžete spolehnout, lorde de Marisco,” zněla odpověď. “Máme příkaz dopravit lorda Blisse do Toweru a přesně to hodláme udělat, nic víc, nic míň.” Adam přikývl. “Pak tedy i vás provázej Bůh,” řekl a se zamáváním následoval svou ženu cvalem cestou necestou. Conn s doprovodem jeli ten den až do deseti hodin večer a zastavili, až když nebylo vidět na cestu. Vyhledali přístřeší ve stodole velkého statku, kde jim na druhý den ráno hospodyně nabídla k snídani tmavé pivo, čerstvý chléb a chutný tvrdý sýr. Connovo uhlazené chování a fešný zjev mu vynesly pozornost dvou kyproučkých farmářových dcerek. Když se chystali k odjezdu, dal každé z nich hubičku a vsunul jim po stříbrné minci za živůtek za jejich vydatného chichotu.

“Jste k nám tak velkorysý, mylorde, ale vždyť jsme pro vás nic neudělaly.”

“Ale kdybyste snad neměl naspěch, rády vás vezmeme na seník,” řekla starší z nich.

“Ach, děvčata, je mi líto, že vám musím odříci!” řekl Conn, “ale jsme tu v záležitosti samé královny a ta nesnese odkladu.” Vyrazili, a cestou se královští gardisté nahlas podivovali jeho úspěchům u krásného pohlaví. Cluny se zubil “jak idiot”, jak mu

jeho pán pošeptal, a říkal si, že je to pomalu jako za starých časů, za svobodna.

“Mí chlapi vám fandí,” řekl Connovi s úsměvem kapitán Standish.

“Jsou mladí,” odpověděl Conn suše, “a na mládí snadno zapůsobíte.”

Každý den cestovali bez zastávky od úsvitu do soumraku, zastavovali, jen aby nakrmili koně a sami se posilnili. Když dojeli do hlavního města, byl Conn bez průtahů předán do Toweru jako vězeň. Za stříbro z Aidanina váčku si koupil docela pohodlný pokoj, dokonce s krbem a malým okénkem s vyhlídkou na řeku. Místnost byla prázdná, až na hromadu slámy s kbelíkem v rohu, takže další stříbro padlo na obstarání dvou kavalců, stolu a židlí. Když strážný přišel pro Conna, aby se dostavil k výslechu, Cluny oznámil: “Jdu ven, mylorde, nakoupit pár věcí.” Conn pokynul na souhlas a následoval strážného chodbou a stále dolů, po třech úsecích schodiště, až do tmavé místnosti bez oken. Chvíli mu trvalo, než se rozkoukal, a pak zjistil, že je místnost přece jen trochu osvětlena. Spatřil Williama Cecila, lorda Burghleye a ještě nějakého neznámého muže, jak sedí za stolem. Strážní ho postavili před ně. “Mylorde Burghleyi?” ozval se Conn tázavě. “Lorde Blissi,” zněla odpověď. “Mylorde, proč jsem zde?”

“No, no, lorde Blissi, nehrajme si na schovávanou. Vaše spiknutí bylo odhaleno. Svěřte mi vše a uvidíme, co se dá pro vás

udělat.”

“Spiknutí!” Conn zůstal stát s otevřenými ústy. “Nevím nic o žádném spiknutí! Vím jen, že jsem už několik dní vězněn a byl jsem násilím odveden z domova. Má žena je strachem šílená. Čeká první dítě. Kdo mě obviňuje ze zrady? A proti komu měla být namířena? Proti čemu?”

“No tak, lorde Blissi,” chlácholil ho lord Burghley otcovsky. “Chcete snad popřít, že stále ještě vyznáváte starou víru?” “To ne, ale jen Bůh sám ví, že tomu nepřikládám žádný význam!”

“A chcete snad popřít, že jste spolu s ostatními přívrženci vašeho vyznání zosnovali spiknutí s cílem zavraždit naši královnu a dosadit Marii Skotskou na anglický trůn?” “Cože?” Conn už křičel rozhořčením. “Zavraždit Alžbětu? Ne! Nikdy! A nahradit ji tou ubohou pomatenou skotskou čub-kou? Tisíckrát ne!”

Lord Burghley se na okamžik zarazil. Jeho informace bývaly většinou spolehlivé, i když tentokrát se mu ta povídačka o spiknutí zprvu nezdála, protože nepokládal Conna za schopného ve-160

lezrady. Přesto, říkal si, opatrnosti nikdy nezbývá. Jeho jindy tak spolehlivý informátor totiž potvrdil, že nové španělské spiknutí proti Alžbětě skutečně existuje.

Nebylo by to poprvé, co se Španělsko a jeho velvyslanec na něčem takovém podíleli. Za vlády královny Alžběty se u anglického dvora vystřídalo už pět španělských velvyslanců. První z nich, hrabě Feria, pozůstatek ještě z dob vlády Marie Tudorovny, se oženil s Jane Dormerovou, anglickou šlechtičnou. Anglii opustil v roce 1559 a královna si oddychla, protože nafou-kaného hraběte nesnášela.

Po něm následoval Alvarez de Quadra, biskup z Aguily, a sloužil svému králi jako velvyslanec v Londýně po čtyři roky, dokud ho nesklátila morová epidemie. Naprosto postrádal smysl pro humor, takže si z něj královna mockrát ztropila legraci. Vystřídal ho jediný španělský ambasador, kterého si královna oblíbila.

Diego Guzmán de Silva, biskup toledský, setrval u anglického dvora šest let. Byl elegantní a kultivovaný a všeobecně oblíbený. I on našel v královně zalíbení, protože sice byl loajálním poddaným svého pána, španělského krále, nicméně mu fanatismus nekalil rozum jako jeho předchůdcům. Ale časem se biskupovi začalo po Španělsku tak stýskat, že sám poprosil krále o uvolnění z funkce.

Výběrem jeho nástupce, Gueraua de Spes, uskutečnilo Španělsko ve vztahu k Anglii obrat o stoosmdesát stupňů. Nepříjemný, zakrslý chlapík si brzy získal nechutnými manýry, netaktními poznámkami a neobyčejným nadáním vyvolávat potíže odpor celého dvora. Protože se zapletl do spiknutí Rudolfího, byl koncem prosince 1571 z Anglie vykázán.

Dalších šest let Španělsko v Anglii velvyslance nemělo, až donedávna, kdy nastoupil Bernardino de Mendoza. Královna s ním byla krajně nespokojena, protože to byl člověk nevzdělaný, potrpěl si na prázdnou pompu a navíc byl i mstivý. I za jeho úřadování jisté známky nasvědčovaly, že stejně jako jeho předchůdce kuje proti královně pikle. Jen před nedávnem byl zatčen a uvězněn španělský agent Antonio de Guaras, působící v Anglii už od roku 1570! Prokazatelně se zúčastnil tajného vyjednávání s uvězněnou skotskou královnou.

Tajní agenti lorda Burghleye odhalili v poslední době další spiknutí pod krycím jménem Osvobození a všechno zdánlivě svědčilo pro to, že je v něm Conn St. Michael, lord Bliss, namočen až po uši. Přesto Conn svou účast vytrvale popíral. Samozřejmě, že bude zapírat, chlácholil William Cecil vlastní svědomí. Dobrovolně se nikdy nikdo nepřizná, leda na mučidlech. Obrátil se k ponurému chlapovi vedle sebe.

“Zdá se, mistře Nortone, že budeme muset lorda Blisse vyslýchat poněkud naléhavěji.”

“Jistě, můj pane,” zněla odpověď a Norton v úšklebku obnažil zčernalé pahýly zubů.

Norton! To jméno udeřilo Conna jako palicí a v tu chvíli se mu zvedl žaludek. Norton, zlopověstný žalářník v Toweru! Norton, jenž dovedl mučení k dokonalosti, jenž dokázal dohnat člověka na pokraj šílenství, aniž by mu zlomil jedinou kost! Co se

to, proboha, děje? Jak jen se mohl připlést k něčemu tak vážnému? Cítil, jak se ho zmocňuje panika. Zhluboka se nadechl a promluvil: “Mylorde, obviňujete mě ze spiknutí s cílem zavraždit královnu a dosadit na její místo Marii Skotskou a přitom mi o mé vině nepředkládáte jediný důkaz! Byl jsem snad obžalován? A kým? Nechť mi to opakuje do očí, mylorde! Tohle že má být anglická spravedlnost?”

Lord Burghley se ocitl na vahách a dokonce trochu v rozpacích. Mladého lorda Blisse měl rád. Nikdy ho nepovažoval za fanatika či potencionálního spiklence. Celá ta záležitost byla krajně znepokojivá, a když se o ní královna dověděla, neobyčejně ji to rozrušilo. Přesto ale existuje důkaz. Bezpečnost královny stojí na prvním místě, říkal si. Na podkladě udání dvojitého agenta lorda Burghleye byli zadrženi tři lidé a všichni tři označili Conna St. Michaela, lorda Blisse, za hlavu spiknutí. Potřásl hlavou, jako by chtěl setřást tíži obvinění. “Byl jste označen hned třemi spiklenci,” řekl pak nahlas. “Řekněte mi, pane, proč, když jste nevinný, jak tvrdíte, by vás tři lidé obviňovali? Ne, ne! Dovolíme mistru Nortonovi, aby vás trošku vyzkoušel, a pak uvidíme, co budete zpívat.” Než se Conn stačil začít bránit, měl paže přitisknuty k tělu a byl vlečen přes místnost tam, kde byl na zdi upevněn skřipec ve tvaru kola, nyní spuštěný k zemi, aby na něj mohl být připoután. Zručné ruce ho vysvlékly z kabátce, neurvale mu stáhly jezdecké holínky, rozervaly mu košili až k pasu a už byl s roztaženýma nohama a rukama připoután na žebřík a vyzdvižen asi šest stop nad podlahu.

Zděšeně a nevěře svým očím přihlížel Conn, jak se strašlivý Norton dole pod ním obírá lany a pákami, obsluhujícími skřipec. Proč jen se víc nebránil? divil se sám sobě, ale dobře věděl, proč. Dosud mu totiž celá ta hrůza nepřipadala reálná, pořád nevěřil, že je to míněno vážně. Až když ucítil, jak zesiluje tah lan, jak mu ruce i nohy bolestivě vytahují z kloubů, pochopil celý rozsah svého neštěstí.

Mistr Norton opatrně přitáhl jeden ze šroubů a Conn se neubránil bolestnému výkřiku. Neúprosný tah mu rval paži z ramene. Znovu vykřikl, jak mu projela bolest protilehlou kyčlí, když kost opustila kloubní jamku. Bolest to byla nesnesitelná, celé jeho tělo se svíjelo v agónii, až na něm vyrazil pot. Žalářník, to kvitoval pousmáním.

“Máte snad co říci mylordu Burghleyovi, lorde Blissi?” zeptal se naléhavě.

Conn zasténal. “O žádném spiknutí nevím,” vydechl. “Nejsem v žádném zatraceném spiknutí. Aaach!” vykřikl, když mu i druhá noha vyklouzla z kloubu a v nepřirozeném úhlu trčela stranou. Zatmělo se mu před očima, hlava mu spadla na prsa, ztratil vědomí. “Vodu!” poručil Norton a jeden z pomocníků vylezl na žebřík, aby Connovi vylil kbelík studené říční vody za krk a do obličeje. Probral se k vědomí a ucítil znovu bolest, když provazy zatáhly za druhou ruku a znovu vykřikl, ale tentokrát nadávku, adresovanou Williamu Cecilovi.

“Má nízký práh bolesti, mylorde,” konstatoval Norton. “Zatím jsem s ním zacházel jen zpolehounka, ale ještě nikdy mi žádný chlap neomdlel tak brzo.”

“Dala by se bolest, kterou cítí, označit jako krutá?” “Překvapuje mě to sice, ale zdá se, že tomu tak je,” přisvědčil žalářník. “Je sice velký, ale má zřejmě jemnou konstituci.” “Můžete mu způsobit ještě trochu víc bolesti, aniž by to zanechalo trvalé následky, mistře Nortone?” zeptal se William Cecil. “Ano, mylorde,” odpověděl tázaný a obrátil se k pomocníkovi. “Petře, ty si vem na starost paže, ale pamatuj si, jestli něco zlomíš, přivážu tam tebe! Kosti lámat nechceme!” Petr přikývl, oči navrch hlavy, že má mistrovi pomáhat při tak důležitém výslechu. To bude mít večer co vyprávět mamince a ta malá služtička z hospody u nich na rohu už s ním určitě půjde na seno, až se doví, jak povýšil!

Oba chlapíci se začali zaměstnávat pákami a provazy, k nimž

byl vězeň za ruce a nohy připoután. Nejprve tah jen mírně zesílil,

což Conn ani nevnímal, protože se ještě utápěl v předešlé bolesti. Najednou jím ale projela bolest tak krutá, že zalapal po dechu, neschopen ani dýchat, ani myslet, zatímco mu vrcholná trýzeň projížděla celým tělem. Zalit potem vytřeštil oči a vydal hrozný, nelidský výkřik zvířecí úzkosti. Hučelo mu v uších, ale přesto ještě zaslechl, jak lord Burghley říká: “Pane, pane, ušetřete si další mučení! Řekněte mi jen podrobnosti o spiknutí a přestaneme.” S vypětím všech sil Conn ze sebe vyrazil: “Nevím o žádném spiknutí, Burghleyi! O žádném! Zmýlili jste se!”, načež omdlel. Williama Cecila nebylo lehké oklamat. Teď ale viděl, že lord Bliss trpí strašlivě a přesto účast na Osvobození popírá. Je možné, že by mluvil pravdu? A jestli někdo zneužil jeho jméno, pak kdo, a proč? “Sundejte ho, mistře Nortone, a přiveďte ho k sobě. Dospěl jsem k názoru, že nelže.” 162 163

“Taky bych řek’, mylorde, když mi prominete mou smělost,” řekl žalářník. “Většinou všichni vydrží víc, než tenhle džentlmen, než omdlí. Tenhle špatně snáší bolest, a určitě trpěl. Nikdo nedokáže lhát, když ho já vyzkouším právem útrpným. Ještě se v práci vyznám, nejsem tak starý!”

Kolo skřipce stáhli dolů a Petr chrstl další kbelík ledové vody Connovi do obličeje. Když se mu zachvěla víčka, násilím mu vlili do úst doušek vína z prasklého hliněného pohárku. V žaludku pálilo jak oheň a Conn zbytek vyplivl, ale trochu v něm přece zůstalo. Pomalu zaostřil pohled a v zorném poli se mu objevil William Cecil. “Ničemo!” vydechl.

“Rád vidím, že se vzpamatováváte tak rychle,” řekl lord Burghley věcně. Neměl to lordu Blissovi za zlé, oddanost královně a starost o její bezpečí totiž upřednostňoval natolik, že se ho urážky netkly. Znal ji už od dětství, měl ji rád jako dceru, a byl by udělal cokoli, aby ji ochránil. Ale teď potřeboval čas; musel rozluštit hádanku. Něco tu nebylo v pořádku. Existuje vůbec nějaké spiknutí nebo ne? “Doveďte lorda Blisse zpět do cely,” poručil strážným. Když pomáhali Connovi se postavit, dodal: “Ještě si promluvíme, mylorde.”

“Raději si pro mne připravte nějaké odpovědi,” zavrčel Conn. ,J já bych rád věděl, kdo za tohle může!”

Lord Burghley souhlasně přikývl. “V tom jsme zajedno, pane.” “Ježíši Kriste!” vykřikl Cluny, když jeho pána přivedli do cely. “Co to s vámi udělali, mylorde? Jak je vám? Položte ho sem, ale opatrně, vrtáci!”

“Vždyt s ním zacházeli jako s miminkem,” zašklebil se jeden strážný a oba Conna bez okolků hodili na nejbližší kavalec. Když se smíchem vyšli, Cluny za nimi zahrozil pěstí a zamumlal nadávku. “Ten anglický šmejd,” bručel, ale naštěstí ho nezaslechli.

Conn se i přes bolest musel na Clunyho usmát. “Ještě dýchám, Cluny,” řekl. “I když jen tak-tak.” “Co to jen s vámi prováděli, mylorde?” “Skřipec,” zněla stručná odpověď.

“Vás že vyslýchali na skřipci!” Clunyho tvář vyjadřovala nejhlubší znepokojení. “Proboha, proč skřipec? Co jste tak strašného mohl provést?”

“Neprovedl jsem nic, ale lord Burghley věří, nebo si snad jen myslí, že by měl věřit, že jsem v nějakém spiknutí proti Alžbětě Tudorovně.”

“Vy přece nemůžete být v žádném spiknutí,” řekl Cluny a šlo mu to od srdce. “Přece kdybyste byl, tak bych o tom musel vědět. Přece bych vás neopustil v neštěstí!”

Conn se zmohl na další slabé pousmání. “Ne, ne, Cluny, bez tebe bych se do žádných akcí nepustil. Jsi dobrý chlap, je na tebe spolehnutí, ale jak vidíš, někomu se přece povedlo nějak mě do toho namočit, ačkoliv nevím jak. Musím jen doufat, že na to William Cecil přijde dřív, než si zas usmyslí si se mnou tam dole pohovořit.”

Lord Burghley skutečně poctivě hledal odpověď, ale pátrání pořád nikam nevedlo. Pozorně pročítal písemná hlášení o výslechu ostatních zadržených. Byli ochotni mluvit až nápadně, nenechali se dlouho přemlouvat. Četbou zápisků nedošel k žádnému závěru, a přesto byl o Connově nevině přesvědčen. Chystal se promluvit si se spiklenci sám, ale než mohl dát příslušné rozkazy, vstoupil Adam de Marisco.

“Mylorde Burghleyi,” řekl místo pozdravu. “Myslím, že víte, proč jsem zde.”

William Cecil neochotně přikývl. Co jiného také mohl čekat? “Předpokládám, že přijela i vaše žena,” řekl nahlas. “Má žena je doma, na Queen ‘s Malvem, s našimi dětmi. Má zakázán Londýn i přístup ke dvoru, jak si jistě vzpomínáte.” “Já nezapomínám, lorde de Marisco, a rád slyším, že konečně lady de Marisco dozrála natolik, že je schopna se ovládat.” Adam se plácl do stehna a zachechtal se. “Byla už vypravená sem jet,” přiznal, “ale Conn i já jsme ji přemluvili, aby zůstala, protože Aidan potřebuje ve svém stavu někoho u sebe. Prosím vás, mylorde, o co vlastně jde?”

“Váš švagr se zúčastnil spiknutí s cílem zavraždit královnu a dosadit na anglický trůn Marii Skotskou,” konstatoval suše lord Burghley.

“Vyloučeno!” reagoval Adam de Marisco. “Začínám s vámi souhlasit,” připustil Burghley. “Vy začínáte souhlasit? Proboha, člověče! Vždyť to ani není Connův styl, to musí být přece jasné i vám! Ten by přece nedokázal nic utajit! Je jako otevřená kniha, vždyť také proto ho má královna tak ráda!”

“Nemohu být dost opatrný, co se bezpečnosti královny týče, jak jistě pochopíte, pane,” namítl William Cecil. “Jak Francie, tak Španělsko nedělají od chvíle, kdy královna dosedla na anglický trůn, nic jiného, než že se snaží ji svrhnout. Není to ani zdaleka první spiknutí usilující jí o život, které jsme odhalili. Nemohu věřit nikomu, lorde de Marisco, nikomu.” Adam přikývl. Plně chápal Burghleyovu situaci. “A jak jste přišel na to, že je v tom angažován zrovna Conn?” zeptal se nakonec.

“Tři zadržení účastníci spiknutí jsou zajedno v tom, že byl jeho duší. Všichni ho znali jménem, ale přesto se mi něco na těch

hlášeních nezdá, i když nevím co. Posaďte se, mylorde, protože jsme je právě dali předvést. Váš švagr opakovaně prohlašuje, že je nevinný, i na mučidlech; dokonce mě obvinil, že jsem si to celé vymyslel.”

Adam se zděsil. “Vy jste ho dal mučit? Jak?” “Na skřipci,” odpověděl jeho společník věcně. “Každý tvrdí, že je nevinný, dokud ho nepřesvědčíme. Lord Bliss trval na své nevině i přes veškerou snahu mistra Nortona. Netvařte se tak utrápeně, pane. Nezlámal mu nic. Váš švagr má podle všeho nízký práh bolesti a Norton je ve svém umění mistr. I on došel k závěru, že mučený vězeň je nevinný. A teď musím zjistit, zda vůbec nějaké spiknutí existuje a proč ti chlapi označili za jeho hlavu lorda Blisse.”

Nacházeli se v pokoji na horním poschodí, v bytě správce žaláře. William Cecil vstal a pravil: “Chcete jít se mnou, pane? Musím sejít dolů. Mistr Norton tam vyslýchá ty tři. Jistě byste chtěl být při tom.”

“Ano,” odpověděl Adam sklíčeně, “to chci.” Oba muži začali sestupovat dolů do nitra Toweru, až do království mistra Nortona. Zastihli tam tři muže, připoutané řetězy ke stěně. Dva z nich byli mladí, jednomu možná nebylo ani šestnáct, druhému bylo asi dvacet. Třetí muž byl starší a podle podoby s oběma mladíky příbuzný, povšiml si Adam. “Otec a dva synové na scestí,” řekl stručně Burghley a pokračoval: “Kohopak vezmeme prvního, mistře Nortone?” “Tady toho mladýho. Ten je nejustrašenější. Vidíte, jak se potí, pánové? Petře, tady toho kluka!”

Mlčenlivý Petr uvolnil mládenci pouta a odtáhl ho přes místnost, kde ho násilím usadil na židli s vysokým opěradlem. Těžkým koženým opaskem mu připoutal trup, kolem kotníků mu zaklapl železná pouta a zápěstí mu přivázal na područky křesla. Pak mu na ruku upevnil jakýsi aparát, ve kterém Adam rozpoznal palečnici. Začal pomalu utahovat šroub a zakrátko chlapec začal křičet bolestí, volat maminku a svatou Matku Boží, prosit o milost. Na znamení mistra Nortona pomocník přestal a William Cecil se obrátil k dvěma zbývajícím mužům, připoutaným ke zdi: “No tak, pánové, to se dokážete tak klidně dívat, jak se ten hoch trápí? Buď mi okamžitě řeknete, co chci vědět, a budete propuštěni, nebo osobně dohlédnu na to, aby byli vaši synové bez průtahů oběšeni, mistře Trente.”

Člověk, oslovený jako Trent, byl smrtelně bledý, až do zelena. “Pane,” zaprosil, “řekli jsme vám všechno, co víme. Přísahám! Myslíte, že chci vidět své syny umírat?” “Kdo zosnoval to spiknutí?”

“Vždyť jsme vám to už řekli! Conn St. Michael, lord Bliss.

Jednou večer přišel ke mně do krámu, když už jsem chtěl zavírat, a řekl, že je mu známo, že jsme zůstali přívrženci pravé víry. Řekl, že je zmocněn církví svatou, aby nám zaručil věčnou blaženost, když mu pomůžeme zavraždit královnu a dopomůžeme tak Marii Skotské, naší právoplatné římskokatolické vládkyni, získat nazpět anglický trůn. Anglie nám prý bude blahořečit, říkal. Kdo by si nepřál věčnou blaženost na nebesích, můj pane? Svolili jsme, já i synové.”

“Někdo vám nabízí věčné spasení a vy tomu jen tak beze všeho uvěříte? Slovu úplně neznámého člověka? Ale jděte, mistře Trente! Co mi to tu chcete namluvit?”

“Měl listinu, mylorde! Umím číst, allespoň trochu. Byla podepsána samým papežem, měla moc pěkných pečetí a svázaná byla stužkou! Nikdy jsem neviděl tak důvěryhodný dokument! To mi stačilo!”

“Nejspíš byla falešná,” řekl William Cecil stranou, “ale prostému člověku stačila.” Znovu se upřeně zadíval na mistra Tren-ta. “Což se vám nevede dobře a nejste šťastni pod vládou naší královny?”

“To ano,” souhlasil chlap, “ale nemůže nám dát věčné spasení!” “Logika řezníka,” poznamenal CeciL “To on totiž je, víte. Je to řezník. Celá léta je pánbíčkář, ani se tím netají, a že by mu snad něco hrozilo na to ani nepomyslí. Proto jsme ho také tak snadno chytili. Vychloubal se, že má o posmrtný život postaráno, doneslo se to k nám a zatkli jsme ho.” “Zeptejte se ho, jak se do toho dostal Conn,” řekl Adam de Marisco.

William Cecil přikývl. “Vyprávějte mi o lordu Blissovi, mistře Trente. Kde jste se s ním setkal?”

“Přišel k nám,” odpověděl chlapík. ,”Řekl, že se o nás doslechl, že bychom mu mohli pomoci a že prý umíme mlčet.” “To už jste nám jednou vykládal,” poznamenal lord Burghley unaveně.

“A jakpak ten lord Biss vypadal?” zeptal se Adam. “Popište nám ho.”

“Byl to velký, vysoký muž, mluvil s irským přízvukem.” “Trošku podrobněji!” Adamův hlas ;zazněl ostře. “To nemohu sloužit, mylorde.”

“Jak to? Jaké barvy měl oči? Měl nos krátký či dlouhý? Jaké barvy měl vlasy? Měl na obličeji nějaké zvláštní znamení?” “To vám nemohu říci, pane. Měl masku a byl zahalen do pláště.”

“Setkal jste se někdy dříve s Connem St. Michaelem? Viděl jste ho někdy?” “Ne, mylorde.” 167

“Tak jak můžete vědět, že to byl on?”

“Protože nám to řekl, pane,” odpověděl mistr Trent tónem,

který naznačoval, že snad je Adam ducha mdlého.

“Ovšem,” pomalu řekl lord Burghley. “Tohle mi na těch hlášeních nesedělo. Nikde tam není lord Bliss popsán.” “Jistě,” řekl Adam, “protože to nebyl Conn. Ať už to byl kdo byl, chtěl, aby si tenhle chudák myslel, že je Conn, ale netroufal si ukázat tvář, protože doufal, že spiknutí bude odhaleno a Conn zatčen.”

“Nejspíš máte pravdu, lorde de Marisco, ale ještě něco mi chybí.” Pokynul mistru Nortonovi a žalářník odspěchal. Několik minut seděli v stísněném mlčení, načež se Norton vrátil s maskovanou postavou zahalenou v plášti. Lord Burghley se znovu obrátil k Trentovi.

“Je tenhle člověk lord Bliss?” zeptal se.

“Ne,” odpověděl řezník bez zaváhání.

“Jak to můžete s takovou určitostí tvrdit?”

“Lord Bliss nebyl tak vysoký, i když skoro, a v těle byl silnější.”

“Řekněte, kdo jste,” poručil lord Burghley maskovanému muži v plášti.

“Jsem Conn St. Michael, lord Bliss,” zněla odpověď. “Ne, to nejste. Mě nespletete, pane! Lord Bliss měl pravý nefalšovaný irský přízvuk. Tenhle chudák má jen náznak irského přízvuku. Já to musím vědět. Moje matka pocházela z Irska.” “Odveďte je,” poručil Burghley a stráže všechny tři odvázaly a hnaly je ze dveří.

“Jak je ti?” úzkostlivě se zeptal Adam.

“Přežiju to,” řekl Conn s pokřiveným úsměvem, “i jemné zacházení mistra Nortona i tu urážku, když mi tady Angličan vykládá, že nemohu být Ir. Samozřejmě, že mám irský přízvuk, ale léty už se oslabil. Všiml jsem si toho, když k nám nedávno zavítal z Irska Aidanin bratranec. Ve srovnání s ním zní moje angličtina výborně.”

“Je možné, že by s tímhle měl co dělat Cavan FitzGerald?” uvažoval Adam nahlas.

“Co by si, u čerta, mohl od nějakého spiknutí slibovat?” “To nevím,” pokračoval Adam. “Ledaže by chtěl, abys byl popraven a on dostal Aidan za ženu.”

“Trošku složité, vyvolávat protistátní spiknutí jen proto, aby se zbavil soka,” poznamenal lord Burghley. “Přece je nabíledni, že kdyby byl lord Bliss usvědčen z velezrady, byly by jeho statky zkonfiskovány. Jestli se ten chlap snaží dostat lady Blissovou, pak ho zřejmě láká její majetek. Přece by neriskoval, že o něj přijde. Bylo by přece mnohem jednodušší nechat lorda Blisse zavraždit.” 168

“Ale co když,” uvažoval Adam dál, “se opravdu zúčastnil spiknutí a Aidan i s majetkem měl dostat jako odměnu. Pak potřeboval Conna jako obětního beránka. Ta veledůležitá listina, o které se zmiňoval mistr Trent, by svědčila o něčem rafinovanějším, než že někdo chce získat bohatou ženu.” “Kdo je to ten FitzGerald?” zajímal se lord Burghley. “Objevil se u nás na prvního máje,” vyprávěl Conn. “Tvrdil, že přichází od Aidanina dědečka, Rogana FitzGeralda. Říkal, že je synem jeho mladšího bratra, kněze, a že ho vychovala Aidanina babička.”

“No dobrá,” poznamenal William Cecil, “a co udal jako důvod pobytu v Anglii?”

“Vykládal, že byl určen převzít funkci správce panství FitzGeraldů a že když teď starý správce odešel na odpočinek, rodina usoudila, že by se měl pan Cavan FitzGerald obeznámit s hospodařením v Anglii a přinést tak do Irska nové nápady.” Všichni tři mezitím opustili mučírnu a vyšli zpátky na poschodí do správcova bytu. Lord Burghley poslal pro posla a posadil se, aby osobně napsal vzkaz. Když psaní dokončil, řekl Connovi a Adamovi: “Posílám dopis hraběnce z Lincolnu. Ta bude nejlíp vědět o rodinných poměrech FitzGeraldů v Irsku. Podle všeho je s Roganem FitzGeraldem spřízněna.” “Je, myslím, její vzdálený bratranec,” řekl Conn. “Aha,” poznamenal znovu Cecil. “Paní Clintonová je na okružní jízdě s královnou, ale odpoví jistě neprodleně, protože jsem jí napsal, že se jedná o záležitost prvořadé důležitosti. Mu-síme zjistit, jestli tenhle Cavan FitzGerald je skutečně tím, za koho se vydává, a zda přijel do Anglie z jím udaných důvodů. Mimochodem, lorde Blissi, dospěl jsem k přesvědčení, že do spiknutí proti královně zapleten nejste.” “Pak tedy mohu jet domů?”

“Ještě ne, pane. Myslím si, že tu nějaké spiknutí existuje a vy že jste nám byl předhozen jako návnada, abyste nás svedl ze stopy. Když vás teď propustím, pak mi spiklenci uklouznou a zůstanou naživu, jen aby mohli dál škodit královně. Pomozte mi je vypátrat a budete odměněn.”

Conn zavrtěl hlavou. “Pomohu vám, mylorde, ale nemluvte o odměně. Všechno, co udělám, udělám pro královnu. Vždyť jen z jejích rukou jsem obdržel vše, co pro mě na tomto světě něco znamená. Jestli se ale ukáže, že je v tom zúčastněn Cavan FitzGerald, pak prosím o privilej, abych ho směl osobně zmlátit do bezvědomí.”

Lord Burghley se chladně pousmál. Výbuch lorda Blisse mu připomněl jeho sestru. Přikývl na souhlas. “Chci vás požádat, abyste setrval v Toweru jen krátce, mylorde. Jen tak dlouho, než

se celá záležitost vyjasní. Vaše uvěznění bude pro spiklence důkazem, že jim všechno vychází. Mezitím naši tajní agenti zjistí, kdo jsou a o co jim ve skutečnosti jde. Máte tu prý, jak mi bylo řečeno, ubytování dosti pohodlné a vlastního sluhu.” “To je pravda,” řekl Conn. “Vydržím to tu, ale nechci nechávat ženu zbytečně se trápit doma, bez slůvka zpráv, zvláště v jejím stavu.”

“Lady Blissová se mi jeví jako mladá žena velké mravní síly,” řekl lord Burghley. “Chápu vaše obavy, ale když vám dovolím ji informovat, dá jistě najevo ulehčení a kdoví, kdo ji sleduje? Musí vypadat ztrápeně, jinak jsme prozrazeni. Lorde de Marisco, co říkáte? Vydrží vaše švagrová pár týdnů nejistoty?” “Aidan je silnější, než si myslíš, Conne,” řekl Adam. “Je to jistě nepříjemné, že si dál musí dělat starosti, ale jinak to nejde. Uvidíš, že bude v pořádku, i s dítětem.”

Conn povzdechl. “Nu tak tedy budiž,” řekl zdráhavě. “A ještě jednu věc, lorde Burghleyi. Jestliže v Londýně vypukne mor, musíte mně okamžitě dovolit odjet. Domluveno?” “Samozřejmě, pane. To se rozumí samo sebou,” zněla odpověď. Conn se smutně usmál. “Omlouvám se, jestli jsem vás tam dole urazil, ale byla to má první zkušenost s Towerem.” William Cecil se nebránil úsměvu a dovolil si i zavtipkovat: “Já ovšem mám s Towerem zkušenosti rozsáhlé,” řekl. Pak dodal: “Je čas, abyste se vrátil do cely, než nepovolaní něco zvět-ří. Strážní mají sklon moc mluvit, zvláště v hospodě u džbánku.” Zatáhl za zvonec a hned se dostavil sloužící. “Odveďte lorda Blisse zpátky do cely,” poručil lord Burghley. “Sbohem, Conne,” řekl Adam. “Budu tvé sestře vyprávět, že jsem tě viděl a také všechno, co dnes vyšlo najevo.” ‘Vyřiď jí pozdravení,” řekl Conn, “a dohlédněte na mou ženu.” Adam přikývl. “Neměj strach,” řekl tiše. “Bude v bezpečí, postaráme se o ni.”

“Ještě si promluvíme,” pravil významně Burghley.

“Pánové,” rozloučil se Conn na prahu formálně, ale stačil se

ještě otočit a za zády strážného na ně spiklenecky mrknout.

Po jeho odchodu řekl Adam Williamu Cecilovi: “Budete mě

tu potřebovat, pane? Udělám, co bude v mých silách, abychom

se dopídili, o co tu vlastně jde.”

“Jeďte domů, lorde de Marisco,” odpověděl lord Burghley. “Jak znám vaši ženu, není zrovna trpělivá, a kdyby sem vtrhla jako fúrie, nesmírně by nám to situaci zkomplikovalo. Vyličte jí všechno popravdě a vyřiďte jí, že vyžaduji mlčenlivost. Když budeme mít štěstí, podaří se nám tu hádanku rozluštit za pár týdnů. Váš švagr je zatím v bezpečí a v pohodlí. Vystavím zatykač na pana FitzGeralda, abychom ho mohli také vyslechnout.

Podle toho, co jste mi řekl, by nám pomohl celou záležitost osvětlit.”

S tím, jak William Cecil, lord Burghley, záhadu vylíčil, nemohl Adam než souhlasit a tak po noci strávené na Greenwoodu se vydal koňmo na severozápad, ven z Londýna směrem na Midlands, do samého úrodného srdce Anglie, kde čekal Queen ‘s Malvern. Cesta měla trvat několik dní. Urazil ji v rekordním čase, protože se toužil co nejdřív zbavit hlučného a špinavého města a nemohl se dočkat, až se zas octne ve svém krásném domě u své krásné ženy. Bylo to místo tak plné klidu a pohody, a nejvíc právě v tuto roční dobu. Když sjel ze silnice na příjezdovou cestu, upřímně se těšil z krásného dne, vlahého vánku a voňavého vzduchu. Stájník se chopil uzdy jeho koně, vstupní dveře se rozlétly a v ústrety mu vyběhla manželka. Byl by přísahal, že za těch deset dní jeho nepřítomnosti ještě zkrásněla. Měla na sobě vínové šaty s krémovými krajkami u krku a na manžetách a krásné vlasy měla rozpuštěné a vábně rozcuchané. “Skye, drahoušku!” zvolal, sklouzl z koně a rozevřel náruč. “Oh, Adame,” řekla a vděčně se k němu přivinula. “Aidan je

pryč!”

KAPITOLA 7.

Od chvíle, kdy jejího manžela odvedla stráž královské gardy, nepřestávala Aidan St. Michaelová žít v úzkostném napětí. Jen pár dní se vydržela zmítat mezi strachem a nadějí. Skye ji přišla navštívit a uklidňovala ji, že se jistě vše brzy vysvětlí, protože Conna přece mají všichni rádi. Aidan se snažila tomu uvěřit, ale marně. Nakonec poručila komorné Mág sbalit pár věcí a připravit kočár.

“Jedeme do Londýna,” ohlásila. “Odjíždíme dnes.” “Nemůžete přece jet, madame,” protestovala Mág. “Nemůžete vším tím natřásáním v kočáru ohrozit miminko.” “Odjakživa jsem byla silné konstituce, Mág,” trvala Aidan na svém. “Budeme v pořádku, dítě i já, ale já prostě musím být Connovi nablízku! Tady to bez zpráv nevydržím.” “A co lord de Marisco? Počkejte alespoň, až se vrátí, myla-dy!” prosila komorná.

“Kdoví kdy přijede,” řekla Aidan. “Jedeme dnes, hned teď.” “Řekněte alespoň lady de Marisco, ať jede s vámi.” “Skye má zakázán pobyt u dvora i v Londýně, Mág. A mimoto já ji nepotřebuji, ale její děti ano. Zabal jen to nejnutnější, Mág. Vrátíme se brzy.”

Kočí Martin s klidem vyslechl záplavu pokynů z úst Mág, jak má jet. Pak ale on i jeho pomocník Tom vedli neohrabaný ko-

čár po silnici do Londýna co nejopatrněji, takže se cesta o jeden den protáhla. Aidan to nevadilo, byla šťastná, že jede za manželem. Dokonce vydržela celý jeden den odpočívat, když dojeli na Greenwood. Služebnictvo se divilo, protože lord de Marisco odjel jen před dvěma dny a nezmiňoval se, že by měla přijet lady Blissová. Hned na druhý den ráno začala Aidan plánovat, jak se něco dozvědět.

“Královna je pryč, i s dvorem,” vysvětlovala komorné, “takže odtamtud nemohu získat žádné informace. Asi že nemohu jít rovnou do Toweru a vyptávat se?”

“Ne, mylady, taky myslím, že to takhle nepůjde,” přitakala Mág, která ve skutečnosti neměla ani ponětí, jak postupovat, stejně jako Aidan. “Myslím, že byste tam měla poslat nějakého

muže.”

“A koho? Nemohu přece poslat sluhu. Sluha nemá žádnou autoritu.”

“A co váš bratranec pan Cavan FitzGerald?” navrhla Mág. “Je docela dobře možné, že je pořád ještě v Londýně. Jakže se to jmenovala ta hospoda, kde bydlel?”

Aidan dlouze zavzpomínala. “U labutě,” řekla nakonec, “ale už určitě odjel do Devonu.”

“To není tak jisté,” odporovala komorná. “Je v Londýně poprvé, a jistě se tu bude chtít zdržet déle a trochu si užít. Je to mladý člověk a kdy zas se mu poštěstí dostat se do Londýna?

Jak se jednou vrátí do Irska, už se z panství vašeho dědečka FitzGeralda do smrti nehne. Asi že tohle je jeho poslední příležitost v životě jaksepatří se pobavit.”

“Pošli sluhu k Labuti, Mág, a jestli tam bratranec je, ať ho sem přivede!” poručila Aidan rozčileně.

Sluha byl bez okolků vypraven a také opravdu U labutě Cavana FitzGeralda našel, jak Mág předpověděla.

“Vrať se k sestřence,” řekl mu Cavan, “a vyřiď, že přijdu co

nejdříve.” Když sluha odešel, spěchal Cavan do nálevny, kde ho

očekával Miguel de Guaras. “Sestřenka přijela do Londýna

a chce mě vidět,” hlásil mu Cavan.

“A co může chtít?”

“To posel neřekl. Jenomže to prý spěchá.” “Lord Bliss sedí v Toweru a už ho jednou vzali na skřipec,” usmál se de Guaras. “Starý lord Burghley byl prý výslechu osobně přítomen, jak mi můj informátor hlásil. Trentovi, otec a synové, byli také vyslýcháni na mučidlech.” “Ale co když Conn O’Malley ani tak nic nepřizná?”+ “To nehraje roli. Řezník i jeho synové jsou skálopevně přesvědčeni, že mluvili s Connem St. Michaelem, lordem Blissem, a budou zpívat pořád stejnou písničku, ať si manžel tvé sestřenky vykládá, co chce. Zrnko nedůvěry už bylo zaseto a můj úkol zničit O’Malleyovy se mi už podaří splnit. Náš král bude spokojen. Jdi za sestřenkou a zjisti, co chce. Nepochybně potřebuje utěšit a to vám určitě nebude dělat potíže, pane FitzGeralde, že ne?” Cavan FitzGerald se usmál. “V obličeji je sice jen průměrně hezká, ale má pěkná plná prsa. Ta mě za dlouhých zimních nocí dobře zahřeje!”

“To bych rád věděl, kolik z jejího jmění zbude na pomoc Irsku,” zamručel Španěl pro sebe.

Cavan FitzGerald se zachechtal. “Ať si Irsko pomůže samo,” řekl, načež se se zlověstným úsměškem vzdálil. Seběhl na břeh řeky a zastavil kolem plující nájemnou bárku. “Odvez mě do Chiswicku na Strandu, do sídla Greenwood,” řekl, bez meškání nastoupil a pohodlně se usadil.

Štěstí, uvažoval. Po celý život měl štěstí. Narodil se jako nemanželské dítě a klidně mohl být pohozen a zemřít už jako novorozeně, ale namísto toho byl vychován v šlechtickém domě. S Miguelem de Guarasem se setkal náhodou v Cobhu loni, když tam jel zjišťovat, kam se poděla strýcova objednávka španělského vína. Tehdy spolu strávili večer pitím a klábosením a nakonec se vydali do bordelu. Cavan vycítil, že ani Španěl není jen obchodník s vínem, za kterého se vydává. To se potvrdilo před několika měsíci, když mu de Guaras vzkázal, aby za ním přijel znovu do Cobhu, a tam mu učinil tu pozoruhodnou nabídku. Přesvědčit strýce, aby se spiknutí zúčastnil, mnoho práce nedalo. Rogan FitzGerald už se přes svůj věk viděl v roli spasitele Irska, už se viděl, jak vede vítězná tažení za jeho osvobození od anglických okupantů. Cavan FitzGerald se ušklíbl. On sám měl před očima jen příležitost zbohatnout, vyhlídku získat za manželku váženou ženu a možnost zbavit se bratranců FitzGeraldových. Dávali mu celý život najevo, že je něco míň než oni, protože je nemanželský. Rád by se jim pomstil. Teď jim ukáže! Ožení se s Aidan St. Michaelovou a celý její majetek mu spadne do klína. A to nejen pozemky, ale i spousta movitého majetku a dobrého, solidního zlata, které to všechno jistí. Popustil uzdu snění, vzpomínal, co všechno v Anglii viděl. V Irsku bylo dozajista krásně, ale Anglie nebyla jen krásná, ale i prosperující. Bude mu tu s Aidan dobře, i s dětmi, které s ní bude mít. Jak pěkné, mít kolem sebe vlastní rodinu! Pohrával si s vábnými představami, zatímco ho loďka unášela po řece ke Greenwoodu.

“Jsme tady, pane,” vyrušil ho lodník ze snění.

Cavan vystoupil a dal mu pořádný obnos ve stříbře, víc než

dost i za zpáteční cestu. Chlapík se překvapením zajíkl a pak se

úslužně zeptal: “Mám čekat, mylorde?”

Cavan se usmál. Mylorde. Zní to dobře! “Ne,” odpověděl blahosklonně, “možná zůstanu přes noc.” A pak odspěchal nahoru zahradou k domu.

Mág ho zahlédla z okénka v nejvyšším patře. Panečku, řekla si, ten si pospíšil! Věděla jsem, že bude ještě v Londýně. Nezdá se, že by se nějak zvlášť zabýval svým posláním, pokud nějaké vůbec má. Kdepak asi bere peníze? Nevzpomínám si, že by Rogan FitzGerald byl nějak obzvlášť bohatý, a štědrý už vůbec ne! Komorná zavrtěla nespokojeně hlavou. Nu což, časy se mění, usoudila, načež oznámila Aidan: “Váš bratranec přijel, mylady. Jdu pro něj.” Když se vracela, Cavan ji u dveří do Aidanina apartmá předběhl. “Nejdražší Aidanko, už jsem slyšel,” řekl. “Je mi to tak líto! Co pro vás mohu udělat?”

“Vy jste o tom už slyšel?” reagovala udiveně. “Jak jste se o tom, proboha, mohl dovědět?”

Cavan tajnůstkářsky pokrčil rameny. “Spiknutí proti královně je vážný zločin, má drahá.”

Aidan údivem zkoprněla. “Jaké spiknutí?” vypravila ze sebe. “Ale, drahá,” řekl ustaraně, “nedělejte, že nic nevíte. Váš manžel byl obžalován ze spiknutí ukládajícího královně o život.” Aidan jako kdyby v tu chvíli projela srdcem dýka, zděšeně vykřikla: “Ale Conn se přece nikdy žádného spiknutí proti Jejímu Veličenstvu nezúčastnil! To musí být omyl!” “Pak bude jistě osvobozen,” řekl utěšlivě Cavan a vzal ji kolem pasu. Panečku, říkal si, když jí pohledem sjel do výstřihu, to jsou ale sladká jablíčka, a co nevidět budou moje! Přitáhl si její hlavu na rameno a bratrsky ji políbil na čelo. “Pojďte, Aidanko, posaďte se. Nemáte se čeho obávat,” a vedl ji k blízkému sedátku.

“Och, Cavane,” plakala, “tolik se o Conna bojím! Musíte jít do Toweru a vyzvědět tam, co s ním je. Musím ho vidět!” “Samozřejmě, půjdu, nebojte se,” sliboval. “Hned zítra ráno tam půjdu a zjistím, co se dá.”

“A zůstanete tu na noc, Cavane? Bojím se být sama. Zítra si můžete vzít naši bárku.”

“Má drahá, to by nebylo moudré. Váš manžel tu není a ještě by z toho byly řeči, vždyť víte, co dokážou zlé jazyky. Když mi nabízíte odvoz, dobrá, přijímám, vezmu si bárku dnes a zítra půjdu do Toweru po svých a vrátím se pak sem.” Aidan se chystala odporovat, ale Mág se do toho vložila: “Poslechněte pana FitzGeralda, mylady. To, co navrhuje, je rozumné.” “Možná máš pravdu,” připustila Aidan.

“Jistěže má pravdu,” potvrzoval Cavan a říkal si, že hned jak Aidan dostane, tahleta všetečka komorná půjde z domu. Až se stane pánem na Pearrock Royal, musí hned od začátku jít všechno po jeho a služebnictvo bude poslouchat. A ti, co nebudou, se rychle octnou za vraty.

Něžně se rozloučil s Aidan a vrátil se po řece v největším pohodlí; každičkou minutu plavby v luxusní bárce přímo Vychutnával. Bohatství je věru dobrá věc, uvažoval; už věděl, že by si na jeho výhody rychle zvykl. Jen nerad opouštěl lodici na břehu poblíž hostince U labutě. Druhého dne pozdě odpoledne se zas objevil na Greenwoodu, aby Aidan poreferoval. Vzal sestřenku do náručí a láskyplně ji k sobě přivinul. Podívala se na něj pátravě a on pravil: “Nenesu dobré zprávy, má drahá Aidanko. Komplici vašeho manžela ho všichni označili za hlavu spiknutí. Jeho vina se zdá být mimo vší pochybnost a začínám se o něj bát. Těm, kdo zradili, královna neodpouští! Musíte být statečná!”

Aidan začala tiše plakat a zabořila mu tvář do ramene. “To není pravda,” opakovala. “Jak by mohl být Conn zapleten do spiknutí a já že bych o ničem nevěděla? Jak by to vůbec bylo možné? Vždyť byl pořád se mnou! Kdy by byl měl čas domlouvat spiknutí?” Tázavě hleděla na Cavana.

“Má drahá,” chlácholil ji vemlouvavým hlasem. “Spiknutí se mohlo začít domlouvat už před mnoha měsíci, kdy váš manžel byl ještě svobodný a pobýval u dvora. O tom vůbec nemusíte

vědět. Byl označen třemi spolehlivými svědky a obviněn z velezrady, Aidan, nic si nezastírejte. Není vyloučeno, že Conn možná přijde o hlavu.” “Musím ho vidět!” vykřikla.

“Žádal jsem o to,” odpověděl, “ale návštěvy má zakázány.” “Půjdu ke královně! Určitě mi projeví stejnou laskavost jako

dřív!”

“Dejte na mě, Aidan, a nechoďte ještě za královnou. Když před ní obviníte správce Toweru, ten už si najde cestičky, jak znepříjemnit Connovi poslední dny života. To přece jistě nechcete, že? A co když vás královna odmítne? Pak už vám žádná další možnost nezbude. S audiencí u královny počkejte až na poslední chvíli.” Tiskl ji k sobě a s požitkem vdechoval svěží le-vandulovou vůni její pleti. Pak si povšiml, jak na něj Mág upřeně zírá a rychle Aidan pustil. Zatracená stará šťouralka! pomyslel si. Nemá ho ráda, to vycítil hned. Ještě že neví, že

v Toweru vůbec nebyl, ale že strávil den mnohem příjemněji hrou v kostky v medvědinci. Štěstí mu přálo, vyhrával. Povídačku, kterou teď vykládal Aidan, vymysleli s Miguelem de Guaras předcházejícího večera, když se “rozptylovali” v jistém nevěstinci poblíž Londýnského mostu.

“Co jen mám dělat,” říkala Aidan tiše, , jak jen mám Connovi pomoci?”

“Počkejte den nebo dva,” řekl Cavan FitzGerald, “a uvidíme, co se dozvíme, Aidanko.” Tak slíbil a brzo nato se rozloučil. Aidan několik hodin zůstala v nejhlubším zoufalství. Jak ji Conn dokázal tak úspěšně oklamat? Jak to, že nic netušila? opakovala si znovu a znovu. Pak si řekla, že přece ji neoklamal vůbec! Conn by se přece nikdy nezúčastnil spiknutí proti královně Alžbětě! Taková podlost mu byla cizí. Aidan možná nemá s muži mnoho zkušeností, ale není přece hloupá. Conn je čestný člověk a věrolomnosti v sobě nemá ani za mák.

Jak to tedy přijde, že ho obžalovali hned tři muži najednou? Conn má sice velký šarm, ale u dvora jistě nějaké nepřátele měl. Bůhví kolika pánům u dvora vypálil rybník na poli milostném, včetně těch dvou rozezlených džentlmenů, jejichž stížnost mu přivodila vypuzení ode dvora! A nakonec to skončilo jejich svatbou! Což královna sama neřekla, že by se našlo nemálo těch, kdo by rozhlašovali, že ho nepotrestala dost přísně, když mu za trest dala bohatou nevěstu? Co když se všichni ti neznámí dali dohromady, aby se Connovi pomstili? Jak jen by se to dalo zjistit? Je Conn opravdu v tak bezvýchodné situaci, jak Cavan FitzGerald říká? Jak si může být tak jist? Třeba mu jeho informátor vykládá jen nějaké přikrášlené výmysly! Ať si Cavan říká co chce, Aidan je rozhodnuta jít do Toweru sama a promluvit se správcem vězení. Kdyby ho snažně poprosila, třeba jí umožní setkat se s manželem, aby věděla, na čem je. Což by mohl být tak bezcitný, že by odmítl těhotnou ženu? O mužské mentalitě věděla Aidan jen málo. Svěřila se se svým plánem Mág. Mág kupodivu souhlasila. “Půjdu s vámi,” řekla. “Nemůžete chodit po Londýně sama, bez gardedámy. Bude líp, když si sama zjistíte, co potřebujete vědět, bez toho vašeho bratrance.” “Ty ho nemáš ráda, Mág, viď?” Aidan si už všimla chmurných pohledů, které Mág na Cavana vrhala. “Ne, to nemám,” přiznala Mág upřímně. “Je na něm něco podezřelého, a ani vy byste mu neměla věřit. Váš děda má sice pozemky, ale nikdy neměl tolik peněz, kolik jich teď tady pan Cavan roztáčí. Nevím, v čem je namočen, ale na vašem místě bych mu poděkovala za námahu a už bych s ním radši dál nic neměla.”

Aidan se oblékla do toho nejlepšího, co si s sebou přivezla, do černých hedvábných šatů se spodní sukní vyšívanou zlatou nití jednoduchým vzorem. Výstřih měly umírněný a kolem manžet i krku byly bohatě zdobeny krajkou. Kontrast bílé pleti s tmavým oblečením dodával Aidan bezmocného vzhledu, ještě umocněného jednoduchým čepečkem z nejjemnějšího lněného plátna, pod který skryla vlasy. Každým coulem vypadala jako

dáma v nesnázích.

Greenwoodská bárka se právě vrátila z města, kam vezla Ca-vana. Lodníci hned obrátili a veslovali zpátky proti proudu s Aidan na palubě, tam, kde se londýnské vězení Tower chmurně rýsovalo proti večernímu nebi. Vystoupila u Vodní brány, kde měla bárka na ni počkat. Aidan s Mág vystoupily po schodech vedoucích k samému Toweru, následujíce zamračeného strážného. Správce vězení projevil kupodivu ochotu přijmout Aidan v tak pozdní hodinu, což odporovalo všemu, co o něm navykládal Cavan FitzGerald.

“Ale mně bylo řečeno, že se zdržujete na panství někde poblíž Worcesteru, lady Blissová,” řekl správce namísto pozdravu. “Za daných okolností jsem, Sire Johne, usoudila, že bude lépe odjet do Londýna, i když jsem v jiném stavu,” odpověděla

tiše.

“Drahá madame,” správce na to rozčileně, “prosím, posaďte se,” a osobně ji usadil do křesla. “Zajisté byste manžela ráda viděla?”

“Ano,” vydechla.

“To nebude problém, madame, ale snad si nejprve se mnou

dáte trochu vína? Musíte být z toho cestování unavena.”

Aidan zdvořile souhlasila. Není třeba vykládat správci, že už

je v Londýně tři dny. “S radostí,” řekla mile a srdce jí radostně

tlouklo. Setká se s Connem!

Správcův sluha jí podal pohár a ona ochutnala lahodnou tekutinu, zatímco ji Sir John ujišťoval k jejímu velkému překvapení i úlevě, že uvěznění jejího manžela je jen dočasné a že ho jistě bude mít doma co nevidět. Pak si řekla, že se tenhle hodný pán asi snaží ji jen utěšit. Konečně se mohla se Sirem Johnem rozloučit a spolu s Mág vystoupit po točitých schodech a projít chodbou až ke dveřím, které před nimi strážný odemkl a otevřel dokořán.

“Conne!” vykřikla a vrhla se mu do náručí.

“Aidan!” sevřel ji něžně a vroucně ji políbil. “Drahoušku, kde se tu bereš?”

“Což jsem mohla zůstat na Pearrock Royal sama, bez tebe, Conne? Je to sem tak daleko a tolik jsem se o tebe bála! Vče-ras měl narozeniny! To jsem se nenadála, že je oslavíš tady!” Ztišila hlas. “Setkala jsem se s bratrancem Cavanem, a on mi vyprávěl o tvém obvinění a jak prý je to vážné. Chtěla jsem jít za královnou, ale zrazoval mě od toho. Taky mě zrazoval od návštěvy zde, u Sira Johna, ale když odešel, nasedla jsem na bárku a jela rovnou do Toweru a Sir John byl tak milý!” , Je to docela slušný pán, když se vezme v úvahu jeho funkce,” řekl Conn navenek klidně, ale hlavou mu vířilo, co mu řekla o bratranci. “A jak to, drahá, že ses setkala s Cavanem?”

“Poslala jsem pro něj k Labuti, protože Mág byla přesvědčená, že ještě z Londýna neodjel.”

“A taky jsi ho zastihla, neodjel, co?” usmíval se Conn. “Zajímavé.” Pak se ale upamatoval a zdánlivě lhostejně pravil: “A co přesně ti Cavan říkal, Aidan?”

“Že tě tři lidé označili jako strůjce spiknutí proti královně, ale já mu tvrdila, že je to vyloučeno!” řekla. Pevně ji k sobě přitiskl. “Děkuji za důvěru, lásko. Ale teď vzpomínej, co ještě Cavan říkal.”

“Řekl, že jsi zřejmě začal se spiknutím ještě u dvora. Řekl, řekl, ž-že ž-že můžeš přijít o hlavu! Och, Conne! Řekni mi, že se to nemůže stát!” Tiskla se k němu, třesouc se hrůzou. Proklatě! říkal si. Jak jen je ten Cavan vlezlý, jak dobře informovaný! Conn se na okamžik kochal představou, jak ho zmlátí, až bude po všem. Ale teď musel především uklidnit těhotnou manželku. Lehce ji oddálil od sebe, vzal ji za bradu a zahleděl se jí do očí. “Aidan, přeji si, abys uvěřila, že mi ztráta hlavy nikterak nehrozí. Víc ti protentokrát říci nemohu. Rozumělas mi?” Pouhá jeho blízkost jí dodávala sil a teď navíc pochopila pravý význam jeho slov.

Víš, je docela dobře možné, že je tvůj bratranec Cavan do

toho zapleten,” pokračoval, jako by jí četl myšlenky. “Neptej se

mě, jak, drahoušku. Nevím.”

“Ale jak jen by se dal usvědčit?” naléhala.

Položil jí dlaň na ústa. “Aidan!” okřikl ji a když přikývla,

pustil ji.

“Teď dobře poslouchej, lásko. Nechci, aby ses s Cavanem ještě někdy setkala, pokud tomu budeš moci zabránit. Vrať se teď na Greenwood a hned zítra ráno se vrať domů. Rozumíš? Musíš jet domů! Ještě nikdy, co jsme svoji, jsem ti nerozkazo-val, ale tohle je rozkaz. Jeď domů!”

Ulehčilo se jí, když jí naznačil, že mu nic nehrozí, a tak se

jen usmála a poslušně odpověděla: “Ano, můj pane.”

“No, no, madame, co že jste najednou tak poslušná?” škádlil

ji a znovu ji rychle políbil na ústa. “Ach, má sladká, tolik jsem

po tobě toužil, tolik jsi mi chyběla!”

“Myslívala jsem si, že vím, co je to samota,” odpověděla vážně, “ale od chvíle, kdy nás rozdělili, jsem teprve doopravdy poznala, co je to osamění, drahý Conne. Už nikdy nechci být bez

tebe!”

Znovu ji sevřel silnými pažemi. “Už nikdy, drahá, slibuji!” Naposledy ji něžně políbil, pustil ji a řekl: “Teď už musíš jít, Aidan, dej pozor na dítě a pamatuj, co jsem ti řekl.” “Už jsem klidná, Conne,” odpověděla. “Zítra ráno se s Mág vrátíme na Pearrock Royal, slibuji.” 178

Zatímco Aidan s Connem prožívali krátké shledání, v koutě se škorpila Mág s Clunym, oba šťastní, že se zase vidí, i když by to byl žádný z nich nepřiznal. Když Aidan komornou vyzvala k odchodu, Cluny ze sebe najednou vyrazil: “Dejte na sebe pozor, paní Mág, abych se měl s kým hádat, až se vrátíme domů!” Mág zrůžověla, ale hned odsekla: “Jste starý hlupák, pane Cluny, ale i vy na sebe dejte pozor. Potřebujete to víc než já.” Conn se při pohledu na ně usmál a důrazně kladl Mág na srdce: “Řekl jsem Aidan, že se má FitzGeraldovi vyhnout a že se obě máte zítra vrátit domů. Dohlédněte na to?” “Ano, můj pane, to udělám. To je dobrá novina! Mylady mě nechce poslouchat.” “Ale mě poslechne, viď, Aidan?”

“Ano, můj pane.” zněla odpověď a Aidan se manželovi poslušně uklonila.

Zasmál se. “Pak tedy sbohem a šťastnou cestu!” Obě ženy následovaly strážného zpět do správcova bytu, protože Aidan chtěla Siru Johnovi poděkovat. K svému překvapení tam zastihly Williama Cecila, lorda Burghleye. Povstal, když vešly, a nejprve Aidan odvedl k pohodlnému křeslu, načež se sám znovu posadil.

“Setkala jste s s manželem, madame?”

“Dík Siru Johnovi,” odpověděla Aidan a s vděčným úsměvem se obrátila k správci Toweru. “Děkuji vám, pane. Moc se mi ulevilo, když jsem si s ním mohla promluvit.” Lord Burghley s porozuměním pokýval hlavou. “Chtěla byste manželovi pomoci, lady Blissová?” “Samozřejmě!” vykřikla Aidan.

William Cecil pokračoval: “Ani na okamžik jsme si nemysleli, že by se váš manžel doopravdy podílel na spiknutí usilujícím o královnin život, ale někdo si dal tu práci, aby nás zmátl a aby to tak vypadalo. Sice ne moc šikovně, ale přesto. Je pravděpodobné, že je v tom zapleten člověk, který si říká Cavan FitzGerald, a jeho motivem zřejmě je, abyste se stala vdovou a on se pak mohl s vámi oženit. To je ten nejjednodušší předpoklad. Ale není vyloučeno, že se za tím skrývá ještě něco jiného. Musíme vypátrat všechny jeho komplice, pokud pan FitzGerald nějaké má, a k tomu potřebujeme vaši pomoc.” “A jak bych já mohla pomoci?” tázala se Aidan. “Jestli jde panu FitzGeraldovi jen o váš majetek, pak ho zpráva o tom, že zůstanete bez krejcaru, když bude vašemu manželovi dokázán podíl na zločinu, velice rychle přiměje přiznat barvu. Jestli je za tím ještě něco jiného, zůstane v Londýně. Až se nám podaří zjistit, odkud vítr vane, budeme hned vědět, na čem jsme, a zda se jedná o něco závažného.

Rád bych, abyste dnes večer zašla za bratrancem a řekla mu, že jste se právě dozvěděla, že celý váš majetek má být zkonfiskován a propadnout ve prospěch koruny. Můžete ho třeba poprosit, aby spolu s vaším dědečkem za vás intervenovali. Řekněte mu, že to víte od hraběnky z Lincolnu, ale ta že vám za daných okolností pomoci nemůže. Jestli jde pan FitzGerald po vašem zlatě, pak bude do rána pryč.” “A vy pak manžela propustíte?”

“Ano.”

“A co když neodjede, pane?”

“Pak tu bude muset lord Bliss zůstat tak dlouho, dokud nezjistíme, kdo a co za tím vězí. Doufám, že chápete, lady Blissová.” Aidan přikývla. “Jistě, rozumím, a ráda vám pomohu, pane. Záleží mi na tom, abych dokázala naši oddanost královně. Pojedu do hostince U labutě rovnou odtud.” Mág se ode dveří ozvala diskrétním zakašláním. “Co je, Mág?” s úsměvem se zeptala Aidan.

“Promiňte, mylady, ale slíbila jste pánovi, že už se s panem FitzGeraldem nesetkáte a že hned ráno odjedete domů. Nezapomněla jste na to, že ne?”

“Ne, Mág, a zítra ráno rozhodně jedeme domů, ale tohle je přece maličkost a možná, že se to tím celé urychlí, takže se s námi zítra bude moci vrátit domů i manžel s Clunym. To by se ti přece líbilo, ne?”

“Ale vy jste pánovi slíbila, že už s tím chlapem nebudete nic

mít!”

“Conn přece výslovně neřekl, že už se s ním nemám vidět, Mág. Řekl jen, že se mu mám raději vyhnout,” odporovala Aidan. “Slyšela jsi lorda Burghleye. Celou tu záležitost spískal bratranec jen proto, aby se zmocnil mého majetku. Co to musí být za člověka! Byl by klidně obětoval Connův život, jen aby dostal moje zlato. A to by mu mělo projít?” Mág povzdechla. “Samozřejmě, že ne,” řekla, “ale když má tak málo mravních zábran, že by mu nevadilo, kdyby měl jít pán nevinně na popravu, jak teprve může ublížit vám, dítě?” William Cecil souhlasně přikyvoval. Ta komorná je bystrá, říkal si. “Nechci vystavit vaši paní žádnému nebezpečí, paní Mág,” řekl. “Musí si jen čistě ženským způsobem jít jedinému příbuznému postěžovat na novou pohromu, která ji potkala, a hledat u něj útěchu. Vždyť konfiskace majetku zrádců je obvyklá praxe. To mu jistě nebude podezřelé, ale jestli panu FitzGeraldovi jde jen o majetek vaší paní, vezme rychle do zaječích a záhada tak bude rozluštěna.”

‘A jestli upláchne, vy ho necháte jít?” odvážně se zeptala komorná.

“Ne, to ne,” odpověděl lord Burghley. “Bude vzápětí chycen a uvězněn za podvod a pokus o vraždu. Hned tak svou vlast neuvidí, to vám mohu zaručit.”

“Jeď domů a sbal nám věci, Mág,” poručila Aidan. “Pojedu k Labuti kočárem a budu doma, než se naděješ.” “Jakým kočárem?” divila se komorná. “Vždyť jsme přijely na člunu. Přece byste nejela nájemným povozem, mylady!” “Půjčím vám svůj kočár,” řekl lord Burghley. “Je to docela obyčejný povoz, protože nestojím o to, abych byl pokaždé na ulici poznán. Kočár tam počká a pak paní zaveze v pořádku domů. Sir John mi na cestu domů půjčí loďku.” Uspokojena se Mág rozloučila s paní, načež lord Burghley doprovodil lady Blissovou ke kočáru.

“Nepokoušejte se,” varoval ji, “vyrazit z pana FitzGeralda nějaké informace sama. Jenom sehrajte, co jsem vám naznačil, a odejděte, lady Blissová. Jestli ten člověk není blázen, pak je nebezpečný a nerad bych, aby se vám něco stalo.” “Mám přece rozum,” řekla Aidan klidně. “Dám si velký pozor, abych v něm nevzbudila podezření, pane. Vždyť mám co ztratit. Jsem totiž v jiném stavu, víte?” “To jsem nevěděl,” zněla odpověď, “a teď mám výčitky svědomí; možná, že jsem vás o to vůbec neměl žádat.” “Nesmysl, mylorde! To je maličkost.” Aidan se na něj usmála, vlezla do kočáru a zamávala mu z okénka, když povoz vyjel ze dvora a do večerních ulic. Aidan se pro sebe usmívala při vzpomínce, jak Mág opovážlivě vyslýchala lorda Burghleye, ale ten kupodivu nebyl nijak uražen. Naopak, uklidňoval ji a bez okolků zodpověděl všechny její dotazy. Jako politik je nepřekonatelný, říkala si Aidan, a teď už vím, proč si ho královna tak váží. Strach komorné o mě chápal, protože se sám podobně strachuje o svou velitelku, královnu Alžbětu. Oddanost je něco, co dokáže lord Burghley ocenit.

Mezitím dorazili k Labuti, rozlehlému komfortnímu hostinci převážně pro cestující za obchodem v úctyhodném sousedství poblíž řeky. Aidan vystoupila z kočáru, a aniž se ohlédla, vešla dovnitř. Hostinský ji přispěchal přivítat osobně, protože byla právě hodina večeře a hostinec byl vyhlášený svou kuchyní. “Čím vám mohu posloužit, madame?”

“Jsem lady Blissová,” řekla Aidan. “Hledám tu svého bratrance, pana FitzGeralda.”

“Zajisté, mylady. Váš pan bratranec a jeho přítel, monsieur Michel, mají pokoje hned tady na přízemí vzadu.” Chytil za rameno kolemspěchajícího chlapce. “Bobe! Odveď lady Blissovou do pokoje jejího bratrance. Má to být pan FitzGerald, ten Ir.” ,Ano, tati,” chlapec se na Aidan přátelsky zašklebil. “Tudy,

mylady,” a vedl ji dozadu ke dveřím na konci chodby. Ostře zaklepal, málem ani nevyčkal odpovědi a otevřel před Aidan dveře. Cavan FitzGerald seděl ještě s nějakým chlapíkem před krbem a popíjeli. Pohodlně se tam rozvalovali, bez kabátců, košile u krku rozhalené. Když Aidan vstoupila, oba vyskočili. “Ooch, Cavane,” spustila a vrhla se k němu, vzlykajíc. “Jaká hrůza, Cavane! Hrůza!” a ramena se jí otřásala pláčem. S udiveně pozvednutým obočím zavřel Bob zvenku dveře a Cavan FitzGerald vzal Aidan ochranitelsky do náručí: “Nejdražší Aidanko, co se děje? Co vás tak rozrušilo?” “Dejte mi víno,” vzlykala přesvědčivě, “potřebuji se napít!” Cavan pokynul Miguealovi de Guarasovi, ten nalil trochu vína do malého poháru a podal mu ho. “Tady, Aidan, má milá,” chlácholil ji Cavan a usazoval ji do křesla. “Tak a teď mi řekněte, co vás trápí.”

Aidan usrkávala červené víno a přivřenýma očima se rozhlížela po pokoji. Nebyl moc velký, ale vedle krbu měl okno, vedoucí na zadní dvorek hostince. Vedle dveří z chodby byly další, vedoucí do ložnice. Jinak byl v pokoji pouze stůl, dvě židle a dřevěná lavice před krbem. Víno nebylo zrovna nejlepší kvality, trochu pálilo, když jí klouzalo hrdlem, až ji přinutilo zakašlat. Popadla dech a zahleděla se na oba muže. “Och, Cavane,” zakvílela znovu.

“Něco s Connem?” snažil se, aby to neznělo dychtivě. “Částečně,” připustila. “Och, Cavane!” “Tak co je, Aidan? Co vás trápí?” byl už netrpělivý. “Dostala jsem vzkaz od sestřenky, hraběnky z Lincolnu,” pronesla Aidan dramaticky a znovu začala vzlykat. “A co?” nutil ji k vyjádření.

“Prý za to, co Conn provedl, mají naše statky a celý majetek propadnout státu! Jsem na mizině, Cavane! Bez haléře!” Zkoprněl.

“Musíte mi pomoci,” pokračovala. Všimla si, jak se tváří, a poznala, že měl lord Burghley pravdu. Ty neřáde, řekla si, ale hned pokračovala: “Musíte mi pomoci, Cavane. Nezůstane mi nic. Kam mám jít? Co mám dělat? Mohl byste promluvit s dědečkem? Možná by mi dovolil žít u něj, v Irsku.” Složila tvář do dlaní a dala se znovu do pláče. “A co váš manžel?” ozval se druhý muž.

Zajímavé, řekla si Aidan, ale hned odpověděla: “Má být oběšen a čtvrcen, pokud mu královna neudělí milost, aby mohl být sťat. Hraběnka, má sestřenice, říká, že je královna navýsost rozzlobena. Sestřenka mi nemůže proto v Connově věci pomoci. Ach, Cavane! Co mám dělat? Pomůžete mi, viďte?” Ale Cavan už jí nevěnoval ani pohled. Obrátil se k Miguelovi. “Tohle jsi nepředpokládal, de Guarasi, co? Když jsi mi nabízel sestřenčin majetek, napadlo tě, že ho ta zlodějka královna může zkonfiskovat? Věděl jsi to?”

Aidan zmlkla, rázem si uvědomila, že narazila na něco mnohem závažnějšího. Musí odtud zmizet, ještě než řeknou víc, než pojmou podezření.

“Och, Cavane! Jsem tak nešťastná! Doprovodil byste mě na Greenwood? Můj kočár čeká venku.”

Prudce se k ní otočil, poprvé si všimla, jak těžkou má čelist, ústa měl stažená do rovné linky, vypadal nebezpečně. “Zklapni, Aidan!” okřikl ji.

“Takhle se mnou nemluvte,” vykřikla a vyskočila. “Jdu domů! Hned! Byla jsem blázen, že jsem tu hledala pomoc!” “Posaďte se, madono,” řekl Miguel de Guaras. “Nemyslím, že by bylo od vás moudré teď někam chodit!”

Aidan se vztyčila v plné výši a Španěl se neubránil obdivu. “Co si to dovolujete,?” řekla chladně. “Ustupte, pane, a nechte mě projít, nebo zakřičím na celou hospodu!” Strach se v ní vzmáhal, ale dokázala ho skrýt.

“Sednout!” vyštěkl Cavan a hodil ji neomaleně do křesla. Pak se obrátil znovu k de Guarasovi: “Řekni mi, co teď z toho budu mít, de Guarasi! Když panství i majetek Aidan budou zkonfiskovány, na co bych si ji bral? Není mi teď k ničemu. Nepomáhal jsem Španělsku jen ze samé dobroty srdce ani kvůli svaté .matce církvi, aby se znovu dostala v Anglii k moci. To mě může být ukradené! Pomáhal jsem vám, jen abych dostal tuhle ženskou a její majetek. A teď vidím, že o něj přijde! K čemu mi je teď dobrá? Řekni mi to!”

“Jen klid, amigo,” mírnil ho Miguel de Guaras. “Náš plán vychází. Lorda Blisse čeká poprava a jeho bratři ho budou následovat. Odplata stihne i jejich sestru, lady de Marisco. Vyrveme ty trny, kterými O’Malleyovi jsou, z tlapy španělského lva a král Filip to ocení, za to ti ručím. Konfiskace přece hrozila od začátku, vůči zrádcům království to není nic neobvyklého.” “Nevzpomínám si, že by ses byl o tom zmiňoval předtím,” podotkl Cavan trpce.

Miguel de Guaras pokrčil rameny. “Chybička se vloudila, ale neměj obavy! Ještě dnes večer odplujeme do Španělska a náš král tě přiměřeně odmění.”

“A jak?”

“Dostaneš malé panství,” řekl Miguel de Guaras lichotně. “Určitě ti to vyváží ztrátu pozemečků téhle ženské.” “PozemečkůT Cavanovi vzteky až vyrazily skvrny na obličeji. “Máš vůbec představu, jak velké je to její panství, ty blázne? O několik tisíc akrů jsi mě připravil! A hned vedle dědička dal-

šího panství jako partie pro mého budoucího syna! Stejně velká panství! Mohl jsem tak založit celou dynastii, de Guarasi! A ty mi teď nabízíš ,malé panství” někde v Bohem zapomenutém koutě Španělska? A co její movitý majetek? Co její zlato? To mi ten váš zatracený král taky vynahradí?”

“Velkomyslnost krále Filipa se vztahuje jen na přidělení pozemků, FitzGeralde, a měl bys mu být vděčný. A co se zlata týče, ty mé irské neviňátko, je tady, přímo před tvýma očima.” “Jak to, k čertu, myslíš?” zuřivě se optal Cavan. “A copak uděláš se sestřenkou?”

“Co mi na ní teď záleží,” řekl Cavan FitzGerald hrubě. “Pro mě za mě tu ženskou třeba uškrť! Není mi k ničemu.” “Znamená pro tebe zlato v hotovosti, na ruku a hned, amigo!”

“Cože?”

“Londýn je přece mezinárodní přístav, člověče! Jak myslíš, že se dnes v noci odtud dostaneme? Půjdeme pěkně dolů k řece,

najmeme si loďku a necháme se odvést do přístaviště na loď mého starého přítele, Rašída al Mansúra.” “Cože, Maura?”

“Ne, je to Španěl, který poznal, že půlměsíc přináší víc výhod než kříž. Ve Španělsku mu sice říkají zrádce a odrodilec, ale na našem přátelství to nic nemění. Rašíd vozí do Anglie drobné luxusní zboží, pomeranče a výrobky z jemné marokánské kůže. Z Anglie vyváží cín, vlnu a sem tam spíše častěji nějakou tu utěšenou dívenku na prodej na trhu otroků v Alžíru. Tam jsou ženy s bílou kůží a světlýma očima v kurzu.

Podívej se na sestřenku, amigo. Bílá pleť, světlé oči, a vlasy jak nejčistší měď. Není sice žádná velká kráska, ale hezká je dost a dobře ti ji zaplatí. To je přece lepší, než ji zabíjet, ne? Zabitím nic nezískáš, ale při prodeji ti vynese celé jmění.” Aidan vykřikla: “Cavane, to přece nemůžete!” Hrůza ji jímala, ani ne tak kvůli ní samé, jako kvůli nenarozenému dítěti. “Cavane, jsem těhotná!”

“Tím líp,” pochvaloval si Miguel de Guaras. “Žena s ohnivě rudými vlasy, bílou kůží a velkým břichem! Turci a Arabové milují plodné ženy! Dostaneš dvojnásobnou cenu!” “A jak to, k čertu, mám udělat? To mám jet do Alžíru s ní?” “Ne, ne, amigo, to nebude nutné. Můj bratr Antonio, ten, co ho Angličané vězní, po všechna ta léta, co tady působil jako tajný agent, obchodoval s Rašídem al Mansúrem. Pokaždé, když se Rašíd vracel do Alžíru, dokázal mu Antonio splašit nějakou blond modrookou dívenku. Nějakou bezprizornou holku, kterou nikdo nepostrádal. Po prodeji si Rašíd strhl svých deset procent a zbytek si uložil na konto u Kira banky buď tady v Londýně, nebo ve Španělsku. Stejně se to může udělat i pro tebe. Rašíd

nás za svítání vysadí na francouzském pobřeží a odtud se snadno dostaneme do Španělska. Král tě odmění pozemky, a až tvou sestřenku v Alžíru prodají, dostaneš výnos z prodeje přes pobočku banky Kira v Alžíru do pobočky téže banky ve Španělsku. Jednoduché, že?” “Kolik myslíš, že to hodí?”

Miguel de Guaras se na Aidan zahleděl kritickým okem. “Musel bych ji vidět nahou, ale podle toho, co vidím takhle, bych řekl, že několik set liber. Není to sice tolik, oč jsi přišel, ale je to slušná sumička a pravda je, že na tom budeš pořád líp, než jsi v životě byl. Dostaneš pozemky, získáš hotovost a vyhlídku na sňatek se slušnou ženou. Tvá manželka se nikdy nedoví, za jak nešťastných okolností ses narodil. Uvažuj, amigo.” Aidan se toho, co musela vyslechnout, děsila. Celé to šílené spiknutí bylo namířeno proti Connově rodině, ale pořád nemohla pochopit proč, a ani jí na tom už nezáleželo. Teď bylo důležitější nějak uniknout těm dvěma zrůdám, které se tak otevřeně chystají ji prodat někam do otroctví. Vstala a oba se otočili k ní. “Nikterak nemám v úmyslu nečinně čekat, až mě někam zavlečete,” řekla statečně. “Cavane, jestli hned neotevřete tyhle dveře, začnu ječet, že jste to v životě neslyšel. Nedovolím vám způsobit Connovu smrt! Miluji svého manžela! Jak jste přišel na to, že bych kdy mohla milovat vásPohrdám vámi! Uvažovat o vás jako o manželovi je prostě směšné!”

Vyťal jí políček, až se zapotácela, držíc se za tvář. “Čubko! Chtěl jsem tě jenom pro peníze!” řekl bezohledně. “Amigo,” mírnil ho de Guaras, “nepoškoď zboží, nebo si srazíš cenu.”

“Stejně je ta děvka až moc drzá,” řekl FitzGerald. “Ani její otec, ani ten její pěkný manžílek ji dost neřezali. Potřebuje to

jako sůl!”

‘Nemáme už moc času, amigo,” řekl de Guaras. “Ať si ji zkrotí ten, kdo ji koupí. Máš teď,vztek a mohl bys jí ublížit a toho bys, věř mi, litoval. Je to náramně cenné zboží. ‘ Zazubil se na Aidan.

“Ještě jste nedopila víno, madono,” řekl úlisně. “Trochu vám je osvěžím.” Vzal její pohár se stolu a vysypal do něj obsah jednoho ze svých prstenů, ani se nenamáhal to maskovat. Pak při

lil víno, zamíchal, podal jí pohár a poručil: “Pijte!” Aidan zírala zděšeně do poháru. Neviděla nic; jen rudé víno. Ať už tam vysypal cokoliv, ihned se to rozpustilo. “Co jste to tam dal?” zeptala se třesoucím se hlasem.

“To vás nezabije,” řekl, aniž odpověděl na otázku. “Pijte!” , “Nikdy!” vykřikla Aidan a znovu se pokusila vstát. Miguel de Guaras se nehodlal dál přít. Měl jen jediný cíl. Do. 185

stat se rychle z Anglie. Silou překvapivou u tak drobného muže ji hodil zpátky do křesla a současně vyštěkl na Cavana: “Vem ji, ami-go. Musí se napít.” Cavan se postavil za Aidan a přitiskl jí ruce k tělu, Miguel de Guaras jí sevřel prsty nos a když se konečně musela nadechnout a otevřela ústa, vlil jí obsah poháru do hrdla. Aidan se zazmítala a snažila se nápoj vyplivnout, ale de Guaras jí rázem pustil nos a současně jí oběma rukama stiskl čelist, takže musela polknout. Nadlidským vypětím si uvolnila jednu paži a uhodila ho. Španěl pod její ranou krátce zakolísal a Aidan začala ze všech sil ječet. Cavan FitzGerald ji v mžiku pustil, skočil před ni a vší silou ji uhodil do brady. S výrazem překvapení v obličeji se sesula v bezvědomí k zemi… “Myslíš, že to někdo slyšel?” staral se Cavan. Miguel de Guaras zakroutil hlavou. “Tyhle pokoje vedou do dvora. Okno je zavřené a v jídelně je plno. Nikdo ji nemohl slyšet, protože je tam plno hovoru a hluku při jídle a od obsluhujícího personálu. Teď jdi, amigo, a řekni jejímu kočímu, že se paní zdrží na večeři a že ji pak osobně doprovodíš domů.” “Co když bude chtít za každou cenu počkat?” Cavan už byl nervózní. Najednou si uvědomil, co by s ním bylo, kdyby ho chytili.

“Nebude se tě na nic ptát. Anglické služebnictvo je tak svobodomyslná čeládka, že bude jenom rád, že má volný večer. Řekni mu, že mu paní vzkazuje, ať si vezme volno. To bude zaručeně účinkovat.”

Cavan vyběhl a Miguel de Guaras se pro sebe usmál. Tenhle Ir je pitomec, říkal si, ale pak se nespokojeně zavrtěl. Kdyby bylo jen na něm, zbavil by se ho, ale král si vysloveně přál, aby byl Cavan FitzGerald dopraven do Španělska, aby mohl být dál k užitku. Měl opravdu dostat pozemky i ženu, aby byl ke Španělsku ještě víc připoután, a pak, až bude ukolébán, měl být předveden před krále, kde se dozví, jak vysokou cenu bude muset zaplatit doopravdy. Španělsko potřebovalo lidi, jako byl Cavan FitzGerald, v Irsku, aby tam podněcovali povstání proti Anglii. Koneckonců, uvažoval Miguel de Guaras, králi jsem ušetřil peníze, které chtěl na Cavana vynaložit. Ten nápad, prodat sestřenku do Alžíru, je prostě geniální! Popošel ke křeslu, kde ležela v bezvědomí, a zvedl jí bradu. Pěkná, říkal si, ale žádná kráska. Přesto: bílá pleť, šedé oči a rudé vlasy znamenají hodně. Kdyby byla navíc ještě krásná, bylo by toho už moc. Pohledem zabloudil níž, protože mu Cavan vykládal, jaká má pěkná ňadra. Odhrnul krajku na živůtku nad smetanově bílou plností. Moc pěkná, říkal si. Až budou v pořádku na palubě al Mansúrovy lodi, budou si ji moci prohlédnout lépe, ale už teď bylo jasné, že FitzGeraldovi vynese slušnou sumičku.

Dveře se otevřely a Ir se vracel. “Kočí odjel, de Guarasi. A jak se teď odsud dostaneme?”

“Snadno,” řekl Španěl. “Rašíd al Mansúr nás očekává a tenhle balík navíc bude pro něj příjemným překvapením. Vylezeme oknem na dvůr a půjdeme zadem, aby nás nikdo neviděl. Je právě hodina večeře a všichni jsou zaneprázdněni. Účet jsem už zaplatil, takže hostinský křičet nebude, ale raději ať nás nikdo nevidí tady s paní.” Vzal Aidanin plášť a s Cavanovou pomocí do něj bezvědomou Aidan zabalili.

“Nasaď jí kapuci,” řekl de Guaras. “Kdybychom někoho na ulici potkali, aby si nevšiml rudých vlasů.” Neměli moc zavazadel jen pár kousků prádla a klidně je nechali na místě, aby jim nebránila v útěku. Cavan otevřel okno a vylezl ven. Španělovi se podařilo zvedáním a strkáním vy—

sunout nahoru i Aidan, načež ji Cavan vytáhl ven. Miguel de Guaras následoval a opatrně za sebou okno přivřel. Táhnouce ženskou postavu mezi sebou prošli dvorem a uličkou za hostincem. Tmavý stín jim tam přeběhl přes cestu: na krysu to bylo moc velké, snad psík nebo kočka. Oba se pokřižovali a táhli své břemeno dolů uličkou ke břehu řeky. Jednou zaslechli, jak se nad nimi otevřelo okno, stěží se stačili přitisknout ke zdi a už jim před nosem zasvištěl obsah kbelíku zároveň s opožděným výkřikem shora: “Pozor tam dole!”

Ulička byla tmavá a kluzká nejrůznějšími splašky a odpadem. Po horkém dni to tu páchlo tisíci pachy, ale teď při odlivu převládal zápach bahna. Když došli na břeh Temže, museli čekat, až se vynoří nájemná lodice dost velká, aby je pobrala, a už si začínali dělat starosti, aby vůbec nějakou našli, protože od hladiny řeky začala stoupat noční mlha. Když už byl Cavan odhodlán jít hledat nějakou bárku po břehu, náhodou se jedna objevila. Začali na ni zuřivě mávat. K jejich ulehčení je lodník zpozoroval, přirazil ke břehu a naložil je.

“Není té paní špatně?” zeptal se, když jim pomáhal Aidan vtáhnout do loďky. “Není to mor, doufám?” “Ale ne, člověče,” odpověděl Cavan lehce. “Moje žena je mladá a není zvyklá na dobré vínečko. Je jenom opilá!” Lodník pádloval do středu řeky a pokyvoval hlavou. “Má stará to je to samé. Někdo prostě nic nesnese. Víno je nápoj pro bohaté.” Pak se zeptal: “A kam máte namířeno, pánové?” “K lodi Gazelle, do přístavu,” řekl Miguel de Guaras. “Dobrá, tak tedy ke Gazelle, pánové,” řekl lodník a jal se pádlovat po proudu.

KAPITOLA 8.

Poté, co naložila cestující, zvedla loď Gazelle kotvu, elegantně vyklouzla z přístavu a lehce splývala po proudu Temže k moři, poháněna odlivem. Kapitán trpělivě vyčkal, až její příď zamíří na otevřené moře, a teprve když měl jistotu, že už vpluli do vod Anglického kanálu, jak úžinu mezi Anglií a Evropou Angličané sami nazvali, vyhledal přítele Miguela de Guarase a jeho irského společníka. Všichni tři se pohodlně usadili v Rašídově kajutě a družně se dělili o láhev červeného španělského vína. Obsluhoval je mlčenlivý černý otrok.

“Ještě nejsi tak úplně muslimem, Rašíde, když si dopřáváš dobrého pití,” žertoval Miguel de Guaras. Rašíd al Mansúr se zasmál. “Starých návyků, zvláště těch špatných, se těžko zbavuješ, Miguelito. Ale tohle je poslední doušek; příští si dopřeji, až se zas vrátím do Evropy. V Alžíru Prorokův zákaz přísně dodržuji.”

“Takže tys vlastně renegát, odrodilec,” řekl Cavan neomaleně. “Už jsem o takových slyšel, ale ještě jsem se s žádným nesetkal.”

Miguel de Guaras sebou trhl, ale nepromluvil. Rašíd al Man-súr upřel na Cavana ledový pohled. “Nejsem vám sice žádným vysvětlením povinován, pane FitzGeralde, ale dobře vám radím: už nikdy nepoužívejte slova renegát ve společnosti člověka, jako jsem já. Byl jste vy někdy otrokem? Dovolte, abych vám vysvětlil, co to znamená být otrokem mezi barbary. Otrok je tam pouhou věcí bez duše. Je pouhou hříčkou nálad svého pána. Když se pán rozhodne otroka bezdůvodně mučit, zabít, nic mu v tom nebrání. Každičký doušek vzduchu v plicích otroka závisí výhradně na pánově vůli. Otrok nemá žádná práva, nic mu nepatří, sám není ničím.

Ještě horší je úděl křesťanského otroka, jenž je vystaven tomu nejbrutálnějšímu zacházení jen a jen pro svou víru. Miguel vám jistě vyprávěl, že jsme vyrůstali spolu, on, jeho bratr a já. Vlastně jsme bratranci. Když mi bylo šestnáct, byl jsem unesen při nájezdu otrokářů a odvlečen do Alžíru, kde jsem měl být prodán. Další můj osud vlastně předurčil vrchní otrokář v bag-niu, což je něco mezi státem kontrolovanou třídírnou, vězením

a burzou otroků. Stanuli se muslimem, řekl mi tehdy, bude můj příští osud nesrovnatelně příznivější, protože můj nový pán mi jakožto vyznavači islámu stejně jednou dá svobodu. Měl jsem štěstí; koupil mě jistý už postarší lodní kapitán, abych pro něj pracoval jako zahradník.

Zakrátko jsem k velké radosti mého pána konvertoval k islámu. Propustil mě na svobodu, a protože jeho manželství zůstalo bezdětné, brzy mě adoptoval. Vyučil mě v mořeplavbě a v námořním obchodě a s potěšením mohu říci, že mi netrvalo dlouho a stal jsem se velícím kapitánem, kapitánem reisem, ještě za jeho života, na což byl patřičně hrdý. Navíc mi odkázal všechen svůj majetek, takže jsem se díky svému adoptivnímu otci zakrátko stal boháčem. Mezi sobě rovnými jsem obáván a respektován. Mohl jsem sice setrvat v křesťanské víře, ale kdybych tak byl učinil, určitě bych teď po několika letech utrpení v lomech či na galejích už nežil.

Řekněte, pane FitzGeralde, co byste dělal vy na mém místě?” a Rašíd al Mansúr se rozchechtal, protože odpověď byla nasnadě. “Jistě nemáte morální zábrany příliš silné, jinak byste neprodával příbuznou, vlastní krev!, do otroctví jen pro peníze,” dodal kousavě.

“Omlouvám se, že jsem přivedl na palubu jednoho pasažéra navíc,” řekl Miguel.

“Neplujeme daleko a vody a jídla máme dost,” odpověděl Ra-šíd. “Vlastně náhodou už pár děvčat na palubě mám.” “Dokonce několik?” divil se Miguel de Guaras. “Jak jsi je sehnal?”

“Šťastná náhoda, amigo, čistě náhoda! Padl jsem na dvě sestry, jimž právě zemřela matka a rozzlobený domácí je zrovna vyhazoval na ulici, protože mu dlužily peníze. Už se chystal ty dva kvítečky vstrčit do místního nevěstince. Zaplatil jsem mu, co mu dlužily, plus něco málo navíc, a vzal jsem děvčata s sebou na loď. Je jim devět a deset a obě jsou blondýnky a panny! Tu třetí, také světlovlásku a také pannu, jsem koupil od přítele, který má veřejný dům a občas se mi po něčem poohlédne. Dělával taky pro tvého bratra Tonia, Migueli, když byl ještě na svobodě. Tahleta žába je trochu starší, je jí už třináct, myslím. Vynesou mi slušný peníz spolu s provizí za tu vaši ženskou. Ta je taky panna? Zdá se mi na to trochu stará.”

“Dvacítka jí sotva minula,” řekl Cavan, “a je v jiném stavu, alespoň to tvrdí. Je to prvotřídní zboží, urozená dáma bezchybného původu, s vlasy jako tavená měď, bílou kůží a stříbrošedý-ma očima.”

Rašíd al Mansúr se ohlédl k lodnímu lůžku, kde ležela ženská postava, zabalená do pláště a s hlavou zakrytou kapucí. Vychvalovat zboží, to ten Irčan dovede dobře, pomyslel si, ale on sám je musí nejprve vidět a pak se teprve vyjádří. “Cos jí to dal?” zeptal se Miguela.

“Jen trošku uspávacího prášku,” odpověděl Španěl. “Ještě si pár hodinek pospí.”

“Tak ji teda teď svlečme a prohlédněme si ji,” navrhl kapitán. “Alespoň se nebude bránit, když je v bezvědomí. Ty urozené

hrozně vyvádějí, že pak nezbývá, než z nich šaty strhat. Má drahé oblečení, a když se na ně dá pozor, může také něco vynést.” Všichni tři se jali Aidan svlékat. Postupovali opatrně, skoro něžně, ale když chtěl Cavan sundat sestřence náhrdelník, Rašíd mu zadržel ruku.

“Nech to být, Irčane! Až bude stát nahá na mramorovém bloku na tržišti otroků, upoutá aspoň pozornost!” Pokynul otrokovi. “Seber ty šaty a ulož je, později se prodají. Nech tady jenom košili; tu bude potřebovat, až vyplujeme na širé moře.” Otrok sebral Aidanino šatstvo a začal je probírat, aby našel ten kousek prádla, o který ho pán žádal. Vytáhl jemnou košilku a položil ji stranou, načež s balíkem šatů opustil kajutu. Tři muži stáli v posvátném mlčení nad nahou spící ženou. “Madre de Dios,” vydechl Španěl, ,je dokonalost sama!” a cí-

til ztopoření, ale oči odtrhnout nemohl. Cavanovi FitzGeraldovi došla překvapením řeč. Ani by byl u Aidan tak krásnou postavu nečekal. Ležela tu tak neuvěřitelně půvabná, s dlouhýma nohama, dlouhým, štíhlým trupem a překrásnými ňadry. Také pocítil nával touhy. Možná by ji neměl prodávat. Měl by si ji raději ponechat pro sebe. Rašíd al Mansúr mu četl myšlenky. “Nebuď blázen, Irčane,” řekl mu. “Jen málo žen by ti na tržišti v Alžíru vyneslo tolik co tahle!”

Cavan se otřepal jako pes, aby se mu v hlavě vyjasnilo,

a zhluboka se nadechl. “Máš pravdu,” řekl, “ale přísámbůh, že

bych ji rád alespoň jednou měl!”

Oblékli jí košili a pak Rašíd al Mansúr zavolal otroka a přikázal, aby bezvědomou Aidan odnesl do vedlejší kajuty k ostatním třem dívkám. Otrok ji jemně uložil na slaměnou rohož, přikrytou rudou bavlněnou látkou. Spala až do rána, ani se nepohnula, vzbudila se, až když se nebe nad pobřežím Francie zbarvilo východem slunce.

Hlava jí třeštila, v ústech měla sucho a nepříjemně. V pod-břišku pociťovala křeče a ospale si pomyslela, že jí nejspíš předčasně přišla menstruace. Při tom pomyšlení jí projelo náhlé leknutí, byla rázem vzhůru, vydala zoufalý výkřik a posadila se. To není přece možné! Je přece těhotná! Ucítila mezi nohama vlhkost, spatřila krev na košili a začala ječet tak strašně, že k smrti vyděsila další tři děvčata v kabině, takže spustily také. Dveře se otevřely a vběhl velký černoch. Aidan křičela stále hlasitěji, šílená strachem, protože pochopila, že ztrácí své děťátko, Connovo dítě! Zkroutila ji bolest a vyzvracela trochu žluče. Černochovi stačil jediný pohled a hned něco nesrozumitelného zavolal do vedlejší místnosti. Rašíd al Mansúr odstrčil otroka a přistoupil přímo k Aidan. 190

“Přestaňte!” rozkázal pevně, hlasem, nestrpícím odporu. Překvapilo ji to tak, že skutečně zmlkla. “Co se děje, ženo s rudými vlasy?” mluvil anglicky s výrazným cizím přízvukem. “Potrácím,” vydechla a začala vzlykat.

“Pak je to Boží vůle,” řekl jí na to. Jak dlouho jste těhotná?” “Dva měsíce, možná o trochu déle.” “Lehněte si, zavolám lékaře.”

Poslechla, ale ještě se stačila zeptat: “A kde to jsem?” “Později; teď se musíme věnovat vašemu zdravotnímu stavu.” Obrátil se na černého otroka a řekl: “Přiveď doktora.” Otrok odběhl a za okamžik se vrátil s postarším pánem malého vzrůstu v bílém burnusu.

“Tady ta žena říká, že potrácí,” řekl Rašíd al Mansúr doktorovi. “Je ve třetím měsíci.”

Lékař pokýval a poklekl, aby mohl Aidan vyšetřit. Dotýkal se jí jemně, ale smutně vzdychal a vrtěl hlavou. Nakonec vzhlédl: “K potratu už došlo, kapitáne, ale je mladá a jistě ještě porodí plno zdravých synů. Musím ji vyčistit a dohlédnout, aby nedošlo k infekci. Bude v pořádku během několika dnů a už určitě, až budeme přistávat.”

Rašíd al Mansúr promluvil na Aidan co nejjemněji, aby jí sdělil smutnou novinu. “Achmet říká, že jste o dítě přišla, ale že ještě donosíte spoustu zdravých synů. Postará se o vás, abyste nedostala infekci. Uložím vás do mé kabiny, budete tam mít víc

pohodlí.”

“Kdo jste?” chtěla vědět.

“Jmenuji se Rašíd al Mansúr a jsem velící kapitán, kapitánreis této lodi, přicházím z hlavního města Alžíru.” “A my tam plujeme?”

“Ano.”

“Abyste mě tam prodal do otroctví?”

“Ano.”

“Kde je můj bratranec, pan FitzGerald?”

“Vysadili jsme jeho i jeho společníka na francouzském pobřeží dnes ráno těsně před úsvitem,” řekl Rašíd. “Jsem velice zámožná, kapitáne. Obraťte loď zpátky do Anglie a bohatě se vám odměním, bez ohledu na to, jak velkou provizi vám slíbil bratranec.”

“Znám váš příběh, ženo s měděnými vlasy,” řekl Rašíd. “Jste bez krejcaru.”

“Ale ne!” Aidan začaly kanout slzy. “To jsem řekla bratranci schválně, protože jsme s lordem Burghíeyem chtěli odhalit Cavana i jeho komplice. Obraťte, snažně vás prosím.” “Zoufalé ženy vykládají zoufalé lži,” řekl Rašíd al Mansúr. “Možná mluvíte pravdu, ženo s měděnými vlasy, ale co když

ne? V Anglii budu chycen a uvězněn a přijdu o všechno, co jsem celý život shromažďoval. Ale když budu pokračovat v cestě do Alžíru, vynesete svému bratranci na trhu s otroky slušnou cenu a já dostanu pěkně kulatou sumu za námahu. Řekněte, co byste udělala vy, ženo s měděnými vlasy?”

“Chápu vás, kapitáne,” nedala se odradit Aidan a snažila se, aby jí v hlase nezazněla panika. “Říkáte, že nechcete kvůli mně ohrozit sebe a svůj majetek, ale já se nedovolávám vaší ziskuchtivosti jen tak, přísahám! Lord Burghley pojal podezření, že je bratranec zapleten do spiknutí proti královně. Věděl, že v tom můj manžel zúčastněn není, ale nemohl rozpoznat, zda se jedná o skutečné politické spiknutí nebo jen o úklad proti Connovi, s cílem ho vyřadit, aby si mne tak Cavan mohl vzít sám a získat tak moje věno. Lord Burghley doufal, že se podaří přimět Cavana, aby přiznal barvu, když mu budu tvrdit, že jsem přišla o všechno. Já ale opravdu jsem bohatá, nelžu vám! Není tu řeč o majetku mého manžela, ale o mém! Obraťte loď zpátky do Anglie, a já vám zaručuji, že nebudete ani uvězněn, ani zadržen. Zaplatím vám, co budete chtít, jen když mně dáte svobodu!” Rašíd al Mansúr už žil mezi barbary dvacet pět let, ale na hrůzu, kterou zažil, když ho kdysi dávno chytili otrokáři, nikdy nezapomněl. Žena s měděnými vlasy teď prožívá totéž. Protože nebyl povahou krutý, bylo mu jí líto. Pokusil se jí tedy situaci vysvětlit. Poklekl vedle ní, aby mu viděla do tváře, a pravil: “Poslouchejte a snažte se pochopit. Na ženu se mi zdáte dost inteligentní, snažte se tedy pochopit, co vám řeknu. Už teď jste vlastně majetkem alžírského deje, místodržitele tureckého sultána v Alžíru. Náš společný pán je sultán Murad EL, Ochránce víry, pán osman-ské říše. Nemohu vás vrátit do Anglie, protože mi už vlastně nepatříte a já jsem člověk poctivý. Budete prodána na státním tržišti na otroky ve městě Alžír. Váš bratranec dostane svůj díl, stejně tak já, ale část kupní ceny náleží i dejovi, a o tu nemám právo ho připravit. Rozuměla jste?”

Aidan na něj jen letmo pohlédla, ale hned odvrátila hlavu, nicméně stačil zahlédnout v jejích očích slzy. “Achmete, můžete jí dát něco pro spaní?” zeptal se Rašíd Al Mansúr doktora. “Právě jsem jí nastínil, co ji v budoucnu čeká, a mám strach, že spolu se ztrátou dítěte si to tak bere, že by se mohla pokusit i o sebevraždu.” “Jistě, můj pane,” odvětil lékař. “Jak je na tom zdravotně?”

“Je od přírody silná a zdravá. Nevěřím ani, že by byla o dítě přišla, nebýt té stresující situace zřejmě k tomu přispěla. Potřebuje teď klid, musí se smířit se svou ztrátou a dobrá strava je také důležitá. Než doplujeme do Alžíru, bude, myslím, v po-

řádku, ale neuškodí, když ji budete trochu rozmazlovat. Pošlete za ní zítra ta druhá děvčata z její země, ať jí dělají společnost. Alespoň se nebude tolik zabývat sama sebou.” Rašíd al Mansúr souhlasil a pravil k Aidan: “Doktor dohlédne, aby o vás bylo dobře postaráno, ženo s měděnými vlasy. Nikdo vám tu neublíží a vaším úkolem je jen se uzdravit.” Aidan se na něj ani nepodívala, ale tomu se kapitánreis nedivil. Po špičkách odešel z kajuty a lékaře nechal, aby se o pacientku postaral. Achmet dokončil vyšetření; zkušeně a jemně, měla totiž stále ještě bolesti. Košili měla nasáklou krví, takže jí ji nechal svléci a přikryl ji čistou lehkou přikrývkou. Pak vylovil z lékařského vaku malou kulatou pilulku a vstrčil jí ji mezi

rty. Aidan už se nevzpouzela. Z podaného poháru pilulku zapila a za několik minut usnula, načež se i doktor vytratil. Když se vzbudila, padalo okénkem do kajuty měsíční světlo. Aidan zůstala pod přikrývkou bez hnutí ležet a uvažovala. Hledala odpovědi na otázky, jež jí v rychlém sledu letěly hlavou. Kdeže to je? Na lodi! Je tady sama? Ano. Podle všeho v kajutě nikdo další není. A kde je Conn? Conn je v Towerul rozsvítilo se jí a rázem se jí vybavilo vše. Je v zajetí na lodi barbarů. Vezou ji do Alžíru, kde má být prodána do otroctví. Přišla o Connovo dítě a Conna už v životě neuvidí! Rozplakala se. Chvíli tiše slzela, až ji oči začaly pálit. Jestli je to jen zlý sen a modlila se, aby byl pak proč se z něho neprobouzí? Štípla se, až to zabolelo, ale kolem ní se nic nezměnilo. Pořád ještě ležela nahá pod přikrývkou na cizí posteli v neznámé místnosti; najednou měla pocit prázdnoty, cítila se prázdná a dutá jako buben, vždyť přišla o dítě! Alespoň v tom byl Bůh k ní milosrdný. Nechtěla by přece, aby se její dítě narodilo v otroctví. Dveře kabiny se otevřely a v pruhu světla, padajícího dovnitř, uviděla postavu malého doktora. Usmál se na ni, pokýval hlavou a znovu jí podal pohár. Zas sáhl do vaku a vytáhl další pozlacenou pilulku a vložil jí ji do úst. A proč ne, řekla si v duchu, poslušně spolkla lék a záhy znovu usnula. Když se probudila podruhé, byl bílý den. Tentokrát si vybavovala jasně všechno. Nakrátko zauvažovala o tom, že vyklouzne z kajuty, vrhne se z paluby do moře a utopí se, ale rychle ten nápad zavrhla, protože přece musí žít, aby se mohla vrátit do své milované Anglie! Věděla, že doufá v nemožné, ale kdyby se už teď vzdala vší naděje, jistě by ji zoufalství udolalo. Určitě se její budoucí majitel dá zlákat vyhlídkou na výkupné, když už se jí to s Rašídem al Mansúrem nepovedlo. Nabídne mu tolik zlata, že si bude moci koupit celý tucet krásek: tím se dá zlákat každý! Přesně tak to udělá, rozhodla se když tu najednou si uvědomila, že má hlad. Jakpak se asi tady na lodi člověk dostane k jídlu? Sotva asi může jít takhle nahá ke dveřím a zavolat. Mohla by mezi chlapy vyvolat rvačku. Bude muset počkat, až někdo přijde. Zabalila se do pokrývky a vstala, ale hned si zase sedla. Najednou se jí hlava tak zatočila! Zkusila to znovu, pomalu, a počkala, až závrať přejde. Pak zvolna přešla ke stolku, kde stála karafa a poháry. Měla velkou žízeň a pořád ještě bolesti. Zapotácela se, když v tom se otevřely dveře a vešel Rašíd al Mansúr. Rychle přeběhl k ní a chytil ji kolem ramen. “Jen pomalu, ženo s měděnými vlasy. Jste ještě slabá.”

“Mám pořád ještě bolesti, ale je to už lepší,” řekla popravdě. “Výborně! Věděl jsem, že jste silná. Máte hlad?”

“Jako vlk!”

Zasmál se. “Saíd vám něco přinese. Dnes budete mít společnost. Tady vedle v kabině, kde jste byla včera, jsou ještě další tři mladé Angličanky, také budou v Alžíru prodány. Trochu se vzájemně potěšíte.”

Mluví se mnou, jako bych byla na nějaké zábavní plavbě, pomyslela si Aidan. Podal jí pohár vína ředěného vodou a pak, aniž ji dál věnoval pozornost, se sám začal mýt a převlékat. Už ji znova neoslovil a odešel. Za chvilku se objevil Saíd s podnosem. Na něm byla miska kouřící obilné kaše s kousky jehněčího masa a zeleniny, ploché chlebové placky, jimiž se podle všeho jedlo, protože žádný další příbor neviděla. Navíc tam byla pěkná modrobílá miska s kousky čerstvého pomeranče. Aidan vzala tác a do posledního sousta snědla vše. Zatímco jedla, otrok jí trpělivě seděl u nohou, a když skončila, podal jí měkký ubrousek a misku s navoněnou vodou, aby si mohla umýt prsty a ústa od mastnoty. Protože neznala jazyk, poděkovala mu úsměvem a pokynem hlavy a černoch se rozzářil. S oslnivým úsměvem vzal prázdný tác a odešel.

Aidan se postavila a tentokrát se žádná závrať nedostavila. Přešla místnost a nahlédla do sousední kajuty. Tam se v koutku choulila tři mladinká děvčátka. Aidanino srdce jim okamžitě vyběhlo vstříc. “Neublížím vám,” řekla, “jsem na tom stejně jako

vy. Pojďte sem ke mně, budeme tu spolu.” “A kdopak jste, mylady?” zeptala se nejstarší z dívek. “Jsem Aidan St. Michaelová, lady Blissová.” “Jéje!” řekla jedna z obou mladších děvčat. “Dokonce lejdy! A to se jistě znáte s královnou Bětkou, že jo?” Aidan se musela smát londýnskému žargonu, jímž dívka mluvila, i jejímu naivnímu obdivu. V jejích představách byli lordi a dámy dozajista na hony vzdáleni možnosti trpět tak, jako ostatní smrtelníci. “Samozřejmě, že Její Veličenstvo znám,” odpověděla přesto. “Vlastně jsem byla členkou její dívčí družiny.” “To sotva!” řeklo dítě nevěřícně. 194

Aidan se usmála. “Ale ano, byla,” řekla, “a vidíš, octla jsem se tu s vámi ve stejně svízelné situaci. Dokonce jsem na tom ještě hůř, protože nemám ani šaty.”

Nejstarší dívka vstala a přistoupila k Aidan. “Jmenuji se Margaret Browneová,” řekla. “Pocházím z Kentu. Má nevlastní matka mě poslala do Londýna, aby prý mi tam vzali míru na šaty, ale zatím mě její bratr prodal do veřejného domu. Majitel mě pak hned prodal dál kapitánovi téhle lodi. Víte snad, co s námi bude, mylady? Kam to plujeme?” Bylo to hezké děvče s milým obličejíčkem, dlouhými vlasy světlými jak chmýří bodláku a sytě modrýma očima.

“Plujeme do Alžíru. Kapitán se jmenuje Rašíd al Mansúr a říká, že budeme prodány do otroctví.” “To radši smrt!” vykřikla Margaret Browneová. “Kolik je ti let?” chtěla vědět Aidan. “Třináct,” zněla odpověď. “A jsi panna? Odpověz po pravdě, děvče!” “Ano, mylady. Majitel bordelu mě měl v držení jen pár hodin, než mě prodal kapitánovi. Nejspíš ho čekal, protože mě nechávali na pokoji a zacházeli se mnou slušně.” “A kdo jsou ty malé holčičky,” ptala se dál Aidan. “Umíme mluvit, buďte bez obav,” vynořila se z kouta starší z obou sester. Obě se osmělily, když viděly, jak Aidan rozmlouvá s Margaret. “Já jsem Rosamund a tohle je má ségra, Pipere. Esli máme eště ňáké jiné jméno, pak o něm nevim.” “A kolik je vám?” zeptala se Aidan. “Mě jedenáct a jí deset.”

“A jak jste se octly tady na lodi?” divila se Aidan. “Mamka umřela a domácí ji hodil na smetiště, páč sme neměly prachy na hrobníka. A pak nám vzal všechno, i postele, prej za nájemné, neřád! Zůstaly sme na ulici, páč nás nechtěl pustit do domu, a tak sme tam stály a brečely, až přišel tendle chlapík, zastavil se, prohlíd si nás a řek domácímu: ,Kolik za ně chcete?’ a tomu hned zasvítily oči a řek’: ,Obě jsou to panny čisté jak padlý sníh, pane. Mlaďoučké, poupátka v rozpuku, určitě maj cenu pět zlatých.’ Kapitán se chechtá a povídá: ,Dám ti tři a jeden stříbrný penny, abys nechal jejich matku slušně pohřbít.’ No a tak sme tady.”

Aidan si obě sestřičky prohlížela. Obě byly velice hezounké a tak si podobné, že se daly pokládat za dvojčata. Vlasy měly jak zralou kukuřici a oči modré jako obloha. “Slyšely jste, co jsem povídala Margaret, že?” řekla jim Aidan. “Máme být prodány do otroctví. Podle všeho skončíme někde v harému.” Margaret Browneová začala hořce plakat. “To ne, nikdy,” vzlykala. “Radši smrt než se stát hříčkou nevěřícího!”

“Co se jí děje?” divila se Rosamund. “Je bláznivá, či co? Poslyš, holka, každá skončí pod chlapem. Když si nás koupí ňákej boháč, budem se mít až do konce života fajn! Co je na tom špatnýho, ráda bych věděla? Naše máma byla kurva a pro mě a Pipere chtěla vždycky jen to nejlepší. Proč myslíš, že sme eště panny? Vždycky řikala: .Nenechám vás nikomu lacino, Rosy. Najdu vám ňákýho hodnýho, kerej se o vás postará, abyste nemusely chodit s kdejakým Tomem, Dickem nebo Harrym od krav!’ Naše máma byla dobrá žencká, to byla,” dodala Rosamund s cituplným posmrkáváním.

Margaret byla z těch řečí celá pryč, ale Aidan kurážnou Lon-dýňanku spíše obdivovala. Malý špačíček, ale z materiálu, který vydrží! Při troše štěstí dopadne určitě dobře. Dívenka z Kentu zabořila tvář do dlaní a začala znovu plakat. Rosamund už s ní ztrácela trpělivost, až to bylo Aidan k smíchu. “A co tomu říká Pipere?” zeptala se Rosamund. “Dělá, co řeknu, viď, Pipere?”

“Máš recht, Rosy,” odpověděla sebejistě nejmladší holčička. “Kapitán říkal, že máte jít se mnou do mojí kajuty,” řekla Aidan a zvala je dál, do obydlí Rašída al Mansúra. “Jéje,” řekla Rosamund, rozhlížejíc se s obdivem po krásně zařízeném pokoji s pohodlným sedátkem pod okénky, mířícími na záď.

“Nevzal si vás náhodou kapitán do postele, lejdy?” “Ne,” odpověděla Aidan, “to věru ne.”

“A jak to, že s váma tolik nadělá? Na světě přece nikdy neni nic zadarmo.”

“Včera večer jsem potratila,” řekla Aidan tiše, “a protože se kapitán v obchodě vyzná, poskytl mi všechno pohodlí. Doufá totiž, že mu v Alžíru vynesu spoustu peněz.”

“Jak to? Dyť nejste žádná krasavice. Nejste ošklivá, ale jinak nic moc,” plácla Rosamund upřímně.

“Ženy světlé pleti s modrýma očima a světlými vlasy jsou mezi barbary vysoce ceněny, Rosamund. A ty, které mají rudé vlasy, jsou pro ně rarita a vynesou celé jmění podle toho, co mi bylo řečeno. V tom je moje cena.”

“Jak o tom můžete mluvit tak klidně?” hlásek Margaret Browneové přeskakoval počínající hysterií. Aidan přinutila Margaret usednout a vzala ji kolem ramen. “Unesli mě manželovi,” začala vyprávět. “Při tom jsem přišla o své první dítě. Jsem stejně vyděšená jako vy, ale když se tomu budu poddávat, za chvíli se přestanu ovládat a vydám se jim tak na milost a nemilost. Tu radost jim ale neudělám! Zůstala jsem naživu, a pokud to i nadále bude Boží vůle a já budu žít, pořád zbývá naděje. Rozumíš, Meg? Tak ti říkají, viď?”

“Tatínek mi říkal Meg,” řekla dívka z Kentu. “A rozumělas tomu, co jsem ti říkala, Meg?” “Ano,” přiznalo děvče. “Takže už se nebudeš bát?” “Pokusím se, mylady.”

“Kráva blbá,” zavrčela Rosamund. “Jako dyby nevěděla, že to mohlo bejt o moc horší!”

“To jo, Rosy,” přizvukovala Pipere. “Mohlo to bejt horší.” Aidan sice nevěděla, v čem to mohlo být horší, ale obě malé Londýňanky ji udržovaly v dobré náladě po celou cestu, která trvala o něco méně než dva týdny. Ona zas nepřestávala povzbuzovat kentskou dívenku, která za ní chodila jako psík. Zjistila, že je Meg hýčkaným jedináčkem bohatého farmáře. Ubohé dítě, říkala si Aidan. Já jsem alespoň trošku poznala svět, když jsem přece jen nějaký čas i když krátce pobývala u dvora. Ale tahle chudinka je dokonale nevinná a naprosto nezkušená. Jak to musí být pro ni strašné!

Na místo určení dopluli jednoho slunného odpoledne, když se slunce už schylovalo k západu a do růžova barvilo bělostné zdi města, které se zdálo vyrůstat přímo ze skály. Při pohledu od moře působilo impozantně; nejprve přístav s dlouhým molem, zbudovaným Španěly, a nad ním samo město. S očividným půvabem města kontrastoval jeho nepříjemný puch, který až k nim zanášel horký pouštní vítr.

“Je už dost pozdě, abychom vás čtyři předvedli v dženině ještě dnes,” řekl Rašíd al Mansúr. “Zpravím děje o našem příjezdu a pak hned ráno vyrazíme. Teď nechám přinést na palubu čerstvou vodu, abyste se mohly vykoupat a umýt si vlasy. Musíte zítra vypadat co nejlépe.” “Co je to dženina?” chtěla vědět Aidan.

“Doslovný překlad je ,králův dům’,” odpověděl Rašíd. “Tam

dej přichází vybírat poplatek z prodeje zajatců. Většinou to za

něho dělají jeho podřízení, ale v tomhle případě, když vezu zboží tak vzácné, se zřejmě dej dostaví osobně.” “A dej je vládcem Alžíru?” ptala se Aidan. “Je jmenován samým sultánem jako místodržící, a v Alžíru vládne sultánovým jménem,” zněla odpověď. Zakrátko po Rašídově odchodu je Saíd zahnal do malé kajuty vedle kapitánovy. Odešel a zavřel je tam, takže mohly jen slyšet tahání a šoupání ve vedlejší místnosti. Nakonec Saíd otevřel spojovací dveře a pokynul jim zpět do větší kajuty. Tu už čekaly čtyři kádě plné teplé vody. Aidan se neubránila nadšenému výkřiku, protože od chvíle, co opustili Anglii, neměla možnost se vykoupat. Saíd jim posunky naznačil, jak mají vlézt do kádí, a ony ho na oplátku se smíchem hnaly ven. 196 197

Všechny čtyři labužnicky vychutnávaly koupel, nasycenou vonnými esencemi, jež jim laskala pleť. Měly dokonce k dispozici kus pěnivého mýdla a vzájemně si ho půjčovaly. Nejprve si umyly vlasy a pak se vykoupaly celé. Aidan nebyla tak zaprášená jako ostatní, protože doktor dbal, aby byla v čistotě a nedostala infekci. Pár dní po potratu sice ještě krvácela, ale krvácení pak náhle ustalo. Rašíd al Mansúr jí tlumočil, že to doktorovi dělá starost, že by měla krvácet déle, ale že to přičítá jejímu duševnímu stavu.

“Říká, že nervy dělají moc,” dodal kapitán s pokrčením ramen .

Když vyšly z koupele, rozhlížely se po něčem na osušení a hledaly své košile Aidan svou ložní pokrývku, do které se balila ale všechno zmizelo. Stály tu nahé, s nepříjemným pocitem a s hrůzou se po sobě podívaly, když se začaly dveře pomalu otvírat. Chtěly utéci do menší kajuty, ale spojovací dveře byly zamčené. Shlukly se k sobě, zatímco vstoupil Rašíd al Mansúr s doktorem.

“Kapitáne, kde máme šaty?” sebrala Aidan odvahu.

“Nebudete je potřebovat,” odpověděl. “Teď jste vykoupané

a čisté a zítra vás nahé předvedeme v džemně, jak je tu zvykem,

načež vás předáme do bagnia, překladiště otroků. To nám udělá

reklamu a přiláká zákazníky. Stoupněte si dál od sebe, ať si vás

mohu pořádně prohlédnout a stanovit cenu. Achmet vás vyšetří,

abych se mohl zaručit za vaše zdraví.”

“Svatá Panno,” zakvílela Margaret Brownová, a Aidan by se byla k ní v duchu připojila, ale Rosamund s Pipere vrhly na děvče z Kentu pohled tak opovržlivý, že si toho všimli i Rašíd s Achmetem a neubránili se úsměvu.

“Odvahu, Meg,” řekla Aidan laskavě a poodstoupila od svých družek.

Rašíd al Mansúr ji obcházel s obdivem v očích. “Tenkrát ten první večer mě zrak neklamal,” řekl Achmetovi. “Tahle žena má dokonalou postavu.” Vzal do hrsti Aidaniny vlasy a promnul je mezi palcem a ukazovákem. “Těžké a jemné jak hedvábí,” poznamenal. Rukou jí přejel po zadku, až sebou trhla a skousla spodní ret, když ji lehce štípl. “Kůže má dobrý tonus, je pevná a napjatá, Achmete. Obešel ji a postavil se před ni, vzal do dlaně jeden její prs. “Ňadra má také pevná,” řekl a závěrem shrnul: “Vynese nám celé jmění! Její bratranec bude boháč!” Odstoupil od Aidan a stejně začal prohlížet Margaret. Ta sice stála klidně, ale přitom hořce plakala. “Zacházejí se mnou jak s klisnou,” vzlykala. “Ženská není než kus masa,” řekla Rosamund. “Čim dřív si to vtlučete do hlavy, tim líp pro vás, slečno Přepjatá!”

“Rosamund,” řekla Aidan káravě. “Tvá matka neměla lehký život a tak tě naučila ho brát jak je, ale Meg byla vychována jinak. Nestraš ji, už je vyděšená až dost. Žádná to nemáme lehké.” “Vy ste vysoce urozená lejdy a přece se umíte držet,” odpovědělo jí to dítě. “Meg je prostě měkota! Poslouchejte, slečno Meg! Když sté v životě moc měkká, lidi vás využívají. To si pamatujte! Když chcete vydržet, musíte bejt pevná!”

Panebože, řekla si Aidan. Tady slyším z úst pouhého dítěte moudrost, které bych se sama měla držet! Jestliže dám jen na okamžik najevo slabost, zdejší prostředí mě zničí. “Prohlédni je, jestli jsou panny,” řekl Rašíd al Mansúr a v tu chvíli dokonce i čertice Rosamund upadla do rozpaků, protože to řekl anglicky, aby věděly, co přijde. Doktorovi to zopakoval ještě jednou v arabštině.

Doktor už všechny prohlédl povšechně a prozkoumal jejich zvláštní znaménka a drobné vady. Teď je všechny tři jednu po druhé zavedl ke kapitánovu lůžku, kde je uložil do řady a chystal se je vyšetřit.

“Nebraňte se!” varovala je Aidan. “Neporuší vám panenství, chce je jen potvrdit. Neboj se, Meg,” dodala, když děvče začalo fňukat.

“Jste bystrá, ženo s měděnými vlasy,” řekl pochvalně Rašíd. “Mohla byste být manželkou samého sultána.” “Mám už manžela,” řekla Aidan. “A ten mě vykoupí, když mu dáte vědět.”

“Váš manžel je teď možná už mrtev a váš majetek ten tam, ženo s měděnými vlasy. Výkupné se bere za významné a bohaté muže, ale za pěknou ženu se výkupné nebere, ať už bylo její dřívější společenské postavení jakékoli. Ale nebojte se. Vás si koupí jen někdo velice bohatý, protože jen ten si vás může dovolit. Váš budoucí pán vás bude milovat a hýčkat. Možná vám Alláh dopřeje i dítky. Čeká vás nádherný život, ženo s měděnými vlasy. Nebraňte se tolik svému osudu!”

Aidan se odvrátila. Jeho řeči ji dráždily. Braly jí naději, a toho se děsila. Tomu, kdo mě koupí, vyložím svůj příběh, říkala si, on pak určitě Conna vyhledá a manžel mě dojista vykoupí! Bude to tak, musí to vyjít!

Když doktor děvčata vyšetřil a ujistil kapitána-reise Rašída al Mansúra, že jsou nedotčená, opustili oba muži kajutu. Dívky dostaly výbornou večeři, protože už byli v přístavu, kde se daly koupit čerstvé potraviny. Měly kousky mladého jehněčího, dušeného s malými cibulkami a zelenými paprikami, dohromady jedno pečené kuře a mísu šafránem obarvené rýže. Dostaly také velký talíř nakrájeného ovoce ve vlastní šťávě. Aidan ani všechno to ovoce neznala, ale chutnalo výborně. K pití dostaly cosi,

čemu Saíd říkal citrónový šerbet. Bylo to nahořklé a zároveň sladké. Víno je v islámském světě zakázáno, informoval Rašíd Aidan. Nezmínila se o víně, které před ní popíjel, když opustili Anglii.

Tu noc spaly pohodlně, všechny pohromadě na kapitánově široké posteli, ale hluk z přístavu spolu s napětím v nich budil neklid, dokonce i v odolné Rosamund a její sestřičce Pipere. Na krátký okamžik mezi nejtemnější hodinou noci a začátkem svítání město ztichlo, takže i ony tvrdě usnuly. Pak se slunce rázem, jako by vybuchlo, vyhouplo nad obzor, a stejně vybuchl i hluk v ulicích města. Muezzinův hlas svolával věřící k modlitbě. Když ranní modlitba skončila, rozbzučelo se město obchodem a den začal.

Vstoupil Saíd. Přinesl jim růžovou vodu na vypláchnutí úst, k jídlu dostaly chlebové placky, kozí sýr a nakládané olivy. Po snídani si znovu vypláchly ústa a omyly ruce růžovou vodou. Pak jim černý otrok pokynul ke dveřím.

Zarazily se a dlouho zíraly na otevřené dveře, až Meg jejich myšlenky vyslovila nahlas. “Nedokážu vyjít takhle… nahá,” zašeptala.

Aidan se zhluboka nadechla. Meg se bude teď muset o sebe postarat sama. Vždyť i jí, Aidan, se třesou kolena. Nahá. Budou muset vyjít nahé na palubu, sestoupit po lodním můstku a projít ulicemi města. Hrozné pomyšlení! Aidan nevěděla, zda to dokáže, ale uvědomovala si, že když to neudělá ona, pak ani zbylá tři děvčata neseberou dost síly. Možná je líp jít dobrovolně, než se za jekotu a kopání nechat odvléci.

Zaťala zuby, vyšla ze dveří a následovala Saída po schůdcích na palubu. Až na náhrdelník ze zlata a velkých perel, který mě-

la na sobě v den, kdy byla unesena, byla úplně nahá. Dlouhé zla-torudé vlasy jí splývaly až k pasu jako hedvábný plášť a v uších se jí stále ještě houpaly velké perlové náušnice. U vchodu na palubu se zarazila, když uviděla blankytné nebe a pálící slunce. Nemohu, říkala si, prostě nemohu! Tu za ní zasyčela Rosamund: “Když už sté nás dostala až sem, lejdy, nesmíte nás teď vypéct! Ta pitomá Meg visí Pipere kolem krku jako blázen. Určitě ji uškrtí, esli nepudete dál.” Aidan se rychle ohlédla a viděla, že dítě mluví pravdu. I Rosamund byla přes všechno předešlé chvástání vystrašená.

Znovu zatajila dech, stiskla děvčeti pevně ruku a vstoupila na palubu, kde jí Saíd obul pár sandálů, jako jediný ústupek zajat-kyním ze strany Rašída al Mansúra. I ostatní tři dívky dostaly sandály a stěží si je stačily obout, když je Rašíd začal popohánět: “Pospěšte si, dostal jsem echo, že se dej osobně dostaví do dženiny, právě teď. Dnes večer mi bude závidět celý Alžír, že 200

jsem dovezl tak pěkné zboží! Pojďte za mnou, všechny!” a vykročil přes palubu a jeho čtyři zajatkyně za ním. Na okamžik všechno utichlo a pak vypukl pískot, pokřik a mňoukání ve všech možných jazycích. Při té kakofonii se Ra-šíd al Mansúr usmíval od ucha k uchu. Křičeli to otroci, pracující na břehu, galejníci z veslařských lavic, nosiči, námořníci ze všech možných plavidel a prodavači všeho druhu. Za tu krátkou chvíli, kdy převede zajatkyně z lodi do dženiny, se zpráva o jejich kráse a ceně rozletí po městě jak oheň suchou travou. Na dražbě bude nabito a kupující budou přihazovat jako šílení. “Etes vous Fran?ais?” ozvalo se odněkud a další hlasy volaly, každý ve své řeči, jak mohla Aidan rozeznat. “Benátky? Jste z Benátek?” “Jsem Jean-Paul Thierry z Marseille! Jste z Marseille?” Jste z Neapole?” “Z Janova?” “Ze Saň Lorenza?” “Z Beau-mont de Jaspere?” ,Z Amsterodamu?” “Paříže?” “Londýna?” Londýn! Říkal Londýn? Zastavila se a pátrala po tváři, patřící k tomu hlasu. “Kdo říkal Londýn?” křičela. “Jsem Aidan St. Michaelová, lady Blissová. Můj muž je Conn O’Malley z ostrova Innisfana. Řekněte mu, že jsem tady, prosím!” Rašíd al Mansúr chytil Aidan za paži a postrčil ji hrubě dopředu. “Chcete vyvolat rvačku, ženo s měděnými vlasy? Vždycky, když se vykládají nové otrokyně, snaží se otroci z přístavu vyzvědět, kdo jsou a odkud. Když vykřikují různá jména, neznamená to ještě, že skutečně tamodtud jsou! Pospěšte si! Dzenina už je tady kousek před námi.”

“Jak by ňákej tendle chudák moh’ vašemu muži něco vyřídit?” přisadila si Rosamund. “Dyť sou buď přikovaný k veslařský lavici, nebo mají okovy na nohou. Myslela sem si, že vám to myslí!”

Aidan neodpověděla, ale ruka ji svrběla jen jen vrazit Rosamund pohlavek. Je přece jen drzá, všeho moc škodí! Rašíd je vedl podloubím a dál přes vydlážděný dvůr k nízké bílé budově. “Zujte se,” poručil.

Dlaždice příjemně chladily Aidan do chodidel. Následovaly kapitána přes dvůr kolem zurčící fontány do menší čtverhranné místnosti.

“Tady počkejte,” nařídil a odspěchal.

“Kriste Ježíši,” plakala Meg, “ani v tom nejhorším snu bych si nedokázala tohleto představit!”

“Eště se nám nic neděje,” odsekla Rosamund. “Aspoň zatím. Akorát sme přešly ten kousek od lodi sem.” “Ale nahé!” vzlykala Meg. “Úplně nahé a chlapi na nás pokřikovali! Bůhví, co říkali!”

“Neříkali nic tak strašného, kdybys jim rozuměla, Meg,” řekla Aidan klidně, ač se tak vůbec necítila. “Jsou to jen chudáci zajatci jako my, volali svá jména a odkud jsou, protože chtěli vědět, odkud jsme my.” “A co s námi bude teď?”

Aidan se překvapeně obrátila. Malá Pipere zničehonic promluvila. Pohladila holčičku po vlasech a řekla: “Nevím to jistě,

Pipere, ale podle všeho má zdejší guvernér právo prvního výběru z nových zajatkyň. Až potom nás prodají na tržišti.” “A mě s Rosamund rozdělej’, majlejdy?” “To nevím, Pipere, ale je to možné.”

Vstoupil Rašíd. “Pojďte!” rozkázal. “Dej už přišel a chce vás

vidět.”

Šly za ním do velkého sálu s obloukovými okny a výhledem na přístav. Budova stála na svahu, jak si Aidan povšimla. Na jednom konci místnosti bylo nízké pódium a na něm na polštářích seděli dva muži. Jeden z nich byl už postarší se sněhobílým plnovousem a pichlavýma černýma očima. Měl na sobě nádherné černočervené roucho, vyšívané zlatem. Druhý měl prostý bílý šat.

“Ten starý je dej,” šeptal Rašíd al Mansúr. “Ten druhý je jeho přítel, slavný astrolog Osman Bej.” Pak se kapitánreis vrhl dejovi k nohám. “Buď pozdraven, vznešený pane, zástupce stínu Alláhova na této zemi!”

“Vstaň, Rašíde al Mansúre!” promluvil stařeckým hlasem dej. “Když jsem vyšel z paláce, bylo už celé město vzhůru při zprávě, jak pěkné zboží jste dovezl. Rád si prohlédnu vaše zajatkyně. Město je ještě k prasknutí nabité tím ohromným množstvím portugalských zajatců z našich nedávných vítězství, ale nebyla mezi nimi ani jedna pěkná žena! Cena otroků je nejnižší, co se pamatuji, takže nemají ani cenu jídla a pití, které spotřebují. Jak milé, že jste dovezl alespoň nějaké ženy!” “Jsou to Angličanky, můj pane. Ty tři mladší jsou panny, za což můj lékař osobně ručí. Mají deset, jedenáct a třináct let.” Postrčil dopředu Meg, Rosamund a Pipere, přitom jim zasyčel do ucha: “Padněte na kolena před dejem a jeho hostem, slyšíte!” “Blondýnky,” povzdechl toužebně stařec. “Na trhu vynesou celé jmění, Rašíde. Alláh nám přeje!”

“Vy, můj pane, máte právo první volby,” odpověděl kapitánreis.

Dej povzdechl znovu, tentokrát hlasitěji. “Bohužel jsem poctivý člověk, takže cena těch jedinečných panen přesahuje mé finanční možnosti. A kdo je ta další žena?” Rašíd al Mansúr postrčil Aidan kupředu a řekl pyšně: “Tohle, můj pane deji, je anglická urozená dáma. Ovdověla, takže ji bohužel nemohu vydávat za pannu, ale jen pohleďte na barvu jejích vlasů, jak bílou má kůži a jak nádherné světlé oči! Což není hodná samého krále? Kde uvidíte takové vlasy? Jsou jako tavená měď! A ta pleť! Jako kobylí mléko! Podívejte se jí do očíjsou stříbrné! Povšimněte si, jakou má postavu, můj pane deji! Viděl jste někdy něco dokonalejšího?” Zatím co mluvil, dotýkal se postupně Aidaniných vlasů, prsou, tváře, a to musela sebrat všechnu sílu, aby nevykřikla a neuhodila ho přes ruku. Dej se dychtivě naklonil kupředu, jazykem si bleskurychle přejel rty. “Osmane Beji, co říkáte? Je opravdu rozkošná a je to vzácnost!”

“Dojista je půvabná,” řekl Osman Bej, “a jen jednou v životě jsem viděl tvary, které by mohly soutěžit s jejími.” Dej vstal a popošel blíž k .Aidan, aby si ji mohl detailně prohlédnout. Provázela ho vůně santalového dřeva, protože jím bylo nasáklé jeho šatstvo. Pomalu ji obcházel. Vztáhl ruku k jejím vlasům a řekl: “Jsou jak to nejjemnější hedvábí, Rašíde al Mansúre.” Pak vzal Aidan za ruku. “Řekněte jí, ať dá ruce za hlavu,” řekl kapitánovi a Rašíd to přeložil Aidan, která zdráhavě poslechla. Dej jí pohladil ňadra, až jí vytryskly slzy ponížení, ale dej si toho nevšiml. “Kůži má pevnou a jemnou. Je to kus první jakosti.” Podíval se na Rašída. “Na kolik si ji ceníte?” “Právem vám náleží, pokud se pro ni rozhodnete, můj pane,” řekl kapitánreis. “To vím,” odpověděl stařec, “ale i já mám svědomí. Nevadí mi vzít si svůj podíl z ceny třeba tisíce námořníků, zajatých v námořní bitvě, ale tohle je něco jiného. Tohle je otrokyně nesmírné ceny a nechci ji pro sebe, ale jako dar sultánovi. Když svému pánu pošlu dar, za který jsem nezaplatil nic, pak mu posílám nic. Proto tuhle ženu od vás koupím za plnou tržní cenu.”

“Nejvznešenější deji, nevím, jakou mám stanovit cenu, protože se oceňováním otroků nezabývám. Proč tedy nezavoláme z bagnia vrchního otrokáře a nenecháme ji ocenit? Souhlasím předem s částkou, kterou stanoví.”

Dej přikývl a neprodleně poslal pro vrchního otrokáře. Ten se dostavil okamžitě a když uviděl čtyři ženy, oči mu zasvítily. Věděl už o nich, protože měl v přístavu své lidi, kteří sledovali a hlásili, když se objevila nějaká slibná zásilka. Vrhl se na tvář před dejem, a teprve když dostal pokyn, aby vstal, odvážil se promluvit. “Čím vám mohu posloužit, nejvznešenější deji?”

“Stanov mi spravedlivou tržní cenu téhle rudovlasé ženy,” řekl dej. “Chci ji poslat svému pánu, sultánovi Muradovi. Taková cenná zvláštnost ho jistě potěší a Alžíru udělá u sultánova dvora

čest.”

Otrokář pochopil z dejových slov, že si skutečně přeje, aby byla cena stanovena popravdě, protože poslat sultánovi nějakou bezvýznamnou ženštinu by byla urážka majestátu. Popošel ke 203

hloučku dívek a vytáhl Aidan opodál. Zkušeným okem si ji detailně prohlížel. “Je panna?” “Ne.”

Vrchní otrokář poklekl a vsunul ruku Aidan mezi stehna. To už je příliš! zděsila se. Už si nedá nic líbit! Ucukla, tisknouc nohy k sobě. Otrokář nepromluvil. Pokynul jen dvěma ozbrojencům, ti Aidan uchopili a pevně ji drželi, takže se nemohla bránit a otrokář dokončil prohlídku jejích nejintimnějších partií. “Tělo má mladistvé a čisté, můj pane,” řekl pak věcně a vstrčil jí prst do pochvy; v tu chvíli omdlela. “Vchod má ještě dost úzký, nebyla dlouho s mužem,” konstatoval. Oba ozbrojenci polobezvědomou Aidan drželi dál, zatímco otrokář pokračoval v prohlídce. Zkušenýma rukama jí přejel po ňadrech, povšiml si, že se jí bradavky dotykem napřímily, přejel jí po trupu a prozkoumal boky a zadnici. Podrobně jí prohlédl i nohy a chodidla, načež povstal. Aidan už byla při vědomí, ale nejraději by se byla neviděla. Otrokář se jí zblízka podíval do očí a pak ji k jejímu zděšení donutil otevřít ústa, aby jí mohl prohlédnout zuby. Nakonec znalecky potěžkal vlasy a se spokojeným přikývnutím pravil: “Tohle je otrokyně první jakosti, můj pane. Pro sultána Murada to bude drahý dar, ale nepochybně ho velice potěší a na dárce bude pamatovat. Má cenu deseti tisíc zlatých mincí, i když není panna.” Dej sebou trhnul, ale pak přikývl. “Dobrá,” souhlasil, a obrátil se k Rašídu al Mansúrovi. “Budiž tedy, kapitáne-reisi. Koupím ji od vás.”

Rašíd al Mansúr v duchu zajásal. Jindy si dej automaticky strhával deset až dvanáct procent z odhadní ceny, ale tentokrát tomu tak nemělo být, protože žena s měděnými vlasy byla určena jako dar sultánovi. To procento spolu se svým podílem si ponechá sám! Obrátil se k Aidan. “Přinesla jste mi štěstí, ženo s měděnými vlasy. Právě vás dej koupil za deset tisíc zlatých mincí a posílá vás jako dar sultánovi! Budoucnost máte zajištěnu, pokud budete chytrá!”

“Já nejsem žádný dar pro nikoho!” vykřikla Aidan. Najednou dostala nesmírný vztek. Ohmatávají ji tady, štípou a sahají do ní, jako by byla nějaká jalovice na výstavě dobytka! “Jsem Aidan St. Michaelová, lady Blissová. Jsem bohatá a urozená a nebudu ničí otrokyní! Ničí, to si pamatujte!”

“Achch,” usmál se dej, “ta má temperament! Tím lépe. Takové ty trpné krásky bývají nudné.” Pak poručil ozbrojencům: “Odveďte ji do mého harému, ať se tam o ni postarají, a pamatujte, že je to dar pro sultána Murada. Jestli mi řekne, že jste jí zkřivili na hlavě jen vlásek, pak se vaše hlavy budou kutálet v prachu, to si pamatujte!”

“Můj pokladník vás vyplatí, Rašíde Al Mansúre. Zajděte za ním po polední modlitbě.”

“Děkuji vám, nejvznešenější ději,” řekl kapitánreis, hluboce se

uklonil a spolu s dalšími třemi zajatkyněmi se měl k odchodu. “Okamžik, Rašíde,” zarazil ho jiný hlas.

Kapitán se zastavil a otočil se zpět k pódiu. “Můj pane?” To promluvil Osman, slavný a mocný dejův astrolog. “Rád bych věděl, jak jste přišel k urozené Angličance? Zmocnil jste se nějaké anglické lodi?”

“Ne, můj pane. Jsem obchodník, ne válečník. Často jezdím za obchodem do Londýna, vozím tam pomeranče a marocké kožené zboží a občas pižmo k výrobě voňavek. Nazpátek se vracím s nákladem jejich jemné vlny a cínu i cínových výrobků. Jak možná víte, narodil jsem se ve Španělsku. Moji bratranci jsou tajnými agenty španělského krále v Anglii a tak se mi občas naskytne příležitost získat nějakou tu světlovlásku.” “Slyšel jsem, že často dovážíte světlovlasé dívčiny,” podotkl Osman, “ale tahle žena je poněkud starší než ony a rozhodně to není druh zboží, které by se dostalo pod ruku zrovna vám.” “Máte pravdu, pane. Tohle byla výjimečná příležitost. Ona je skutečně vznešená dáma. Rodina jejího muže se provinila proti španělskému králi, takže vymyslil úklad, aby vyvolal zdání, že se spikli proti anglické královně. Bratranec téhle dámy byl do spiknutí zasvěcen. Snažil se dosáhnout, aby byl její muž popraven za vlastizradu a on sám si ji mohl vzít za manželku a zmocnit se tak jejího věna. Nenapadlo ho, že anglická královna dá majetek zkonfiskovat jako součást trestu za předpokládanou vinu manželovy rodiny. Proto se tedy ten pán rozhodl sestřenku prodat, aby si alespoň částečně vynahradil finanční ztrátu. Ona sice tvrdí, že její manžel popraven nebyl, že Angličané falešné spiknutí odhalili a navedli ji, aby schválně bratranci řekla, že je bez krejcaru. Chtěli zjistit a pochytat i jeho komplice. Je to žena velice bystrá a ještě se nesmířila se svým osudem.” “Zpočátku tak uvažují všechny,” řekl dej. “Evropanky jsou hrozně tvrdohlavé.”

“Rodina jejího manžela musela španělského krále velice urazit, že se namáhal vymyslet tak spletité spiknutí,” poznamenal astrolog Osman. “Jakpak se jmenují, víte to?” “Jsou to Irové,” řekl Rašíd al Mansúr. “Myslím, že se přede mnou o jméně nezmiňovala… počkejte, když jsme dnes ráno šli sem, jeden zajatec zakřičel, že je z Londýna, a ona mu odpověděla, že její manžel se jmenuje Conn O’Malley. To je vše, co vím; jenom ještě, že se její bratranec jmenuje FitzGerald.” “Děkuji vám, Rašíde al Mansúre,” řekl Osman s předstíranou lhostejností. Uvnitř v něm ale všechno křičelo: O’Malley! Řekl

O’Malley! Při Alláhovi! Je to snad shoda jmen, neboje tahle zajatkyně opravdu spřízněna s jeho přítelkyní Skye O’Malleyovou? Co jen by mohl pro ni udělat? Nic! Dej, jeho přítel, právě za ni zaplatil deset tisíc ve zlatě a co nevidět už bude na cestě k sultánovi. Nemůže tomu zabránit, ale alespoň může zjistit, kdo je. Věnoval dejovi přátelský úsměv. “Mohu vás požádat o dovolení navštívit tuto otrokyni, ještě než bude odeslána k sultánovu dvoru, drahý příteli? Rád bych sestavil její horoskop, abychom věděli, zda přinese sultánovi štěstí.”

“Skvělý nápad, Osmane! Proč jen jsem na to nepřišel sám

ale co když nebude její horoskop ladit s předpovědí Veličenstva?

Zaplatil jsem za ni celé jmění!” a starostlivě svraštil čelo.

“Jestli bude její konstelace hvězd nepříznivá, vždycky ještě ji

můžete prodat i za víc, než jste zaplatil,” chlácholil ho Osman,

“ale věřím, že to nebude třeba. Je velice málo pravděpodobné,

že by se ukázala být pro sultána nevhodná.”

“Máte pravdu, Osmane, jako vždy. Dobrá, souhlasím. Přijďte

do paláce dnes odpoledne a můžete ji navštívit, ale jak se s ní

domluvíte?”

“Vím ze zkušenosti, že evropské urozené dámy mluví kromě své mateřštiny ještě několika jazyky, většinou francouzsky, a já, jak víte, mluvím francouzsky plynně.” ‘No jistě, vaše žena! Zapomněl jsem. Jak se má?” “Výborně a děti také.” “Vyřiďte můj pozdrav paní Alimě.”

“Bude poctěna, můj pane.”

Oba pak opustili dženinu, dej se odebral v nosítkách do paláce a Osman do svého domu na kopci nad městem. Dej se radoval z nákupu, protože sultán byl zálibou v hezkých ženách vyhlášen. Říkalo se, že si jeho eunuši mohou nohy uběhat po trzích na otroky v Instanbulu, aby stačili zásobovat jeho harém stále novými a novými kráskami. Ale tahleta žena, s těmi rudými vlasy, říkal si spokojeně dej, je něco zvláštního. Povídalo se, že sultánova první manželka a favoritka, paní Safíja, má rudé vlasy, jakož i sám sultán. Tahle štíhlá urozená krasavice s mléčně bílou pletí, nádhernými vlasy a pěknými ňadry ho jistě upoutá. Dej cítil, jak se mu unaveným tělem rozlévá uspokojení. Sultán nepochybně projeví svému oddanému služebníku vděčnost, a možná i velkoryse! Dej se v stínu nosítek pro sebe usmíval. Prokázal štědrost, když svému pánu a vládci koupil tak drahý dar. Proč by nemohl být tak trochu štědrý i sám k sobě? Pošle svého vrchního eunucha do bangia, aby tam pro něj odkoupil nejstarší z těch zbylých blondýnek, které Rašíd al Mansúr nabízí k prodeji. Bude sice pořádně drahá, ale kolik ještě času mu v životě zbývá?

Když později toho rána přivedli do harému v dejově paláci Meg, Aidan jí vyběhla naproti a objala ji kolem ramen. Meg se nezvladatelně třásla a propukla v pláč. Aidan ji pevně držela a nechávala ji vyplakat. Postupně vzlyky slábly, dívka vzhlédla k Aidan a řekla: “Bylo to hrozné, my lady! Hrozné!” “Já vím,” odpověděla Aidan; dovedla si představit po vlastní zkušenosti toho rána, jak něco takového asi muselo zapůsobit na něžnou dívenku, “ale už je to pryč, už jsi v bezpečí,” chlácholila ji.

“Rašíd al Mansúr je štěstím bez sebe,” vyprávěla Meg. “Prý si mě koupil sám dej. Mám prý se stát konkubínou toho dědka! To nepřežiju!”

“Mohlo to dopadnout hůř, Meg. Dej je podle všeho laskavý pán. Nevěřím, že by ti ublížil, a koneckonců ti nic jiného nezbývá, než se podvolit. Co kdyby tě byli prodali někam do veřejného domu, Meg? Ale řekni, co je s Rosamund a Pipere? Nevíš, jak to s nimi dopadlo?”

Vím,” odpovědělo děvče. “Koupil je obě jeden z nejbohatších mužů ve městě a vrchní otrokář je prodal jako dvojčata. Ten chlap, co je koupil, je ohromný a tlustý, s prasečíma očkama. Rosamund se chechtala, když ten obchod uzavřeli. Řekla, že jen co pozná, jak to tady chodí, bude jí ten její tlusťoch muset zobat z ruky, když ji bude chtít dostat. Ani trošku se nebála, mylady.”

“Věřím, ta je opravdu srdnatá. Určitě to dopadne do puntíku

tak, jak předpověděla,” souhlasila Aidan.

“A co bude s námi, mylady?” Megin hlásek se třásl.

“Tvá budoucnost je jasná, Meg. Patříš teď dejovi a staneš se

jeho milenkou. Se mnou to nebude tak jednoduché. Mám být

poslána do Istanbulu jako dejův dar sultánovi.”

“Radši se zabiju!” řekla Meg mezi vzlyky.

“A co se tím vyřeší?” naléhala Aidan.

“Aspoň nebudu muset snášet tu hanbu, že jsem souložnicí nějakého deje!”

“Ale tady je to docela normální, Meg,” řekla Aidan. “Tady, kde jsme, se to jmenuje harém. Jsou to ženské komnaty paláce. Už vím, že má dej dvě manželky a přes stovku konkubín.” “A odkud tohle všechno víte?” Meg ztuhla údivem. “Mluvím francouzsky,” řekla Aidan, “a podle všeho je tu francouzština rozšířená, mluví tak všichni, dokonce i eunuchové. To jsou ti muži, kteří nás tu hlídají. Jsou vykleštěni, takže se předpokládá, že jsou s nimi dejový ženy v bezpečí. To je další zdejší zvyk.”

Meg se nevěřícně zděsila. “Vykleštěni muži! Co je to za hrozný obyčej! Tady je to vůbec strašné. Viděla jste ty hlavy na

hradbách paláce? Některé byly ještě čerstvě zkrvavené a plné

much!”

“Viděla jsem je,” řekla tiše Aidan. “To jsou hlavy otroků, kteří se vzepřeli pánovi. Byli chyceni a potrestáni. Tohle je další zdejší zvyk. Soudí a rozsuzuje se tu rychle!” “Tolik se bojím,” řekla Meg.

“Nemáš se čeho bát, Meg. Ženy tady říkají, že je dej dobrý a laskavý pán. Můžeš si tu dobře žít, když se smíříš s osudem.” Aidan žasla sama nad sebou. Co to tady tomu ubohému dítěti vykládá? Ale koneckonců: jakou má Meg šanci vrátit se do Anglie? A kdyby, kam by se tam mohla vrátit? K čemu? Ke komu? Raději jí domluví, aby se přestala svému údělu vzpírat, aby vůbec dokázala dál žít. “Všechny tady tvrdí, že je dej ke svým dámám velice štědrý. Mají prý krásné šaty a šperky, dostávají to nejlepší jídlo, dokonce i kapesné, aby si mohly koupit nějaké tretky od obchodnic z bazaru, které sem docházejí.” “Jsem zvyklá žít na statku,” řekla Meg. “Chybí mi naše zvířátka.”

“Když učiníš deje šťastným, určitě ti dovolí chovat kočku. Hodně žen tady má kotě. Kočky se tu považují za posvátné, posvěcené samým Prorokem.”

“Budou nás nutit, abychom se zřekly naší křesťanské víry, mylady? Mučení bych nevydržela.”

“Pak tedy přijmi vše, co řeknou. Meg. Bůh přece vidí, co máš v srdci, a kdo ti může zakázat, aby ses tajně nemodlila k Pánu

Ježíši?”

Tu k nim přistoupil mladý eunuch a řekl měkkou francouzštinou: “Mé dámy, mám vás doprovodit do lázní. Prosím, následujte mě.”

“Máme jít do lázní,” překládala Aidan Meg, vzala dívku za ruku a vyšla s ní za eunuchem.

Lázně dejova harému byly rozlehlé a příjemně chladné. Stěny byly obloženy světlým zlatavým mramorem a podlaha složena ze čtverců střídavě zeleného a žlutého mramoru. Místnost byla plná žen, všech typů a barev, štíhlých, plnoštíhlých i silných. Všechny byly nahé a buď se právě koupaly nebo byly jinak ošetřovány celou armádou otrokyň. Příchod Aidan s Margaret vzbudil menší pozdvižení, protože v dejově harému panovala většinou jen nuda. Půvabná starší žena s tmavými vlasy, jež právě začaly prokvétat stříbrem, k nim přistoupila a Aidan se jí uklonila. Zároveň řekla Meg: “Tohle je paní Zadá, první manželka deje. Paní, tohle je ta dívka, která přicestovala se mnou. Bohužel vaší řeči nerozumí, ale pokusím se ji přiučit, dokud ještě budu zde.” První dejova manželka se na Meg usmála. “Je roztomilá. Řekněte jí, že je v našem domě vítána. Asi si teď budete chtít smýt

špínu po dlouhé cestě, takže vás už nebudu zdržovat. Otrokyně dostaly rozkaz věnovat vám tu nejvyšší péči, zvláště vám, má paní, která máte být poslána našemu pánu sultánovi.” Lady Zadá se něžně dotkla Meginy tváře a vyšla z lázní. “Dejova žena tě vítá, překládala Aidan. “To byla jeho manželka?”

Jeho první. Druhou manželkou je tamhleta mladá žena s dlouhými tmavými vlasy,” ukazovala Aidan nenápadně. “Ta s tou holčičkou. Je to její a dejova dcerka.”

Meg neodpověděla, ale Aidan viděla, že přemýšlí. Žádná z žen, které je obklopovaly, se nezdála nešťastná nebo utrápená. Koupalo se tu i několik dětí a zdálo se, že se zde mezi konku-bínami a právoplatnými manželkami a jejich dětmi nečiní žádný rozdíl.

Nejprve je otrokyně důkladně vydrbaly, pak jim na ochlupené partie těl nanesly zvláštní růžovou pastu, vonící po růžích. Když se za nějakou dobu smyla, zůstala kůže naprosto hladká, bez jediného chloupku. Aidan se nenamáhala překládat některé necudné poznámky, které se sem tam ozvaly. Podle nich byl dej obecně pokládán za muže značně potentního, který dokázal své ženy obšťastnit. Už uplynul nějaký čas, kdy si naposledy dopřál nějakou novou ženu a teď celá ženská část domácnosti uvažovala, zda Meg nalezne milost v jeho očích, zda si ho získá. Pokud

ano, čeká ji sladký život, pokud ne, zůstane osamělá a přehlížená až do smrti, nebo bude rychle znovu prodána. Budu muset Meg informovat, jak to tady chodí, říkala si Aidan. To ubohé děvče je povahou plaché a jistě by raději zůstala tam, kde už to zná, než aby se znovu vydala někam do neznáma. Když se později octly samy v malém pokojíčku, Aidan to Meg vyložila. Malá Kenťanka se zatvářila nešťastně. “Ale jak mám deje potěšit, aby si mne nechal a neprodával dál? Vždyť o mužských choutkách nic nevím.”

“Určitě jsi přece už na otcově farmě někdy viděla pářit se zvířata,” povzbuzovala ji Aidan. “Ono to vypadá stejně?” reagovala zděšeně Meg. “No, samozřejmě, ne docela, připustila váhavě Aidan. Pane Bože, téhle chudince bude muset vysvětlit všechno! Ale což nepomohla právě takhle jí samé její švagrová Skye? Zhluboka se nadechla a vyložila děvčeti postup při spojení muže a ženy tak podrobně, jak jen dokázala. “Možná to napoprvé trochu zabolí,” upozorňovala Meg, “ale jen málo a rychle to přejde. Mohu ti říci, že ještě před rokem jsem byla stejně nevinná jako ty dnes. Bude se ti to líbit. Mně alespoň ano.” “Ale jak to?” řekla Meg celá vyvedená z míry. , Jak?” Aidan se zasmála. “Protože se při tom cítíš tak skvě-209

le, je to pocit tak neuvěřitelně nádherný, nedá se přirovnat k ničemu, cos dosud poznala a prosím tě, už se mě dál nevyptávej, protože to prostě nedokážu popsat. To nedokáže žádná žena. Slova, která by vystihla, jaké to je mezi mužem a ženou, Meg, neexistují. Prostě to tak je.”

Později odpoledne jim přinesli jídlo, jejich první po příchodu do dejova paláce. Dostaly každá půlku pečeného kuřete s rýží, okořeněnou šafránem a promíchanou s kousky ovoce, k tomu obligátní chlebové placky a misku čerstvých fíků. Zapíjely to vodou se šťávou jakýchsi plodů, které Aidan chutí připomínaly pomeranče, ale pomeranče to nebyly. Když se najedly a omyly si ruce a ústa, naznačil jim mladý eunuch, přidělený k jejich službám, že si mají odpočinout.

“Proslýchá se, že náš pán dej chce k sobě na dnešní noc pozvat světlovlasou pannu, ale není to ještě jisté,” řekl. “A to nedostaneme žádné šaty?” odvážně se zeptala Aidan. “Jestli plavovlasá panna nalezne milost v dejových očích, bude přiměřeně odměněna. A co se vás, ženo s měděnými vlasy týče, už se pro vás chystá výbava na cestu do Istanbulu. Prozatím musíte zůstat, jak vás Bůh stvořil.”

Aidan to přeložila Meg a ta překvapivě věcně odpověděla: “Je to jasné: všechno se tady řídí vůlí zdejšího pána. Vidím, že se mu opravdu budu muset zalíbit. Kdy myslíte, že pro mě pošle, mylady?”

“Nejspíš dnes večer,” řekla Aidan, “a protože jsme ve stejném postavení, milá Meg, je načase, abys mi začala říkat křestním jménem; jsem Aidan.”

“Už dnes večer!” povzdychla Meg. “Tak brzo!”

Jestli se pořád ještě bojíš, bude líp, když to podstoupíš hned; čím dříve, tím lépe!” podotkla Aidan moudře. Pro Meg přišli, sotva se měsíc vyhoupl na nebe nad městem. Oblékli ji do bleděrůžových pantalónů, které byly u kotníků staženy stříbrem vyšívanými manžetami a stejně lemovány v pase. Pas měly snížený a končily pod pupkem. Malé bolerko, vyšívané stříbrem a broušenými sklíčky, byl jediný další kus oblečení a pořádně sporý protože bylo samozřejmě bez rukávů a sahalo těsně pod ňadra. Eunuch jí vykartáčoval rozkošné stříbro-plavé vlasy a zvýraznil jí oči kohlem (orientální líčidlo, černépozn. překl.). Pak připevnil malý závojíček, který sahal od kořene nosu až po bradu, a halil jí tvář. Nožky zůstaly bosé a při chůzi vydávaly rozkošný tichounký mlaskavý zvuk, jak se pustila chodbou za eunuchem a dál až do dejových komnat. No, řekla si Aidan, víc toho pro ni udělat nemohu. Doufejme, že ten starý ocení její nevinnost a bude k ní vlídný. Teď měla čas zamyslet se nad vlastní situací a začít se trápit. Jelikož byla

až dosud zvyklá, že ji okolí bralo jako průměrně hezkou dívku, nebrala horování Rašída al Mansúra o vlastní tržní ceně vážně. Předpokládala, že si ji koupí nějaký bohatý člověk, který bude rád, že své jmění ještě zvětší o výkupné, které za ni dostane. Takové výkupné by mu víc než bohatě vynahradilo vlastnictví na zdejší poměry vlastně přerostlé, vytáhlé, celkem obyčejné dívky, za jakou se považovala. Pořád ještě se nemohla vzpamatovat z toho, že ji zdejší lidé očividně považují za vzácnou krásku, a navíc byla nešťastná z nucené pouti na východ, která ji zjevně čeká. Kéž by mohla výkupné nabídnout dejovi! říkala si, ale věděla, že to není možné. Dej nestál o peníze, toužil získat přízeň svého pána, sultána. Co jen má dělat?

“Paní.”

Trhla sebou, protože neslyšela eunucha vstoupit. “Co je?” vzhlédla k němu.

Podal jí šaty. “Prosím, oblečte se, paní. Máte návštěvu. Přišel Osman Bej, slavný astrolog, aby sestavil váš horoskop. Chce zjistit, zda vaše budoucnost ladí s budoucností Stínu Alláhova na této zemi.”

Aidan se vzchopila. Tady se jí naskýtá jistá možnost, pomyslela si. S trochou štěstí ji třeba astrolog shledá nevhodnou. Vstala a navlékla si volné roucho. Bylo velice pěkné, z bledězelené-ho hedvábí, vyšité zelení a zlatem kolem výstřihu a na lemu rukávů. Eunuch jí přidržel zrcadlo; trošku se pousmála na svůj obraz v něm.

I eunuch se usmál. “Když jste pěkně oblečena, paní, jste ještě krásnější.”

Aidan s úsměvem odpověděla: “Za celý můj život mi ještě nikdo neřekl, že jsem krásná.”

“Což jsou vaši muži raněni slepotou? To nedovedu pochopit. Rysy máte vzácně jemné a vaše tvář vyjadřuje vnitřní sílu, což je další vzácnost. Jednoho dne se stanete významnou ženou, paní.” Na okamžik se vzdálil, a ona.vyčkávala. Sama nevěděla, co vlastně očekává, ale dozajista ne člověka, který právě vstupoval. Byl střední postavy, s kulatou tváří a úplně holohlavý. Byla by čekala spíš nějakého chvástavého šarlatána, kterých je všude plno, ale dojista ne příjemného pána s vlídnýma usměvavýma zlatohnědýma očima.

“Dobrý večer, paní,” pravil tiše, ale překvapivě pevným hlasem. Jsem astrolog Osman. Těším se zde v hlavním městě Alžíru jisté proslulosti, takže mě dej pověřil, abych prozkoumal postavení hvězd při vašem narození a porovnal je s horoskopem našeho nej-milostivějšího pána, Sultána Murada, toho jména třetího.” “Smím vás požádat, abyste se posadil, mistře Osmane?” řekla Aidan.

“Zajisté, a měla byste poručit vašemu eunuchovi, aby nám donesl kávu a zákusky.”

Aidan upřela pohled na mladého eunucha. “Udělej, jak pán říká,” rozkázala, a když eunuch odešel, zeptala se: “Jak to, že umíte francouzsky, mistře Osmane?”

“Mnoho lidí v Alžíru rozumí a mluví francouzsky, ale v mém případě je to tím, že mám za ženu Francouzku. Přišla sem před mnoha lety jako zajatkyně. Dostal jsem ji darem u příležitosti svatby dvou svých nejdražších přátel. Chtěli se tehdy se mnou o své štěstí podělit.” Osman vstal, přešel ke dveřím a pootevřel je, zda za nimi nikdo není. Když nikoho nespatřil, znovu je zavřel. “Není čas zabývat se podrobnostmi, mylady. Rychle mi řekněte než se eunuch vrátí: Proč jste dnes ráno na cestě do dženiny vykřikla jméno O’Malley?”

“Můj manžel je rozený Conn O’Malley,” řekla Aidan a srdce se jí rozbušilo. Proč se jí ptá zrovna na tohle? “Má váš manžel sestru jménem Skye?”

“Ano,” vydechla Aidan. “Ach, Osmane, jak tohle víte? Což už jste se zeptal hvězd?”

“Skye O’Malleyová je má dávná drahá přítelkyně. Rychle, vyprávějte, jak jste se sem dostala.”

Jako o překot vypověděla Aidan astrologovi celou svou historii, a když skončila, Osman zasténal: “Jaký propletenec! Hrozný úklad!”

“Prosím, prosím, Osmane, pomozte mi! Zaplatím jakékoli výkupné!”

Osman zavrtěl hlavou. “Za ženy nevěřících se tady výkupné nebere a vás hodlá dej tak jako tak odeslat jako dar svému pánu do Istanbulu. Neexistuje výkupné tak vysoké, aby vyvážilo sultánovo zklamání, kdyby se měl zříci ukojení svých choutek.” “A nemůžete dejovi namluvit, že můj horoskop se k sultánovu nehodí?” žadonila Aidan.

Osman se jejímu nadějeplnému dotazu jen pousmál. “Ne, mé dítě, to nemohu, protože jsem čestný člověk a dej mi důvěřuje. Budete muset do Istanbulu, je to nejspíš váš osud, ale slibuji vám, že najdu způsob, jak informovat Skye. Má přítelkyně Skye má přece jistý vliv, a pokud vím, snaží se i vaše královna navázat diplomatické styky s Vysokou Portou, jak se říká sultánově vládě. Jestli vůbec někdo dokáže uskutečnit ten zázrak, který bude nutný k vaší záchraně, pak je to jedině Skye O’Malleyová. A teď mi řekněte, jak se jmenujete, mé dítě.” Jsem Aidan St. Michaelová, lady Blissová. Můj manžel Conn O’Malley převzal při sňatku mé jméno, protože můj otec neměl syna.”

Osman přikývl. “Rozumím,” řekl. “A teď, Aidan, musíme splnit, co jsem dejovi slíbil, to jest sestavit váš horoskop. Řekněte mi, kdy jste se narodila.”

“Devatenáctého srpna tisíc pět set padesát čtyři.” “A víte, v kterou hodinu, mé dítě?”

“Vím, mistře Osmane. Narodila jsem se za svítání, jen pár minut před pátou hodinou ranní na Pearrock Royal, což je pár mil západně od Worcesteru. Matka mi vyprávěla, že právě při posledním porodním stahu, kdy mě vypudila z těla, uzřela na východě slunce. Sledovala prý východ slunce, aby tolik nevnímala porodní bolesti.”

“Výtečně!” řekl Osman. “Když teď vím přesný okamžik vašeho narození, budu vám moci sestavit horoskop mnohem detailnější. Nevíte náhodou, kdy se narodil váš manžel?” “A na co potřebujete jeho datum narození, mistře Osmane?” “Pro srovnání, mé dítě,” odpověděl bez váhání. Ve skutečnosti ale chtěl Osman zjistit, zda je shledání Aidan s Connem psáno ve hvězdách.

“Manžel je o rok mladší než já,” řekla Aidan. “Narodil se na ostrově Innisfana, dvacátého třetího června 1555, krátce po desáté hodině večerní.”

V tu chvíli vešel eunuch s dvěma malými šálky vroucí černé kávy a talířem zákusků, slepených z ořechových jader, sezamových semínek a medu. Osman předvedl Aidan, jak se káva pije. Nejprve přidal malý kousek ledu, aby nebyla tak horká, a pak trochu cukru k otupení hořké chuti. Aidan dosud nikdy kávu nepila; ani jí vlastně moc nechutnala. Osman svůj šálek vypil na jeden zátah, když jeho obsah předtím štědře osladil. Dopil, povstal a obřadně pronesl: “Když teď mám potřebné informace, mohu vám už spolehlivě sestavit horoskop, má paní Aidan. Pokud bude příznivý, můžete se pokládat za nejšťastnější z žen.” To byla slova určená pro zvědavé eunuchovy uši. Ve vlídných zlatožlutých očích však četla něco jiného. Jako by slyšela slova ujištění a útěchy.

“Děkuji vám, mistře Osmane,” řekla tiše. “Spolehněte se,” odpověděl a vyšel z pokojíku. “Víte vůbec, jaké štěstí máte?” vzrušeně líčil eunuch. “Nej-slavnější astrolog celého Východu! I králové za ním putují až od hranic velké jižní pouště, aby poznali svůj osud! Sám dej se v žádné záležitosti bez Osmanovy rady neobejde. Ten zůstává přes svůj vliv skromný a je proto velice oblíbený. Až sultán zjistí, že přicházíte vybavena nejen nádhernými šaty a šperky, ale i horoskopem od samého Osmana, stoupnete v jeho očích ještě víc v ceně!”

Věčná láska

“Zdá se, že je to vlídný pán,” řekla Aidan z nedostatku jiného nápadu.

Eunuch obrátil oči v sloup. Byl to mužík s pletí barvy bílé kávy a v tu chvíli byl jeho výraz ztělesněním úžasu nad tak nekonečnou hloupostí. S posměšným odfrknutím se začal zabývat přípravou místnosti i Aidan samé na noc. Ze skříně, vestavěné ve zdi, vytáhl stočenou matraci a rozložil ji. Pak následovala středně silná pokrývka, protože zde noci bývají chladné. Na titěrný příruční stolek vedle lůžka připravil pohár s ovocnou šťávou a malý talířek lepkavého přeslazeného cukroví gumovité konzistence. “Tak, paní, poslužte si,” řekl pak. “Ráno vás vzbudím. Nepokoušejte se v noci opustit pokoj, protože dej vždy o půlnoci vypouští lovecké gepardy do chodeb harému a ti jsou vycvičeni skočit po všem, co se hýbe,” načež se s hlubokou úklonou vzdálil. Ani ji nenapadlo opouštět tu malou celu, která jí byla přidělena, ale přesto byla eunuchovi vděčná za každý střípek informace. Vida, říkala si, jak vtipné od deje využít k hlídání lovecká zvířata, a dojista účinné! Tyhle kočky určitě nikdo nedokáže umluvit či uplatit jako lidské bytosti a asi to ani nikdo nebude zkoušet s kusem masa, protože by ho mohly chytit dřív, než by je dokázal přivábit. Těžko by je včas našel. Tuhle noc se Meg jistě už nevrátí, takže jí, Aidan, zbývá jen se uvelebit a usnout. Vleže na lůžku si Aidan znovu promítala události posledních několika týdnů. Jak jen se podařilo zatáhnout ji a Conna do takové šarády? Měla tehdy odmítnout požadavek lorda Burghleye, aby šla vykládat Cavanovi, že zchudla. Měla poslechnout manžela a už nikdy se s tím padouchem nesetkat. Měla rovnou odjet na Pearrock Royal; ale splnit žádost lorda Burghleye jí tehdy připadalo tak snadné! Kdo by se takové zrady se strany Ca-vana FitzGeralda nadál? Ani ve snu by ji to bylo nenapadlo. Zhluboka si povzdechla. Až se zjistí, že zmizela, bude to jen další důkaz, že Cavan FitzGerald spunktoval celý komplot sám a že v něm Conn účast neměl. Jestlipak už manžela propustili a zdalipak je v pořádku? Osman přece řekl, že sice není v jeho silách zabránit, aby nebyla poslána k sultánovi, ale zároveň slíbil, že uvědomí Skye! Dodrží slib? Skye se o něm nikdy nezmínila, ale to nic neznamená, vždyť o své krásné švagrové toho ještě hodně neví. Aidan konečně upadla do neklidného spánku.

KAPITOLA 9.

Conn St. Michael se dozvěděl o manželčině zmizení od její oddané komorné. Když se Aidan ten večer nevrátila na Greenwood, Mág nemeškala a spěšně se vydala zpátky do Toweru, kde žádala o rozmluvu s pánem. Strážní nejevili žádnou ochotu ji vpustit v tak pozdní hodinu, protože byla jen bezvýznamná služebná, ale Mág s kuráží, která udivila i ji samu, prohlásila:

“Když mě k lordu Blissovi nepustíte, chci mluvit okamžitě se správcem vězení! A bude líp, když sebou hodíte, chlapci, protože jde o záležitost prvořadé důležitosti, týkající se bezpečnosti samé královny!”

Přivolali kapitána stráže a Mág mu svůj proslov klidně zopakovala. Kapitán se k ní naklonil, ale neucítil ani pivo, ani víno, usoudil tedy, že je střízlivá. “Jestli mě tu zdržuješ pro nic za nic, ženská, strčím tě na měsíc do klády, to ti povídám!” pohrozil. “Blázna ze sebe před Sirem Johnem dělat nebudu!” “Odveďte mě k lordu Blissovi,” řekla komorná, “ať on rozhodne, jak důležitá je má informace!”

Po krátkém rozmýšlení kapitán stráže usoudil, že to tak bude nejlepší; vždyť jestli mu služebná zalže, pán ji sám potrestá a kapitán tak nebude před nadřízeným vypadat jako pošetilec, který naletí každému. “Tak dobře,” připustil neochotně, “můžeš jít za pánem,” a poručil strážným, aby ji doprovodili. V cele našli Conna, jak hraje v kostky se žalářníky; ti byli dokonce vděčni za vyrušení, protože právě prohrávali. “Co se děje, Mág?” tázal se Conn vstávaje z podlahy.

“Vaše paní se nevrátila domů, mylorde. Jela do hostince U labutě a ještě se nevrátila.”

“K Labuti!” Conn se zděsil. “Proč proboha jezdila k Labuti? Snad tam nejela navštívit pana FitzGeralda? Proč jste dopustila takové šílenství?”

“Není to moje vina, vaše lordstvo, to ten královnin panák, lord Burghley! To on poslal paní za panem FitzGeraldem a ona se nevrátila!” Mág začala vzlykat, zakrývajíc si tvář upracovanýma rukama.

Conn bezmocně zaskřípal zuby. Snažil se ovládnout, protože až dosud mu zmatené vyprávění komorné nedávalo žádný smysl. “Podej Mág židli, Cluny,” vyštěkl na sluhu, a když ten poslechl, usadil ji se všemi ohledy a zeptal se nuceně klidným hlasem: “Tak, Mág, a teď mi pěkně povězte, co se seběhlo od té chvíle, co jste odsud odpoledne odešly. Začněte hezky popořád-ku a nic nevynechejte!”

Mág trošku posmrkávala, ale pak začala vyprávět pomalu a souvisle, jako by se detailně rozpomínala. “Ten starý lišák,” řekl si Conn, když skončila. Plán to byl v podstatě dobrý, ale podnik pro jeho ženu nesmírně nebezpečný, což zřejmě William Cecil podcenil. Tomu leží na srdci především bezpečnost královny, samozřejmě. “A jak se Aidan dostala k Labuti?” zeptal se komorné.

“Lord Burghley ji tam poslal vlastním kočárem. Kočí tam měl na ni počkat a dovézt ji v pořádku domů, ale ona se vůbec nevrátila.” Mág začala znovu vzlykat. “Nevrátila se, mylorde!”

“Podej mi pergamen, pero a inkoust, Cluny,” poručil Conn. “Pošlu lordu Burghleymu vzkaz a až ho doručíš, doprovodíš paní Mág zpátky na Greenwood, ještě než se vrátíš sem.” Obrátil se ke komorné: “Najdeme ji, Mág, nemějte obavy. Pan FitzGerald se jí neodváží ublížit. Je to sice chamtivec a neřád, ale nevěřím, že by s ní měl nějaké zlé úmysly.” Lord Burghley se už ukládal ke spánku, když mu donesli Connův vzkaz. S povzdechem si dal zavolat kočího a lady Burghleyová se s chápavým úsměvem odporoučela do vlastní ložnice. “Přece jsem ti nařídil na lady Blissovou počkat,” řekl lord Burghley rovnou, sotva se kočí objevil. “Z hospody vyšel ňákej pán, řek’, že lady zůstane na večeři s bratrancem a že si mám vzít volno. Eště sem si řikal, že je to legrační, když pani neni moje pani, ale pak sem tomu pánovi poděkoval a jel domů, mylorde.” “Měl ten pán irský přízvuk?” “To jo, mylorde.”

“Kristova košile!” zaklel lord Burghley oblíbeným královniným úslovím.

Co jen ten ničema s lady Blissovou udělal? “Můžeš jít,” řekl kočímu a pokynul mu k odchodu.

“Snad sem neproved nic špatnýho, mylorde,” znepokojil se

kočí.

“Ne, Jeffersi, splnil jsi jen rozkaz, jako řádný služebník.” Kočí odešel a lord Burghley přivolal sekretáře, přepracovaného drobného mužíka. “Pošlete pár ozbrojenců do hostince U labutě, jestli tam ještě je pan Cavan FitzGerald. Jestli tam už nebude, ať zjistí, kdo tam byl s ním a jestli s sebou neměli nějakou dámu. Pospěš si!”

Muže v livreji lorda Burghleye hostinský uvítal co nejponíženěji. “Ano, jistě! Pan FitzGerald je naším hostem. On a jeho přítel mají pokoje dozadu, protože chtěli mít klid. Ano, dnes večer se tu zastavila nějaká dáma a podle mě tam ještě jsou.” Hostinský vedl Burghleyovy muže chodbou k pokojům, které si Cavan před časem najal. Zaklepání na dveře však zůstalo bez odpovědi. Po chvíli tedy otevřel sám a zjistil, že jsou oba pokoje prázdné. Burghleyovi muži se tedy vrátili oznámit svému pánovi, že pan Cavan FitzGerald spolu s ještě jedním džentlmenem, který se vydával za Francouze, ačkoliv vypadal spíš jako Španěl, z hostince zmizeli a dáma s nimi.

Lord Burghley byl zmaten. Co jen se stalo s lady Blissovou?

Byli znovu vysláni ozbrojenci prohledat hostinec i okolí. Nikdo ty tři neviděl, ba si ani nevzpomínal, že by tam byli bydleli. Ze zadního dvora vedla úzká ulička přímo k řece a tak pátrači usoudili, že zmizeli právě tudy. Z blátivého břehu podle všeho má-

váním přivolali nějakého lodníka, ale kam se pak poděli? Sloužící lorda Burghleye vyslechli kdekterého člunaře, ale bylo jich na řece příliš mnoho. Jen zázrakem by mohli najít právě toho, který vyzvedl naše tři pasažéry na tom určitém místě a odvezl je bůhvíkam.

William Cecil, lord Burghley měl jasno alespoň v jednom: lord Bliss se žádného spiknutí proti královně nezúčastnil. Dokonce si říkal, že ani žádné opravdové spiknutí neexistovalo, vyjma ty tři pomatence, řezníka a jeho dva syny, protože agenti ministra vnitra Walsinghama nikoho dalšího nenašli. Přesto vyšla najevo jistá pozoruhodná skutečnost. Španělský agent, vězněný v Toweru, dostal najednou zásilku vína. Protože ode dne zatčení ještě žádný balíček nedostal, byla zásilka podrobně prozkoumána a v malé hliněné kouli, která volně plavala v soudku, se našel vzkaz:

Raduj se, bratře! Již brzy smyju pohanu, lpící na

našem jméně, a my staneme zpříma před naším

nejmilostivějším králem!

Další zpráva následuje. Zůstaň ve střehu!

Tvůj bratr Miguel.

Lordu Burghleymu to nedávalo žádný smysl, ale Walsingham ho informoval, že Antonio de Guaras má podle všeho bratra, který se v současnosti zdržuje v Anglii. Tenhle Miguel de Gua-ras se nejspíše spřáhl s Cavanem FitzGeraldem, ale jaký mají doopravdy cíl, se nedá zjistit, dokud nepadnou do rukou Wal-singhamovým agentům. Na Cavana FitzGeralda už byl zatykač vydán. Teď je třeba vydat další na Španěla. Conn byl propuštěn z Toweru a vrátil se na Greenwood, kde zjistil, že ho právě přijela navštívit Skye s Adamem.

“Vím, že mám Londýn i dvůr zakázaný,” předběhla Skye bratra, když se chtěl začít podivovat, “ale královna není ve městě, je i s celým dvorem na letní okružní cestě a Chiswick není Londýn. Musím mluvit s lordem Burghleyem. S Adamem mi ho sem přiveďte.”

“Cože, máme ti ho přivést?” Conn nevěřil svým uším. “Ty si to řekneš jen tak! Přiveďte mi sem Williama Cecila! Toho chlapa už nechci v životě vidět! Jeho vinou jsem přišel o manželku! O mou milovanou Aidan, o to, co jsem měl v životě nejdražšího! Přišel jsem o ženu i o dítě! Všechno jeho vinou!” Skye svraštila čelo, bylo jí bratra líto. Nikdy ho ještě neviděla tak bezbranného, utrápeného. Chudák Conn, říkala si. Nejkrásnější muž u dvora se hluboce zamiloval a teď mu jeho lásku vzali a zřítil se mu svět. Vzala jeho ruce do dlaní. “Poslouchej mě dobře, Conne! Z naší rodiny si nikdo tak dobře s lordem Burghleyem neporadí jako já. Nemohu jet do Londýna, ani

nemohu jet za ním, kdyby se rozhodl následovat královnu na venkov, což nepochybně velmi brzy učiní. Jeho přítomnost ti sice nezaručí Aidanin návrat, vždyť víš, že se stará jen o blaho královny. Ale nemusel ti o celé záležitosti říci všechno; jenže mně to řekne zcela určitě!”

Prosebně se na ni zadíval. Pořád ještě to byla ta jeho neuvěřitelně krásná a schopná starší sestra. Na celém světě jí není rovné! Rozplakal se: “Pomoz mi, Skye! Pomoz mi najít Aidan!” Skye ho přitiskla k prsům, konej šila ho a hýčkala, chlácholíc ho jako dítě. “No tak, Conne, bratříčku! No tak, miláčku! Najdeme tvou Aidan, uvidíš! Slibuji ti to.”

Williama Cecila kupodivu nijak neudivilo, že se má setkat se Skye tak blízko Londýna. Na Connovu a Adamovu žádost přijel bez prodlení, i když brumlal: “Ne že bych mohl lady de Mariskové říci něco víc, než jsem už řekl vám, lorde Blissi. Ale dobře znám vaši sestru a vím, že nedá pokoj, dokud se s ní nesejdu.”

Když dorazil na Greenwood, což byl Skyein londýnský dům, musel konstatovat, že Skye pobyt na venkově zřejmě svědčí. Dokonce snad nepatrně přibrala, ale ohromně jí to sluší, říkal si. Stejně jako jeho paní, královna, byla lady de Marisco odjakživa štíhlá na jeho vkus až skoro vychrtlá. Zena by měla mít na sobě alespoň trochu masa, myslel si. Dvorně se uklonil a políbil jí ruku. Nedělal to každé dámě, jelikož se mu pofrancouzštělé mravy příčily, ale tentokrát učinil výjimku, protože měla ruce stejně krásné jako královna. Měla na sobě tmavěmodré sametové šaty,o ozdobené jemnou ručně paličkovanou krajkou, a intenzivní vůně růží v něm vyvolávala vzpomínky na jiná společná setkání. “Madame, vypadáte výborně. Královna udělala moc dobře, že vás odeslala na Queen’s Malvern.” “Chybí mi moře,” odpověděla Skye, což nebyla tak docela pravda, ale ráda to zdůrazňovala. “Posadíte se, mylorde?” Usedl. “Trochu vína? Je dnes pořádně horko.”

Přijal pohár a pak, ještě než stačila zaútočit, vyrazil do útoku sám. “Copak asi máte na srdci, lady de Marisco? Jakápak naléhavá záležitost vás přiměla přiblížit se tak nebezpečně porušení královnina zákazu?”

“Byla bych přijela do Londýna rovnou, kdyby to mohlo pomoci, pane! Chtěla bych slyšet od vás osobně to, co jsem už vyslechla od bratra, totiž jak to, že jste mou švagrovou zapletl do jakési temné záležitosti tak, že to vedlo k jejímu zmizení!” “Není na tom nic tajemného, madame. Požádal jsem lady Blissovou, aby zašla za panem FitzGeraldem a předstírala, že jí byl v souvislosti s velezradou jejího manžela úředně zkonfiskován veškerý majetek. Chtěl jsem si ověřit zcela jednoduchou

teorii, totiž zda skutečně existuje nějaké spiknutí s cílem ohrozit královnin život, anebo se tenhle Cavan FitzGerald jen snaží zbavit se vašeho bratra, aby se mohl oženit s jeho vdovou a tak získat její věno. Nebylo na tom nic riskantního.” “Muselo být!” odsekla Skye, “protože jinak přece by Aidan St. Michaelová nemohla jen tak zmizet ze světa, že, můj pane? A kdepak je pan FitzGerald? Objevil se někde?” “Od noci, kdy lady Blissová zmizela, nebyl nikdo z těch tří spatřen,” řekl William Cecil.

“Ze tří? Což tam byla ještě třetí osoba? A kdo?” “Hostinský od Labutě říká, že ten dotyčný o sobě prohlašoval, že je Francouz, ale že byl snědý jako Španěl. Naši agenti zjistili, že bývalý španělský špion Antonio de Guaras má bratra Miguela, jenž se právě zdržuje v Anglii. Předpokládám, že byl komplicem pana FitzGeralda, a zatykač na oba byl už vystaven.” “Pak ale nač tak komplikované spiknutí?” naléhala Skye. “Španělé přece nebudou pomáhat nějakému levobočkovi irského pátera jen tak, z dobroty srdce. Ráda bych věděla…” zarazila se, dlouho uvažovala a lord Burghley se pro sebe pousmál. Jako by přímo viděl, jak se jí kolečka v hlavě otáčejí. “Moji bratři z otcova druhého manželství, piráti O’Malleyové, v poslední době Španělům pořádně zatápěli v zámořském obchodě s Novým světem. Zmocnili se mnoha bohatě naložených galeon a získali tak pro Anglii víc bohatství než kapitán Drake s Hawkinsem dohromady. Bylo by možné, že by to spiknutí bylo namířeno proti nim, s cílem je zastavit? Kdyby anglická královská koruna dopustila popravu Conna O’Malleyho, byli by jeho bratři i nadále ochotni rozmnožovat bohatství anglické královny?” “To není špatný tip, madame,” odpověděl William Cecil, “a dokonce je to i pravděpodobné. Mně však stačí, že tu žádné spiknutí usilující o královnino bezživotí nebylo a že váš bratr byl očištěn a je zcela nevinen. To jediné mě zajímá. Jestli snad Španělé chovají nějakou zášť vůči vám a vaší rodině, lady de Marisco, pak je to váš a nikoli královnin problém.” “To nás sice těší, mylorde,” řekla Skye sarkasticky, “ale nedává nám to odpověď na otázku, co se stalo s lady Blissovou. Nevyplavila náhodou řeka nějaká mrtvá těla, která by se dala identifikovat?”

“Ne, lady de Marisco,” zněla odpověď.

“A které lodě tu noc vypluly z londýnského přístavu?” chtěla vědět Skye.

“Lodě? No, to nevím, madame. Myslíte si, že pan FitzGerald lady Blissovou unesl? Pro všechno na světě a proč? Vždyť mu řekla, že je chudá jak kostelní myš.”

“Já nevím proč, pane, ale Aidan podle všeho zmizela, a beze stopy! Pak tedy se nabízí závěr, že když ji tu nemůžeme najít, je to patrně proto, že už tu není. Už jste vyslýchali všechny lodníky na řece?”

“Je nemožné je podchytit všechny, ale snažili jsme se, madame.”

“Nabídl jste odměnu, pane?”

“Odměnu?” To lorda Burghleye nenapadlo.

“To jediné má smysl, mylorde. Nemůžete běhat za všemi lodníky, co jich na Temži je, ale nabídněte odměnu za informaci a ten, kdo ty tři vezl, se vám přihlásí sám.” “Madame, nemohu si už dovolit nadále se osobně tou věcí zabývat. Musím odjet za královnou do Long Mefordu, kde má dojít k setkání s francouzskou delegací ohledně předpokládaného sňatku s vévodou z Alenconu. Ve vašem pátrání vám bude poskytnuta veškerá podpora Jejího Veličenstva a vám osobně, madame, vydám povolení k pobytu v Londýně pro případ potřeby, i když zatím jen v královnině zastoupení. Jakmile se záhada vysvětlí, vejde zákaz opět v platnost až do chvíle, kdy vás ho královna zbaví sama.”

“Jste příliš laskav, mylorde Burghley,” řekla Skye s ironickým úsměvem, který ovšem Williama Cecila nezmátl ani na okamžik. “Rozhodně musíme naše pátrání vést mnohem intenzivněji a ve větší šíři. Takže královna už zase hledá spojenectví s Francií? Ten malý vévoda je sice sotva zpoloviny tak starý jako ona, ale jinak je okouzlující.” Skye se znovu usmála. “Madame, ze všech, kdo královnu znají, se v ní nejlépe vyznáte vy kromě mě ovšem,” řekl William Cecil. “Z toho svatba nebude. Touží jen po rozptýlení. Nikdo z nás nemládne a ona je navíc teď deprimovaná. Smutní za vlastním mládím. Jaký smysl by mělo manželství v jejím věku, mylorde? Přece už by jistě nemohla mít děti?”

“Lékaři nás ujišťují, že by ještě mohla,” řekl lord Burghley, “a ani jí si nejsem tentokrát docela jist, že to s vdáváním nemyslí vážně. Kdyby měla právoplatného dědice z vlastní krve, všechny tyhle intriky by přestaly.” “To bych se divila,” poznamenala Skye suše. Po rtech lorda Burghleye přeletěl úsměv tak letmý, že nikdo z přítomných nemohl říci, že ho vůbec zahlédl. William Cecil se rozloučil a všem bylo od této chvíle jasné, že zůstává výhradně jen na nich, jak pátrání po Aidan dopadne, ať už se s ní stalo cokoliv. Nikdo jim nebude bránit, ale také je nikdo otevřeně nepodpoří.

Od toho dne začalo několik najatých vyvolávačů procházet po břehu řeky proti proudu i po proudu a hlasitě nabízet odměnu tomu lodníkovi, který jednou v noci koncem června vezl tři pa-220

sažéry na loď v londýnském přístavišti. Adam navštívil velitele přístavu a zjistil, že dvacátého čtvrtého večer vyplulo pět lodí. Uběhlo několik týdnů, kdy žádné zprávy nepřicházely, a Conn už samým trápením usychal. Den za dnem vyvolávači opakovali nabídku odměny, každý den se dostavilo pár lodníků, ale žádný z nich nedokázal uvést správnou kombinaci osob nebo správný den nebo nevezl své pasažéry na žádnou loď. Skye už začínala pochybovat, zda kořist vůbec Londýn opustila. Možná unikli po souši a vypluli později z jiného anglického přístavu. Konečně asi po měsíci se u vrat Greenwoodu objevil jakýsi lodník a prohlašoval, že má žádanou informaci. S kloboukem v ruce padl na kolena před Skye. Pokynula mu, aby vstal. “Poslouchal jsi vyvolávače dobře? Víš, co hledáme?” “Ano, mylady. Vezl jsem jednu dámu a dva džentlmeny na loď do přístavu tu noc dvacátého června! A eště sem si řikal,

v jakou to divnou dobu, ale člověk jako já se urozenejch nevyptává. Jeden z těch pánů měl dobrou vyřídilku a silnej irskej přízvuk, to si pamatuju. Ten druhej mluvil tak tiše, že sem nerozuměl, ale byl to cizinec, tim sem si jistej.” “A co ta dáma?” vyptávala se Skye.

“Nemoh’ sem si ji pořádně prohlídnout, protože byla v bezvědomí. Její manžel, ten Irčan, řek’, že není zvyklá na víno a že je opilá. Když ji táhli na loďku, spaďla jí kapuce a viděl sem, že má červený vlasy.”

“To byla Aidan!” vykřikl vzrušeně Conn. “A na kterou loď jsi je vezl?” “Menovala se Gazelle, paní.”

“Je na seznamu,” řekl Adam. “Obchodní loď z Alžíru.” “Z Alžíru?“ykřikli Skye i Conn jedním hlasem. “Dostanu tu odměnu, mylady?” zeptal se lodník nadějně. “Ano.” odpověděla Skye, “zasloužil sis ji.” Sáhla do kabely na příborníku, vyňala váček a podala mu jej. “Máš rodinu?” zeptala se. “Ano, mylady.”

“Pak dej své ženě polovinu ještě než se půjdeš ven opít,” rozkázala mu s úsměvem.

Vykulil oči, když ucítil, jak je váček těžký, poděkoval úklonou hlavy a zmizel.

“Proč by pro všechno na světě bral Cavan Aidan na loď do Alžíru?” divil se Conn.

“Je docela dobře možné, že ta loď cestou zastavovala v různých přístavech, Conne, ještě než doplula do Alžíru,” řekl Adam. “Musíme zjistit, kam měla namířeno cestou, nebo zda plula přímo.”

“A proč vůbec s sebou Aidan brali?” uvažovala Skye nahlas.

“A kdo byl ten druhý s Cavanem? To jsou všechno otázky, na které musíme hledat odpověď. Nejdřív musíme zjistit, jestli ta Gazelle jezdí do Londýna pravidelně a jestli ano, pak se možná něco dozvíme o kapitánovi.”

Tím, co se dozvěděli, nebyli nijak potěšeni. Gazelle pravidelně pendlovala mezi Alžírem a Londýnem, bez mezipřistání. Vozila do Anglie pomeranče, kůže a luxusní kožené zboží z Maroka a do Alžíru vyvážela cín a vlnu. Šeptalo se, že její kapitán, renegát jménem Rašíd al Mansúr, obchoduje také pěknými děvčaty. Nic se nedalo dokázat, ale podezření tu bylo. Když pátrali dále, vynořilo se jméno jakéhosi majitele nevěstince. Nejprve nechtěl mluvit, ale za několik zlatých mincí přiznal, že už Raší-du al Mansúrovi prodal pár světlovlasých dívek, panen, naposledy jednu před několika týdny, kdy loď vyplouvala do Alžíru. “Nechápu to,” řekl Conn, když se vrátili domů. “Aidan není ani blondýna, ani panna, ani v prvním rozpuku, ani krasavice. Proč ji s sebou Cavan FitzGerald bral na palubu lodi do Alžíru?” Nenacházeli na to žádnou odpověď, až jednoho odpoledne přijel na Greenwood zřízenec vývozní společnosti, patřící Skye a jejímu obchodnímu partnerovi, Siru Robertu Smallovi, a sháněl se po lady de Marisco. Byl k ní bez prodlení uveden a dostal pokyn, aby promluvil.

“Před chvílí se vrátil do holubníku jeden z poštovních holubů. Nebyl to pták, jaké běžně používám, mylady, ale když jsme mu sundali schránku s dopisem, zjistili jsme, že je adresován vám. Hned mě poslali za vámi. Mám počkat na odpověď?” Skye projela vlna vzrušení. Řekla jen: “Jaké barvy byl ten

pták?”

“Hnědý a bílý, paní.”

“To je jeden z těch, které chovali Robbie a Chálid Bej, když ještě byli partnery, aby mohli udržovat písemný styk. Měli holubník v našem domě, který teď patří Osmanovi. Co jen mi může Osman chtít? Vždyť už jsem všechna pouta s Alžírem přerušila.” Otevřela dopis, starostlivě rozprostřela a uhladila pergamen. Pomalu sledovala očima řádky, až nakonec vzhlédla a řekla čekajícímu zřízenci: “Na odpověď nečekejte, ale toho holuba, co dopis přinesl, mějte v pohotovosti. Dobře ho na-Věčná láska krmte, napojte a nechte ho odpočinout.” Jistě, mylady,” odvětil zřízenec a vzdálil se. “Co je to?” chtěl vědět Adam de Marisco. “Aidan je v Alžíru. Byla tam odvlečena naším milým Rašídem al Mansúrem a prodána tamnímu dejovi. Posílá ji do Istanbulu jako dar sultánovi. Jaký jen jsem to blázen! Blond panny s bílou kůží jsou sice na Východě velice ceněny, ale ženy s bílou pletí a rudými vlasy ještě víc! Ale jak do toho všeho zapadá Cavan FitzGerald a jeho kamarádíček? Budeme muset jet do

Alžíru!”

“Conn bude muset jet do Alžíru,” řekl klidně Adam. “Ty jet nemůžeš, Skye, dobře to víš!”

“Ale ovšemže musím jet, Adame! Znám se s Osmanem Bejem a znám Východ.”

‘Máš zakázáno vzdálit se z Anglie, Skye, a já ti nedovolím ohrozit celou rodinu tím, že překročíš zákaz. Vzpomeň si na svou nejmladší dcerku Velvet i na starší dceru Deirdre, vždyť jsi jí slíbila, že ji už nikdy neopustíš! Do Alžíru pojede Conn, zjistí, co se dá, a může dokonce rovnou jet s Robbiem, protože ten se právě vrací z Devonu do Londýna. Robbie se v Alžíru vyzná stejně jako ty a také se zná s Osmanem. Tvůj bratr je muž a koneckonců je to jeho záležitost. Ty už nejsi O’Malleyová, holčičko. Máš povinnosti k vlastní rodině.”

V rozpacích si hryzala spodní ret. “Ale Adame, chtěla jsem přece Connovi pomoci!”

“Adam má pravdu,” ozval se Conn poprvé od chvíle, co byl

dopis doručen. “Tohle je můj boj, Skye. Aidan je moje žena

a do Alžíru budu muset jet já, a jestli ji tam nezastihnu, pojedu

dál, do Istanbulu nebo kamkoliv, ale svou ženu najdu a přivedu

ji domů, i s dítětem.”

Skye se na bratra upřeně zadívala. “Sedni si,” řekla mu. “Musíme si promluvit. Musím ti vyprávět o zvycích Východu, jak se tam zachází se ženami, a musíme uvážit i možnost, že bude Aidan přinucena podrobit se jinému muži. Jak ti bude, Conne, až najdeš svou ženu v sultánově harému? Až zjistíš, že je jeho nejnovější hračkou? Budeš ji stále ještě milovat? Budeš ji chtít zpátky?”

“Pro lásku Boží, Skye, na co se mě to ptáš?” “Ptám se tě v tom nejlepším úmyslu, bratře. Až konečně Aidan dostihneš, bude už pryč celé měsíce. Panna už nebyla. A co když se s ní třeba už kapitán Rašíd al Mansúr potěšil? To se klidně mohlo stát. Jen sám fakt, že čeká dítě, by ho neodradil, kdyby po ní doopravdy zatoužil. A co když zaujme samého sultána? Co budeš dělat? Jak se budeš cítit?” “Já Aidan miluji,” odpověděl. “Jestli ji zneužili jiní muži, vím, že to nebylo s jejím souhlasem. Jak bych ji za to mohl činit zodpovědnou, Skye? Nevadí mi, kdyby se podvolila, horší by bylo, kdyby hledala útočiště v sebevraždě. Chci svou ženu zpátky! Pojedu, kam bude třeba, udělám, co bude třeba, ale Aidan domů přivezu, to přísahám!”

To stačí, říkala si Skye. Co může Conn vědět o tom, co cítí žena, ať už se podvolí z přinucení nebo z vášně? Muž nemá potuchy, co jí běží hlavou, ale když ji chce zpět za každou cenu,

už to samo stačí. Podle jejích zkušeností se zvyklostmi Východu si ji kapitán jistě cenil příliš vysoko na to, aby jí nějak ublížil, říkala si v rozporu s tím, čím strašila bratra. Ani dej se jí nedotkne, když ji posílá jako dar sultánovi. A co se sultána samého týče, ten má v serailu tolik žen, že je docela dobře možné, že si jí nepovšimne celé měsíce, byť byla stokrát darem od deje. Teoreticky bylo docela dobře možné, že se podaří přivést Aidan zpět nedotčenou. Pořád ovšem hrozila ta horší možnost. Ačkoli královna Alžběta Skye moře zakázala, samou povahou jejího podnikání bylo dáno, že měla trvale k dispozici podrobné informace o politickém vývoji ve všech zemích, s nimiž společnost O’Malley-Smallových udržovala obchodní styky. Jejich námořní flotila pravidelně obchodovala s Levantou a zajížděla do

Istanbulu už po léta. Několik let měli vlastního obchodního zástupce přímo v hlavním městě turecké říše. A právě před třemi lety tam vyslali svého zástupce hned dva kapitáni londýnského obchodního světa, Sir Edward Osborne a pan Richard Staper. Když totiž viděli, jaké zboží dovážejí Skyeiny a Robbieho lodi, připadalo jim oživení zámořského obchodu s Levantou jako výborný nápad. Přítomnost agentů společnosti Osborne-Staper spolu s vlivem zástupce společnosti O’Malley-Small umožnila emi-saru Sira Edwarda, Williamu Harborneovi, získat volný přístup ke dvoru samého sultána. Pan Harborne se právě chystal vyplout rovněž do Istanbulu.

To všechno bylo Skye známo; dostávala totiž informace rychleji a podrobnější než sama královna. Věděla, že současný sultán Murad III. je ještě mladý muž, zcela ovládaný dvěma vášněmi: neukojitelným sexuálním chtíčem a nebetyčnou hrabivostí. Mohla sice doufat, že sultán Aidan třeba ani nezahlédne, nicméně pořád hrozilo, že si jí povšimne a že ho zaujme. Skye si ovšem tyhle úvahy nechávala pro sebe. Dopravit Conna do Istanbulu bude snadné. Ale vymanit Aidan z osidel tak pevných se jí zdálo prakticky nemožné.

Skye oslovila bratra: “Je v mých silách dostat tě do Istanbulu a to poměrně brzy. Nejprve však musíš zajet do Alžíru, promluvit si s Osmanem; ale ještě předtím musíme dobře zvážit, jakým způsobem osvobodíme Aidan. Nemůžeš jen tak připlout do Istanbulu, jít za sultánem a říci, že chceš zpátky manželku. Islámské náboženství sice zakazuje brát si za manželku či kon-kubínu ženu muže, který je naživu, ale toto pravidlo dodržují jen ti nejortodoxnější. Přestože si sultán nechává říkat Ochránce víry, klidně může prohlásit, že se to na manželku nevěřícího nevztahuje. Vlastně ani nemůžeš žádné kroky do budoucna plánovat, dokud nebudeš s určitostí vědět, v jakém se tam Aidan nachází postavení.”

“Tomu nerozumím,” namítl Conn.

“Osman píše, že ji dej posílá sultánovi jako dar. Sultánův harém je už tradičně ohromný. Je klidně možné, že ji třeba ani nikdy nespatří. Ovšem na druhé straně je o sultánovi známo, že je velkým milovníkem žen. Říká se, že jeho chlípnost vyhnala ceny otrokyň do závratné výšky a že díky jeho nákupčím jsou tržiště prázdná. Musíme počítat s tím, že mu bude představena velice brzy, zvláště když je ke všemu darem místodržícího Alžíru. Je tady ještě jedna možnost: Sultán ji může darovat dál, někomu, koho chce poctít, ať už v Istanbulu nebo jinde. A konečně zbývá poslední, nejhorší možnost: Aidan třeba už nežije.” “Jak to, nežije?” zděsil se Conn.

“Mohla třeba zemřít při porodu, Conne. Mohla být pro neposlušnost popravena. Nebo prostě jen cestu do Istanbulu nepřežila. Musíme vzít v úvahu všechny možnosti. Osman Bej má s Istanbulem spojení, protože tam má mnoho přátel, a v celé os-manské říši je známou osobností. Zakrátko odešlu jeho holuba zpátky s dopisem. Budu chtít vědět, zda Aidan dorazila do hlavního města v pořádku a zda vůbec ještě žije. Doufejme, že na tebe tahle informace bude už čekat, až přistaneš v Alžíru. Když půjde všechno dobře, popluješ dál, do Istanbulu. Nemůžeme výpravu dlouho odkládat, protože s příchodem podzimu bývá moře neklidné.”

“A ty přece víš, sestřičko, co můj žaludek na moři vyvádí,” usmál se.

“Vzpomínám si, že ho máš poněkud delikátní, Conne.” “Delikátní?” smíchy až zařval. “Trochu slabý výraz pro chování mého břicha při vlnobití! Vzpomínám si, jak se mi Brian kvůli té mořské nemoci posmíval, když jsem byl ještě chlapec. Nemohl pochopit, jak to, že zvracím, když duje tak nádherná severovýchodní vichřice!”

“Brian nezná výraz slova .delikátní”, ten pojem je mu cizí,” vzpomínala Skye na nejstaršího bratra. “Víš, v něm je něco z vi-kingského nájezdníka asi se některý z nich musel kdysi mihnout naším rodokmenem. Je přímý, až neomalený, a má asi tolik jemnocitu jako zuřící býk. Ale dobře je mít ho po boku, když dojde k boji! Poslala jsem pro něj, i pro Shanea a Shamuse, aby tě na cestě do Istanbulu doprovodili.”

“Že ale bude mít hlavní velení Robbie Small, to se Brianovi líbit nebude,” poznamenal Conn.

“No, to nebude. Ani těm druhým dvěma ne, ale budu jim to muset nějak vynahradit, protože je budeš potřebovat. Od té doby, co se věnují pirátství, přišli materiálním statkům na chuť, bohužel,” moudře podotkla Skye. “Žádné sentimentální city nepěstují, ti naši bratříčci.” 225

“Sám se postarám, aby se jim to vyplatilo, Skye. Jsi hodná, že mi to nabízíš, ale já také nejsem žádný chudák a Aidan je moje žena.”

Už už se mu chystala odporovat, ale vtom si vzpomněla na Adamova slova: “Už nejsi O’Malleyová!” Další argumenty tedy spolkla a řekla jen: ‘Máš pravdu, Conne.” V Adamových očích pochvalně zablesklo, když to slyšel.

Poslali tedy pro Connovy bratry do Irska a ti ač neradipřijeli s velkým bručením a protesty. Se svými třemi loděmi připluli rovnou do londýnského přístavu, kde už na ně čekala bárka, aby je dovezla za sestrou na Greenwood. Skye je pozorovala z okna, jak se klátivou chůzí blíží od přístaviště přes trávník k domu.

Byli stejně mohutní jako kdysi jejich otec. Velicí, neohrabaní chlapi s divokými černými plnovousy a černými huňatými vlasy. Conn byl samozřejmě mnohem úhlednější než tihle divoši z konce světa, oblečení v tmavých pletených kalhotách a jelenicových kazajkách bez rukávů. Zdobily je široké kožené opasky s tepanými stříbrnými sponami a Brian se Shamusem měli navíc ještě zlatý kroužek v pravém uchu, zatímco Shane se honosil prsteny na všech prstech obou. rukou. Pro život na moři byli zrozeni a moře ctili a milovali víc než vlastní manželky. Divokým mořským vlnám střídavě buď domlouvali, nebo jim spílali v irské gaelštině. V poslední době tak činili i s příměsí angličtiny, která se v Irsku stále víc rozmáhala. “Panebože,” vydechl Conn. “Je to možné, že jsem ještě nedávno vypadal stejně?”

“Ano, jen před čtyřmi lety,” pokyvovala Skye. “Lituješ svého rozhodnutí žít v Anglii?”

“To věru ne,” řekl tak procítěně, že se musela usmát. Bratři jeden po druhém sevřeli. Skye v medvědím objetí, načež se obrátili k mladšímu bratrovi, ale údivem se až trochu zarazili. Nejstarší z nich, Brian, se ale vzápětí uštěpačně ozval: “Je tenhle navoněný Angličánek opravdu náš bratr?” Shane a Shamus se jen připitoměle šklebili; Brian O’Malley byl totiž všude jejich mluvčím.

Conn se narovnal v celé své výši, což bylo dobře o palec víc, než měřili oni, a se zdviženým nosem pronesl tím nej afektovanějším dvorským tónem: “Conn St. Michael, lord Bliss, k vašim službám. Myslíš, drahá sestro, že jsou tihle tři chlupáči způsobilí doprovázet mě na výpravě do země barbarů? Možná, že bych je měl vzít spíš do zvířetníku na. psí zápasy, vždyť stejně jako zvířata vypadají; určitě bych na sázkách na ně vydělal jmění.” “Nějak moc ti to mluví na chla píka, který nás potřebuje, bratříčku,” odpověděl mu Brian plynnou angličtinou. “Takže tys mi rozuměl, Briane? A ti druzí dva také? Nevycházím z údivu! Vy dokonce i mluvíte srozumitelně! Divím se, že vám to po tolika letech ještě stálo za to, naučit se anglicky.” “Když operujeme spolu s Angličany ve španělských vodách, museli jsme se tomu jejich zpropadenému jazyku přiučit,” řekl Brian. “Dokonce trochu lámeme i francouzštinu a španělštinu. A mimoto, když už tak pár let bojuju po jejich boku, začínám k těm neřádům chovat chtě nechtě i jistý obdiv.” Prohlížel si Conna. “Vidím, že i tobě to u nich prospělo, bratříčku.” “Pojďme do domu,” řekla Skye. “Musíme toho ještě hodně projednat a venku to vypadá na déšť.”

Následovali ji dovnitř a zašli do knihovny. Tam už čekal

Adam de Marisco a Brian, Shane a Shamus se s ním bouřlivě přivítali. Byl jedním z mála Angličanů, kterých si vážili. Usadil je pohodlně a vtiskl jim do medvědích tlap poháry se sladkým burgundským z vinic své francouzské matky. V ohromném krbu planul oheň; zaháněl vlhkost pošmourného dne. Skye měla pravdu: těžké kapky deště už začaly pleskat do okenních tabulí. Připili si a pořádně se podívali na dno pohárů. Pak jejich mluvčí Brian vzhlédl a vyslovil, co viselo ve vzduchu: “Tak už se konečně dozvíme, proč jsme tady? Jinak dál nemaříme čas a ještě dnes vyplouváme na naši obvyklou trasu přes Atlantik!”

“Na tuhle roční dobu je to pořádně drsná plavba, ta, o které mluvíš,” poznamenala Skye věcně. “Conn potřebuje, abyste mu pomohli, a tentokrát se budete plavit v mírnějších vodách!” Brian polkl další pořádný doušek a upřel oči na Conna. “Nuže?” zeptal se.

Conn spustil: “Jak všichni jistě víte, protože jsem to v zimě psal matce, oženil jsem se letos na den sv. Valentina s Aidan St. Michaelovou. Její matka byla Bevin FitzGeraldová, sestřenice Elizabeth FitzGeraldové, bohaté dědičky z Kildaru. Aidanina matka zemřela již před lety a otec jí zemřel právě před rokem. Před smrtí ji svěřil do péče královně, ta nás dala dohromady a zorganizovala naši svatbu. Letos v květnu se objevil v Anglii chlapík, který si říká Cavan FitzGerald, a prohlašuje, že je Aidanin bratranec. Hned nato v červnu mou ženu unesl.” “Kriste Ježíši!” zvolal Brian O’Malley. To je, panečku, dramatický spád událostí, říkal si. “Nech mě hádat,” řekl nahlas. “Odvlekl to děvče zpátky do Irska a drží ji tam kvůli výkupnému. Je to tak? Chceš, abychom ti novomanželku osvobodili a toho tichošlápka FitzGeralda pověsili pěkně na ráhno, viď? Jako by se stalo, Conne! I když se teď jmenuješ St. Michael, pro nás jsi pořád O’Malley!”

“Děkuji za pochopení, bratře,” řekl smutně Conn, “bohužel se to neodebralo docela tak. Cavan FitzGerald odvezl mou ženu do Alžíru a tam ji prodal do otroctví!” Tohle vzalo všem třem bratrům dech; zůstali koukat s otevřenými ústy. Conn podrobně vylíčil, jak se celá věc sběhla, a zakončil: “Jedu nejprve do Alžíru a pak do Istanbulu; musím Aidan získat zpět za každou cenu. Potřebuji k tomu ty nejschopnější námořníky a kde na světě najdu lepší než syny Dubhdary O’Malleyho? Hodlám vás bohatě odškodnit za námahu a potom, bratři, pro vás je to životní příležitost! To bude zážitek, na jaký se nezapomíná! Pro vás jistě příjemná změna po všech těch Španělácích, s kterými se kočkujete!”

Brian O’Malley i oba druzí bratři seděli dlouho mlčky, až konečně Brian řekl: “Za tuhle výpravu od tebe, Conne, nevezmeme ani penny. Jestli se nám cestou povede urvat nějakou kořist, tím lépe, ale tvá žena je pro nás příbuzná, patří do rodiny, a za pomoc vlastní sestře žádnou finanční náhradu nepřijmeme, to doufám chápeš.”

“Byl bych raději, kdybyste souhlasili s úhradou nákladů, Briane,” podotkl střízlivě Conn. “Nemůžeme totiž v tureckých vodách vyvolat žádné pozdvižení. Mohlo by to poškodit zájmy Skyeiny obchodní společnosti u sultánova dvora. To nemohu připustit.”

“Ale člověče, s tím si nedělej hlavu,” s úšklebkem na to Brian. “Jenom si chytneme pár vypasených obchodníků na zpáteční cestě mezi Tureckem a Gibraltarem. Jen tolik, aby se nám cesta vyplatila, ne víc!”

Skye se zasmála: “No, Briane,” řekla, “vidím, žes získal nějaký zvláštní smysl pro humor za ta léta, co jsme se neviděli. Ale ještě jedna věc tu je a myslím, že ti nebude příjemná: Vedením expedice musí být pověřen Sir Robert Small. Ne snad proto, že by byl lepší námořník než vy, protože to věru není, ale obchoduje s Levantou už celá léta a zná tamější zvyklosti. Věřím, že to pochopíš.”

“Samozřejmě, Skye, chápu,” řekl Brian dobrosrdečně. “Vždyť

co my o nějakém barbarském Turecku víme? Ten tvůj Robbie bude pro nás nedocenitelný, a mohu ti slíbit, že se ve všem budeme řídit jeho radou, i když jako námořníci rozhodně vydáme za víc než ten malý Angličánek. Kdy vyplouváme?” “Nejdřív se vaše lodě musí vyklidit, pořádně vydrhnout, opravit a vybavit na Connův náklad,” řekla Skye. “Při troše štěstí můžete vyplout do deseti dnů. Pošlu vám svoje lidi, ať udělají, co je potřeba. Ať si vaši muži projednou pořádně zařádí, protože až budete na moři, budeš po nich muset vyžadovat nejtvrd-ší disciplínu.”

Brian pokyvoval. “Máš ve všem pravdu, Skye.”

“Všichni zůstanete bydlet tady na Greenwoodu,” dodala. “V Londýně zatím není žádná epidemie, i když je tak horko.” “Myslíš, že bychom mohli uvidět královnu?” vyptával se nedočkavě Shane O’Malley. “Říká se o ní, že je to nejkrásnější žena v celém křesťanstvu.”

“V téhle roční době se královna v Londýně nikdy nezdržuje,” musela Skye bratra zklamat. “Léto tráví na okružní cestě po zemi, navštěvuje různé kraje svého království. Lid ji za to miluje, rád ji vidí.”

Shane se zatvářil zklamaně. “Doufal jsem, že v životě na anglickou půdu nevkročím, ale když už jsem tady, alespoň bych byl rád viděl čarodějčinu dceru.”

Skye s Adamem si vyměnili pohled a potlačovali smích. Konečně Skye řekla: “Matka královny Alžběty nebyla čarodějka, Shane. Byla to prostě jen cílevědomá žena, stejně jako její dcera.” “Tak dobře, co se dá dělat.” prohlásil, “ale co-jinak se dá podnikat tady v tom smradlavém městě?”

“Možná že byste se dobře pobavili ve zvířetníku, jak už

0 něm mluvil Conn. V létě je tu spousta zábavy pod širým nebem a v městském okolí. Pořádají se závody v lukostřelbě, ty by vás také mohly zajímat, pak jsou tady nejrůznější trhy a londýnské hostince jsou jedny z nejproslulejších na světě. Conn s Adamem vás mohou provést.”

Všichni bratři souhlasně pokyvovali a Brian řekl: “A jsou tady nějaké ženské, Skye? Slyšeli jsme, že jsou v Londýně holky pěkně macaté a přítulné.”

Adam se zasmál. “To je pravda, ví se o nich, že jsou velmi přátelské, Briane. Já ovšem jsem se o takové věci přestal starat už před lety.” Podíval se na Conna. “Ty máš určitě čerstvější zkušenosti.”

Conn se šklebil od ucha k uchu. “Máš pravdu,” přiznal bez váhání, “nějaké mám a bude mi potěšením udat bratrům správný směr. Ale jednu věc si pamatuj, Briane. Dobrá prostitutka je drahá. Na to nezapomínej. Nechci slyšet žádné tahanice o cenu, zvlášť když už jsi zboží použil.”

“Jinými slovy,” poznamenal Brian suše, “nechceš, abychom ti tady dělali ostudu jako nějací venkovští balíci, za které nás

máš.”

Conn ani nemrkl. “Jak říkáš,” souhlasil a Brian se zařehtal. A tak se bratři O’Malleyové s chutí pustili do víru velkoměsta. Ačkoliv Conn s Adamem nejdříve slibovali, že je budou provázet, žádný z nich neměl na pití a chození za ženskými náladu, takže bratry jenom příslušně nasměrovali a párkrát jim sjednali vstup do několika lepších nevěstinců ve městě. Když se umyli a oholili, byli z Briana, Shamuse a Shanea rázem pohlední a v každém ohledu společensky přijatelní chlapíci. A že jim v kapsách zvonilo zlato, byli všude tím víc vítáni, takže je Skye po celou dobu jejich pobytu v Londýně viděla jen málo. Konečně dorazil ze svého panství Wren Courtu v Devonu

1 Sir Robert Small. Minulou zimu, když se Conn s Aidan brali, byl právě na moři, ale když se pak vrátil, zajel na Queen’s Malvern navštívit svou sestru, paní Cecily, a setkal se tam s mladou paní Aidan. Byl jí nadšen a sdělil to de Mariskovým výrazy tak jednoznačnými, že je to až rozesmálo. Byl to chlapík postavou

malý, ryšavé vlasy už mu šedivěly, ale světlemodré oči hleděly pořád stejně ostře jako za mlada.

Když se tehdy setkal s Connem, řekl mu: “Královna ti tentokrát prokázala další dobrodiní, můj chlapče. Ta tvá pěkná kůstka je podle mě pro tebe až moc dobrá, ale vidím, žes do ní zamilovaný. Buď na ni hodný, nebo budeš mít co dělat se mnou!” Aidan se přitom půvabně zarděla a Robbieho sestra, paní Cecily, řekla: “Každý, kdo Aidan pozná, ji musí mít rád, Robbie.” Robbie byl zdrcen, když se dozvěděl, co se Aidan stalo. Po Skye byl on jediným, kdo chápal vážnost problému, před kterým stáli. I Conn už to začal nahlížet, jen pro jeho tři bratry byla celá záležitost jen dalším dobrodružstvím. “Jak jen ji, u všech rohatých, dostaneme ze sultánova serailu, Skye?” lámal si Robbie hlavu večer před vyplutím. Seděli právě kolem stolu v jídelně na Greenwoodu. “Jak se tam jednou žena octne, je uvězněna nadosmrti a dostat ji ven je zhola nemožné. Sultán otomanské říše nepropouští otrokyně za výkupné! K čertu! Stejně všechny ženy jeho harému jsou zajatkyně! Ještě žádná se tamodtud nedostala, jedině když byla někomu dána darem nebo až po smrti!” “Musíme najít nějaký způsob, Robbie,” řekl Conn. “Jestli Aidan přežila cestu do Istanbulu, musím ji bezpodmínečně vysvobodit i s dítětem.”

Robert Small našpulil ústa a svraštil čelo. Po chvíli přemýšlení řekl: “Víš, chlapče, jestli tu nějaká možnost je, nedokážu si ji v této chvíli představit, kdybys mě rozkrájel. Ale než se dostaneme do Istanbulu, budeme vědět víc.”

“Budete tam potřebovat nějaký běžný účet, abyste měli pořád k dispozici dost peněz,” řekl Adam.

Skye odpověděla: “Tady v Londýně jsou našimi bankéři jistí Kirovi, židovská rodina. Mají své lidi, povětšině vlastní rodinné příslušníky a příbuzné, ve všech velkých městech v Evropě. Určitě mají někoho také v Istanbulu. Pošlu pro ně, ať přijdou sem na Greeenwood a probereme to.”

Okamžitě byl vyslán sluha do města a k všeobecnému překvapení se hned ten večer dostavil zároveň s ním i pan Eli Ki-ra. Byl to vysoký, hubený pán s šedivými kučerami a vážnýma 230

tmavýma očima, které se nicméně dokázaly občas usmát. Měl na sobě dlouhý kaftan z černého sametu, lemovaný kožešinou, na hlavě plochou sametovou čapku, jakou nosili všichni vážení obchodníci v hlavním městě, a kolem krku těžký zlatý řetěz vzácné řemeslné práce.

“Viděl jsem v docích vaše lodi, připravené k odplutí,” pravil, “a domyslel jsem si, že mě chcete vidět ještě před odjezdem; a já stejně zítra odplouvám do Francie. Minulý týden mi zemřel v Paříži bratr, musím tam jet rozhodnout, který z jeho dvou synů je schopnější stát se jeho nástupcem. Čím vám mohu sloužit, madame?”

“Můj bratr musí jet do Istanbulu, pane Kiro, a rádi bychom věděli, zda se tam zdržuje někdo z vaší rodiny, kdo by nám mohl poskytnout kredit na základě našich depozit tu v Londýně.” “Do Istanbulu? Vždyť Istanbul je centrem našich rodinných bankovních obchodů. Náš prastrýc tam původně začal obchodovat v malém, ale je zásluhou především mojí tety Ester, že se jeho podnikání výborně rozvinulo a jen díky jí je bankovní dům Kira dnes světoznámý. Ester Kirová, bůh jí žehnej, dodnes vládne větvi naší rodiny v Istanbulu, a to je jí osmdesát osm let! Samozřejmě, že jako ředitel společnosti vystupuje její syn Solomon, ale ve skutečnosti všechno řídí ona. Po dobu vašeho pobytu v Istanbulu vám tedy můžeme být k službám.” Skye se začala zajímat: “Jak to,” vyptávala se Eliho Kiry, “že se vaše teta jako pouhá žena dopracovala takového vlivu a bohatství?”

“Teta Ester a její bratr Josef, můj otec buď čest jeho památce osiřeli v raném věku. Vychoval je jejich strýc v Istanbulu, ale protože jejich zesnulý otec byl jen mladším bratrem, neměla teta Ester žádné věno. Začala tedy už od dvanácti let obchodovat vzácným zbožím z dovozu a nabízet je dámám v haré-

mech boháčů. Měla úspěch, rychle se stala známou, a už když jí bylo šestnáct, získala si přístup do harému samého sultána. Když jí bylo dvacet, byla už důvěrnou přítelkyní první favoritky sultána Selima, jejíž syn Sulejmán byl v té době následníkem trůnu. Byla to proslulá Cyra Háfízová a díky její přátelské náklonnosti k naší tetě naše rodina své jmění nesmírně rozmnožila. Jelikož naše teta prokazovala sultánovu rodu neocenitelné služby i na poli tajných informací, bylo obchodní podnikání naší rodiny v celé turecké říši jednou provždy osvobozeno od daní. Teta dala svému nejstaršímu jméno Solomon podle prvorozeného syna Cyry Háfízové, Sulejmána Velikého. Už celá léta nemusí teta Ester provozovat obchůdky s dámami vládcova harému kvůli živobytí, ale přesto to stále dělá. Nejspíš by se nudila, kdyby měla jen tak sedět na dvorku a vyprávět pohádky

pravnoučatům. Spřátelila se nejen s Cyrou Háfízovou, ale i s její nástupkyní, favoritkou jejího syna Sulejmána, paní Churrem, i s matkou panujícího sultána Murada Nur-U Banu, někdejší favoritkou sultána Selima II. Udržuje přátelské styky také se Sa-fijou, první manželkou Murada III.”

Conna vzrušením až zamrazilo. Nezdržel se a řekl: “Pak by mi možná vaše teta mohla pomoci v jisté delikátní záležitosti; kvůli ní vlastně do Istanbulu cestuji.” “Conne,” zarazila ho Skye nervózně, “nemyslím, že bychom měli zatěžovat pana Kiru našimi problémy.” .Jestliže mi má jeho teta pomoci, musím se mu svěřit,” namítal Conn.

“Ne, mylorde,” řekl Eli Kira, “vaše sestra má pravdu. Nesvěřujte se mi. Jelikož sám do Istanbulu nepojedu, není třeba, abych byl do vašich plánů tam zasvěcen. Pošlu současně s akreditivem naší banky i dopis tetě v tom smyslu, že jste osoba důvěryhodná a že vám má naše tamější rodina jít na ruku, pokud tím neohrozí sama sebe. Raději o vašem záměru nechci nic vědět. Má-li se jednat o něco nebezpečného, pak čím méně lidí o tom ví, tím lépe.” Když se tak dohodli, pan Eli Kira se odporoučel. Postará prý se, aby byly potřebné listiny a doporučení odeslány hned zítra ráno. Vyšle celkem tři vyhotovení, po třech poslech. První z nich bude holub; poletí do Paříže, tam mu bude dopis odejmut, vyslán jiný pták na další místo určení, provede se znovu výměna a až třetí holub doletí do Istanbulu. Dalšími dvěma posly budou lidské bytosti. Oba poslové musí vyplout nejprve na moře. Jeden se vydá jižní trasou, celou cestu po moři, Středozemním mořem až k Bosporu. Druhý pocestuje lodí jen do Hamburku a odtud přejede koňmo přes celé Německo, až se dostane do severních provincií otomanské říše a posléze do hlavního města. Pravděpodobně dospějí všechna tři poselství k cíli, každé ve svůj čas, ale přesto budou vypraveni poslové tři, protože jistota je jistota, jak pravil pan Kira. Až se Conn O’Malley v Istanbulu objeví, budou tam o něm Kirovi už informováni; Skye věděla, že je na ně spolehnutí.

Několik dní na Greenwoodu tři starší bratry O’Malleyovy ani nezahlédli, ale když flotila po třech dnech od Kirovy návštěvy vyplouvala z londýnského přístavu, byli Brian, Shane a Shamus na svých místech, každý na palubě vlastní lodi a se svou posádkou. Ten první den byl sice nejobtížnější a na manévrování nej-náročnější, ale Conn se stokrát raději svěřil dobře vycvičenému a spolehlivému mužstvu O’Malleyových než jakýmkoli jiným námořníkům, co jen jich na světě je.

“Myslím, Skye, že jediné nebezpečí mi hrozí od mořské nemoci ,” smál se.

“Vždycky jsi byl z nás nejhorší námořník, a to jsi, prosím,

syn Dubhdary O’Malleyho!” přizvukovala.

“Asi že když jsem byl počat, Skye, šéme starého pána už

sláblo. Dostal jsem sice do vínku šarm, kterým Bůh zapomněl

obdařit bratry, ale zato zas slabý žaludek.”

“Neriskuj, Conne. Mrtvý bys Aidan nebyl nic platný. Cítím,

že žije. Předej mé poselství Osmanovi a řekni mu, že bohužel

nemohu přijet osobně, ale že se snažím smířit s osudem. On tomu porozumí.” Pevně ho objala, políbila na obě tváře a řekla: “Bůh s tebou, bratře, a ať tě blahoslavená Matka Boží v pořádku dovede zpátky domů, i s Aidan.”

“Nedělej si starosti, sestro,” uklidňoval ji, “vrátím se a Aidan se mnou, to ti slibuji. Se mnou to nedopadne jako s Niallem; vím, že na to myslíš.” Ještě jednou ji pevně objal a pak se obrátil k švagrovi; stiskli si pevně ruce.

“Už to řekla všechno, i za mne,” usmíval se Adam, “ale to je u nás pravidlem. Šťastnou cestu, chlapče! Co nevidět budete oba zpátky, pevně v to věřím!”

Greenwoodský kočár dopravil Conna do přístaviště, kde nastoupil na loď Robbieho Smalla. Byla nová, zkušební plavbu prodělala právě minulou zimu. Nesla jméno Bon Adventure a nad její rychlostí a snadnou ovladatelností byl Robbie pýchou bez sebe. Conn měl cestou sdílet kapitánské apartmá s Robbiem. Connův sluha Cluny si spokojeně prohlížel pěknou prostornou kajutu a pak se usmál: “No, tady to budeme mít pohodlné, pane! Rád zas cítím palubu pod nohama.”

Conn neodpověděl. Zatím se mu sice žaludek neozýval, ale to nemusí trvat věčně a lépe ho nepokoušet. Nepříjemně pociťoval pohyb lodi, když se proplétala mezi ukotvenými plavidly, i jak se vyhoupla do hlavního toku Temže. “Myslím, že zůstanu radši na palubě, Cluny,” řekl nakonec. Clunyho úšklebek už nezahlédl. O tom, že O’Malleyových nejmladší má slabý žaludek, se totiž vykládalo po celé Innisfaně. Conn se venku cítil mnohem líp, přestože tam byl víc cítit říční pach. Tajně doufal, že třeba už svůj hendikep překonal.

Den byl slunný a ráno chladné, ale nic ještě nenaznačovalo příchod podzimu. Lehký vánek nadouval plachty a loď se pomalu a majestátně sunula na širé moře. Když proplouvali podél Strandu, spatřili uprostřed trávníku sestru, švagra a všechno jejich služebnictvo, jak ještě naposled ze všech sil mávají a křičí ‘Šťastnou cestu!” a “Bůh vás provázej!”. I on jim mával divoce, oči plné slzí, a sledoval je pohledem, dokud mu v zákrutu řeky nezmizeli.

Zanedlouho proplouvali kolem Greenwichského paláce, teď prázdného a tichého, protože královský dvůr byl na cestách.

Bylo to královnino oblíbené sídlo, a když ho viděl z lodi, ani se tomu nedivil.

Píchlo ho u srdce; vždyť právě tady se poprvé setkal s Aidan! Tady měli svatbu a odtud se vydali na svatební cestu na její milovaný Pearrock Royal. Ach, kéž by už měl zpátky svou drahou ženu! Musí ji najít a přivést domů, nic ho nezastaví! Což jí kdysi neslíbil lásku ,pro všechny časy’? Modlil se, aby na to pamatovala, ať už je kdekoli.

Okolí řeky se stále snižovalo, břeh se zplošťoval, jak se blížili k ústí Temže, a po levici už bylo vidět Southend. Za ním přijde ještě Margate a pak už průliv, zvaný Anglický kanál. Bon Adventure vyklouzla z ústí řeky s půvabem tančící dívky, a když ucítil známé převalování vln pod kýlem, srdce se mu rozbušilo: Největší dobrodružství jeho života začíná!

Část třetí

Dar moře KAPITOLA 10

Vlahý podzimní vánek laskal Aidan tvář, když se loď pomalu blížila k starobylému městu velikého Konstantina. Ačkoliv se loď cestou několikrát zastavovala na řeckých ostrovech, aby nabrala pitnou vodu, Aidan nikde nesměla vystoupit na břeh, ba ani trochu se projít, protože byla považována za majetek příliš cenný, než aby byl vydán riziku přepadení. Už celé tři týdny nestanula na pevné zemi a přistání se nemohla dočkat. Cesta nebyla nepříjemná, naopak, Aidan měla veškeré pohodlí. Přesto se cítila tak stísněná jako dosud nikdy.

Od okamžiku, kdy ji dej koupil, byl každičký její pohyb sledován. Její pobyt byl omezen pouze na dejův dům v Alžíru a nyní na tuto loď, která se jí stala vězením. V dejově paláci se zdržela týden, pak byla v zakrytých nosítkách přemístěna do přístavu a rovnou na loď. Nad ránem druhého dne jejího pobytu v Alžíru se otevřely dveře a do pokoje vstoupila Margaret. Aidan rychle vyskočila na nohy. , Jak je ti, Meg?” Margaret Browneová na ni pohlédla zamlženýma očima. “Je mi dobře,” odpověděla. “Možná jsem trochu unavená, ale jinak je mi dobře.”

Aidan se musela zeptat: “Vzal tě dej…” začala, ale Meg ji přerušila.

“Už nejsem panna,” řekla tiše. “Dej už sice není žádný mladík, ale je velice potentní a nebyl ke mně nelaskavý.” Aidan vzala dívku do náručí a jemně ji hýčkala. .Jestli pro tebe mohu něco udělat nebo ti něco vysvětlit, Meg, stačí říci. Byla bych ti to dopověděla včera večer, ale přišli pro tebe tak brzy!” “Je mi dobře,” opakovala světlovláska podruhé, “a už jsem se smířila s tím, že strávím zbytek života tady, u svého pána a vládce. Už nikdy neuvidím Kent. Není to to nejhorší, co mě mohlo potkat, Aidan. Třeba se mi i narodí dítě. Dejovy favoritky stále ještě rodí děti a dítě by pro mě znamenalo vše. Bylo by to něco, co patří jen mně, něco jako vlastní rodina.” Načež se Meg stočila do klubíčka na matraci na zemi, kterou jen před chvílí Aidan opustila, a tvrdě usnula. Když se později probudila, měla již hlavu jasnější a oči už neměla tak skelné, ale její postoj se nezměnil. Vnitřně se rozhodla přijmout realitu, a proto byla teď klidná, smířená. “Už mi neříkej Meg,” řekla to odpoledne Aidan. “Meg Browneová už neexistuje. Dej rozhodl, že se budu jmenovat Zadíra, což znamená Vysněná, protože prý jsem svému pánu přinesla splnění jeho nejtajnějších snů: se mnou prý se mu vrátilo mládí.”

To byla poslední slova malé Angličanky, která pronesla

k Aidan, protože zakrátko nato přispěchal eunuch, aby ji odvedl

do vlastního apartmá. Nabubřele se chlubil Aidan: “Nalezla velikou milost v očích svého pána a vládce. Kéž se vám daří také tak!” To bylo naposled, co Aidan Meg viděla. Jediným pramenem informací byl pro Aidan mladý eunuch jménem Džindži, který jí byl přidělen k obsluze. Byl to malý hnědý chlapec s vlahýma tmavýma očima, klasických rysů, s nakrátko ostříhanými černými vlasy. Aidan se zdál exotický, nikoho takového nikdy v životě neviděla, přesto se jí líbil. Byl vykleštěn už ve třech letech věku, vykládal jí hrdě, protože ta operace, při níž mu bylo odňato veškeré jeho mužské příslušenství, je prý velice nebezpečná a polovina chlapců při ní umírá. Nicméně se tím jeho cena zdvojnásobila, než kdyby mu byla odňata pouze varlata. Neváhal ukázat Aidan nádherně vyřezávanou trubičku, jíž mu odcházela moč. Je to prý dar jeho bývalého pána na rozloučenou, když ho byl nucen z finančních důvodů prodat. Aidan to úplně omráčilo, dokonce se div nerozesmála, protože jí její situace připadala bizarní a směšná. Sotva před rokem byla ještě hýčkanou a ochraňovanou dceruškou lorda Blisse! Až doposud si myslela, že jí pobyt u dvora před svatbou s Connem dostatečně otevřel oči k realitám života, ale teď shledávala, že ještě spoustu věcí, o nichž se jí doposud ani nesnilo, nezná. Och, jaké podivuhodné báchorky bude jednou moci vyprávět, až se vrátí domů! Myšlenky na návrat do Anglie se totiž odmítala vzdát.

“Zítra ráno vyplouváme do Istanbulu,” řekl jí eunuch šestého dne pobytu v Alžíru, jedu s vámi!” Tak významné povýšení ho radostně vzrušovalo.

“A co je s horoskopem, který mi slavný astrolog Osman slíbil? Přinesu sultánovi štěstí?” chtěla vědět. “Och ano, horoskop,” řekl Džindži nedbale, “je hotov a Osman vám ho dnes odpoledne přijde osobně vysvětlit a obeznámí vás s vaším příštím osudem.”

“A to ho mám přijmout tak, jak jsem,” řekla, “nebo jsou už

ty slibované šaty pro mě hotovy? Jistě nepředstoupím před sultána, jak mě Bůh stvořil!”

“Trpělivost, ženo s měděnými vlasy,” chlácholil ji. “Nové oblečení už je na cestě a dostanete je, ještě než přijde veliký Osman.”

“Kolikrát ti mám říkat, že se jmenuji Aidan, Džindži?” Bavili se francouzsky, protože to byl jediný jazyk, který ovládali oba. “To je vaše staré jméno, ale až přijedete do Istanbulu, dá vám sultán nebo jeho aga kišlar jméno nové. Nemá cenu, abych se namáhal zapamatovat si vaše staré jméno, protože už brzy dostanete jiné,” zakončil rezolutně.

Když se to odpoledne Osman dostavil, přivítala ho Aidan

v kaftanu z hedvábí páví modři, což byla její oblíbená barva. Kraje rukávů byly do šířky čtyř palců bohatě vyšity zlatou nití, drobnými perličkami a skleněnými korálky. Stejný lem se opakoval na dolním okraji kaftanu, i kolem kulatého výstřihu s rozparkem uprostřed, jenž dával zahlédnout její půvabná ňadra. Na nohou měla sandály bez podpatků ze zlacené kůže. Eunuch byl krom jiného i šikovný kadeřník: sčesal Aidan bohaté vlasy dozadu a spletl je do dlouhého, těžkého copu, propleteného zlatými stužkami pošitými perlami.

“Jak krásně vypadáte, mé dítě,” pozdravil ji Osman a pohodlně se uvelebil do polštářů. Eunuchovi, který šukal kolem, aby zaslechl, co bude astrolog říkat, Osman bez obalu řekl: “Jen pěkně jdi, eunuchu, nech nás, a nepokoušej se poslouchat za dveřmi. Mé sdělení je určeno výhradně pro uši této dámy a víš, že poznám, kdybys poslouchal!”

Džindži se Osmanovi váhavě uklonil a spěšně opustil pokoj. Kdyby to byl někdo jiný, byl by přes varování přitiskl ucho na dveře, ale o astrologovi se vědělo, že má šestý smysl, a tak si eunuch netroufal ohrozit své nově nabyté postavení. Aidan hleděla na Osmana s úzkostí. “Eunuch říká, že odplouváme už zítra, pane Osmane. Doopravdy musím do Istanbulu? Nevrátím se do Anglie?”

“Do Istanbulu bohužel musíte, mé dítě, ale nemějte strach, protože váš horoskop ukazuje, že se se sultánem Muradem setkáte jen krátce.”

“Pak tedy škoda, že tam vůbec musím!” poznamenala Aidan lehce, “když tam ani nemám zůstat.”

“To jsem neřekl, mé dítě. Řekl jsem pouze, že nebudete mít se sultánem nic společného, ale vidím tu někoho jiného, kdo má vstoupit do vašeho života, nějakého muže, nikoli vašeho manžela, který získá nad vámi moc. Po nějakou dobu vám nezbude než se k němu přimknout, ale varujte se ho, protože je to Štír a štír si dokáže lvici podrobit. Nejsem si jist, že se vám podaří mu odolat. V tomto místě je ve vašem horoskopu nejasno a je tam ještě něco, čemu nerozumím. Něco jako znovuzrození.” “Co to znamená, mistře Osmane? Vidíte v mém horoskopu Conna, mého manžela?”

“Ano, i Blíženci se tam objevují, ale nakonec všechno zůstane na vás. Vy sama budete muset zdolat všechny překážky, všechno bude jen a jen ve vašich rukou. I jiní vám budou nápomocni, ale konečné vítězství budete muset vybojovat sama.” “Vítězství nad čím?” chtěla vědět. “To nevím, mé dítě, ale nejspíše sama nad sebou.” “Pane Osmane, vy mne děsíte a já tolik doufala, že mi poskytnete útěchu!”

“Má drahá,” naklonil se přes malý stolek, který stál mezi nimi, a pohladil ji po vlasech, “musím vám opakovat nejzákladnější životní pravdu: Jedinou osobou, na kterou se na celém světě můžete spolehnout, jste vy sama. Držíte v rukou svůj osud. Víc nám hvězdy neříkají, ale každé rozhodnutí, před nímž stojíme, má vždycky dvě eventuality. Cesta, kterou zvolíme, určuje naši budoucnost. Musela jste až dosud žít pod mocnou záštitou, že tohle nevíte.”

“Máte pravdu,” odpověděla, “opravdu jsem žila v závětří, chráněna před světem.” Chvíli setrvali v zamyšlení, až se posléze Aidan zeptala: “Poslal jste vzkaz mé švagrové, pane Osmane?” “Ano,” odpověděl.

“Pak tedy Conn pro mě určitě přijede. Najde mě, ať budu, kde budu, a budeme zase spolu.”

“Držte se té naděje, mé dítě,” pravil Osman. “Ale pamatujte, co jsem vám řekl. Jenom vy sama jste pánem svého osudu.” Po celou cestu se v myšlenkách k tomuto rozhovoru vracela, ale když teď upírala zraky na kupole a štíhlé věže hlavního města Istanbulu, pocítila strach. Od moře vypadalo město sice nádherně, ale jeho zvláštní krása jí připadala cizí, nepřátelská a v tu chvíli na ni padla hrůza z neznáma. “Paní,” eunuch jí stál po boku.

“Ano?”

“Paní, musíte teď se mnou, musím vás připravit na vylodění.” Beze slova se Aidan otočila a poslušně ho následovala. Cestovali na velké obchodní galéře, kterou dej najal speciálně pro odvoz daní a darů sultánovi. Plula poháněna převážně větrem, vybavena ohromnými plachtami, ale pro případ potřeby měla i posádku veslařů. Na cestě z Alžíru ji tentokrát nepotřebovali. Veslaři nebyli otroci, ale námořníci z povolání, kteří si tak vydělávali na živobytí. Majitel jim dával přednost, protože pracovali nikoli z donucení, ale z vlastní svobodné vůle, takže mu nehrozila ztráta nákladu při případné vzpouře. Na dary sultánovi si dej najal celou loď. Úplně dole, bezpečně opatřeny, cestovaly vzácné arabské klisny byl jich plný tucet a nádherný arabský hřebec se zlatavou srstí. Byl tu i párek zvláštního druhu psů z jihu, až od Saharské pouště, vycvičených pro lov lvů, a dva páry dlouhosrstých salukiů, loveckých psů Arábie. Loď vezla rovněž nádherné hodiny z ryzího zlata, vykládané drahokamy, vyrobené ve Francii. Dej se jimi chtěl zavděčit sultánovu koníčku, kterým bylo kromě malířství též hodinářství. Bylo tu i krásné sedlo z nejjemnější marocké kůže a k němu uzda, obojí určeno pro zlatého hřebce. Uzda měla udidlo ze zlata a byla vykládaná polodrahokamy. Sedlo bylo pozlaceno a jeho třmeny byly stejně jako uzda zlaté. Dále loď

vezla plnou stovku mladých zdravých mužů, portugalských otroků; dva dokonale stejné rubíny velikosti malého citronu; tři trpaslice jednovaječná trojčata; párek černých pantherů; sáček vybraných růžových perel velikosti třešně, a nakonec Aidan. Celkem dvanáct darů.

Aidan už si zvykla na pohodlné a krásné šaty, které nosily vznešené turecké dámy. Úbor sestával z nabíraných kalhot, u kotníků stažených, průsvitné halenky, přes niž se nosily vypa-sované šaty s rozparkem po stranách, s dlouhými rukávy a hlubokým výstřihem, který dával vyniknout materiálu blůzy. Kolem boků se vázal nádherně vyšívaný šál. Eunuch Aidan sliboval, že pokud v ní najde sultán zalíbení, určitě jí daruje drahokamy posázený pás, který pak bude nosit místo šálu. Když se teď chystali opustit loď, oblékl eunuch své paní háv, kterému říkal feriď-ža. Byl to kus bleděfialového hedvábí s tmavěfialovými pruhy a zahaloval ji od hlavy až k patě. Pozorně jí připevnil pod oči závoj, a tak byla bezpečně chráněna proti dotěrným pohledům. Kdo by se odvážil pozvednout zrak k vyvolené ženě, zahlédl by pouze její oči.

Přistáli. Slyšela, jak na palubě námořníci uvazují loď k nábřeží, zadunění spuštěného můstku. Džindži ji zatahal za rukáv. “Pojďte, paní. Musíte být na břehu první ještě před vyloděním zvířat a trpaslic. Už vás tam očekávají nosítka z paláce.” Aidan se naposled rozhlédla po kajutě, která jí byla po několik posledních týdnů domovem, a pak následovala eunucha na palubu. Tam už je očekával kapitán. Hluboce se jí uklonil. “Má paní,” pronesl francouzsky s arabským přízvukem, “doufám, že jste měla příjemnou cestu a že na nás budete v dobrém vzpomínat.”

“Děkuji vám” odpověděla. “Cesta byla velice příjemná.” Na

to, že vedla do otroctví, byla skutečně dost příjemná, řekla si

v duchu.

“Kéž vás Alláh ochrání a provází vás,” odpověděl kapitán, načež odstoupil, aby mohl řídit vykládání koní. “Podívejte! Podívejte! Neříkal jsem to?” Džindži nadskakoval vzrušením. “Na nábřeží čekají palácová nosítka!” Pomohl Aidan přes můstek a popoháněl ji až k nosítkům. Na zemi seděli a čekali čtyři nosiči a jeden otráveně se tvářící eunuch, který při jejich příchodu povstal.

‘Jsem Omar,” řekl eunuch. Mluvil turecky, ale Aidan už trochu rozuměla, protože ji Džindži během plavby učil. “Je tohle ta otrokyně od alžírského deje?”

“Ano, je,” řekl Džindži, “a já jsem její eunuch; mé jméno je Džindži.”

“Ty se nemáš vrátit s lodí?”

“Ne, ne, mám zůstat se svou paní.” “Jak se jmenuje?”

“Nemá ještě jméno. Dej doufal, že jí sultán ráčí dát jméno

sám.”

“Sultán má důležitější věci na starosti než hledat jméno nějaké otrokyni. Předpokládám, že ji pojmenuje Ilban Bej.” “A kdopak je Ilban Bej?”

“Ty neznáš slavného Ilbana Beje? Vy ale doopravdy přicházíte z konce světa!” řekl Omar opovržlivě. “Ilban Bej je aga kiš-lar domácnosti sultána Murada. On rozhodne, jestli tahle žena, kterou nám posílá dej, bude vůbec přijata do harému našeho pána. Ale nemusíme se bavit tady. Pomoz své paní do nosítek!” Když tak Džindži učinil, zeptal se Aidan: “Kolik jste toho rozuměla, má paní?”

“Dost,” odpověděla francouzsky, “abych poznala, že je Omar nesnesitelný vejtaha.”

Džindži se usmál od ucha k uchu. “Má paní je moudrá,” odpověděl, zatímco jí natřásal polštáře za zády. “Pamatujte, co jsem vám říkal, ženo s měděnými vlasy. V harému panuje pevná hierarchie a vy jste na jejím nejnižším stupni. Chovejte se skromně a uctivě a já vám dopomohu nahoru, jen co se trochu obeznámím s tím, jak to tady chodí.” S těmi slovy zatáhl gázové záclonky na okénku nosítek.

Ucítila, že se nosítka pohnula, a čtyři černí otroci s masivními zlatými obojky, vykládanými perlami a polodrahokamy na krku vykročili ke královskému paláci jménem Jeni Seraj. Krom obojku a nabíraných červených kalhot neměli nosiči žádný další oděv ani obuv. Naslouchala mlaskavému zvuku jejich bosých chodidel a pomyslela si, že na nich musí mít kůži jako podrážku. Aidan toužila vykouknout mezi záclonkami, aby viděla, kam ji nesou. Slyšela zvuky velkoměsta, ale hustý gáz jí bránil ve výhledu. Zároveň se jí k nosu dostávaly nejrůznější pachy, počínaje mořským břehem, kde to páchlo bahnem a rybinou. Jak vycházeli z přístavu, pach moře slábl a nahradily ho jiné. Ucítila pach oleje na smažení, vůni zralého ovoce, vydělávaných kůží i vůni květin. Hluk města byl úplnou kakofonií všech možných zvuků, ale jak se blížili k paláci, postupně slábl. Náhle nosítka s trhnutím zastavila, spočinula na zemi, záclonky se rozhrnuly a Džindži jí podával ruku, aby mohla vystoupit. “Pojďte za mnou,” řekl Omar a zamířil přes dvůr, aniž se ohlédl. Prostě předpokládal, že poslechnou. Aidan se ani nestačila rozhlédnout, ale než vstoupili do paláce, Džindži jí ještě stačil zašeptat: “Vidíte ty zahradníky, paní? Vypadají nevinně, viďte, ale ve skutečnosti jsou to sultánovi kati.” Aidan se zachvěla. Kati! Děsné pomyšlení! Zrychlila krok

a spěchala za Džindžim a Omarem do velké jednopatrové budovy a uvnitř dál tmavou studenou chodbou. Přišli k vyřezávaným dveřím, které střežili dva ohromní černí strážci s hrozivě zahnutými šavlemi v rukou. Omar klidně prošel kolem nich, otevřel před Aidan dveře a ustoupil, aby mohla vejít. Když si její oči zvykly na šero, spatřila před sebou na nízkém stupínku sedět drobného hubeného staříka. Netrpělivě jí pokynul dál.

“Rozumíte turecky?” oslovil ji vysokým mečivým hlasem. “Učím se, pane,” odpověděla váhavě. “Když budete mluvit pomalu a zřetelně, myslím, že vám budu rozumět. Jinak mluvím francouzsky.”

“Pak to tedy protentokrát také zkusím s francouzštinou,” řekl

mužík.

Byl nádherně oblečen do těžkého brokátového roucha s červenočerným vzorem, lemovaného černou kožešinou, na hlavě měl turban ze zlatého brokátu, ozdobený vpředu rubínem. “Sundejte feridžu. Pomoz jí, Omare. Nestůj tu tak důležitě.” Omar spěchal splnit mužíkovo přání, rychle jí sňal závoj a pak i feridžu, kterou hned odnesl.

“Jmenuji se Ilban Bej,” řekl mužík. “Jsem aga kišlar domácnosti sultána Murada. K mým povinnostem patří starat se o zdejší ženy. Vy mluvíte francouzsky. Jste snad Francouzka?” “Ne, pane, jsem Angličanka.”

“Angličané! Zajímavý národ a nevládne jim kupodivu nikdo jiný než žena! Teprve s nimi začínáme navazovat styky.” ‘Jsem královnina důvěrnice,” řekla Aidan, maličko přehánějíc. “Byla jsem jednou z jejích dvorních dam. Jsem vdaná žena; z domova a od manžela jsem byla unesena. Má rodina za mě ráda zaplatí jakékoli výkupné.”

“Tak?” řekl Ilban Bej. “Vy tedy patříte k šlechtě? To je dobře. Máme tu ženy ze všech možných zemí a ze všech společenských tříd od nejvyšších po nejnižší. Ale já mám urozené dámy rád, zdají se mi inteligentnější. Rychleji chápou.” Ostrá očka mu skoro vylézala z důlků, jak intenzivně si ji prohlížel. “A teď,” řekl nakonec, “se svlékněte, ať vidím, jak moc dej uctil našeho pána.”

Aidan zalapala po dechu. “Mám si sundat šaty?” Přikývl. “Má vám váš eunuch pomoci?” a pokynul Džindžimu. Ten se vrhl k Aidan a výmluvnými pohledy ji prosil, aby neudělala scénu. Pokrčila tedy rameny a jen povzdechla. K čemu by jí tady byly nářky? Ilban Bej si ji přeje vidět bez šatů, pak tedy budiž. Pokynula Džindžimu a zvedla paže, aby jí snáze mohl stáhnout tuniku s rozparky, sama si rozvázala šerpu v pase. Eunuch se činil, takže za okamžik stála Aidan před agou kišlarem nahá. Džindži jí rozpustil cop a vlasy natřásl, až se jí roz-243

prostřely po ramenou. Pak padl na kolena, čelem se dotkl země a pravil: “Hotovo, pane.”

Ilban Bejovi se ústa nepatrně zkřivila v letmém úsměvu. Jestli měl na něco nos, pak to byla ctižádost! Obrátil znovu pozornost k ženě, stojící před ním. Byla velká, vyšší než většina žen a dokonce i než někteří muži, ale její proporce byly dokonalé. Vstal a popošel k ní. Dlaní jí přejel po kůži, jako by odhadoval vzácnou klisnu. Otřásla se, když jí neosobně potěžkal jeden prs a trochu zaštípl bradavku, která se překvapivě ztopořila. Zrudla, ale Ilban Bej se na ni upřeně zadíval a řekl: “Máte nejkrásnější ňadra, jaká jsem kdy viděl, a citlivá, jak vidím. To je u ženy velká přednost. Jak se jmenujete?”

“Jsem Aidan St.Michaelová, lady Blissová,” řekla pevně. Podivuhodné, prolétlo jí hlavou, kolik toho žena snese, když ji k tomu okolnosti donutí.

“Nikoli,” řekl klidně. “Vaše jméno budiž Mardžalla, což znamená ,Dar moře’; od tohoto okamžiku budete slyšet výhradně na jméno Mardžalla, rozuměla jste?” “Ano, pane,” odpověděla tiše.

Povšiml si stísněnosti a zmatku v její tváři. Je to zřejmě žena inteligentní a duchaplná, jen si v této pro ni nezvyklé situaci ještě neví rady. Pro tuto chvíli zvolila poslušnost, dokud jí nebude její postavení jasné. Moudré rozhodnutí; o to víc ho znepokojovalo. Je to rozkošné stvoření s dokonalým tělem, nádhernými vlasy, ale jestli právě teď sultán něco nepotřebuje, pak je to další krásná a inteligentní žena, která by ho ovlivňovala. Už čtyři ženy se snaží o totéž a jsou z toho jen potíže. Dej poslal sultánovi inteligentní ženu; ale v nepravou chvíli! Inteligentní ženské bývají ambiciózní. Ilban Bej by si byl upřímně přál, aby ji mo-hl vrátit rodině za výkupné. Bohužel, dej nesmí být uražen a konec konců ani rozhodnutí nenáleží jemu, aga kišlarovi. Musí se poradit s Nur-U-Banu, sultánovou matkou, zvanou sultán-validé. “Oblečte se, Mardžallo,” řekl nahlas a pak se obrátil k Oma-rovi. “Paní Mardžalla bude zatím ubytována v apartmá paní Sajesté.” Vysvětlil to Aidan: “Paní Sajesté mluví jazykem Franků a pomůže vám obeznámit se s novým prostředím, Mardžallo. Je příjemná a můžete jí důvěřovat.”

Když se Aidan znovu oblékla, vyšla ven za Džindžim. Aga kišlar chviličku počkal a pak i on vyšel ze svého apartmá, prošel palácovou zahradou po úzké cestičce, která vedla k malému paláci sultánovy matky, Nur-U-Banu. Ta dávala přednost vlastnímu domu před pobytem v harému Jeni Seraje. Nalezl ji sedět u malého rybníčku, plného leknínů, jak pozoruje zlaté rybky. Byla to žena dosud krásná, rodem Cerkeska. Byla střední postavy, její zlaté vlasy dosud zářily, jen v těle byla maličko plnější, než když bývala kdysi favoritkou zemřelého sultána Selima II. Pozvedla k němu blankytné zraky, ale zůstala sedět.

“Dobré odpoledne, Ilbane Beji,” řekla hlasem poněkud hlubším, než by člověk u tak křehkého stvoření očekával. “Dobré odpoledne, vznešená paní. Přišel jsem složit k vašim rozkošným nožkám jistý problém.”

“Pak tedy usedněte, Ilbane Beji. Smíte promluvit.” Usadil se vedle ní na břehu rybníčka. “Alžírský dej poslal Jeho Veličenstvu lodní náklad darů. Dorazil dnes.” “Vím o tom,” odpověděla. “Prý jsou tam dva páry salukiů. Tolik bych si přála alespoň jeden párek těch pejsků, ale prý je chce i synova favoritka, Safíja kádí.” “Víte, že mezi těmi dary je i žena, paní validé?” “Muradovi pořád posílají ženské,” řekla Nur-U-Banu. “Ano, krásné ženy, nadýchaná koťátka v rozpuku, vyděšené panny s vykulenýma očima, to všechno se do sultánova harému vejde, ale tentokrát jde o něco jiného. Dej posílá sultánovi Angličanku, uloupenou vznešené rodině. Má tu nejkrásnější postavu a vlasy jak leštěnou měď. Obličej má hezký, i když není žádná kráska, ale je inteligentní, má paní validé. Příliš inteligentní, než aby se spokojila s postavením pouhé hříčky vašeho syna, pokud si jí povšimne. Nevěřím, že by po ní nezatoužil, až ji uvidí. Je opravdu rozkošná.”

“Vlastně se mi tu snažíte říci, Ilban Beji, že se té ženské musíme zbavit.” “Ano, vznešená paní.”

“A nemyslíte, že by se nám hodila jako zbraň proti Safíji

kádí?”

“To jistě můžeme zkusit, vznešená paní, ale pokud by získala sultánovu přízeň, určitě by pak zůstala oddána pouze jemu. Safíja se s ní jistě utká a ona se zas bude bránit. Měla by vám za zlé, kdybyste jí chtěla manipulovat, a stala by se vaší další nepřítelkyní. Abychom mařili plány Safíje kádí, na to nám stačí všelijaké krásky se slepičím mozkem, ale tahle žena hloupá není.”

“Pak ji tedy musíme dostat z harému, Ilbane Beji. Promyslím to. Určitě pro ni najdeme jiné použití. Její rodině ji vrátit nemůžeme, protože dej by byl smrtelně uražen. Musíme najít způsob, jak ji využít, aniž by se nutně musela zaplést s mým synem a abychom zároveň projevili vděčnost dejovi.” Svraštila jemné obočí a na okamžik se zamyslila. Ilban Bej trpělivě vyčkával. Nakonec Nur-U-Banu řekla: “Musíme ji dát někomu darem, někomu, koho chce můj syn vyznamenat, ale komu, Ilbane Beji,

komu?”

“Princi Džavidu Chánovi, vznešená paní. Ten bude nejvhodnější.”

Sultánova matka spráskla ruce. “Samozřejmě, Ilbane Beji! Samozřejmě! Ten se hodí! Dnes večer dává můj syn hostinu na počest Džavida Chána a může mu hned představit tu ženu jako

čestný dar. Kde jste ji ubytoval?” “V apartmá paní Sajesté.”

“Výborně! Alespoň ji Murad do večera ani náhodou nezahlédne. Naznačím synovi, že takový dar bude nejvhodnější, a nabídnu se mu, že sama vyhledám vhodnou ženu.” Ilban Bej vstal. “Musím dohlédnout, aby byla Mardžalla na dnešní večer přichystána.”

Sultán-validé řekla se zájmem: “Mardžalla? Tak se jmenuje?” “Dovolil jsem si ji pojmenovat, protože tak dej neučinil,” přiznal Ilban Bej.

“Ano, Dar moře. Jak chytré od vás, Ilbane Beji! Ale proto jste přece byl jmenován aga kišlarem mého syna, protože jste chytrý, viďte?”

“A hluboce oddán své vznešené paní,” řekl Ilban Bej. Nur-U-Banu se zasmála. “Ale především chytrý, příteli, především chytrý!”

“Kdopak je tu chytrý, drahá máti Nur-U-Banu?” Ilban Bej a sultán-validé se otočili a spatřili Muradovu bas-kádí, Safíju, přicházející v čele hloučku dívek. Nur-U-Banu se chladně usmála. “Jak tiše chodíš, Safíjo. Úplně jako kočka. Jak se daří mému vnukovi?”

“Dobře,” zněla strohá odpověď. Bas-kádí byla matkou jediného Muradova syna, následníka trůnu, prince Mehmeta. ‘Nu, řekněte mi, kdo je chytrý?” nechtěla se Safíja dát odbýt. “Ilban Bej,” řekla validé.

“Protože za vámi hned utíkal se zprávou o nějaké mé nové soupeřce, drahá máti Nur-U-Banu? Není vyloučeno, že ta zrzka od deje sultána Murada na nějakou chvíli zaujme, ale kdy už si konečně vtlučete do hlavy, že mě nezavrhne nikdy? Protože mě váš syn miluje, mě!”

Sultán-validé upřela na bas-kádí chladný pohled. “Mýlíš se, Safíjo, jako už tolikrát,” řekla. “Protože nechci, aby ses trápila nepodloženými dohady celý den, dovol, prosím, abych tě ujistila, že tvůj předpoklad je mylný. Ilban Bej mě právě informoval, že se dejův dárek bude výborně hodit jako čestný dar od mého syna princi Džavidu Chánovi a bude mu předán dnes večer. Právě se jdu na to děvče podívat. Chceš jít se mnou? Možná to bude pro syna osvěžující pohled, jak jeho matka a první favoritka kráčejí spolu, výjimečně zajedno?”

Safíja se trochu zarazila. “Vy tu ženskou posíláte pryč?”

“Nepatří mi, abych ji mohla někam posílat, patří mému synovi. Přesto se chystám navrhnout, že by tahle dáma mohla být příjemným darem našemu novému velvyslanci z Krymského chanátu. Nesouhlasíš snad se mnou?”

Ačkoliv takovýhle zvrat událostí zastihl Safíju nepřipravenou, byla natolik bystrá, že okamžitě pochopila. Naskýtá se jí možnost zbavit se potenciální sokyně! Každá nová žena v harému pro ni byla hrozbou, ohrožovala její výsadní postavení. Stejně se už musela dělit o Muradovu přízeň s třemi vážnými sokyněmi: jeho matkou, jeho sestrou Farušou sultán a s jistou Džanfedou, která na něj měla nezanedbatelný vliv, ačkoliv s ním ani nesdílela lože! Byli totiž, zboř se světe, dobří přátelé! Přátelil se s ženou! “Domnívám se, že takový dar bude pro prince Džavida Chána naprosto vhodný,” souhlasila Safíja s tchyní rychle. “Ano, ráda vás doprovodím a podívám se na ni.” Sultán-validé se usmála, ale bez vřelosti. “Pojďme tedy, Safíjo, ale pošli své dívky pryč; není třeba, aby hned celý harém o našich záležitostech věděl.”

Obě ženy v doprovodu Ilbana Beje kráčely k Jeni Seraji. Vstoupily dovnitř a tmavá chodba je dovedla až do malého pokoje na konci. Ilban Bej tam vytáhl ze zdi tri kolíky, načež jeho společnice i on sám přiložili oko k otvorům, jimiž bylo vidět do sousední místnosti. Zdržovalo se tam šest žen, jedna z nich starší a zřejmě jejich velitelka. Ta starší žena, půvabné stvoření s tmavými vlasy a mléčně bílou pletí, byla bohatě oděna do tmavěrůžových nabíraných kalhot, světlerůžové gázové halenky a tuniky z růžovostříbrného brokátu. Seděla na divanu

a právě hovořila s neznámou mladší ženou, stojící před ní. Validé si Aidan důkladně prohlédla. S tím, co viděla, byla zřejmě spokojena, protože jí přelétl tváří úsměv, načež pravila: “Princ bude spokojen; takový dar na něj udělá dojem. Není sice klasicky krásná, ale je to rozkošná žena a to, že už není panna, je spíš výhoda, protože jak jsem slyšela je princ Džavid Chán muž rafinovaných chutí.” S pohledem na Safíju řekla zlomyslně: “Máš štěstí, dcero, že jsem se nerozhodla použít Mardžallu proti tobě, protože jsem upřímně přesvědčena, že ona jediná by ti dokázala mého syna přebrat natrvalo.” A Nur-U-Ba-nu se zlomyslně zachechtala.

Safíja vzteky zrudla, ale sultánově matce, nejmocnější ženě v říši, se odporovat neodvážila.

Když viděla, jak se ošívá, validé se zasmála ještě jednou

a pak pravila k Ilban Bejovi: “Na dnešní představení u dvora na

Mardžalle v ničem nešetřete! Chci, aby byl princ Džavid Chán

Muradovi zavázán vděčností za takový dar. Až bude připravena,

nechte mi Mardžallu přivést. Dám jí ponaučení, jak se chovat.”

“Stane se, vznešená paní,” řekl aga kišlar a vyprovodil sultán-validé z pokojíka.

Safíja se na okamžik zdržela, aby se mohla ještě jednou podívat na svou možnou soupeřku. Tím, co viděla, nebyla nijak nadšena a v duchu musela souhlasit s Nur-U-Banu. Mardžalla by se pro ni mohla stát vážnou hrozbou a Safíja dokonce ani nechápala, proč se validé takové příležitosti nechopila. S povzdechem ulehčení posléze i ona opustila tajný pokojík a vrátila se do vlastního nádherného apartmá, aby si před večerní recepcí trochu odpočinula. Safíja byla krásná žena; původem Benátčanka ze slavného rodu Baffo. Když byl její otec kdysi jmenován místodržícím na Korfu, cestovala za ním, a její loď byla přepadena piráty. Odvezli ji do Istanbulu, aby ji tam na Velkém bazaru prodali na trhu otroků. Tam ji objevili nákupčí sultánova agy kišlara a tak se dostala do Jeni Seraje. Bylo jí právě třináct, když byla poprvé představena sultánu Muradovi. Její bílá pleť a rusé vlasy ho úplně uchvátily. Měla vlasy rudozlaté, ne nepodobné vlasům té nové otrokyně, Mardžally.

Zamilovali se do sebe a Safíja Muradovi dala jeho jediného syna, prince Mehmeta. Po několik let se jí dařilo udržet si ho pro sebe, takže se ani nepodíval, ani nepomyslel na jinou, až jeho matka začala na Safíjinu moc nad synem žárlit. Byla to právě Nur-U-Banu, Paní světla, která trvala na tom, že si její syn musí brát na lože i jiné dívky než Safíju. Oh ano, především z důvodů následnictví, protože měl sultán zatím jen jedno dítě, ale Safíja, což znamená Neposkvrněná, si o tom myslela své. Vyhledala jistý starý recept, který prý používala už sultán-validé Cyra Háfíz a její tři nejlepší přítelkyně, favoritky sultána Selima L, aby svým sokyním v harému zabránily v početí. S pomocí několika důvěrnic vlastníma rukama připravila osudný nápoj a dohlížela, aby byl nepřetržitě přidáván do šerbetu, který se podával harémovým kráskám. Také žádná z nich nepočala. Pak ale sultán-validé na úklad přišla a Safíjiny pomocnice byly popraveny, jí pro výstrahu. Vzala si to varování k srdci. Sultán Murad tak přičiněním své matky Nur-U-Banu po několika letech manželské věrnosti jediné ženě objevil, že je vlastně polygamní. Krásné ženy ho velice přitahovaly a jeho apetit na ně neznal mezí, byl přímo zázračný. Najednou vylétly ceny otrokyň na trzích Istanbulu do astronomické výše a čím byla dívka krásnější, tím víc svému majiteli vynesla. Muradova reputace v tomto směru rostla, protože z harému pronikaly zprávy o tom, že si na jedinou noc bere do postele i dvě až tři děvčata. Měl už dům plný dětí ženského pohlaví, ale žádného dalšího syna. Přes všechnu svou chtivost žen ale zůstával Safíji srdcem věrný, což jí ovšem bylo pramalou útěchou. 248

V soukromí vlastního apartmá si Safíja lehla na divan a rozvažovala, proč se vlastně Nur-U-Banu rozhodla darovat Mardžallu velvyslanci Krymského chanátu. Pročpak ji nepoužila, aby jí, Safíji, Murada odloudila? To, že už se Mardžally nemusí bát, jí nestačí. Musí zjistit pravý důvod rozhodnutí sultánovy matky! Neklid ji vyhnal z divanu, nervózně začala přecházet sem a tam. Její dvorní dámy se udiveně dívaly jedna na druhou, až je rozmrze-le poslala pryč. Co jen má Nur-U-Banu za lubem? mučila se. Nakonec to nevydržela, vyběhla ze svých komnat a zamířila k bytu paní Sajesté. V přístupu do tak bezvýznamného apartmá jí nikdo bránit nebude; naopak ještě budou její návštěvou poctěni. “Safíjo kádí!” Sajesté údivem div nepadla na kolena, když vítala sultánovu první favoritku. Sajesté byla Syřanka, krásy již trochu vybledlé, která kdysi zaujala předchozího sultána, Muradova otce. Z nějakého důvodu si Nur-U-Banu Sajesté oblíbila, a když Selim II. zemřel, pověřila ji dohledem nad dívkami, jež měly náležet jejímu synovi. I když byla za své postavení zavázána sultánově matce, uvědomovala si, že v případě smrti Nur-U-Banu to bude právě bas-kádí Safíja, kdo bude v harému poroučet. Pamětliva tedy svého nejistého postavení uvítala Safíju vřele: “Čím vám mohu sloužit, má paní?” tázala se. Safíja se rozhlédla po místnosti, kam se mělo vejít celkem šest dívek, a připomněla si vlastní začátky v harému, kdy byla ubytována podobně. “Kde je ta nová otrokyně, Mardžalla?” chtěla vědět.

“Odvedli ji do lázní, má paní. Ještě jí to sice neřekli, ale má být dnes večer při recepci dána darem velvyslanci Krymského chanátu.”

“A copak je vlastně zač?”

“Těžko se s ní dorozumívám, má paní. Mluví turecky jen málo a já žádný jiný jazyk neovládám. Naštěstí má vlastního eunucha, jmenuje se Džindži, a ten tlumočí do jazyka Franků. Je hodně upovídaný. Mám ho zavolat?”

“Ano,” řekla Safíja. “Přiveďte ho ke mně a dejte pozor, ať nás nikdo neruší. Rozuměla jste, paní Sajesté?” “Ano, má paní.”

Sajesté vyklouzla ven, aby našla Džindžiho a spěšně ho hnala do pokoje, kde čekala bas-kádí. Nemusela hledat daleko, klevetil na chodbě s ostatními eunuchy a snažil se sehnat nejnovější informace, zatímco se jeho paní koupala. “Pospěš si, bezvýznamný synu otrokyně,” řekla mu bez dechu. “Chce s tebou mluvit bas-kádí.” Vstrčila ho do dveří a sama zůstala venku na stráži.

Džindži padl na kolena a čelem se dotkl země před vznešenou krasavicí. “Má paní,” zamumlal se strachem, protože ještě 249

nedostal svolení otevřít ústa. Kdyby jí nežádán nabízel své služby, mohlo by to být považováno za drzost. Mohl by tím poškodit postavení své paní.

“Pověz mi něco o své paní, Džindži,” rozkázala bas-kádí, ale nedala mu pokyn, aby vstal. Jen ať pěkně mluví na kolenou, ať k ní musí vzhlížet. Tomuhle triku ji naučil Murad. Dává to pocit nadřazenosti a mluvčího dostává do nevýhodného postavení. Džindži usedl na paty a pohlédl vzhůru na Safíju. “Vím toho jen málo, má paní. Přivezl ji do Alžíru kapitánreis jménem Rašíd al Mansúr. Odvedli ji do dženiny, kde ji koupil dej za deset tisíc zlatých mincí, aby se stala hvězdou v celém diadému darů, jímž chtěl potěšit našeho všemocného pána Murada, třetího toho jména, Alláh ho provázej, a nechť je živ tisíc let.” Safíja se v duchu pousmála nad tak květnatým vyjadřováním malého eunucha, ale ovládla se. “Ale co mi o ní povíš? Copak je zač?”

“Mohu vám říci jen tolik, vzácná paní, že je to žena ve své vlasti vznešená. To je vše, co o ní vím. Není ke mně příliš sdílná, i když už jsem ji opakovaně ujišťoval o své oddanosti.” Jistě, myslila si bas-kádí, to věřím, že ji ujišťoval oddaností, protože má na zřeteli jen vlastní postup v harémové hierarchii. Je stejný jako její věrný Tašin, který ji provází prakticky od začátku. Nezazlívá jim to. Pro ženu, která se poprvé octne v harému, je takový ochránce moc důležitý. Safíja ještě nezapomněla, v jaké úzkosti trávila první dny. Ostře se zahleděla na eunucha

před sebou. “Trefíš do apartmá první sultánovy favoritky, Džindži? Až se tvá paní vrátí z lázní, přivedeš ji ke mně. Rozumíš?” “Ano, má paní kádí,” odpověděl celý nesvůj. Safíja se pro sebe usmála, prošla kolem klečícího eunucha a opustila místnost. Džindži se právě stavěl na nohy, když vlétla dovnitř Sajesté, zvědavostí celá bez sebe. “Co ti chtěla?” vyptávala se.

“Chce se setkat s mou paní, až se vrátí z lázní.” Zatvářil se soustředěně. “Paní Sajesté, není to nebezpečné vzít Mardžallu k bas-kádí? Nemohu neposlechnout sultánovu favoritku, ale bojím se o paní.”

“To nemusíš,” řekla Sajesté suše. “Tvá paní bas-kádí Safíju nijak neohrozí, protože už bylo rozhodnuto, že Mardžallu dostane dnes večer od sultána darem princ Džavid Chán. A ty ji budeš do princova domu samozřejmě provázet. Pro tebe to znamená krok vzhůru na společenském žebříčku, Džindži, protože princ prý nechal své ženy doma, když odjel do Istanbulu. Protože až k němu doletěla dobrá pověst zdejších trhů na otrokyně, chce tady začít znova. On sám potřebuje jen své osobní služebnictvo, takže budeš v současnosti jediným eunuchem v domě. Je 250

to pro tak mladého eunucha obrovská životní příležitost, protože při trošce rozumu a diplomacie se můžeš snadno stát vrchním eunuchem v princově domácnosti. A nejen to: když si tvá paní získá jeho přízeň, máš budoucnost zajištěnou.” Zazubila se

na něj.

Džindži se v mysli obíral posledními slovy paní domu. Skutečně, velké štěstí ho potkalo! Sajesté má pravdu. Má šanci stát se vrchním eunuchem princova harému! A jeho rozkošná paní zas má jedinečnou příležitost stát se princovou favoritkou! Nemá tu žádnou konkurenci! Alespoň do té doby, než princ zatouží i po jiných ženách, což bude, doufejme, brzo, protože pak to bude on, Džindži, kdo půjde důležitě nakupovat na trh nové otrokyně, aby jimi pokoušel pána.

Je princ Džavid mladý?” vyhrkl, protože si uvědomil, že u starého pána by byly všechny naděje liché. Co když je to unavený šedobradý stařec?

“Není to žádný chlapeček,” odpověděla Sajesté, “ale muž v nejlepších letech.”

Eunuch spokojeně pokýval. Výborně! říkal si. Muž v plné síle a doufejme i s přirozenou chutí na pěkné ženské masíčko. “Dobrá zpráva,” řekl velitelce ubytovny s ulehčením, “a jsem vám za ni vděčen. Řekněte mi, paní Sajesté, ví už moje paní, co

ji čeká?”

“Myslím, že jí to ještě nikdo neřekl,” odpověděla Sajesté, “ale nikdo také nezakázal jí to sdělit, takže ji můžeš informovat sám, až ji povedeš za bas-kádí. Moc ráda bych věděla, co jí Safíja

chce.”

“Takže ji tam mám přece jen vzít?” znepokojoval se eunuch. “Nevidím důvod, proč bys neměl,” odpověděla, ale už v duchu sestavovala vzkaz sultánově matce o tom, co se chystá. Soustředila se znovu na Džindžiho. “A copak chtěla paní Safíja tobě, Džindži?”

“Chtěla vědět, kdo je má paní, ale nemohl jsem jí toho moc říci,” odpověděl eunuch. “Paní Mardžalla je hodně uzavřená.” je ještě vyděšená,” řekla velitelka ubytovny zkušeně. “Většinou takhle nové otrokyně reagují. Chudinka! Určitě ji za těch posledních pár měsíců tahali od čerta k ďáblu. Ale až se usadí v princově paláci, rozkvete jako růžička, uvidíš!” spiklenecky na něj mrkla. “Pročpak nejdeš za paní do lázní a nevypovíš jí, jaké vás oba potkalo štěstí? Jděte pak za bas-kádí rovnou.” Zdvořile se uklonil. “Ano, má paní Sajesté,” řekl jen a snažil se nedat najevo nedočkavost, aby Mardžalle už už sdělil šťastnou novinu. Dokud byl v dohledu, kráčel důstojně, ale jen zahnul za roh, rozběhl se, a z prvního patra, kde bylo apartmá paní Sajesté, skákal dolů po dvou schodech, krytým portikem proběhl až na dvůr ženské části paláce. Před vchodem do lázní se

musel zastavit, aby chytil dech a mohl zas kráčet důstojně. Když pak vstoupil do ohromného sálu plného páry, zeptal se nejbližší dohližitelky zdvořile: “Kde bych našel svou paní, novou otrokyni Mardžallu, která se tu chystá na předání princi Džavidu Chánovi? Má vlasy jako měď.”

“Právě ji masírují,” řekla dohližitelka. “Najdeš ji tamhle u té modré kachlíkové fontány.”

Sledoval směr, kterým ukazovala, a uviděl Aidan ležet na lehátku, zatímco ji mladá černoška zkušenými prsty masírovala. Eunuch poklekl vedle lehátka a zašeptal: “Má paní, přináším skvělou zprávu.”

Otočila k němu hlavu a s pohledem na něj upřeným řekla: “A copak, Džindži?” Ani nejevila velký zájem. “Dík zásahu Prozřetelnosti tu nebudeme muset zůstat ani jedinou noc, má paní! Dnes večer budete předána jako čestný dar princi Džavidu Chánovi na recepci, kterou dává sultán na jeho počest. Nejurozenější princ je novým velvyslancem chanátu Krymu u sultánova dvora! Nevzal s sebou do Istanbulu svůj harém, protože se doslechl o našich slavných trzích na otroky a hodlá si založit nový harém zde. A vy se máte stát první dámou jeho harému! Není to skvělé?”

Stříbrné oči se jí rozšířily údivem a děsem a ruka vylétla k ústům, aby zdusila výkřik. Jaká dobrá zpráva? Bože můj, to ne! Tady, mezi stovkami žen doufala, že zůstane nezpozorována, dokud se nepodaří sjednat za ni výkupné. Odmítala přijmout, že je to nemožné, ačkoliv jí to všichni neustále opakovali. Ovšemže může být vykoupena, a také bude! Do té doby chtěla zůstat beze jména a bez tváře a ztratit se v davu. Když zjistila, jak je palác ohromný, její naděje to jen posílilo. A když se cestou k paní Sajesté eunuch Omar tak naparoval, jak ohromný je sultánův harém, že tu tisíc krásek čeká, až je jejich pán pozve k sobě, dělala si naděje tím větší. Div nahlas nezajásala nad touto nepatrnou informací, protože doufala, že se tím snáze dokáže skrýt a vyčkat, až ji Conn vykoupí, což bude jistě brzy. Teď si uvědomila, že její anonymita je ohrožena. Sultán ji chce veřejně darovat někomu dalšímu a Džindži dokonce jásá, že bude jeho první a zatím jedinou ženou! Srdce se jí strachy rozbušilo, nemohla popadnout dech. Pak ji napadlo, že ten princ může být třeba už postarší, nebo bude ochoten naslouchat jejímu naléhání a možná se jí ho podaří přesvědčit, aby za ni přijal výkupné. Vždyť za to výkupné si může koupit žen, kolik chce, a na rozdíl od ní ochotných soupeřit o jeho přízeň! Bude ji muset pochopit; každý soudný člověk ji musí pochopit! Jak by se mohla oddat cizímu muži? Je přece Connovou manželkou

a manžel ji miluje, stejně jako ona jeho! Jak by se mohla k němu vrátit s pečetí hříchu na čele? Ale co když bude k cizoložství donucena? Neví, zkrátka neví, co si počít. Džindži pořád ještě nadšeně blábolil; její nevole si nepovšiml. “A ještě něco, má paní, bas-kádí našeho sultána vás žádá, abyste ji po koupeli navštívila. To je veliká čest; větší by byla jen audience u sultánovy matky ale to se nám nepoštěstí. Přesto nám štěstí přeje, vám i mně. Zřejmě jste se narodila ve šťastném znamení. Neříkal vám veliký Osman něco v tom smyslu? Ani jste mi nic nevyprávěla o horoskopu.”

Jen nezpanikařit, říkala si. Jen se nepřestat ovládat! Jestli ztratí kontrolu nad sebou, je všemu konec. Je třeba odpovídat klidně a nedat na sobě nic znát. Tvůj strach může být použit proti tobě, budeš v nevýhodě, když na tobě poznají strach, říkala si Aidan. Proto odpověděla jen stručně: “Osman předpověděl, že v sultánově domě dlouho nezůstanu.”

“Ajjj! On to poznal! On to viděl ve hvězdách! Řekněte mi, má paní, co ještě viděl! Stanete se princovou favoritkou?” “To neříkal, ‘ odpovídala; neodolala a musela se usmát, přes všechen strach. Eunuchem ctižádost přímo cloumala. “Určitě si získáte princovo srdce, vím to,” pokračoval. “Cítím to v kostech! Budoucnost máme zajištěnou, to je hotová věc, má nejdražší paní! Určitě zbohatneme!”

Aidan pro tu chvíli usoudila, že raději už nic Džindžimu neprozradí, protože ten nemyslí na nic jiného než na vlastní postup. Vykládat mu něco o nadějích na výkupné by bylo čiré šílenství. Udělal by vše pro to, aby jí osvobození zhatil. Později, až se s princem domluví, poskytne věrnému eunuchovi náplast na zklamané naděje: nabídne mu možnost nákupu dalších krásek, z nichž bude moci vybrat princi jinou favoritku. Nepochybně by na takové vyrovnání přistoupil.

Masérka právě dokončila svou práci a melodickým hlasem zašeptala Aidan: “Jste hotova, paní. Můžete se obléci.” “Já už si to vezmu na starost,” vložil se Džindži důležitě. “Ovšem,” zdvořile souhlasila masérka. “Nové šaty pro tvou paní už přinesli. Pojďte, ukážu vám, kde se může paní obléci.” Vedla je z lázní do jiné místnosti, kde se už strojilo několik žen za pomoci vlastních pomocníků a pomocnic. Ze skříně ve zdi vytáhla nabírané bleděmodré hedvábné kalhoty, gázovou blůzu stejné barvy a malé bolerko bez rukávů v tmavší modři, vyšívané červenou a zlatou nití se zlatou lemovkou. K tomu patřil úzký mosazný pásek z článků, který se třpytil jako zlatý, ověšený skleněnými rubíny, malá čapka ze zlatého brokátu a zlaté pantoflíčky. Podala to všechno Džindžimu a se zdvořilou úklonou se vrátila do lázní. 253

Džindži se zamračil. “Pochybuji, že byste mohla v tomhle jít dnes večer na recepci. Není to dost přepychové.” “A co je s těmi šaty, které mi dali šít v Alžíru?” zeptala se Ai dan.

“Jsou moc pěkné,” odpověděl eunuch, “a z nejlepšího materiálu, protože by se dej neodvážil poslat vás sultánovi jinak než v tom nejlepším. Ale jsou to hlavně kaftany, protože vás chtěl dej předvést v kroji své vlasti. Spoléhal, že dostanete kompletní novou výbavu zde, v sultánově domácnosti, pokud naleznete milost ve vládcových očích. Takže budete sice oblečena dostatečně nádherně, ale jen v tom, co jste si přivezla s sebou.” Šeptem dodal: “Sultán Murad je znám tím, že se zlata nemůže nabažit, nerad ho vydává. Je vyhlášený nejen chlípností, ale i lakotou.” Zatímco hovořil, vytáhl z hluboké kapsy nabíraných kalhot kartáč na vlasy a rozčesal a uhladil Aidan zvlhlé a zcuchané vlasy. “Tak,” pravil nakonec, “a teď můžeme klidně předstoupit před bas-kádí, nemáme se zač stydět.”

Vůbec netušila, kde se nacházejí, ale Džindži kráčel vpřed s jistotou. Šla za ním z lázní širokou kachlíkovou chodbou do další velké vykachlíkované haly, dál průchodem do chodbiček stále užších a užších, z nichž poslední nesla jméno Chodba kádí, jak jí bylo řečeno. Tam Džindži stanul před vyřezávanými dveřmi a opatrně zaklepal. Oba strážní, střežící vchod, mu nevěnovali ani pohled. Hezounká otrokyně otevřela a Džindži ohlásil: “Paní Mardžalla na návštěvu k bas-kádí.” Otrokyně zdvořile ustoupila stranou, aby mohli projít. Při vstupu do pokoje Aidan užasla. Jak v Alžíru, tak tady v Jeni Se-raji viděla z harému vždy jen lázně a malé cely k ubytování žen. Myslela si, že harém nic jiného neobsahuje. Teď však viděla, jak velice se mýlila. Malé pokojíky byly zřejmě určeny jen bezvýznamným ženám, protože tady se ocitla v rozlehlém a nádherně vyzdobeném apartmá. Velká okna vpouštěla dovnitř odpolední slunce a skýtala výhled do pěstěné zahrady. Stěny pokoje byly obloženy dekorativními panely, pomalovanými stylizovanými stromy, každý z nich vyrůstal ze zlaceného květináče a byl obsypán květy ve všech barvách duhy. Strop byl vykládán žlutými a modrými italskými kachlíky a u jedné zdi stál kachlový krb s kónickým kouřovým krytem z tepané mědi. Na dřevěné podlaze ležely měkké vlněné koberce v bleděrůžových, tmavěmodrých a krémových tónech.

Zařízení pokoje tvořily nízké ebenové stolky, vykládané perletí do geometrických vzorů, bohatě čalouněné pohovky a hedvábné polštáře. Všude bylo plno lamp, visely se stropu, stály na podlaze či na stolcích a byly vesměs ze stříbra, tepané mědi či rubínového skla. Kam oko pohlédlo, stály ve vázách čerstvé kvě-

tiny a k Aidaninu překvapení se tu procházelo i několik koček, z nichž jedna se jí začala přátelsky třít o nohy. Sklonila se, aby ji pohladila po dlouhé, bílé hedvábné srsti. Aidan takový druh koček ještě nikdy neviděla.

“Arslan si vás oblíbil,” ozval se lahodný hlas a Aidan stanula před překrásnou ženou. Uklonila se, protože šlo o osobu zřejmě významnou a ani nebyl důvod chovat se nezdvořile. Drobná žena plného poprsí si Aidan pomalu a podrobně prohlížela, až jí pod tím pohledem ruměnec stoupl do tváří. Když si toho hostitelka všimla, zlehka se usmála a poklepala Aidan po ruce. “Promiňte, že si vás prohlížím tak zevrubně,” řekla, “ale snažím se zjistit, co vedlo sultánovu matku k tomu, aby vás určila jako dar princi Džavidovi. Jste opravdu půvabná. Ach, málem bych zapomněla! Ještě jsem se nepředstavila. Jsem Safíja kádí, matka prince Mehmeta, následníka trůnu.” Mluvila francouzsky s cizím přízvukem.

Aidan provedla předepsanou dvorskou poklonu, i když jí to v pantalónech moc nešlo.

“Ach, jak krásně to umíte,” řekla Safíja. “Už jsem dvorskou poklonu neviděla od dob svého dětství, kdysi v Benátkách. Jsem totiž rodem Benátčanka, víte. Posaďme se na chvilku a vyprávějte mi, jak jste se sem dostala. Besmo, přines občerstvení!” poručila okounějící otrokyni a pak stáhla Aidan vedle sebe na divan do hedvábných polštářů. “Vím, že vám říkají Mardžalla, ale jak se jmenujete doopravdy? Já jsem Giulietta Lucrezia Fiora Maria Baffo. Vlastně se mi jméno Safíja zamlouvá líp. Je alespoň kratší.” Přátelsky se na Aidan usmála. Jmenuji se Aidan St. Michaelová a jsem Angličanka. Až do sňatku jsem byla členkou dívčí družiny naší královny.” Stříbro-šedé oči se jí zalily slzami. “Chci zpátky domů,” řekla a přes všechnu snahu je zadržet se jí slzy skutálely po tvářích. Rychle je otřela hřbetem ruky.

‘Také jsem to chtěla, když jsem se tu poprvé octla,” řekla Safíja, “ale pak jsem si získala srdce mého pána Murada a na ostatním světě mi přestalo záležet.”

“Chci domů,” opakovala Aidan. “Toužím se vrátit k manželovi, madame. Jestliže svého pána milujete, pak jistě pochopíte, jak mi je! Byla jsem vyrvána z lůna rodiny zločinným příbuzným, který se nejprve pokoušel připravit o život manžela, aby si mě mohl vzít sám a zmocnit se tak mého jmění, a když se mu to nepodařilo, unesl mě a prodal do otroctví pro vlastní zisk! Jsem tady neprávem!”

Jednou ale tady jste,” namítla Safíja, “a všechno bude pro

vás snazší, když prostě přijmete skutečnost, jaká je, a začnete

nový život. Stejně nemáte na vybranou, Mardžallo.”

.Ještě pořád mohu dobrovolně zemřít,” řekla Aidan tiše. “Když se nemohu vrátit ke Connovi, svému manželovi, zvolím raději smrt.”

Bas-kádí byla jen o čtyři roky starší než Aidan, ale v harému už strávila polovinu života. Za tu dobu poznala pár žen, které volily raději smrt než otroctví, ale nebývalo to vždycky nejsta-tečnější rozhodnutí. “Někdy je k životu třeba víc odvahy než k smrti, Mardžallo,” řekla, ‘a o Angličanech jsem vždycky slýchala, že jsou stateční.”

“Ale stát se hříčkou nevěřícího!” namítla Aidan a Safíja se nezdržela smíchu.

“Cože, nevěřícího!” řekla. “Ach, Mardžallo! Tohle je typická reakce křesťanů; přestože jsem se doslechla, že i mezi nimi panují rozbroje a že vaše Anglie stojí v čele odporu proti papeži. Muslim uctívá jediné božsjvo, jemuž křesťané říkají Bůh. Muslimové ho volají Alláh, a Židé podle mé přítelkyně Ester Kirové ho nazývají Jehovou. Muslimové jsou lidé velice morální, Mardžallo. Islámské náboženství muži povoluje čtyři manželky, protože se obecně považuje za kruté zatěžovat jedinou ženu manželskými povinnostmi, starostmi o rodinu i rozením

dětí, které si muž obvykle přeje. Ne všichni muslimové si opravdu čtyři manželky berou, ale tu možnost mají. Často si berou ještě konkubíny, domnívají se totiž, že není správné omezovat muže na jedinou ženu. Není to snad čestnější, než když váš evropský džentlmen má sice jedinou manželku, ale mimo to si vydržuje ještě jednu nebo dvě milenky a snaží se dostat pod sukně kdekteré ochotné holce, kdekteré náhodné známosti? Nezdá se mi, že by vám chyběla inteligence, má drahá. Muslim má možná jiné zvyklosti, ale dojista ho nemůžete nazvat nevěřícím!”

“Prosím za prominutí, madame,” řekla Aidan zahanbeně, “ale toužím se vrátit domů stůj co stůj. Můj manžel žije a může za mě zaplatit nemalé výkupné. Ach prosím, pomozte mi!” Krásná tvář Safíji vyjadřovala upřímný soucit “Opravdu bych si přála, aby to bylo v mé moci,” řekla, “a kdybyste byla jen řadová otrokyně, která se náhodně objevila na Velkém bazaru, také bych to udělat mohla. Ale to vy, bohužel, nejste. Máte se stát čestným darem z rukou mého pána Murada významnému diplomatu. Vrátit vás vaší rodině by znamenalo smrtelně urazit deje a to je, samozřejmě, vyloučeno. Smiřte se s osudem, Mardžallo! Dovídám se, že je princ Džavid Chán muž velice atraktivní a mužný a jen o pár let starší než můj pán Murad. Máte veliké štěstí! Když dokážete prince oblažit, pak budete jako dar od mého pána Murada považována za něco, co nosí štěstí; a navíc se i já mohu stát vaší přítelkyní. Protože tady, v Jeni Seraji, nezů-256

stanete, nestaneme se sokyněmi, a tak se s vámi budu moci přátelit. Žena v mém postavení mnoho přátel nemá.” Aidan si zhluboka povzdechla. Všechno jí tu připadalo jako zlý sen. Cítila se jako moucha zmítající se v prázdné pavučině. Zatím se ještě neobjevil žádný pavouk, aby jí ublížil, přesto je chycena a není pro ni úniku.

“A se mnou tomu bude také tak?” otázala se Safíji. “Nejspíš ano,” odpověděla bas-kádí upřímně. “Vždycky se vyskytne nějaká žena, která se vám vašeho pána snaží uloupit. Jedinou výhodu získáte, když mu porodíte syna nebo syny, protože jestli ho jednoho dne přece jen ztratíte a odloudí vám ho jiná, zůstanou vám alespoň jeho děti, a když budete mít štěstí, zachová vám přátelství. Ve víc nemůže doufat žádná žena, Mardžallo.” Pak se usmála. “Alespoň vás nečeká jedna nepříjemnost, s kterou se potýkám já, totiž tchýně! V harému vládnou dvě nejvlivnější ženy: jedna z nich je sultánova matka, sultán-validé, druhá jsem já, matka následníka trůnu, bas-kádí. Většinou jsem s Nur-U-Banu na kordy. Celá léta totiž jsem byla jediným objektem přízně svého pána, ale Nur-U-Banu na Muradovu oddanost ke mně tak žárlila, že se neustále pokoušela nahradit mě jinými ženami. Do jisté míry se jí to podařilo. Tenhle problém vám u prince Džavida Chána odpadne. Přijel do Istanbulu sám, jen v doprovodu svých věrných.”

V tomto okamžiku je vyrušila Besma, přinášející objednané občerstvení. V nádherných broušených pohárech tu stál hustý, vychlazený lahodný nápoj, chutnající po broskvích. Safíja mu říkala šerbet. Na stříbrném podnosu bylo narovnáno křehké pečivo, plněné strouhanými ořechy a rozinkami v medu. Aidan shledala, že jí trápení na chuti k jídlu nijak neubralo, a Safíja se usmívala, když viděla, jak jí chutná. K vlastnímu překvapení shledávala bas-kádí, že si Angličanku oblíbila, a když se přesvědčila, že sultán-validé neměla jiný úmysl, než zavázat krymského velvyslance Muradovi vděčností, spadl jí kámen se srdce. Musí se ovšem postarat, aby ta malá Angličanka spolupracovala. Proto se ji pokusila uklidnit.

“Život tady není tak hrozný, jak se vám možná na první pohled zdá,” řekla. “Když jsem před lety přišla do Istanbulu, byla jsem také vyděšená; ale bylo mi tehdy vlastně teprve dvanáct. Kolik let je vám?”

“Na cestě z Alžíru do Istanbulu jsem oslavila čtyřiadvacáté narozeniny,” odpověděla Aidan tiše.

Zajímavé, pomyslela si bas-kádí, ani na ně nevypadá. Nahlas

řekla: “Pak je vám právě dvakrát tolik, než bylo mně, když mě unesli rodičům. Ovšem strach je strach, ať už je vám kolik chce. Vy jste alespoň už zkušenější, než jsem byla tehdy já.” 257

Aidan se smutně pousmála. “Možná vás překvapí, paní Safíjo, že jsem ještě před rokem byla stejně nevinná jako dvanáctileté děvčátko, kterým jste tehdy byla vy. Matka a sestry mi zemřely, když mi bylo deset, a od té chvíle mne otec nespustil s očí. Žili jsme na venkově a otec ani nikdy nechodil ke dvoru. Pak najednou zemřel a já zjistila, že jsem byla svěřena do opatrování královně a ta že je navíc pověřena, aby mi našla manžela, což otec za svého života opomněl učinit. Tehdy jsem o to nedbala, protože jsem byla s otcem ráda a ze všech mužů mi připadal nejzajímavější on.

Ale pak zemřel a královna vskutku skvělá žena! se mne ujala a jmenovala mě jednou ze svých dvorních slečen. A také nás s manželem dala dohromady.”

“A vy jste se ho naučila milovat,” dořekla Safíja. “To bylo veliké štěstí, Mardžallo, ale musíte si jasně uvědomit, že váš dosavadní život skončil, je ten tam. Začínáte znova stejně jako já před šestnácti lety. Věřte mi, když vám říkám, že pro vašeho muže jste od nynějška mrtva. Tak to totiž dopadne, když se křesťanka dostane do zdejší říše. Pro svoji rodinu je mrtva. Už nikdy se nevrátíte, a proto je lépe se s tímto faktem smířit a začít nový život po boku prince Ďžavida Chána.” “Se mnou a s Connem to tak ale nebude,” odporovala Aidan. “To není možné! Naše láska je něco zvláštního, je to láska pro všechny časy.”

“Samozřejmě!” řekla Safíja, “ale teď je s ní konec, Mardžallo. Vzpomínejte na ni, ale pro vás už zůstane jen snem. Ach, má nová přítelkyně, dnes večer budete darována muži krásnému a velice mužnému. Až uvidí, jak jste líbezná, nebude marnit čas a bez prodlení si vás vezme do postele. Jestliže jste manžela milovala, pak jste už zakusila, jakou rozkoš si mohou dva lidé opačného pohlaví poskytnout. Chcete se snad této rozkoše odříci jen proto, že ji máte sdílet s princem? Vždyť už teď vás vaše rodina považuje za ztracenou a kdoví, jestli se váš manžel už neutěšuje s jinou! Nebyli jste dlouho svoji a muži přece touží mít syny! To je realita, s tou se musí žena vyrovnat. Váš manžel už dojista začal nový život. A teď je řada na vás. Kdybyste se nějakým zázrakem vrátila, nebudete vítána. Budou vás považovat za deklasovanou osobu. Budou vás mít za prostitutku, ba za něco ještě horšího! Jestli vás miloval tak, jak říkáte, pak by vám váš manžel bezpochyby štěstí přál, stejné, jako zažívá sám.”

Ta slova Aidan zničila; pochopila, co jí bas-kádí chce říci. Jako by v ní všechno odumřelo; musela si přiznat, že má Safíja nejspíš pravdu. Že už nikdy nemá uvidět Conna, už nikdy neucítit jeho dotek, jeho polibek? Nesnesitelné pomyšlení! Až hlasitě zasténala a marně se ten sten snažila ztlumit dlaní. Nejdražší Kriste Ježíši! Jak jen dokáže dál žít? Jak dokáže vůbec existovat bez Conna? Vždyť dokud se nestala jeho ženou, ani nevěděla, co je to štěstí. Slzy jí kanuly po tvářích a svíjela se bolestí a bezmocí. Safíja vzala Aidan něžně do náručí a řekla: “Vím, Mardžallo. Vím, jak trpíte. Vyplačte se, drahá přítelkyně. Dejte teď průchod smutku, abyste večer, až předstoupíte před prince, byla svěží, a jemu nezbylo, než se do vás zamilovat, a abyste ho dokázala radostně přijmout.”

Chvíli Aidan vzlykala na plných ňadrech bas-kádí, ale jak slzy vysychaly, postupně se vzchopila. Pomalu se začala smiřovat s neradostnou skutečností, kterou jí tu kdekdo vnucoval. Proč jen si pořád myslí, že odloučení od Conna nepřežije? Vždyť bez něho docela dobře vydržela žít až do svatby. Miluje ho. Milovala ho od chvíle, kdy ho poprvé spatřila, ale zdá se, že už ho neuvidí nikdy, ačkoli on se jistě dožije pokročilého věku, o tom není pochyb. A proč by tomu tak nemělo být i s ní? Jistě ji bude oplakávat, protože o síle jeho lásky nikdy nezapochybovala, ale Safíja kádí má pravdu. Muži potřebují syny. Jestli si tento fakt někdo jasně uvědomoval, pak to byla Aidan; vždyť to zažila ve vlastní rodině. Alespoň rod St. Michaelů nezanikne, utěšovala se s jistým zadostiučiněním. Prostřednictvím Conna bude žít dál a splní se tak poslední přání jejího otce, byť jinak, než zamýšlel. Musí si už konečně přiznat, že co tam, to tam, a neuvažovat zbytečně o tom, co bylo či mohlo být. Pozvedla hlavu a hřbetem ruky si otřela vlhké tváře. Třesoucím se hlasem řekla: “Vyprávějte mi, co víte o Džavidu Chánovi , paní Safíjo.”

Safíja si v duchu oddechla. Krize už přešla a Angličanka se s osudem smířila. Bude nakonec jí, bas-kádí, vděčná a pro ni teď, kdy turecká říše začíná navazovat styky s Angličany, může být jako přítelkyně i cenná. “Říká se o něm, že je pohledný a schopný, jinak by k nám nebyl z krymského chanátu vyslán jako zástupce. Je rodem Tatar, ale jeho matka prý byla otrokyně odněkud ze západní Evropy, nevím přesně odkud. To brzy zjistíte sama. Bude pro vás tím nejlepším pánem, Mardžallo!” Moc jí toho o Džavidu Chánovi Safíja neřekla, ale už sám fakt, že má dobrou pověst, ji trochu uklidňoval. Alespoň si získala přátelství sultánovy favoritky a už začínala tušit, že se jí to ve zdejších poměrech bude hodit. Přestože zdejší ženy zůstávaly uzavřeny za zdmi harému, měly podle všeho značnou moc. Začala se pomalu uvolňovat, příjemně vnímala melodický hlas bas-kádí, vychutnávala na jazyku chuť cukrovinek, které během hovoru uštipovaly, a s požitkem hladila dlouhou bílou srst kocoura Arslana, který se jí usadil na klíně a spokojeně předl.

Když sultán-validé, sultánova matka, vstupovala do apartmá první manželky svého syna, uvítal ji milý obrázek dvou půvabných mladých žen, jak se chichotají s hlavami u sebe. Sajesté.už ji informovala, jakou má Safíja návštěvu. Copak asi má bas-kádí za lubem? Nur-U-Banu by to byla ráda věděla. Pročpak si přála mluvit s Mardžallou? Sultán-validé vplula do pokoje se sladkým úsměvem a pravila: “Jak pěkný pohled je na vás, mé dcery. Ach, Mardžallo, vy máte ráda kočky! Jsou to oblíbená zvířata našeho velkého Proroka. Moje kočka Peri zrovna nedávno vrhla miloučká koťátka a z otcovství podezírám tohohle Safíjina toulavého darebáka Arslana. Chtěla byste jedno? Už jsou dost velká, aby mohla jít od matky. Ne! Dám vám je všechna, vždyť v paláci prince Džavida ještě žádné kočky nemají a co se myší a krys týče, není nad ně! ‘

“Děkuji vám, madame,” řekla Aidan tiše. “Mám kočky moc ráda a s díky přijímám.”

“Budu ti teď muset Mardžallu odvést, Safíjo. Musíme pro ni vybrat oblečení na večer.”

“Ne, ne, drahá máti! Není třeba, aby se Mardžalla zdržovala s garderobiérkou. Vždyť máme skoro stejnou barvu pleti a vlasů a já si teprve nedávno pořídila několikery nové šaty.” “Je to od tebe, Safíjo, velkorysé,” řekla sultán-validé, “ale Mardžalla je bohužel o hodně vyšší než ty. Obávám se, že ji slušně obleče pouze vrchní garderobiérka.” “Pak tedy půjdu vybírat s vámi, drahá máti.” Aidan přelétla očima z jedné na druhou. Proč jen se pro všechno na světě o ni tak tahají? Jak je to hloupé! “Ráda si dám od tebe poradit, vždyť máš vybraný vkus,” řekla Nur-U-Banu úlisně. “Nuže pojďme, drahouškové,” otočila se a svižně vyrazila z pokoje, zatímco se obě teprve pracně sbíraly na nohy, přesně jak to měla sultán-validé v úmyslu. Vrchní garderobiérka se k oběma dámám chovala přeuctivě. Prohlédla si kriticky Aidan a pak řekla: “Má velice podobné vybarvení jako Safíja kádí, proto bych navrhovala zelenou.” “Ne, ne,” odporovala Nur-U-Banu. “Ne že bych s tebou nesouhlasila, Latífo; zelená jí jistě jde dobře k pleti, ale pro dnešní večer bych volila něco náročnějšího, co by jí dalo víc vyniknout, protože bude představena velvyslanci. Vyhledej mi něco purpurového.”

Latífa přikývla. “Vy máte přece oko, madame!” řekla obdivně

a vyběhla vyhledat požadované kusy oděvu. Za okamžik byla zpátky s plnou náručí hedvábných a saténových rouch. Rozložila všechno na divan a vzala do ruky první kus, nabírané kalhoty z hedvábného gázu, tmavěfialové se širokými zlatými pruhy. Lem kolem kotníků, do nějž byly kalhoty staženy, byl ze zlatého bro-260

kátu, vyšívaného drobnými perličkami a růžovými korálky. Validé souhlasně přikývla. Další kus byl krátký živůtek bez rukávů ze světlefialového hedvábí, lemovaný sytě purpurovou portou, vyšívanou perlami a bleděrůžovými kousky jadeitu. Validé opět přikývla a jako poslední následovala pláštěnka. Byla ze saténu v barvě královského purpuru, podšitá levandulovým hedvábím a lemovaná stejně jako živůtek. Měla zapínání na ozdobnou sponu z le-vandulově zbarveného jadeitu, vyřezávaného do tvaru květu. “No, Safíjo, co říkáš?” zeptala se Nur-U-Banu. “Na to bych nikdy nepřišla,” připustila obdivně Safíja. “Máte pravdu, máti, je to dokonalé!”

Sultán-validé se spokojeně usmála. Ještě se od ní synova bas-kádí musí moc učit! Určitě se co nevidět bude Safíja před jejím synem předvádět v levandulovém a purpurovém. Nakonec se obrátila na Angličanku, která po celou dobu předvádění mlčela. “Líbí se vám, co jsem vybrala, Mardžallo? Musíte se dnes večer v šatech cítit dobře, je to důležité. První dojem je u mužů vždycky nejdůležitější. To mi věřte, dcero. Jestli snad přece jen chcete jít v zeleném, můžete.” Znělo to laskavě. “Ne, madame, jsem spokojena. Ráda se spolehnu na váš vkus,” řekla Aidan, protože rozpoznala, že sultán-validé přes všechny starostlivé řeči očekává souhlas. I ji bude možná v budoucnu potřebovat. Aidan si najednou uvědomila, že už začíná myslet jako ony! Mírně ji to šokovalo.

“Velmi dobře, Latífo. Ať je to oblečení do hodiny v ubytovně paní Sajesté! Musíš ještě dodat čapku, pantoflíčky a zlatý pásek.”

Vrchní garderobiérka se uctivě uklonila a Nur-U-Banu se bez dalšího otočila a vyšla z pokoje. K Aidaninu překvapení se jí najednou po boku objevil Džindži.

“Máte se vrátit k paní Sajesté a před večeří si trochu odpočinout, paní,” hlásil.

Safíja Aidan krátce objala. “Pamatujte, co jsem vám řekla, drahá Mardžallo, a nebojte se! Koneckonců, Džavid Chán je jenom mužský!” zasmála se rozpustile. “Přijdu vás navštívit, až se usadíte, milá přítelkyně,” dodala a pak se i ona otočila a odspěchala.

Eunuch vedl Aidan zpátky spletitými chodbami Jeni Seraje až k bytu paní Sajesté. Sama bych tu nikam netrefila, říkala si Aidan, jak je to tu ohromné. Sajesté ji přivítala, přidělila jí matraci a ukázala, kam si ji má položit. V místnosti už odpočívalo celkem pět dívek, ale žádná z nich nevěnovala Aidan pozornost. Ani se nenamáhaly tvářit se přátelsky.

“Teď si musíte odpočinout,” řekla Sajesté, “a pak si spolu dáme večeři. Můžete se trochu prospat.”

Aidan by byla ráda spala, protože v bdělém stavu ji přepadaly jen chmurné myšlenky. Věděla, že když bude pořád dokola myslet na to, co se jí stalo, vzpomínat na Connův půvab, přebírat v hlavě to, co jí řekla Safíja, bude se jí chtít zase jen plakat. Až dosud žila v takovém závětří, tak chráněna před světem, že se bude jen špatně přizpůsobovat, těžko si zvykne na nový život. Jestlipak všechny ženy zajaté barbary jsou doma automaticky považovány za mrtvé, jestlipak je jejich rodiny odepíší a ani je nehledají? Až svůj příběh vypoví princi a on svolí k jejímu návratu, zdalipak ji Conn opravdu zavrhne? Uvěří vůbec, že unikla ze zajetí neposkvrněná? Když vezme v úvahu, jakou mají Turci pověst, ať podloženou či nepodloženou, uvěřila by například přítelkyni, že se jí podařilo vyváznout bez úhony? Tím si zdaleka nebyla jistá: Začínala se přiklánět k názoru, že Safíja kádí měla nejspíš pravdu. Pro Conna a celou rodinu je mrtva. Hrozné pomyšlení, závažné rozhodnutí! Je-li to pravda, je ce-lý její dosavadní život vymazán. Bude jako malé dítě, nevědomé, nejisté, všemu se bude muset učit od začátku. Přesto nedokáže okamžitě na všechno zapomenout, ať si tu říkají, co chtějí. Conne! V duchu ho volala. Nejsem mrtva! Nejsem! Neklidně se přehazovala na lůžku. Určitě dostanu hysterický záchvat, jestli s tím hned nepřestanu, říkala si. Postupně se uklidňovala, získávala kontrolu nad sebou. Safíja má pravdu, řekla si nakonec rázně. Jednou jsem tady a za dané situace se musím snažit vyzískat co nejvíc. Utýraná úvahami a také únavou, protože měla za sebou úmorný den, konečně zavřela oči a v mžiku usnula hlubokým, osvěžujícím spánkem.

KAPITOLA 11

Sultánova recepce na počest prince Džavida Chána, velvyslance krymského chanátu, se konala v soukromých zahradách sultánových, těsně sousedících s jeho rezidencí. Byla už noc, ale tmu všude zaháněly pochodně a lucerny, rozvěšené po celé zahradě v girlandách, přes cestičky a kolem fontán, rozmístěné porůznu na stromech. Zahrada nádherně architektonicky řešená měla cestičky vysypané mramorovou drtí, přepečlivě uhrabané. Na konci blíže k paláci se rozkládal trávník, uprostřed něhož stál veliký dřevěný baldachýn, vyřezávaný a zlacený, takže se třpytil docela jako zlatý. Pod ním na velkém divanu z karmíno-vého hedvábí, vyšívaného zlatými hvězdami, seděl sám sultán a jeho čestný host.

Synovi Nur-U-Banu už třicítka minula. Byl středně vysoký, štíhlý, s unylýma očima a bledou pletí. Vlasy i krátce přistřiže-nou bradku měl rudozlaté. Byl to impozantní zjev, každým coulem orientální monarcha, oblečený v nádherném rouše ze zlatého brokátu s vetkanými rudými sametovými tulipány, lemovaném tmavou sobolí kožešinou. Na hlavě měl turban ze zlatého brokátu, ověšený šňůrou oslnivých rubínů, se zlatým pérem uprostřed, připevněným na velkém čtvercovém kusu ryzího zlata. Po levici mu seděla matka, skvělá v tunice barvy půlnoční modři, bohatě vyšívané zlatem, perlami a diamanty. Na hlavě měla Nur-U-Banu závoj, protkávaný zlatými nitkami, a kolem krku přepychový náhrdelník z nepravidelných perel a diamantů. Jakožto sultánova matka nemusela mít tvář zahalenu. Protentokrát ji ovšem neměly zahalenu ani ostatní přítomné ženy, protože se Murad chtěl novému velvyslanci pochlubit vyhlášenými kráskami svého harému. Nikdy jindy by nic takového nepřipustil, ale dnes večer byli sami v soukromí zahrady a koneckonců v tu chvíli byli on a princ Džavid jediní skuteční muži ve společnosti.

U nohou divanu si hověla na pestrobarevných hedvábných polštářích jeho překrásná kádí Safíja a ještě asi půl tuctu favoritek, žen, které se mu staraly o obveselení v posteli a jimž se říkalo ikbal. Některé z nich mu dokonce porodily dcery. Rozsa-dily se malebně jako roj pestrobarevných motýlů, Safíja kádí k němu nejblíž; opírala se mu hlavou o koleno. Pro dnešní večer se oblékla do zeleného se zlatými doplňky. Uprostřed záhonů růží stály vysoké klece s ptáky, kteří se ve vlahé noci rozezpívali. Ostatní dámy harému, všechny oblečené v tom nejlepším, se procházely zavěšené do sebe po cestičkách, obdivujíce květiny a usrkávajíce lahodný šerbet. Byl to obrázek nesmírně utěšený a nikdo ho nedokázal ocenit víc než sultánův host, princ Džavid Chán.

“Přál bych si,” řekl hostiteli, “aby všechny mé noci v Istanbulu byly jako tato; ovšem o takové dokonalosti si mohu nechat jenom zdát!”

Murad se usmál. Dvorské lichocení mu dělalo dobře, přesto nebyl tak pošetilý, aby je bral vážně. “Chystám se zpestřit vaše noci dokonalostí ještě větší, Džavide Cháne,” odpověděl. “Dovídám se, že jste k nám zavítal bez svých žen. Je na tom něco pravdy?” Na kratičký okamžik ústa Džavida Chána ztvrdla, pak pravil: “Je to pravda, můj pane.”

“Tak,” potěšeně se zachichotal Murad, ,je tedy pravda, co se povídá, že hodláte využít našeho vyhlášeného trhu ke koupi otrokyň, Džavide Cháne. Náš Velký bazar nabízí zjevy neuvěřitelné krásy! Všechno možné, od dvanáctiletých panen až po zkušené ženy, je tu k dispozici! Pro každý vkus se tu najde něco. Někdy tam docházím v přestrojení, ne abych nakoupil, ale abych se jen pokochal půvabem vystavených krásek.” 263

Validé se zasmála: “Přesto si nevzpomínám, že by ses někdy vrátil bez nákupu. Můj syn je pravý znalec a sběratel krásy. Není to tak, můj lvíčku?” Věnoval jí pohled a úsměv, plný upřímné náklonnosti; tvářil se trochu jako kluk, přistižený na švestkách. “Dík postřehu mé matky, Džavide Cháne, mi nějaké klamné představy o vlastních pohnutkách dlouho nevydrží. Musím jí bohužel dát za pravdu.”

“Vaše pověst v tomto směru se donesla až k nám. Můj otec má každoročně co dělat, aby sehnal nejdokonalejší krasavice, jež vám posílá jako daň,” odpověděl princ. ‘Když jsme se dozvěděli, že k nám přijíždíte zcela sám, jen v doprovodu služebných, rozhodli jsme se, že vám pomůžeme vybudovat novou sbírku krásek. Právě dnes připlula loď z Alžíru a mezi dary, které mi tamější dej posílá, je i jedna rozkošná žena, kterou bych vám teď rád představil.” Murad vzhlédl k aga kišlarovi, který stál hned za jeho trůnem. “Nechte tu ženu předvést, Ilbane Beji,” poručil. “Je to výjimečné stvoření,” řekl, obraceje se zpět k princi, “anglická šlechtična, zajatá naší lodí. Jelikož má náklonnost k bas-kádí je všeobecně známa, posílají mi neustále ženy s rudými vlasy, které jsou v našich krajích vzácností. Děje se tak s úmyslem mě potěšit, ale mou perlu vzácné dokonalosti mi nic na světě nemůže nahradit,” zakončil a pohladil Safíju po vlasech.

Džavid Chán sultánovi poděkoval s úsměvem a vybranými slovy, ale uvědomil si, že v současné době není pro něj žena zrovna tím, co potřebuje, či co vůbec chce. Za daných okolností ovšem nemohl odmítnout.

“Neděkujte mi, dokud ji neuvidíte,” řekl sultán s širokým úsměvem. “Ale pak mi poděkujete ještě rád a ještě víc, až vám dá syna. O Angličanech se říká, že je to národ lidí statečných, inteligentních a pohledných. Pár jich sem přijíždí za obchodem už po léta, ale co nevidět jim zde povolím velvyslance. Věřil byste, že jim vládne panenská královna? Není to zvláštní? Přesto vypadají docela jako vy nebo já.” “O Angličanech toho mnoho nevím,” odpověděl Džavid Chán. “Na Krym nepřijíždějí.”

Tu oslovil shromážděné hosty silným hlasem sultánův vyvolávač: “Tiše! Tiše! Náš pán, sultán Murad Třetí, Ochránce víry a Stín Alláhův na zemi, teď představí novému velvyslanci chanátu Krym, princi Džavidu Chánovi, synu vládce Krymu, velikého chána Devleta, svůj čestný dar! Všichni nechť zmlknou! Hleďte a obdivujte se velkorysosti našeho velikého sultána, Mu-rada Třetího. Dar budiž předveden!”

“Dar budiž předveden!” opakoval celý harém jako ozvěna. Ze tmy na druhém konci zahrady po centrálních cestičkách 264

mezi dvěma řadami růžových keřů se ozval těžký pleskot bosých chodidel. Postupně vystupovali ze tmy do světla luceren čtyři vybraní, hrdí a krásní černí otroci oblečení do bílých pantalónů, do půli těla nazí, s leopardí kůží přes jedno rameno, nesoucí uzavřená nosítka z čistého stříbra se zlatými gázovými záclonkami. Před divanem, kde seděl sultán se svým hostem, se zastavili a opatrně složili nosítka na zem. Tu se zjevil Ilban Bej jakoby odnikud, pomalu přistoupil k nosítkům a rukou hubenou jako ptačí pařát odsunul záclonky. Zahradou se ozval vzdech očekávání, když se aga kišlar naklonil, aby pomohl z nosítek zahalené ženské postavě. Dovedl ji až před sultána a prince, chviličku posečkal, aby si ji mohli prohlédnout, pak jí pomalu sňal zlatý závoj, kryjící tvář, a jiný, kryjící vlasy. Poté jí svlékl pláštěnku a nakonec i malý živůtek, aby bylo vidět ňadra, načež

ustoupil stranou.

“Nuže, příteli, co říkáte?” pravil sultán, “nesplňuje snad všechno, co jsem slíbil?” Promluvil žoviálně a s úsměvem, ale ani validé ani bas-kádí neušlo, čeho si ostatní nepovšimli. Murad byl rozmrzelý. Nur-U-Banu na něj vrhla zkoumavý pohled a viděla, že si Mardžallu chtivě prohlíží. Zřejmě zalitoval ztráty, ale bylo už pozdě.

Džavid Chán pohlédl na Aidan jen krátce. “Je velice krásná, můj pane, věru velkorysý dar! ‘ řekl formálně.

“Ještě dnes večer si ji odvedete do paláce, příteli,” řekl sultán. “Jak mi bylo řečeno, není už panna, takže se s ní můžete bez odkladů potěšit.” Pokynul Ilban Bejovi. “Dohlédni, ať je připravena na cestu,” poručil.

Aga kišlar se uklonil, oblékl Aidan živůtek, jednomu otrokovi přikázal vzít ostatní kusy oděvu a rychle ji odváděl pryč. Když se octli z doslechu, pravil: “Pojedete s princem na jeho plachetnici. Jeho palác je za městem, dál k severu, na břehu moře. Džindži už tam je i s vašimi zavazadly. Teď vás tu zanechám v péči Omara,” řekl a pokynul mladému eunuchovi, který ho následoval jako stín. “Musím totiž rychle vybrat nějakou speciální dívku pro sultána na dnešní noc. Je celý bez sebe, že jste mu unikla. V tom jsme se validé a já trochu přepočítali. Byla byste si sultána získala velice brzy! Možná proto, že jste tak sošná, Mardžallo. Mnoho štěstí s princem Džavidem Chánem a nezapomeňte, že jste darem od samého sultána. Bude-li princ s vámi spokojen, najdete ve zdejším harému nejmocnější přítelkyně. Rozuměla jste?”

“Ano, pane ago, pochopila jsem,” odpověděla Aidan. K jejímu svrchovanému údivu jí Ilban Bej potřepal po hřbetu ruky, jako by ji chtěl uklidnit, a pak odspěchal. Eunuch Omar pravil: “Toho je dobře mít za přítele.”

, A jako nepřítel, řekla bych, může být pěkně nebezpečný,” dodala Aidan.

Omar přikývl. “Vy jste, paní, věru bystrá,” řekl, pomohl jí do pláštěnky a připevnil jí závoj, halící vlasy, i závojíček přes obličej. Vedl ji bludištěm cestiček v zahradě, na cestu jim svítil malý bílý chlapec ohromnou pochodní, velkou skoro jako on sám. Omar ji dovedl až k přístavišti, kde už čekala princova lodice. “Tady budete v bezpečí,” řekl, když jí pomáhal nastoupit. “Mnoho štěstí!” Pak ostře promluvil na princovy lodníky. Zachytila jen fráze jako “princova žena”, “hlídejte ji dobře” a “varujte se hněvu sultánova”. Pak Omar zmizel. Spěchal zahradami nahoru, zpět k paláci.

Podle všeho zůstala teď sama. Lodníci si nedovolili na ni ani pohlédnout, protože byla majetkem pána. Ten nebyl určen pro jejich oči. Neměla na práci nic jiného, než sedět a čekat na prince, který se jí měl od této chvíle stát jejím osudem. Ani si ho pořádně neprohlédla, protože jak Nur-U-Banu, tak Safíja jí kladly na srdce, aby měla oči skromně sklopené, až bude představována, protože Murad si prý nesmírně potrpí na dobré způsoby a v otomanské říši prý je zvykem, aby se žena v takové situaci chovala co nejskromněji. Přesto se jí podařilo tajně vrhnout na prince pohled zpod řas, ale v té rychlosti si stačila povšimnout jen, že není ani starý, ani ošklivý.

Rozhlížela se kolem sebe po lodi, ve světle pochodní, upevněných na mramorem dlážděném nábřeží. Zvenku si ji nestačila prohlédnout, ale teď viděla, že uvnitř je přepychová. Stěny měly tmavě lakované obložení, bohatě zlacené. Veslové vidlice byly ze stříbra, stejně i držadla vesel. Hedvábný baldachýn byl světle a tmavěmodře pruhovaný, protkaný stříbrem a zlatem. Uvnitř stál velký divan, potažený tmavěmodrým hedvábím a poházený polštáři v barvách baldachýnu. Aidan si povzdechla; bůhví, jak dlouho tu bude muset na Džavida Chána čekat! Kolísání lodi ji ukolébávalo, až usnula.

Džavid Chán se zahleděl na spící ženu. Tmavé pozadí divanu dávalo vyniknout její pleti. Přísnou tváří mu přelétl úsměv. Jak

klidně spí, říkal si, ale ji ovšem nepronásledují kruté vidiny, které plaší jeho spánek. Sestoupil do lodi a tiše pokynul veslařům: “Jeďme.” Lodníci obratně vymanévrovali z přístavu do hlavního proudu vodní cesty, zvané Bospor. Pak začali pravidelně veslovat směrem k severu, k ústí Bosporu do Černého moře. Na výběžku pevniny tam měl princ Džavid Chán palác, obrácený směrem k jeho vlasti, Krymu.

Znovu pohlédl na Aidan a vzal mezi prsty jednu její kadeř. Vlasy jak tavená měď a na omak tak jemné! Neviděl, jaké barvy jsou její oči, ale sultánova matka ho ujistila, že jsou světlé. Sice ne tak nebesky modré jako jeho vlastní, nicméně světlého odstínu. Bílá pleť, rudé vlasy a světlé oči. Ještě nikdy takovou ženu neviděl, ačkoli už viděl spoustu všelijakých blondýnek. I jeho vlastní matka byla plavovlasá, ale vlasy téhle otrokyně jsou opravdová rarita.

Obličej má pěkný, říkal si, líbí se mu. Není sice taková kráska jako validé Nur-U-Banu nebo jako bas-kádí Safíja, ani nemá ten dětsky našpulený výraz mnoha mladých žen. Ne, tahle tvář je mnohem zajímavější, má vysoké lícni kosti a důlek v bradě. Je urostlá, ale nikoli hranatá. Byl by rád slyšel její hlas, rád by věděl, jakým jazykem mluví, zda jí bude rozumět. Nová žena byla pro něj jako každá nová věc: spousta neznámého a zajímavého, co je nutno teprve prozkoumat. Škoda, že právě v tomto údobí svého života nemá zájem. Byl by to rád sultánovi řekl, ale dar od nejmocnějšího vládce světa se jen tak neodmítá, zvlášť když se jí Murad jen nerad zřekl, jak si povšiml. Chudák Murad. Zasmál se nahlas a na ten hluboký zvuk se Aidan s trhnutím probudila. Prudce se posadila, ruměnec ve tváři a plné rty zformované do překvapeného “Ó”. Džavid Chán natáhl ruku a sňal jí malý závojíček s tváře. Na chvíli vzal její tvář do dlaní, hmatem vychutnával hedvábnou pleť a přejížděl jí palcem přes rty. Strachem rozšířenýma očima ho pozorovala. Povšiml si, že jsou stříbřitě šedé. “Mluvíte turecky?” zeptal se mírně. “Jen trochu, učím se,” odpověděla váhavě. “Řekněte, jakou řečí tedy mluvíte?”

“Mluvím několika jazyky. Svým rodným, což je angličtina, pak francouzsky… “

“Mluvím francouzsky plynně,” řekl a přešel do francouzštiny. “Má matka byla Francouzka.” “Proto tedy máte modré oči!”

“A kam to jedeme, můj pane?” Aidan si připomněla slušné vychování.

“Naším novým domovem je palác na poloostrově na konci Bosporu. Je odtud výhled daleko na Černé moře.” “Všechno je to tu pro mě tak cizí, nové,” povzdechla. “Máte nějakou služku? V mém domě nejsou žádné ženy.” “Alžírský dej mě poslal do Istanbulu v doprovodu mladého eunucha jménem Džindži. Ale ráda bych měla kolem sebe nějaké ženy, kdybych směla žádat, můj pane. Je mi nepříjemné nechat se svlékat, oblékat a koupat od někoho, kdo vypadá jako muž, i když jím není.”

“Můžeme toho vašeho Džindžiho zítra poslat na tržiště, aby vám tam koupil nějaké služebné,” odpověděl Džavid Chán. “Pane? Mohla bych jet do Istanbulu s ním? Ne, že bych mu nedůvěřovala, ale když se mají ty ženy stát prakticky mými

družkami, raději bych je vybírala sama. Džindži mne přece jen tak dobře nezná.”

“Proč byste nemohla,” odpověděl princ, “pokud ovšem budete příslušně zahalena. Jaké asi ženy byste chtěla?” “Nevím určitě, ale nejspíš takové, které se octly v otroctví teprve nedávno a jsou na tom stejně jako já.”

Na chvíli se nad jejími slovy zamyslel. Její soucit ho dojímal. “Bojíte se mě snad?” modrýma očima jí pátral v obličeji. “Ano,” upřímně přiznala.

“Nemusíte mít strach, ale řekněte, proč se bojíte?”

“Není mi jasné, co se ode mě očekává, můj pane. Ještě před

rokem jsem byla panna, dcera oplakávající milovaného otce. Jen před sedmi měsíci mi královna našla manžela a právě před třemi měsíci jsem byla unesena a prodána do otroctví. Všechno se to za ten poslední rok sběhlo tak rychle! Předtím mé dny plynuly v míru a pokoji. A teď tu sedím v lodi s cizím člověkem, jenž má být mým pánem, jak se mi pořád opakuje. Nedivíte se, pane, že se bojím, viďte?”

“Mě se nemusíte bát, Mardžallo. Budu k vám upřímný: kdybych nebyl sultánovým vazalem, vůbec bych vás nebyl přijal. Ale takhle mi nic jiného nezbývalo. Budete tedy žít u mne, v mém domě a postarám se, abyste měla všechno pohodlí a cítila se spokojená. To je vše, co hodlám za těchto okolností učinit.” Bezmyšlenkovitě jí vyklouzlo: “Což vás ženy nelákají, pane?” Už o takových mužích slyšela.

Džavida Chána to spíš pobavilo, než urazilo. “Chcete vědět, jestli dávám přednost chrámu Sodomy před chrámem Venušiným? Odpověď zní: ne. Mám velkou zálibu v ženách.” “Och,” zatvářila se zklamaně. On ji nechce, nelíbí se mu! Nakonec musela zažít ještě to poslední ponížení. Už zas prohrává! Jako by měl jediným vítězem v téhle hře zůstat ten prokletý Ca-van FitzGerald, Bůh zatrať jeho duši! Když se po chvíli už s urážkou trochu smířila, napadlo ji něco jiného a chtěla využít situace. “Když mě tedy nechcete, pane, nepřijal byste od mé rodiny výkupné? Jsme velmi bohatí a manžel za mne rád zaplatí.” Už nedbala na to, co říkala Safíja kádí. Raději bude čelit opovržení doma, v Anglii, než aby ji Džavid Chán prodal dál bůhví kam, protože sám o ni nestojí.

“Odprodat sultánův dar, byť třeba zpátky do vlasti a za výkupné, by bylo považováno za obzvlášť odporný prohřešek proti etiketě, Mardžallo.” Rozhodný tón, kterým to pronesl, naznačoval, že tím je pro něj záležitost uzavřena. Mlčky seděl, hleděl zamyšleně před sebe a už se jí nedotkl, ani na ni nepromluvil, dokud nedorazili do paláce. Pak ji doprovodil od lodi setmělou zahradou až k domu, kde už čekal Džindži.

Když eunuch vyrazil směrem k nim, překypuje důležitostí, vzal princ Aidan za bradu, pozdvihl jí tvář k sobě a pravil: “Dobrou noc, Mardžallo. Spěte klidně.”

Hleděla za ním, jak odchází, a ucítila slabé bodnutí žárlivosti. Co je to za člověka? Co vlastně chce? Když po ní netouží, proč si ji chce ponechat? Byla by to pro sultána opravdu tak strašná urážka, kdyby ji za výkupné vrátil rodině? Což se tak mocný vládce vůbec musí dovědět nebo se starat o to, co se stane s nějakou otrokyní?

“Pročpak nejdete s ním? Něčím jste ho rozzlobila?” dorážel Džindži. “Vznešeného prince nemůžete urážet!” “Buď zticha!” rozkázala zkoprnělému eunuchovi ostře a poprvé od svého zajetí dala najevo nadřazenost. “Princ si mě pro tuto noc nepřeje. Možná ze zdvořilosti, protože mi chce po tak dlouhé cestě dopřát odpočinku.”

“Samozřejmě, má paní, samozřejmě. Měl jsem na to pomyslet sám.” Džindži byl samý úsměv.

“A proč, Džindži, jsi na to nepomyslel, co? A teď, kde jsou mé pokoje? Pročpak mě tu necháváš stát jako žebračku?” Div se nahlas nerozesmála, když viděla, jak se může přerazit, aby jí co nejdříve ukázal její apartmá. Dnes se přiučila jedné věci: v podivném světě harému musí mít žena navrch, jinak s ní její eunuch mává. Sledovala, jak Safíja a Nur-U-Banu jednají se služebnictvem; obě si udržovaly odstup. Pokračovala: “Zítra máme ty a já společně zajet na trh do města a nakoupit tam pro mě pár otrokyň, aby mi sloužily a dělaly mi společnost. V téhle domácnosti jsou samí muži. Koukej mi sundat tu těžkou pláštěnku a podej mi oblečení na noc! Přivezls ta koťata, která mi validé slíbila? Ráda bych je viděla, než si půjdu lehnout.” Vířil kolem ní jako vyplašený brouček; marně se snažil splnit všechny její rozkazy naráz. Svlékl ji, podal jí pohodlný kaftan a při tom vydával žalostné vzdechy, když viděl, jaké stopy jí zanechal na bocích těžký zlatý řetěz bohatě ověšený perlami.

Věčná láska

“Hlavní eunuch paní validé vzkazuje, že koťata budou doručena během několika dní, má paní, a nejvyšší čas, říkám já! Tenhle palác byl několik let nepoužívaný a myšmi se to tady jen hýbe!” “Doufám, že ne v mé ložnici.” Rychle prošla místnosti harému, určené pro ženské obyvatelstvo paláce. Prostory sestávaly s ohromného salónu s fontánou uprostřed, kolem dokola bylo dvanáct malých pokojíků, každý měl vlastní okno. Byla tu i prostorná lázeň, vyložená kachlíky, a u jejího osobního apartmá ještě menší soukromá koupelna. Její apartmá se jinak skládalo z malého obývacího pokoje, ložnice a několika místností pro služebnictvo. Protože byla noc, nedokázala odhadnout, kam vedou okna pokojů, ale ráno zjistila, že okna salónu mají výhled 269

jak do zahrady, tak na moře. Pro jednu ženu je tu až moc místa, říkala si, ale princ se nejspíš postará, aby se to tu zaplnilo. Na druhý den ráno se vydali do města jinou, větší lodicí než včera. Princ nezapomněl na svůj slib a Džindžimu dal na cestu pěkně těžký váček s penězi.

Eunuch zaníceně vykládal: “Řekl, že si máte koupit, co chcete, po čem jen vaše srdce zatouží. Zalíbila jste se mu, má paní. Určitě jste se mu zalíbila!”

Plavidlo bylo dostatečně prostorné, aby pojalo jak její nosítka, tak čtyři černé nosiče, a když přistáli, nastoupila do nosítek a cestovala tak pohodlně až na Velký bazar. Odebrali se do oddělení, kde se prodávaly výhradně ženy, a tam teprve Aidan zjistila, jaké měla štěstí, že nebyla prodána ve veřejné aukci přímo z mramorového výstavního bloku tržiště. Celé to místo dýchalo bídou a neštěstím, však také kdo by mohl být v otroctví spokojen, říkala si. Měla se brzy poučit, že právě to je stav pro většinu otroků typický: spokojenost! Pro mnohé to byl způsob života zcela přirozený; jako otroci se totiž už narodili. Jiným přineslo otroctví únik z bídy a strádání. Přesto tu bylo ještě hodně zajatkyň původně svobodných a žen, které přicházely z prostředí, v němž bývaly šťastné, aby stačila vzniknout atmosféra beznaděje a zoufalství.

Trh na ženské otrokyně obsadili převážně muži, i když se tu vyskytlo i několik zahalených žen, jako ona sama, doprovázených eunuchy. Nakoupila co nejrychleji, protože ji hluboce rozrušovalo, když měla bezmocně přihlížet, jak jsou jednotlivé ženy svlékány do nahá a jak je kupci detailně prohlížejí a ohmatávají. Občas zahlédla v očích zajatkyň slzy, ale nejvíc ji dojímala tupá rezignace, kterou dávaly najevo.

Protože Džindži majiteli tržiště tlumočil, mohla svá přání podrobně vysvětlit. Potřebuje tři služebné, sdělovala, pokud možno Evropanky, protože se snaží alespoň několika ze svých družek zajetí zpříjemnit. Majitel tržiště ukázal v úsměvu zažloutlé zuby, které jí připomněly vlčí škleb. “Řekni, prosím, tvé paní, že tu mám přesně to, co hledá,” pravil k Džindžimu. Neoslovil Aidan přímo, protože byla jen žena, ale zároveň stála společensky výše než on, jakožto členka domácnosti prince Džavida Chána. Majitel zatleskal a přispěchavšímu otrokovi něco přikázal. “Mám tady matku s dvěma dcerami,” řekl Džindžimu. “Neumějí turecky a podle všeho ani nejsou schopny se to naučit. Jsou opravdu nesmírně hloupé, a i když jsem si dělal u těch dvou dívek jisté naděje, nechtějí za žádnou cenu od sebe. Jak jen jsme se o to pokusili, nadělaly spoustu nepříjemností. Dokonce se pokoušely o sebevraždu! Kéž bych je byl radši nikdy nespatřil, přisám Alláh, ale tvé paní se možná budou hodit. Ří-

kám ti to na rovinu, protože jsem poctivý. Když se mi nepodaří prodat je všechny najednou, mohu je nechat rovnou raději uškrtit, i tak mě už stálo celé jmění živit je!” Aidan zarazila eunucha pohybem ruky, když se jí chystal překládat: “Rozuměla jsem mu,” řekla. “Podíváme se na ně.” Tři ženy, které vstrčili do místnosti, skýtaly opravdu žalostný pohled. Byly vysoké a kostnaté, s tmavěplavými vlasy, teď špinavými a slepenými. Zakaboněná stvoření s jiskrou odporu v očích. Nevypadají moc slibně, pomyslila si. “Umíte francouzsky?”

Žádná odpověď. Jste snad Němky?” Žádná odpověď. Jste Benátčanky?”

“Ne, paní,” odpověděla nejstarší, “ale jazyku Benátčanů rozumíme, protože s nimi obchodujeme. Pocházíme z okolí Dubrov—

níka.”

“Nenarodily jste se v otroctví, že ne?”

“Ale kdepak! Jsme svobodní lidé! Manžel měl malou továrnu na úpravu ryb. Bydleli jsme ve čtyřpokojovém domě a obě mé dcery měly slušné věno, ale poslední rok nám šly obchody špatně. Manžel nemohl zaplatit daň sultánovi. Přišli vojáci a vzali nám dcery. Když jsem protestovala, jen se zasmáli a řekli, že když mám o ně takovou starost, můžu rovnou jít s nimi. A tak jsme se dostaly sem.”

“Když vás koupím,” řekla Aidan, jste ochotny mi věrně sloužit? Nemohu vám dát svobodu, protože ani já nejsem, bohužel, svobodná. Náležím princi Džavidu Chánovi.” “Co budete po nás chtít, paní?” “Abyste mi sloužily.” “A koupíte nás všechny tři, paní?”

“Ano,” řekla Aidan. “Nebudu přece trhat od sebe matku a děti. Kolik let je tvým dcerám?”

Jedenáct a třináct, ale jsou zvyklé pracovat, paní.” Aidan se obrátila k Džindžimu. “Zaplať obchodníkovi za tyhle tři a jeďme domů. Tady to na mě všechno padá.” Džindži kriticky prohlížel nákup. “Moc hezké nejsou,” řekl a pak se vychytrale usmál. “Ach ovšem, paní Mardžallo! Jak jen jste chytrá! Princ je nebude ani vnímat. Byla byste blázen, kdybyste si do vlastního domu vzala nějaké možné sokyně! Alespoň než získáte princovu úplnou a nehynoucí náklonnost!” A začal smlouvat s otrokářem, který si teď, když se našel kupec, začal své zboží náramně cenit.

“Jak se jmenujete?” obrátila se Aidan zpátky k matce obou dívek.

“Marta. A děvčata jsou Iris a Fern.”

“Mně říkají Mardžalla,” řekla Aidan a k jejímu údivu jí to přešlo přes rty tak snadno. Patrně si už začíná zvykat. “Obchod je uzavřen, paní,” hlásil Džindži. “Zlomil jsem toho loupežníka, který si říká obchodník!” vychloubal se. Aidan se zasmála. “Džindži, Džindži!” kárala ho žertem. “Což se ani trochu nestydíš pořád se tak vynášet?” “Nene, má paní,” ušklíbl se, “nestydím.” Poprvé od chvíle, kdy byl ustanoven jejím osobním eunuchem, si pomyslel, že se jeho snažení možná shledá s úspěchem. Už s ním žertuje, což znamená, že si na nové postavení zvyká. “Těm ženským musíme koupit něco vhodného na sebe,” řekl. “Pojďme do uličky prodejců oděvů snad tam budou mít něco, co by se na ně hodilo, aby alespoň trochu reprezentovaly princovu favoritku. Navštívíme ještě obchodníky s látkami, nakoupíme do zásoby nějaké materiály na šaty pro vás i pro služebné; ale ze všeho nejdřív je vezmeme do veřejných lázní. Nemůžeme je vzít na palubu princovy lodi takhle špinavé. Určitě mají vši, vlasy si jistě nemyly celé měsíce.”

Když si Aidan Martu a její dcery blíže prohlédla, musela s ním souhlasit. Byly odporně špinavé, což bylo s podivem, protože Turci se honosí zálibou v čistotě. Proč dopustili, aby jinak zdravé otrokyně vypadaly takhle, jí bylo záhadou. Zakrátko se jí mělo dostat vysvětlení.

“Nakoupím vám nějaké pěkné a čisté šaty,” řekla Martě, “ale nejdřív vás i s dcerami odvedu do lázní. Tam vás umyjí. Jistě jste se nekoupaly celé týdny a vlasy máte jedna hrůza!” ‘Vykoupat se?” Marta se ošívala. “Naši knězi nás učí, že koupání je hřích, že jenom umrtvováním těla se lze zavděčit Bohu. Prosím vás, neposílejte nás do lázní, paní!” Pane Bože! povzdychla si Aidan. Jak neuvěřitelné tmářství; ale nahlas řekla suše: “Vaši knězi se mýlí, Marto, ale nebudu

o tom s tebou diskutovat. Slíbilas, že mi budeš i s dcerami věrně sloužit, když vás odkoupím. Poslušnost je součástí vašich povinností. Vezmu vás teď do lázní, kde vás důkladně vykoupou a upraví. Když nechcete poslechnout ten nejjednodušší první příkaz, jak mám věřit, že budete poslouchat i jindy? Je to na vás. Můžete odmítnout a já vás vrátím obchodníkovi; uposlechnete-li, budete u mě žít v klidu a bezpečí. Nehodlám trpět neposlušnost ani se smiřovat s hříchem nečistoty!” Pevně se na Martu zahleděla a ta hned začala couvat.

“Poslechneme vás, paní, půjdeme do lázní.” Aidan jen mlčky přikývla.

Nechali je v ženském oddělení veřejných lázní. Džindži šel s nimi, aby vyřídil vedoucí lázeňské přání své jasné paní, milované favoritky prince Džavida Chána. Aidan by se určitě bavila, kdyby slyšela, jakou historku vysypal z rukávu, aby zapůsobil na otrlé lázeňské. Podařilo se mu úplně je pobláznit. Vyšel z lázní s pusou od ucha k uchu a řekl Aidan: “Máme se pro ně vrátit za dvě hodiny. Dají je tam do pořádku, až se budete divit, paní Mardžallo!”

Pak hrdě kráčel před nimi ulicemi města, a důležitě razil cestu Aidaniným nosítkům. Nejprve šli na bazar obchodníků s látkami, kde Aidan s Džindžiho pomocí vybrala pěkné a praktické bavlněné materiály i pár metrů lehkých vlněných a lněných látek pro nové služebné. Snažila se vybírat živé barvy, vždyť ač jsou jen služebné, jsou to především ženy, a to je to nejmenší, co může udělat, aby si je zavázala. Pak se odebrali do krámu se vzácnějšími materiály, kde si Aidan vybrala pro sebe kus tyrkysového hedvábí s vetkávanými stříbrnými hvězdičkami, další kus trávově zeleného hedvábí se zlatým pruhem a k tomu kus bledězlatého gázu.

Obchodník se mohl samou ochotou přetrhnout, když mu Džindži zašeptal, že obsluhuje favoritku nového velvyslance chanátu Krym u Vysoké Porty, a jestli prý bude jejich pán, princ Džavid Chán, s nákupy spokojen, přijde paní Mardžalla znovu. Obchodník určitě zbohatne, protože princ ani nemůže být dost štědrý, když se jedná o jeho milovanou.

Aidan už rozuměla natolik, že se nezdržela smíchu, když poslouchala, co všechno eunuch navykládá, ale nechtěla ho před obchodníkem shodit. Pobavil ji a tak srdečně už se nenasmála celé měsíce! Když vyšli z krámu, neodpustila si: “Jsi opravdu pěkně mazaný, Džindži. Dej pozor, aby tě ten tvůj hbitý jazyk nedostal do nějaké šlamastyky, ze které už se nevyhrabeš. Máš štěstí, že tě princ neslyší, protože o mě zatím nejeví ani ten nejmenší zájem, a jestli to tak půjde dál, kdepak asi oba skončíme?” “Dneska ráno jsem se něco dozvěděl od kuchaře. Hammed říkal, že prý princ oplakává své ženy a děti, které zcela nedávno ztratil. Žádné další podrobnosti nevím, nechtěl jsem se dál vyptávat, abych neohrozil vaše postavení. Alespoň teď víme, že je opravdový muž. Časem se s vaší pomocí smutku zbaví a zatím alespoň vaše výsadní postavení žádná jiná žena neohrozí. Tu trochu času potřebujeme, má paní Mardžallo, tak už se přestaňte trápit, že je k vám princ chladný.” “Chudák,” řekla Aidan. “Dovedu si představit, jak mu asi je,” vzpomněla úmrtí nejen otce, ale i matky a sestřiček. Mezitím došli až do uličky obchodníků s obnošeným šatstvem a Džindži zamířil rovnou ke stánku jistého Žida, o němž se zřejmě doslechl. Na to, že byl v cizím městě první den, prokazoval eunuch pozoruhodné znalosti. Výhodně nakoupil za jednotnou cenu šestery nabírané kalhoty, příslušné blůzy a bolerka, čapky,

šerpy i pantoflíčky pro nové otrokyně. Všechno zboží bylo čisté a kvalitní. Zaplatili a vydali se zpátky k veřejným lázním. “Jak to,” neodolala Aidan, “že se tu tak dobře vyznáš?” vyptávala se Džindžiho.

“Můj úplně první pán žil tady, v Istanbulu,” odpověděl eunuch. “Znám město výborně. Vrylo se mi do paměti v nejraněj-ším věku, takže se tu cítím jako doma. Vždyť ze mě udělali

eunucha už v dětství. Miluji to tu a doufám, že jednoho dne zemřu také tady.”

Když dorazili k lázním, odvedl Džindži paní do přijímací haly. Podle zdejších zvyklostí bylo totiž nemyslitelné, aby se zdržovala sama na ulici. Nevěděli, jestli jsou Marta a její dcery už hotovy. Bylo jim řečeno, že to ještě chvilku potrvá a Džindži podal lázeňské troje šaty s tím, že jsou určeny pro otrokyně jeho paní.

‘Řekl jsem, aby ty zavšivené hadry, co měly na sobě, spálily,” řekl pak Ai dan.

Usmála se. “Moudré rozhodnutí; ale Marta nebude moc šťastná, když jejich poslední vzpomínka na minulost lehne popelem.”

“To přežije,” řekl kysele. “Stejně to, co jste jim koupila, je nejspíš to nejlepší, co kdy na sobě měly.” “Ale ona přece nebyla chudá,” namítla Aidan. “Její manžel měl jistý majetek, jak mi říkala.”

“Nejspíš byl jenom rybář,” pohrdavě odfrkl Džindži, “ale na tom nezáleží, doufám jen, že se přizpůsobí. S dcerami potíže nebudou, ale ženská v jejích letech má už své návyky, má paní. Musíme jen doufat, že jste udělala dobře, ale máte příliš měkké

srdce!”

Vtom lázeňské přivedly tři ženská stvoření a Aidan i Džindži překvapením až zatajili dech. Marta i obě její dcery byly teď vymydlené a kupodivu půvabné, s hezkýma hnědýma očima a tmavěplavými copy. Měly na sobě úpravné bleděmodré nabírané kalhoty, růžové gázové blůzy a krátká bolerka ze saténu modře a růžově pruhovaného. Na nohou měly pantoflíčky, kolem boků modrostříbrné šerpy, na hlavách stříbrné brokátové čapky. Vypadaly velmi slušně, za takové služebné se Aidan nemusela stydět. “Vida, jak vám to sluší! Necítíte se takhle lépe?” “Opravdu,” řekla Marta, “musím přiznat, že koupání není nepříjemné, ale dělá se mi špatně ze vší té nahoty kolem! Ale nijak nám to neublížilo a za šaty vám děkujeme, paní.” Aidan se usmála. “To je jen první krok. Ještě se máte čemu učit. Budeš se muset naučit turecky, Marto; ale teď pojďme! Musíme se vrátit do paláce, než nás začnou hledat.” Vrátili se do Džavidova paláce. Když ho Aidan poprvé uvi-274

děla v jasném světle pozdního odpoledne, byla nadšena. Říkalo se mu Jewel Seraj, což znamená Klenot, a skutečně byl zasazen do okolí jako vzácný kámen do drahocenného šperku. Džavid Chán říkal, že stojí na výběžku pevniny mezi Bosporem a Černým mořem, ale to nebylo přesné. Stál sice na poloostrově, ale stále ještě na břehu Bosporu, i když velice blízko jeho ústí do moře. Na Černé moře byl výhled z oken a přilehlé pozemky se také táhly až na mořský břeh.

Palác byl celý z bílého mramoru, takže na úsvitě či před setměním, když slunce pozlatí bělostný mramor, musí být pohled na něj úchvatný, říkala si Aidan. Stál těsně u vody, jeho zahrady se rozkládaly vzadu a vpravo od něho. Uprostřed budovy se tyčila krásná kopule a kolem dokola byl lemován krytým sloupořadím. V pravém křídle byla rezidence velvyslance, levé bylo určeno pro případné návštěvy z domovského chanátu Krym. Veliký chán, vládce Krymu, jej koupil pro svého syna od dědiců bohatého kupce, kteří se ho chtěli zbavit. Vadila jim velká vzdálenost od města; právě proto se tu jen málokdo odhodlal trvale bydlet. Po kupcově smrti zahrady zpustly, stromy přerostly a záhony dříve hýřící květy zarostly plevelem. Ale od moře působila i tahle džungle dekorativně a vesele. Služebné údivem vyvalily oči, když spatřily palác. “Tady že máme bydlet, paní?” pronesla Marta s posvátnou úctou. “Má princ hodně veliký harém? Je tam hodně žen?” Aidan odpověděla: “Princ přišel do Istanbulu teprve nedávno a mě mu sultán daroval teprve včera. Nemá žádné jiné ženy než mne. Avšak ujistil mě, že se mu ženy líbí velice.” Trochu se zarděla a pak pokračovala: “Můj eunuch se doslechl, že prý truchlí nad ztrátou manželky, což by mohlo vysvětlovat jeho chování.”

Velká bárka zamířila ke břehu a pasažéři vystoupili. Z okna v patře uviděl Džavid Chán, že jeho Mardžalla přivádí tři další ženy. Spokojeně se pro sebe usmál. Zjišťoval u ní nový, sympatický rys povahy. Zřejmě si nepotrpí na výstřednosti. Jeho první dáma, Zoe, bývala také taková, nikdy netoužila mít víc, než potřebovala. Byla milá a laskavá, šířila kolem sebe mír a vyrovnanost, ostatní obyvatelky harému se na ni s důvěrou obracely, protože věřily, že je rozsoudí spravedlivě. Byla roztomilou matkou jeho dvou synů a dcery.

Stejně ho ale přitahovala i jeho druhá manželka, rtuťovitě živá Aiša. Byla pravým opakem Zoe. Jednu chvíli předla jako kotě a v příštím okamžiku vybuchla jako vulkán. Její chování ho někdy přivádělo k šílenství, ale zároveň i přitahovalo. Aiša naštěstí nikdy v sobě neživila zášť a nesnášenlivost jí byla cizí. Jak rychle hněvem vzplanula, tak rychle se zas zklidnila a na všechno zapomněla. Dala mu dva syny.

Ach, jeho synové! Palčivá bolest jím projela jako vždycky, když si vzpomněl na svoje děti. Měl celkem šest synů a dvě dcery. Nejstarší, Devlet, pojmenovaný po dědečkovi, by letos měl čtrnáct let. A nejmladší byl právě dvouletý, pouhé batole. Slzy mu vstoupily do očí, když pomyslel na své dcery. Nejstarší z nich, prvorozená, jeho první dítě se Zoe, se jmenovala Oma a byla živým obrazem své matky. Letos by jí bylo šestnáct a slavila by zasnoubení se synem sousedního chána. Jeho mladší dcerka, Lelja, právě sedmiletá, byla malá čtverácká, roztomilá nezbednice.

Jsou ti tam. Všichni jsou ti tam. Jeho silní a zdraví synové, jeho krásné dcery, jeho manželky. Nic po nich nezůstalo, jen vzpomínka, a i ta je pro něj trýzní. Nechtěl už vzpomínat. Něco takového unese jen silný muž. Zaostřil pohled znovu na nábřeží, ale Mardžalla a její doprovod už vešli do domu. Zajde do harému a prohlédne si nové služebné, a jestli se mu jeho nová otrokyně zalíbí, dovolí jí dnes večer usednout spolu s ním ke stolu. Smutek ho tížil, cítil se tak osamělý! Když mu včera večer sultán tak žoviálně předával čestný dar, nebylo mu to nijak příjemné. Ale do dneška už se stačil rozmyslet. Byť by truchlil sebevíc, jeho děti a ženy mu to nevrátí. Otec ho vyslal do Istanbulu, aby tu začal znovu žít. Chtěl ho vzdálit od míst, kde ho přepadaly smutné vzpomínky. Nezapomene nikdy, ale může se alespoň pokusit začít znovu. K trvalé sebelítosti nebyl zrozen. Vyšel ze svých komnat a zamířil do ženské části paláce. Její eunuch jak jen se to stvoření jmenuje? mu vyběhl v ústrety a mnohomluvně ho vítal. Dalo mu práci se neusmát, eunuch se tolik snažil zavděčit se. “Vítejte, můj pane princi! Vítejte!”

Aidan se otočila a poprvé si pořádně prohlédla toho, kdo měl být od nynějška jejím pánem. Půvabně se uklonila. “Vítejte, princi,” pozdravila, připomněla si pohostinnost Safíje i Nur-U-Banu a rozkázala: “Přines občerstvení, Džindži!” Usadila pak prince tak, aby měl výhled na moře. Je stejně hezký jako Conn, říkala si, ale úplně jinak. Connovy pravidelné rysy mu dodávaly až změkčilého půvabu, ale tvář Džavida Chána zůstávala tvrdá, i když se někdy rozjasnila úsměvem. Měl obličej spíše podlouhlý, brada jako vytesaná ze žuly vyjadřovala energii a rozhodnost. Lícní kosti měl výrazné a oči mandlového tvaru, ač ne tak úzké a šikmé jako jeho tatarští předkové. Překvapivá byla jejich barva: nejjasnější nebeská modř. V soukromí domova měl hlavu nepokrytou, takže Aidan viděla, že má vlasy tříslově hnědé, hrající do zlatova.

“Můj pane, nevím, jak se tu chovat,” řekla mu tiše. “Obávám se, že má neznalost zvyklostí této země vás může občas překva—

pit či odpudit, proto vás prosím, abyste mi řekl, kdy si počínám správně a kdy chybuji.”

“Což nejsou ženy na celém světě stejné, Mardžallo?” podivil se. “Podle toho, co jsem tady, v Istanbulu, měla možnost vidět, bych to neřekla, můj pane.”

“Vysvětlete mi to,” odpověděl.

“U nás vládne královna, například.”

“A co její manžel?”

“Žádného nemá. Naše královna je panenská královna, ale

kdyby se provdala, nestal by se její manžel automaticky králem.

Jen ona sama by ho mohla králem ustanovit. Jinak zůstává jen

princem-manželem.”

Džavid Chán projevil zájem. “Pokračujte, Mardžallo. Povídejte mi o vaší zemi.” “Jezdí tu ženy na koni, pane?”

“Kdysi jezdívaly, ale teď už ne,” odpověděl. “Úkolem ženy je rodit děti, pokud možno syny, starat se o ně a o domácnost a pečovat o manžela. Proto také byl zřízen harém jako bezpečné místo, kde mohou ženy žít nerušeně.”

“Jaká nuda! Chudinky!” uklouzlo Aidan bezprostředně. Zahlédla v koutcích jeho úst úsměv, poznala, že se neurazil, a proto pokračovala: “U nás nejsou ženy zavřeny. Jezdí na koni podle libosti, jedí společně s manželem a rodinou, studují, dokonce tančí s muži. Vaše ženy tohle všechno jistě nedělají, můj pane.” “Ale vždyť i ve vaší vlasti má mužovo slovo větší váhu. Tím jsem si jist, přesevše, co mi tady vykládáte.” “U nás a ve všech civilizovaných státech Evropy má muž více práv než žena, to je pravda, ale ani my nejsme bez vlivu.” “Mohou vaše ženy vlastnit pozemky a movitý majetek?” “To ano, můžeme!”

“Ale muž ty pozemky a majetek spravuje, že?” “Ne vždycky,” odpověděla rychle. “Moje švagrová například je jednou z nejbohatších žen v Evropě. Sama své jmění vyzískala a sama je také spravuje.”

“Ale,” namítl s úsměvem, “nezačala snad s podílem, který patřil původně muži?”

Aidan se zasmála srdečně. “Máte naprostou pravdu, můj pane, ale ten podíl mnohonásobně rozmnožila.” “A vy, Mardžallo, sama spravujete své pozemky a majetek?” “Jelikož jsem byla otcovou jedinou dědičkou, považoval za rozumné, abych se tomu přiučila, ale až do doby, kdy už sám pro nemoc nemohl majetek spravovat, jsem pouze dohlížela. Přiznávám, že ho až do své smrti spravoval prakticky sám.” Pokynula Martě, jež přinášela karafu s šerbetem a rozhlížela se, kam ji postavit. “Sem, Marto, na stolek. Nalej princi.”

“Jistě, má paní.” Marta se neodvažovala pozvednout zrak. Malá Fern přiběhla s podnosem mandlového cukroví a hned stydlivě odskočila. Cestou věnovala Aidan a princi plachý úsměv. “Hezké dítě,” poznamenal princ.

“Koupila jsem Martu a její dvě dcery dnes ráno. Říkal jste přece, že mohu mít ženské služebnictvo.” Aidan mu nabídla koláček.

“Čekal jsem, že se vrátíte s tuctem hihňajících se děvčat, Mardžallo. Bude vám stačit jen tahle jedna žena a dvě děvčátka?”

“Pro mou osobní obsluhu? Samozřejmě, můj pane. Proč bych jich měla mít víc? Jestli jste ovšem chtěl, abych vám obstarala služky na hrubou práci a na úklid, měl jste mi to říci. Vlastně ani nevím, v čem spočívají mé povinnosti tady.” Usmál se mírně a s pohledem na ni upřeným odpověděl: “Vaším úkolem je dbát o mé blaho a potěšení v každém směru a kdykoli si budu přát, Mardžallo.” Opřel se dozadu a kochal se ruměncem, který jí stoupal od hrdla do tváře. Jemně se dotkl jejího studem hořícího líčka. “Byla jste mi přece dána darem, abyste mi byla huriskou, a ne nějakou pečlivou hospodyňkou!” To jí na chvíli vzalo dech. Bavil se tím, ale nijak se na ni nezlobil, protože se mu její upřímnost a rozvážná řeč líbily. Při jejím proslovu však měl nepříjemný pocit, že není pánem situace. Teď tomu bylo ovšem jinak. Je možná vdaná žena, ale podle všeho moc zkušeností nemá, říkal si. Bude mu potěšením zjistit o ní všechno. “Přišel jsem vás pozvat, abyste dnes večer se mnou povečeřela, Mardžallo. Očekávám vás v sedm.” Vyprázdnil pohár,na jeden ráz zchroupal mandlový koláček a bez dalšího prostě vstal a odešel.

Ztuhla překvapením. Což ho něčím rozzlobila? A co je to huriska? Pohlédla směrem k Džindžimu, jedinému záchrannému bodu v moři neznáma.

Malý eunuch zářil. “Zaujala jste ho, má paní! Netušil jsem, že vás k sobě pozve tak brzy, protože sluhové tvrdí, že ještě hluboce truchlí nad ztrátou žen a dětí.” “Co se vlastně s nimi stalo?”

“Nevím přesně,” odpověděl. “Ani si nemyslím, že by to bylo důležité. Teď je důležité, že vám princ věnoval přízeň. Vaše chvíle nadešla, má paní. Máte jedinečnou příležitost si ho získat a připoutat k sobě dřív, než ho zaujme jiná! Zatím tady nemáte žádné sokyně a to je velká výhoda! Musíte mu dát syna! Když mu porodíte syna, nebude vám už nikdy nic chybět, i kdyby si vzal do postele žen, kolik chtěl!”

Syna, uvažovala. Jestlipak to Connovo dítě byl chlapec?

Odvrátila hlavu, aby Džindži neviděl její slzy. V tu chvíli si plně uvědomila realitu. Pokud teď, v tuto minutu, nevstoupí Conn a neodvede ji domů, na Pearrock Royal, všechno, co bude následovat, do puntíku naplní Safíjinu předpověď. Pro příště bude pro manžela mrtva. Povzdechla si. Už teď je pro něj mrtva. Musí se s tím smířit. Jak jen by mohla uniknout? Zdravý rozum jí říkal, že je to nemožné. Musí se s tím vyrovnat, smířit s nevyhnutelným. Kdyby Džavida Chána rozzlobila, zbavil by se jí. Nejspíš by ji neprodal, protože je darem sultána, ale jaký by byl její další osud, kdyby se mu nedokázala zalíbit? Byla by odkázána na milost a nemilost jiné ženy nebo žen, které by si ho získaly. Žárlivých, zlomyslných ženských, které se lépe vyznají v harémové politice než ona. Najednou pochopila ten nevybíravý boj o nadvládu mezi Safíjou a Nur-U-Banu, to soupeření o Muradovu přízeň. Hrůzou se až zachvěla. “Máme málo času,” žvatlal Džindži. “Musíme vás vykoupat a navonět, abyste se stala potěšením pro smysly! Ajjj! Nemám s čím pracovat! Proč jen jsme ráno nenakoupili pižmo a ambru? Budu muset zítra znovu zajet na bazar! Kdybychom nebydleli tak daleko od Istanbulu, přišly by podomní prodavačky až k nám, ale tady!” Byl upřímně rozrušen. “Tady jsem na všechno sám!”

“Já jsem ale radši, že bydlíme dál od města,” přiznala Aidan upřímně. “Aspoň si mohu občas vyjet za nákupy, což bych nemohla, kdybychom bydleli tam. Nechce se mi sedět pořád tady zavřená.”

Džindži už ji ani neposlouchal, horečně se přebíral jejími věcmi, hledal olej do koupele, mýdla, krémy, aby ještě víc zjemnil její už tak jemnou pleť. “Co je tohle za život,” podotkla Marta, vyjadřujíc tím nejvnitrnější Aidanino přesvědčení. “Jsme už jednou tady,” řekla jí, “to se nedá nic dělat, Marto. Nemyslím, že bych dokázala prince změnit, co říkáš?” “Ne, paní, to si věru nemyslím. Každý vidí, že je to silný a rozhodný muž a taky pohledný,” dodala. “Když jsem na tržišti viděla ty různé kreatury, co se tam potloukaly, upřímně vám řeknu, že jste nepochodila nejhůř. A já i moje dcery s vámi.” Aidan se trpělivě podrobila rituálu koupele, i když Džindži nepřestával naříkat, že jenom marní čas a své umění, když nemá k ruce školené pomocnice, ta správná mýdla a výběr olejů a voňavek. Aidan se musela smát. I Marta se jeho rozčilení usmívala, zatímco Fern a Iris se hihňaly do hrsti. Dávaly si pozor, aby to nezahlédl, protože před ním měly respekt. Nerozuměly mu totiž. Džindži jejich posměch vzal sportovně, protože byl povahou dobrosrdečný a chováním se vlastně jen opičil po starších kamarádech. Protože děvčata nebyla s životem v harému obeznámena, dávalo mu to před nimi jistou výhodu.

,Ještě nikdy neměla žádná žena takové štěstí, má paní! Víte vůbec, jak vzácnou příležitost máte, stát se první favoritkou zralého muže? Většinou ji dostane jen nějaká hloupá žába, kterou vybra—

li jako první ženu sultánovi nebo mladičkému následníku trůnu.” “Chceš mi tím naznačit, že se dnes večer mám za každou cenu pokusit se princi zavděčit, zalíbit, přitáhnout si ho? A co když si přeje prostě jen se mnou povečeřet, Džindži? Byl bys zklamán?”

Eunuch jí podal nádherné kalhoty barvy půlnoční modři s vetkávanými zlatými motýlky. “Nemyslím, že si princ nějak plánuje, jak má dnešní večer probíhat, má paní. Bude asi záležet na vás, jak se situace vyvine.”

“Očekává se tedy ode mě, že budu prince svádět, Džindži?” Aidan si oblékla kalhoty.

“Proboha, to ne!” zvolal eunuch a zakoulel očima, až mu bělma zasvítila.

“To by se pokládalo za drzost! Princ sám vás povede! Stačí ho následovat.” Oblékl jí bolerko ze stejného materiálu jako kalhoty, lemované zlatem. Kolem boků jí naaranžoval šerpu z pozlacené jemné kůže, vyšitou perličkami. Marta jí pak vkleče obula zlaté pantoflíčky z téhož materiálu, načež Džindži usadil paní na stoličku, aby jí mohl vykartáčovat hedvábné vlasy. Pečlivě jí je spletl do jediného silného copu, proplétaného zlatou stužkou, pošitou rovněž perličkami. “Postavte se, prosím, paní,” zavelel pak. Pak ještě odspěchal k zásuvce komody, odtud vyňal koženou kazetu a z ní náhrdelník ze dvou řad bleděrůžových perel a stejné perlové náušnice. “To je dárek od validé,” řekl pyšně a ověsil ji náhrdelníkem a ještě dalšími zlatými a stříbrnými řetězy, které byly také v kazetě.

“Sultánova matka že mi tohle darovala?” Aidan zkoprněla. “A

proč?”

“Protože chce, abyste byly přítelkyně. Žárlí na paní Safíju, že se s vámi už spřátelila, a tak vás jí chce odloudit.” “Vidím,” řekla Aidan, “že budu muset velice obezřetně udržovat rovnováhu mezi těmi dvěma dámami. Obě musí zůstat mými přítelkyněmi! Není to tak, Džindži?”

Eunuch přikývl. “Přesně tak! Sultánova první favoritka počítá s tím, že jeho matku přežije, ale to není jisté. Život vám uchystá překvapení, kde ho nejmíň čekáte. Tahle taktika vám ale přinese i jinou výhodu. Když se budete stýkat s oběma znesvářenými dámami a nebudete žádné z nich nadržovat, takže kvůli vám žádná nepříjemnost nevznikne, získáte si tím i přízeň sultánovu. To by nebylo špatné, má paní, a výhodné i pro prince Džavida. Kdoví, kdy se mu to bude hodit v úřadě! I tím se mu zavděčíte.” Iris před ní podržela velké kulaté zrcadlo z leštěného stříbra. 280

Aidan se na sebe překvapeně zahleděla. Poprvé za celý svůj život si připadala krásná. Možná ani nejsem, říkala si; ale nádherný a přitom jednoduchý orientální úbor jí rozhodně slušel, to se nedalo popřít.

“Líbíte se sama sobě, viďte,” řekl Džindži. “Ale ještě okamžik, ještě něco musím udělat. Posaďte se,” řekl Džindži. Obrátil se k Fern. “Přines líčidlo a kartáče, co jsem ti předtím ukazoval!” řekl jí mírně a tak, aby rozuměla. Dítě odběhlo. Za chvíli bylo zpět s malou alabastrovou krabičkou černého líčidla, zvaného kohl, a eunuch pečlivě nalíčil Aidan oči. Když byl s prací hotov, pravil vítězoslavně: “Tak, má paní, teď se podívejte!” Nabyla vzhledu tak exotického, že se až skoro nepoznávala. Och, pomyslila si, kdyby mě tak viděl Conn a všechny ty pitomé holky, s kterými jsem sloužila u dvora! “Tak!” řekl Džindži spokojeně, “teď už můžete předstoupit před našeho pána. Pojďte, doprovodím vás.”

K jejímu překvapení ji Marta na prahu krátce objala a řekla: “Bůh vás provázej, paní!”

Džindži ji vedl k princovým komnatám, jež nebyly od harému příliš vzdáleny. Otevřel dveře, vstrčil ji dovnitř a zavřel za ní. Jak je ten váš Džindži směšně obřadný,” řekl princ, kráčeje jí vstříc. “Vždyť vás mohl prostě jen převést před zahradu,” a pokynem ruky ukázal přes prosklenou stěnu. Aidan si uvědomila, že zarostlá zahrada sousedí stejně s harémem jako s apartmá pána domu. Věru praktické, říkala si.

“Možná se Džindži bál, že se zamotáme do plevele,” řekla

s úsměvem. “Nemohli bychom si najmout zahradníka, aby to tu

vyčistil? Moc ráda bych viděla, jak zahrada doopravdy vypadá.”

“Máte ráda zahrady?” Usedl k dlouhému nízkému stolu. Měl

na sobě pohodlné bílé roucho, kolem výstřihu bohatě vyšívané

zlatem a drobnými perskými nápisy v barvě jeho očí.

“Miluji zahrady,” odpověděla měkce.

Pokynem ruky ji přivolal blíž. “Pojďte, posaďte se vedle mě, Mardžallo,” prohlížel si ji. Když se usadila těsně vedle něho, dotkl se jejích vlasů. “Skoro jsem čekal, že budou pálit,” řekl s drobným pousmáním. “Neuvěřitelně krásná barva! Moje matka byla Francouzka a vlasy měla stříbrozlaté. Vždycky jsem si myslel, že se takové barvě vlasů nic na světě nevyrovná, ale teď vidím, že jsem se mýlil.”

“O vaší vlasti a národu nevím vůbec nic,” řekla. “Kde leží Krym? A jací lidé tam žijí?”

“Má vlast se rozkládá tady, na břehu Černého moře, jenže severněji. Její obyvatelé přišli před dávnými časy z Asie. Jsme Tataři, ale přes svůj původ se lišíme od národů Východu stejně jako se liší lidé černé a bílé rasy. Postupem času se vzhled

krymských Tatarů poněkud změnil dík smíšeným sňatkům jednak s ženami původního osídlení Krymu, jednak jako v mém případě pokrevními svazky se západními otrokyněmi. Náš lid je hrdý a divoký, ale i věrný a oddaný. Jsme povahou i instinktem národ kočovníků. Když jsme se usadili na Krymu, naučili jsme se žít i ve městech.” Objal ji kolem útlého pasu. “Opravdu chcete, abych vám právě dnes vykládal historii svého národa, Mardžallo? Možná by vás mělo zajímat, že Tataři jsou v lásce vášniví a divocí.” Políbil ji na rameno. V prvním popudu se chtěla odtáhnout. Je přece vdaná žena, napadlo ji, ale pak se přinutila zůstat klidně sedět. Její bývalý život skončil, je uzavřenou kapitolou a tenhle muž je pro ni klíčem k budoucnosti. Nedala tedy najevo zdráhání. Řekla jen: “Nikdy jsem neměla milence.”

“Což vám manžel nebyl milencem?” žhavými ústy jí laskal

šíji.

,Ale ano,” řekla bezprostředně, “samozřejmě že byl!”

Princ ji otočil tak, aby si viděli do očí, a pak vzal její tvář do

dlaní. “Řekl vám někdy, že mu vaše oči připomínají bouřné

mraky a ty černé a zlaté tečky ve vašich zornicích že vypadají

jako listí, unášené větrem?”

Aidan nemohla popadnout dech, myslela, že se snad zadusí. Má oči tak neuvěřitelně modré a upírá je tak zblízka do jejích! Ne, neupírá, to není to pravé slovo, říkala si, spíš ji těma očima chytil, zajal, až měla pocit, že v nich utone. Pustil její tvář a vklouzl jí dlaněmi pod bolerko, při tom jí přejel po ňadrech. “Ach,” povzdechl, “máte tu nejjemnější pleť! Je na dotek jako to nejměkčí hedvábí z Bursy, Mardžallo, hladká, chladná a bez chybičky.”

Aidan ucítila, jak se jí prsní bradavky vztyčují a zalil ji ruměnec. Polkla a konečně se jí podařilo se nadechnout, což mělo jen ten účinek, že se jí hroty ňader otřely o jeho dlaně. Skousla v rozpacích ret. Panebože! Vždyť přece není žádné děvčátko, ale přesto se při něm tak cítí. Srdce měla až v hrdle a na kratičký okamžik se jí zazdálo, že omdlí. Nedařilo se jí vyhnout se jeho pohledu, který teď vyjadřoval shovívavé pobavení. “Myslím,” řekl jí něžně, “že vás teď musím políbit, můj poklade,” a už se jeho ústa dravě zmocnila jejích.

Měl rty teplé a pevné a s překvapením zjišťovala, že se její ústa jeho zkušenému polibku poddávají. Něžně, ale pevně ji donutil rozevřít rty, aby mohl prozkoumat vnitřek jejích úst. Dotyk jeho jazyka v ní vyvolal smršť pocitů tak bouřlivých, že jí až před očima zavířil ohňostroj jisker. Přimkla se k němu ze strachu, že omdlí.

Zajel jí rukama do vlasů, ale pak ji pustil a znovu se jí zahleděl zblízka do očí. Zářivě modré oči mlčky pátraly v její tváři,

kupodivu tázavě, ne dobyvačně. Má v sobě jistou něhu, pomyslila si Aidan, ač by to člověk nečekal. Džindži totiž před ní neustále vykládal o tom, jak jsou Tataři divocí, a jen před chvílí jí princ sám líčil, jak jsou temperamentní. Přála si mu vyhovět a zalíbit se mu; jinak by její budoucnost zůstala velice nejistá. Najednou ale před ní vyvstal obraz Conna O’Malleyho a k svému zděšení vypukla Aidan v pláč.

Džavid Chán ji instinktivně vzal do náručí, jako by ji chtěl utěšit. Přivinul ji k sobě, aby se mohla vyplakat. Aidan se o něj opřela, divoce vzlykajíc. Nemohla si pomoci, i když věděla, že takhle si jeho srdce patrně nezíská. Když se konečně vyplakala a vzlyky slábly, ani se neodvažovala zvednout hlavu, zůstala sklíčeně opřena o jeho hruď.

Když viděl, že nejhorší už pominulo, promluvil Džavid Chán tiše: “Chci znát pravdu, Mardžallo. Po kom se vám stýská?” Co na tom teď záleží, řekla si v duchu Aidan smutně. Zvedla hlavu, až se setkala s jeho vážným pohledem, a odpověděla: “Pláču pro manžela, můj pane.”

K jejímu překvapení chápavě přikývl. “Ano,” pravil tiše, “to dokážu pochopit, můj klenote. Milovala jste ho a teď je pro vás nenávratně ztracen, oplakáváte ztracenou minulost. I já oplakávám minulost, můj klenote, i já!”

“Můj pane,” začala, “vím, že jsem vám zavázána vděčností za všechnu vaši laskavost a pochopení. Tolik bych si přála vás potěšit, ale neubránila jsem se vzpomínkám.” “Rozumím,” odpověděl, ‘vždyť i já ve dne v noci sním o věcech, které už neexistují a už nikdy se nevrátí.” Hladil jí hedvábné vlasy. “Ach ano, můj klenote, nejspíš jsem jediný, kterému vás mohl sultán darovat a který současně dokáže pochopit vaše trápení, protože sám cítí stejně. Dnes poprvé od ztráty, která mě postihla, jsem se uchýlil k ženě pro útěchu. Potřebuji útěchu, Mardžallo! Což tomu s vámi není také tak?” Omráčena jeho upřímným přiznáním mohla odpovědět jen popravdě: “Ano, můj pane,” přikývla, hledíc mu do očí. “Ano, můj pane Džavide, i já potřebuji útěchu!”

Přivinul ji k sobě pevněji a jemně ji kolébal. Pak pravil: “Teď si dáme dobrou večeři, kterou nám věrný Hammed připravil. Dal si velkou práci, aby nám přichystal vybrané lahůdky, které by nás povzbudily k milování. Je u mne už řadu let a také truchlí po mé rodině.”

“A co se stalo s vašimi ženami a dětmi, můj pane?” upřela na něj tázavý pohled. “Nějaká epidemie?”

“Kéž by tomu tak bylo,” a tváří mu přelétl výraz bolesti. “Ne, Mardžallo, nebyla to epidemie. Ztratil jsem manželky, konkubí-283

ny i děti přičiněním vlastního bratra dvojčete, Timura. Jak už

jsem vám vyprávěl, byla naše matka Francouzka. Otec ji zajal

před lety, když byl ještě mladý, při nájezdu do Evropy. Chtěl

i s přáteli prokázat statečnost, a tak jednoho jara a léta dorazili

až do Uher. Moje urozená matka z francouzského šlechtického

rodu byla tehdy právě na cestě za princem té země, aby se zaň

provdala. Můj otec se svými muži přepadl a zajal její družinu.

Ji si vyžádal pro sebe. Její dvě sestry dostali jeho první a druhý

zástupce. Její otec a matka byli při útoku zabiti, jedině bratrovi

se podařilo vyváznout.

Otec mi vyprávěl, že se mu dlouho bránila jako tygřice, ale teprve když zjistila, že je těhotná, trochu roztála. Když jsme se s Timurem narodili, rodiče se úplně usmířili. Dala otci ještě další tři syny a čtyři dcery. Byla jeho nejmilejší ženou a oba velice těžce nesli, že je Timur už od narození tak nespokojen se svým údělem.

Timur má povahu a vzhled původních starých Tatarů, přestože je postavou vyšší dík staletím smíšených sňatků. Zatímco já mám oči modré a vlasy zlatohnědé, Timur má úzké, šikmé černé oči a černé vlasy. Odjakživa na to byl hrdý, ačkoli já si myslím, že ho ten rozdíl ve vzhledu proti mně jen ještě víc popuzoval. Rodiče mezi námi nikdy rozdíl nedělali a Timur je dokonce o několik minut starší než já, přesto na mě odjakživa žárlil

a tvrdil, že mě rodiče protěžují.

Když jsme byli mladí, neustále se snažil mě překonat a usiloval o to tak úporně, že se mu to nikdy nezdařilo. Mrzutá povaha a neustálý sklon ke konfliktům nakonec přispěly k jeho izolaci od ostatních chlapců našeho věku, zůstalo při něm jen pár stejných nespokojenců, jako byl sám. Nikdy jsem se nesnažil ho nějak ponižovat. Bohužel mě nikdy nenávidět nepřestal. Tak tomu bylo až do dospělosti, když jsme se oba oženili. Během let jsem si vzal za manželky dvě ženy. Svou milovanou Zoe, rozkošné stvoření s povahou tak holubičí, že jí ptáci zobali z ruky. Kdo ji poznal, musel ji mít rád! Má druhá žena, Aiša, byla jejím pravým opakem, povahou tak vznětlivá, jako byla Zoe klidná. Měl jsem i několik konkubín. Celkem jsme měli šest synů a dvě dcery.

Můj bratr Timur bohužel dokázal se čtyřmi manželkami a hejnem konkubín zplodit jen jednoho syna a několik dcer. To jen přispívalo k jeho nespokojenosti s vlastním údělem a k žárlivosti. Před několika měsíci v záchvatu šílené nenávisti narušil se svými ozbrojenci posvátný mír mého domova, když jsem byl právě vzdálen, a vyvraždil celou mou rodinu. Nikdo neunikl. Ani mé ženy, ani mé děti. Dokonce ani jediný otrok, vyjma kuchaře Hammeda, který se ukryl v peci.” 284

Aidan byla zděšena. Srdce jí přetékalo lítostí nejen nad oběťmi tak kruté bestiality, ale i nad princem samým. “Och, můj princi,” zašeptala a impulzivně ho pohladila po tváři. “Jak strašné to muselo pro vás být! A co se stalo s vaším bratrem?” “Nikdo neví,” odpověděl Džavid Chán. “Pravděpodobně když se mu v hlavě vyjasnilo a uvědomil si rozsah svého zločinu, zmizel beze stopy i se svou družinou. Můj otec nařídil, aby byly jeho ženy a děti uškrceny, ale má matka i já jsme pro ně vymohli milost. Ženy ani děti přece za jeho zločin nemohly. Popravdě řečeno, jeho jediný synek je dítě tak slabé, že se nejspíš nedožije dospělosti, a dívky se otci mohou hodit ke sňatkům se spojenci. Bylo by hanbou zmařit jejich životy. A krom toho, otec má ještě další syny, kteří také už mají syny, takže pokračování rodu je zajištěno.

Od toho zločinu jsem po celé týdny nepřestával truchlit za svými drahými. Nakonec otec rozhodl poslat mě do Istanbulu jako velvyslance namísto každoroční delegace svých synů, kteří přijížděli odvést daň sultánovi. Sultán ho už dříve o velvyslance žádal. Velvyslanec chanátu Krym totiž přispívá k zvýšení prestiže Vysoké Porty.”

“Což vašeho bratra Timura nehledali?” divila se Aidan. “Někteří naši mladší bratři ho hledali. Naší pomstě stejně neujde. Nakonec náš rod smyje pohanu a Timur bude smeten z povrchu zemského. Jeho jméno už bylo vyškrtnuto z paměti lidu, jako by nikdy neexistoval. Už nikdy, Mardžallo, nevyslovím jeho jméno.”

“Jistě, můj pane,” řekla a blesklo jí hlavou, jak by asi Conna pobavil ten pokorně poslušný tón, jakým to vyslovila. Ach Conn! Nikdy už ho neuvidí! Na chvíli se jí chtělo zas plakat, ale pak si musela připomenout, oč větší ztrátu utrpěl Džavid než ona. Jeho ženy a děti jsou mrtvy. Jejich životy skončily, jsou navždy ti tam, ale její manžel přece žije! Najde si štěstí jinde a tu dynastii, kterou spolu tak pyšně plánovali, založí z těla jiné ženy. Byla by ráda věděla, zda na ni zapomene. Ona na něj nikdy, říkala si, ale její budoucnost zůstává spjata s tímto mužem. S mužem, který tolik trpěl a tolik touží po její lásce! Nevěděla, jestli si ho dokáže zamilovat, ale určitě se pokusí. Ach ano, pokusí se!

Vycítil její vnitřní boj a ponechal jí dost času, aby se uklidnila. Tlesknutím přivolal otroky, kteří neviditelní čekali na pokyn. Začali přinášet nejrůznější pokrmy, schopné uspokojit i nej-náročnější chutě, a lákavou nabídku rozložili na nízký kulatý stolek, u kterého princ s otrokyní seděli.

Z podnosů a mis stoupaly vůně, až se sliny sbíhaly. Předložili jim jehněčí kýtu okořeněnou rozmarýnem a česnekem spolu

s mísou dozlatova vypečených holoubat a celou štiku ozdobenou plátky citronu a kapary. Jako příloha se podávala rýže, obarvená šafránem, nakládané okurčičky, tmavé olivy v oleji a něco, čemu princ říkal jogurt.

“Smím vás obsloužit, můj pane?” zeptala se Aidan prince zdvořile, a když souhlasně přikývl, navršila mu na talíř pořádný díl od každého chodu. Jeden z otroků před něj postavil pohár limonády s příchutí růží.

Princ se dal s chutí do jídla, když vtom si povšiml, že Aidan nemá na talíři nic. Pravil proto: “Když jsem vás pozval na večeři, znamená to, že máte se mnou pojíst! Jezte, Mardžallo! Hammed je výborný kuchař.”

“Nevěděla jsem, jestli smím,” odpověděla a s povděkem si až po okraj naplnila vlastní talíř ode všeho, co bylo na stole. Džavid Chán se usmíval, když viděl, jak jí chutná. Připomněla mu tím jeho matku; ta byla také pořád při chuti, ale přesto zůstávala štíhlá jako děvčátko. Jak jen jí to jeho manželky záviděly, že může jíst, co hrdlo ráčí, a o linii se nestarat! Když si oba ještě dvakrát přidali, takže z té spousty jídla zbylo jen málo, přinesli jim otroci misky s teplou voňavou vodou a malé ručníčky, aby si opláchli prsty a ústa. Vzápětí se objevil princův osobní kávový kuchař, pustil se do mletí kávových zrn a vaření kávy, zatímco jiní sloužící přinášeli dezert: ořechy plněné paštičky ve tvaru gazelího rohu a mísy s ovocem. Nabízely se tu bohaté tmavěpurpurové hrozny, šťavnaté zlaté broskve i sladké hnědé fíky. Když byla káva hotova, naservírovali jim ji spolu s kousky ledu a s cukrem. Princ Aidan upozornil: “Dejte pozor a nevypijte usazeninu ze dna šálku, ta tam číhá na nenasyty a je odporně hořká.”

“Nevím, jestli se naučím mít ráda tuhletu kávu,” řekla

s úsměvem.

“A co máte ráda?” vyptával se; zajímala ho čím dál víc. “Doma v Anglii jsem ráda jezdila na koni, milovala jsem domov, mám ráda děti a květiny a jinak jsem strašně na sladké,” zakončila překvapivě. “To všechno můžete mít u mě také,” řekl.

“I koně?”

“S koňmi si to ještě rozmyslíme,” odpověděl. “A mohu dostat vlastní zahrádku, abych ji mohla dát do pořádku?”

“Jistě,” přikývl; toužil znovu vidět její úsměv. Vlastně ji sotva znal a už si přál, aby byla spokojená, už se jí chtěl zavděčit. Něco na ní mu bylo příslibem nově nalezeného míru. Měl pocit, že po jejím boku dosáhne smíření, klidu, v nějž už nedoufal, že snad může i znovu poznat štěstí, že mu možná dá i děti. 286

Vždyť je to statná, zdravá dívka, jistě by mu mohla dát zdravé syny náhradou za ty, které mu smetla bratrova šílená nenávist. Otroci se znovu objevili s miskami vody na omytí, aby se naposled očistili a mohli pak zbytek večera strávit v klidu. Zmlkla a princ poznal, že jí vrtá hlavou, co asi bude následovat. Na jeho milostné pokusy předtím ragovala vřele. Věřil proto, že až překoná stud, půjde vše dobře. Líbila se mu její zdrženlivost, byla mu známkou skromnosti. Nevadilo mu, že už není panna, ale poznal, že je ještě nezkušená, a byl tomu rád. Sblížení bude pro oba tím zajímavější.

Nakonec bylo sklizeno se stolu, knoty lamp zastřiženy, aby nečoudily, a staženy, takže vzniklo intimní osvětlení. Nakonec se otroci mlčky vzdálili a Aidan poznala, že zůstali sami. Princ povstal, podal jí ruku a pozvedl ji na nohy. “Pojďte,” řekl, “projdeme se trochu po zahradě.” Malými dvířky vyšli ze salónu rovnou ven, pod noční nebe. Naštěstí byla noc teplá, takže sporé oblečení Aidan stačilo. Soukromá zahrada byla ze tří stran obklopena zdmi paláce, ale čtvrtá strana ústila do zahrad mnohem rozlehlejších a tam právě s ní zamířil. Byla krásná, tichá noc, nad hlavami jim na bezmračné obloze zářil úplněk a vrhal chvějivé světlo na drobné vlnky na

nedohledné mořské hladině.

Zašli mlčky až do hloubi velké zahrady a tady Aidan poprvé uviděla Černé moře. “Zdá se stejně ohromné jako náš oceán,” řekla. “Ale není tak veliké,” odpověděl. “Přesto je to síla, s níž je třeba počítat, můj poklade. Například na něm řádí úžasně prudké bouře. Od počátku světa slouží jako významná vodní cesta. Na jeho březích se od pradávna rozkládala veliká a mocná říše ještě předtím, než byla dobyta Turky, a starobylá města tu stojí od nepaměti.”

“V měsíčním světle je tak krásné,” řekla zasněně. “Stejně jako vy,” vpadl rychle, chytil ji do náruče a zašeptal: “Toužím po vás, Mardžallo! Není to jen tím, že potřebuji ženu, protože od smrti svých drahých jsem touhu nepocítil, ale je to něco ve vás, můj klenote, co mě vyzývá, co mě tak očarovalo, že musíte být má! Jak to, že jste si mě podmanila tak brzy a tak úplně? Což to nebylo teprve včera, co mi vás sultán daroval? Jistě ne; mám pocit, jako bychom se znali už celou věčnost.” Ta slova zněla Aidaniným uším jako poezie, srdce se jí při tak květnatém vyznání bláznivě rozbušilo. “Můj pane,” zašeptala, “přisuzujete mi moc, o níž nic nevím.”

“Jste tak krásná, Mardžallo,” opakoval. “Už nikdy se nebudu moci kochat září úplňku, aniž bych vzpomenul vašeho půvabu.” “Ale já přece vůbec nejsem krásná,” namítala. Jsem příliš vysoká a v obličeji docela obyčejná.”

“Vy jste krásná, můj poklade,” trval na svém, “vaše krása může soupeřit se svitem měsíce!” Vzal její tvář do obou dlaní a palci jí přejížděl líčka. “Vaše pleť je jako smetana zkropená růžemi. Ty vaše bouřné oči a žhnoucí vlasy mi učarovaly!” Políbil ji na špičku nosíku. “Myslím, že jsem se do vás zamiloval.” Při těchto slovech se jí oči rozšířily úžasem, a zas se jí začalo nedostávat dechu. Zapotácela se a instinktivně vztáhla k němu ruku, aby se zachytila. Pustil její tvář a sevřel ji v náručí. Tiskl ji k sobě pevně, aby ucítil plnost jejích ňader a aby i ona cítila, jak moc po ní touží. Sklonil se k ní a začal jí zasypávat ústa drobnými polibky, až jí rozkoší běhal mráz po zádech. Přivřela oči, poddala se jeho objetí a začala mu polibky oplácet. Dlouho tak stáli, přivinuti k sobě, a ústy se vzájemně zkoumali a poznávali.

Jak krásně líbá! musela si Aidan přiznat. I když zůstával pánem situace, ponechával jí možnost projevit klíčící náklonnost k němu. Položila mu dlaně na hruď a pod hedvábím roucha ucítila, jak pevné má tělo. Pomalu vyjela po hladké látce vzhůru, až se její paže spojily kolem jeho šíje. Tak se k němu přimkla jen ještě pevněji načež Džavid Chán s ústy na jejích zasténal a vymanil se z objetí.

Aidan se ulekla. “Něčím jsem vás urazila, můj pane?” “Urazila? Ne, můj poklade, neurazila jste mě. Vlastně se mi líbíte až moc. Tolik, že kdybych vás okamžitě nepřestal líbat, musel bych se vás zmocnit hned teď a tady. Ale to si nepřeji, Mardžallo. Nejste přece žádný pohár rozkoše, abych vás vypil na jeden ráz, a já nejsem žádný nezkušený chlapec, abych se nedokázal ovládnout. Rozkoš musí být obapolná, má-li být plně vychutnána. Pojďte! Je čas se pomilovat. Vraťme se ke mně, ať mohu vzdát čest vašim půvabům.”

Vzal ji za ruku a vedl zpět do apartmá. Když došli do salónu, poručil mírně: “Svlékněte se, má lásko.”

Srdce jí bušilo, jak se najednou zas zastyděla, ale když na něj ustrašeně pohlédla, jeho oči ji něžně povzbuzovaly. Aidan tedy svlékla nejprve miniaturní bolerko, a když je odkládala, znovu se střetla s jeho pohledem. Zíral jí obdivně na ňadra. Říkal si, že má ta nejkrásnější ňadra, jaká kdy viděl. Ani Zoe, ani Aiša by se jí dokonalostí tvarů nemohly rovnat. S velkým sebezapřením si zakázal se jí dotknout. Ještě ne. Aidan rozvázala šerpu a nechala ji spadnout na zem, pohybem boků spustila nabírané pantalóny, až jí i ony klesly k nohám. Nejprve musela rozepnout úzké lemy kolem kotníků a až pak vykročila z hromádky šatstva a stála před ním nahá. Stála

tu dokonalá, přesně jak očekával, bez nejmenší chybičky. Pomalu ji obcházel, aby si ji prohlédl. Není třeba na ní nic měnit, nic

poopravovat, uvědomil si. Nemá chybu. Vztáhl ruku, rozpustil jí cop a vymanil z jejích vlasů stužky, které je držely. Načež ji beze slova uchopil do náručí a odnesl do ložnice, kde ji něžně uložil na lože.

Zůstal stát vedle, pomalu si přes hlavu stáhl vyšívané roucho a odhodil je stranou. Aidan si zvědavě prohlížela nahého muže před sebou; vlastně vidí v životě teprve druhého. Zjišťovala, že každý má své odlišnosti, i když se dá říci, že v podstatě se všechny ženy i všichni muži v tom základním shodují. Tam, kde Connovo tělo na pažích, nohou, hrudi i břiše pokrýval hustý porost, bylo opálené a svalnaté tělo Džavida Chána zcela hladké a zbavené chloupků. Zůstal chvíli klidně stát, dopřávaje jí tak stejnou privilej, jakou předtím poskytla ona jemu, totiž čas si ho podrobně prohlédnout. Nebyl tak vysoký jako Conn, ani tak elegantních linií, přesto měřil dobrých šest stop a byl statný. V klíně, kde měl Conn houštinu tmavých chloupků kolem kořene údu, byl Džavid Chán vyholen, takže se jeho mužství zdálo větší. V tu chvíli mu úd čněl rovně kupředu, ale na vrcholu měl na rozdíl od Connova rudou čepičku! Uvědomila si, že je obřezán. Vypadá to divně, málem se zachichotala, ale věděla, oč jde, protože ji Skye už dříve obeznámila s dvěma typy mužského přirození. Nikdy se jí ani nesnilo, že by se s tím mohla setkat ve skutečnosti, natož že by se někdy octla o samotě s jiným mužem než s manželem! “Líbím se vám?” zeptal se jí, když uléhal vedle ní. “Jste velice krásný, ale úplně… jiný než… než Conn,” řekla tiše.

Vzal ji za ruku a stiskl, načež se pozvedl na loket a zadíval se jí do očí. “Vím, že jste nezkušená, ale slibuji, že budu jemný, poklade.” Pak jí začal ústy laskat rty, bradu, hrdlo, až k malé jamce za uchem, kam ji tak rád líbával Conn. Krátký okamžik ji tu ústy lechtal, pak pokračoval dál na sošná ramena a podél štíhlé paže. Otočil jí ruku dlaní vzhůru a žhavě ji políbil do dlaně. Zachvěla se, jako by ji až v samém jádru bytosti zasáhl blesk. Džavid Chán se opřel o loket, uložil si její hlavu do dlaně a druhou rukou se jí začal poprvé zlehka dotýkat. Konečky prstů sledoval obrys ňader, všechny obliny a křivky objížděl s tak dráž-divou naléhavostí, že to bylo vzrušivější, než kdyby jí ňadra hnětl. Na okamžik jí jemně dráždil bradavku, obkružoval ji prsty schválně pomalu, až pod jeho dotyky zasténala. Nemohla od něj odtrhnout oči, ale když se sklonil, aby vzal její bradavku do úst, oči se jí zakalily a víčka klesla. Přešel laskající rukou k druhému ňadru a ústy se žádostivě zmocnil bradavky prvního. Ucítila, jak jí ňadra tuhnou a bradavky jí samou touhou až rozbolely. Polaskal jí ústy i druhou bradavku, a když se jí nasytil, zvedl hlavu a řekl: “Tvá ňadra jsou tak sladká, můj poklade! Dosud nikdy mi ňadra ženy neposkytla tolik rozkoše! Řekni, líbí se ti to také?”

“Ach ano,” hlesla bez dechu a s úsměvem.

Dlaní jí hladil břicho a zajel až mezi hladká stehna, kam vsunul citlivé prsty, aby vyhledal nejdráždivější místečko, nejcitlivější klenot jejího ženství. Když je našel, sklonil rudozlatou hlavu, aby je mohl láskyplně ústy polaskat.

Aidan zděšením ztuhla. Co jí to dělá? S Connem tohle nikdy nepoznala! “Ne, ne,” vykřikla, ačkoliv už se jí zmocňovala neznámá slast.

Zvedl hlavu a zadíval se na ni překvapeně. “Což ti tohle manžel nikdy nedělal?” “Ne, nikdy!”

“Pak tě ovšem připravil o velký požitek, Mardžallo!” Znovu sklonil hlavu a věnoval se jí dál.

Na chvíli úplně ztuhla. Nebolelo ji to, ale pohoršovala se a znepokojovala, zda se něco takového vůbec smí! Určitě ne… ale přece! Cítila, jak jí stoupá křeč do beder a nemohla se ubránit vzlyku. Pod jeho laskáním se jí celým tělem rozlévalo horko. Už ji začínal unášet vír rozkoše, jako když se s ní kdysi miloval Conn. Neměla tušení, že se dá tak silná rozkoš vyvolat, aniž by měla v sobě mužův úd. Najednou ale k její nelibosti přestal, a než mohla protestovat, obkročil ji a vnikl do ní. Zvedla instinktivně paže, aby ho objala a přitiskla k sobě. Její nehty se mu zaryly do zad, až mu na ramenou zanechaly stopy. Hlasitě zasténala. Cítila, jak ji vyplňuje, jak rozpíná pošev-ní stěny a blesklo jí hlavou, že když se předtím před ní svlékal, byl zřejmě vzrušen jen napolo.

Teď byl jeho úd ohromný a vnímala ho každou částečkou své bytosti. Když se jí zmocnil, neubránil se výkřiku triumfu. Ležela jako přibitá k loži, zajata mezi jeho silnými pažemi. Je jeho, konečně jeho! Pomalu vysouval úd z pochvy téměř až ke špičce a znovu se do ní nořil. Vydala výkřik vrcholné rozkoše. Opakoval to znova a znova, pomalu vnikal do jejího sladkého lůna, zarážel co nejhlouběji a pak zas s mučivou pomalostí vysouval. Za chvíli se ale té hry nabažil, protože i v něm stoupalo vzrušení, takže se jeho pohyby začaly neovladatelně zrychlovat. Aidan pod ním vzlykala vášní a rozkoší. Nemohla si pomoci; její tělo, od přírody snadno vzrušitelné, jak poznal už Conn, se nedokázalo bránit přívalu slasti a odpovídalo na princovu aktivitu. Přesto ji neopouštělo pomyšlení na zradu, jíž se dopouští na manželovi. Vždyť mívala z jejich milování takový požitekjak by ho mohla mít teď? Džavidu Chánovi se poddala bez váhání, protože ji ani nenapadlo, že by ji mohla svázat trvalá náklonnost jiného muže než vlastního manžela. Přimknout se k princi byla okolnostmi donucena, ale nečekala, že by si mohla získat i jeho přízeň, jeho oddanost a lásku a teď k tomu došlo! Jak jen se to mohlo stát? ptala se sama sebe, ale rozkoš už dosahovala takového stupně, že se jí musela poddat. Sklouzla tedy do víru zapomnění.

Když se Aidan později probrala, spal Džavid Chán vedle ní, když ne uspokojen, pak alespoň pro tu chvíli ztišen. Co se vlastně stalo? Zřejmě na chvíli ztratila vědomí. Pocítila k svému milenci obdiv. Jeho rysy si i ve spánku zachovávaly tvrdost a rozhodnost. Pocítila nával něhy. Byl k ní něžný tam, kde by jiný možná nebyl! Povšimla si, jak si ji prohlížel sultán, když ji princi předával. Byl to pohled tak nestoudný, že musela sebrat všechny síly, aby se viditelně neotřásla. Sultán by k ní tak laskavý nebyl, tušila. Zmocnil by se jí a nebral by ohledy na její potřeby či pocity. Uvědomila si teď, jaké měla štěstí, že se dostala darem Džavidu Chánovi.

Vztáhla ruku a něžně ho pohladila po tváři. Lekla se, když s očima pořád zavřenýma řekl: “Och, měsíci mého potěšení, jak rychle jsem se naučil tě zbožňovat!” Načež oči otevřel a obdařil ji láskyplným úsměvem.

KAPITOLA 12

Noc, strávená v Aidanině náručí, řekla Džavidu Chánovi o dívce-ženě jménem Mardžalla mnoho. Nebyl zvyklý tlumit své pocity; a nikdy neváhal s rozhodnutím. Ta jediná noc mu prozradila, že mu Alláh seslal náhradou za ztracené ženy a děti jinou ženu, již může milovat, i když vzpomínka na ně nikdy ne-přebolí. Byla stejně zranitelná jako on sám a právě pro tu slabost se mu stala drahou. Oba utrpěli tragickou ztrátu a teď se spolu pokusí vybudovat nový život.

Druhý den ji obdaroval těmi nejvzácnějšími šperky, osobně je jel nakoupit. Džindži byl bez sebe blahem. “Dávám ti smaragdy jako zástavu věrnosti,” řekl jí princ s úsměvem, a když mu úsměv oplatila, povšiml si eunuch, že už je jeho paní uvolněnější a že zřejmě začíná znovu milovat, i když si to možná ještě sama nepřiznává. Princ jí nakoupil pavučinkově jemné látky v barvě slézové, jasně šeříkové, jablkově zelené, tlumeně oranžové a tepaný stříbrný pás z Persie, vykládaný modrými aduláry a la-pisem lazuli. Protože trh na otroky přetékal množstvím portugalských zajatců z bitvy na Alcazarquiviru, nakoupil jich na obno-vu zahrady plný tucet. S úsměvem jí vysvětloval, proč tak učinil. “Místními rolníky si nemůžeš být nikdy jistá, poklade. Když je zataženo, nepřijdou z obavy před deštěm. Když jasné ráno slibuje pěkný den, zůstanou doma, protože bude moc horko. Vlastním polím dávají za každých okolností přednost. Jsou prostě nespolehliví. Tihle otroci ti ale patří, takže musí poslechnout, ať je horko nebo zima, mokro nebo sucho.”

“Nejprve je ale musím ubytovat,” připomněla mu. “V paláci pro ně místo není.”

“Ať zatím spí ve stájích, než si sami postaví nějaký přístřešek,” rozhodl. “Nedělej si s nimi starosti. Moje manželky se o služebné duchy nikdy nestaraly. Jsou přece nahraditelní.” “Možná máte, můj pane, doma ve vlasti velkou domácnost s velkým počtem služebnictva, ale tady máte k dispozici palác jen nevelký a k ruce kromě kuchaře Hammeda jen tlupu špinavých Tatarů, které jste si přivedl s sebou. To nejsou žádní vycvičení domácí sluhové, a jak pozoruji, hodí se spíš ke kočovnému životu a k lovu než k obsluze. Proto mi nezbývá nic jiného a ráda tak učiním než se o domácnost trochu starat. Vyznám se v tom, dělala jsem to odjakživa. Nedokážu trávit celý den koupáním, voňavkováním a povalováním v očekávání vaší návštěvy! Jakožto velvyslanec vašeho otce se budete muset objevovat u sultánova dvora co nejčastěji a trávit tam většinu času. Nevydržím jen tak nečinně sedět a čekat!”

Musel se pousmát jejímu zanícení. “Ale já bych si přál, abys na mě nedočkavě čekala!” škádlil ji. “Což nejsou ženy stvořeny výhradně k mužovu potěšení?”

“Asi byste žádné velké potěšení při prázdném žaludku a ve špinavých prostěradlech nenalezl, můj pane a přesně to by vás čekalo, kdybyste mi nedovolil řídit váš dům!” hrozila žertem, ale šedé oči se jí smály.

“Sakramentská ženská,” zavrčel žertem a jedním skokem přes pokoj ji chytil, až vyvřískla. “Trošku moc si dovoluješ. Nejdřív ze mě vyloudíš zahradu a teď bys chtěla celý dům. To nebudeš mít nikdy dost?” svíral ji pevně.

“To nebudu,” chichotala se a svíjela a třela se mu v náručí tak dlouho, až oba ucítili stoupající touhu. Odvážně mu stáhla hlavu níž, aby ho mohla políbit.

“Ach, můj poklade, jak rychle jsem si na tebe zvykl,” mumlal jí do ucha.

“Tak mi dej dům,” šeptala svůdnicky se rty na jeho ústech a prsty mu začala smyslně laskat šíji.

“Nejdřív si ho musíš zasloužit,” nepřestával ji škádlit, načež jí nečekaně podrazil nohy. Oba upadli na tlustý koberec. Stáhl z ní pantalóny jedním pohybem, až leknutím vykřikla. Ale bez boje se nevzdávala. Pochopila, že se jedná o hru, odvalila se proto zpod něho a kopajíc nožkou v pantoflíčku křičela: “Chci dům!”

Chytil ji za kotníky, přitáhl ji k sobě tak, že měl její nohy na 292,

ramenou. Pak se jí ústy přisál tam, kde byla nejcitlivější, a dráždil ji jazykem tak dlouho a účinně, až slastí zvlhla. Svíjela se pod ním, tělem jí projížděl současně led i žár. “Můj pane! Můj pane!” sténala.

Džavid Chán zvedl hlavu. “Řekni ,prosím!” zamručel. Ta chvilka stačila, aby na chvíli unikla slastnému mučení. Dokázala jen ještě vydechnout: “Chci dům!”

Znovu sklonil hlavu, aby ji ještě chvilku dráždil, ale pak se vysunul výš, zmocnil se jejích úst ve vášnivém polibku a zároveň do ní vnikl.

Úlevou povzdechla, rukama mu sjela na pevné hýždě a obemkla ho nohama. Je skvělý milenec, říkala si. Stejně něžný jako kdysi její manžel, ale přece jen jinak a jí se to líbí. Začala se k němu rytmicky tělem přimykat; pasivita v lásce jí totiž byla cizí. Cítila, jak v něm vzrušení narůstá a vítala ho. “Ano, můj drahý, ano, můj pane Džavide,” horce mu šeptala, povzbuzujíc ho. “Och, můj pane, jsem nestydatá! Nemohu se tě nasytit! Prosím, prosím, nepřestávej, můj pane, nepřestávej!” Třásla se vášní. Cítila, jak jí v těle pulsuje a chvěje se, jak se mu úd vzrušením zvětšuje. Princ až zaskřípal zuby touhou. Alláhu! Ona že se ho nemůže nasytit? Kdyby s ní takhle strávil třeba tisíc let, nebude jí mít nikdy dost! Vnímal vlastní vzrušení tak intenzivně, že se už nezdržel a odvedl daň její svůdnosti. Svou mateřštinou, které nerozuměla, vykřikl: “Miluji tě, můj poklade! Miluji tě!” načež jí vyčerpán klesl na prsa.

Instinktivně ho přimkla k sobě, hýčkala ho v náručí, protože i ona se ještě vznášela někde v ráji absolutní slasti. Když konečně začal vnímat realitu, něžně ho pohladila po vlasech a zeptala se: “Co jste to říkal, můj pane?”

“Říkal jsem, že si můžeš palác vzít, je tvůj, poklade,” zamumlal. Ne že by svého vyznání litoval, ale domníval se, že je dost času je opakovat, až se ona sama do něj zamiluje. Nesmí jí dát najevo, jakou má nad ním moc. S ženami jeden nikdy neví. Odkulil se stranou a ona mu spočinula hlavou na rameni. “Jste ke mně tak dobrý, můj pane,” řekla.

“Chci jen, abys byla šťastná,” odpověděl, “ale obávám se, že by můj otec a bratři neschvalovali, že tě tak rozmazluji!” “Ale, ale,” škádlila ho. “Cožpak se jejich ženy dovedou postarat o domácnost tak jako já? Já jsem velice cenná otrokyně, můj pane!”

“Ano,” souhlasil, líbaje ji na temeno hlavy, ,jsi úžasně cenná, můj klenote. A teď myslím, že by bylo na čase vstát z podlahy. Chudáci moji Tataři by byli bez sebe, kdyby viděli svého pána v područí otrokyně!” 293

Pán v područí otrokyně. Když Conn vstupoval v doprovodu bratří do domu astrologa Osmana v Alžíru, určitě si takhle osud své manželky nepředstavoval. Sluha v bílém chalátu je uvedl do salónu a řekl bezchybnou francouzštinou: “Pán přijde hned.” Bratři O’Malleyové si s otevřenými ústy prohlíželi nádherný, kachlíky vyložený pokoj. Uprostřed stála dvoupatrová fontána, z níž padala voda v kaskádách do nádržky dole. Podlahu pokrývaly vysoké pestré koberce a lampy byly buď z leštěného stříbra nebo z rubínového skla. Porůznu tu stálo několik rudým sametem potažených gaučů a u nich překrásně vyřezávané ebenové příruční stolky s tepanými deskami z mosazi. Přepychový pokoj prozrazoval bohatství a bratři nepřestávali vyvalovat oči, až se tomu Robbie Small musel smát.

Dlouhá léta už se přátelil s Osmanem a v jeho domě byl jako doma. Patřil totiž kdysi jeho prvnímu obchodnímu partnerovi, španělskému renegátu s tureckým jménem Chálid Bej, který byl tehdy manželem Skye O’Malleyové. Když Skye ovdověla, prchla raději zpátky do Anglie, aby se vyhnula nežádoucímu dvoření velitele alžírské pevnosti. Ten měl tehdy zálusk jak na ni samu, tak na její ohromné jmění. Osman dům tenkrát od ní odkoupil. “Kdysi to býval dům vaší sestry,” řekl Robbie bratrům O’Malleyovým a celý ten příběh jim vyprávěl. Naslouchali mu nevěřícně; něco takového chápání Briana, Sha-nea i Shamuse přesahovalo, vždyť vzdor pirátským aktivitám vedli život v podstatě omezený. Conn samozřejmě tu historii znal a povšiml si, že Robbie Small ponechal stranou skutečnost, že se Chálid Bej v době svého soužití se Skye honosil titulem Pán ku-rev v Alžíru. Protože si byl Robbie vědom jejich úzkoprsosti, omezil se pouze na sdělení, že otcem jejich nejstarší neteře byl jistý španělský kupec. Alespoň je zábava na tu chvíli, kdy si je Osman tajně prohlížel průhledem ze sousední místnosti, ještě než vešel. Vstoupil nenápadně a tiše a zpočátku ho Conn považoval za sluhu. Nic v zevnějšku tohoto muže jen střední postavy, s pleší a obličejem jako měsíček, v jednoduchém bílém chalátu, zdobeném černým vyšíváním, nenasvědčovalo, že se jedná o jednoho z nejmocnějších mužů. Když mu ale pohlédl do očí, rozpoznal Conn okamžitě, že je to sám Osman. V zlatohnědých zřítelnicích se nezračila pouze inteligence byly to oči vědoucí a vidící hluboko pod povrch věcí, oči staré jako svět. Conn sám nevěděl, jak to rozpoznal; prostě v něm vycítil skrytou sílu.

“Roberte!” Osman malého Angličana objal. “Ani o den starší, vypadáš skvěle, jako vždycky! Vyhledal jsem pro tebe sest-ry-dvojčata, výjimečná stvoření! Snad tě ještě nepřešla chuť na mladé masíčko?”

“Ta mě nepřejde nikdy, příteli,” zubil se Robert Small. “Ať 294

mám třeba už šediny” vjel si rukama do vybledajících ryšavých vlasů, “můj kohoutek je pořád tak chtivý jako zamlada! Teď se ale už věnujme naší záležitosti, ať mohu co nejdřív využít tvé vzácné pohostinnosti!”

Osman se usmíval. Měl Robbieho opravdu rád, protože zůstával čestný ve světě, kde se čest stávala jen prázdným pojmem. Než je Robbie stačil představit, oslovil Osman Conna sám: “Vy musíte být lord Bliss. Velice se podobáte sestře. Stejně jako jí i vám se v očích odráží každé hnutí mysli. O manželku strach mít nemusíte. Je to žena velice silná.” “Vy jste se s ní setkal?”

“Několikrát, ještě než odcestovala do Istanbulu. Zdejší dej je můj přítel a dík svému postavení mám přístup do jeho harému, kam jinak muži nesmějí.” “Takže je pryč?” Conn vypadal zdrceně. “Už několik týdnů, mylorde. V žádném případě se vám nemohlo podařit ji zastihnout. V tuto chvíli je už v Istanbulu. Tam jí nic nehrozí.”

“Že nehrozí? Když se tam nachází v područí nevěřícího? Co nám to tu vykládáte!” vyrazil Brian O’Malley bojovně. “Zapomněl jsem vám představit bratry, pane Osmane,” řekl Conn záměrně zdrženlivě, a v astrologových očích zajiskřilo. “Tenhle pohotový pán je Brian, náš nejstarší, druhý je Shane a nejmladší Shamus.”

Osman jim všem zdvořile pokynul a pak pravil: “Což nejsou všechny ženy kořistí mužů? A co se pojmu nevěřící týče,” pousmál se, “proč si jeden o druhém myslíme, že je nevěřící, ačkoliv oba vyznáváme téhož Boha?”

Brianovi se tak dostalo příležitosti začervenat se, ale než se mohl omluvit, Osman pokračoval: “Protože jste v Alžíru poprvé, milí bratři mé nejdražší přítelkyně Skye, naplánoval jsem vám příjemné rozptýlení; doufám, že se dobře pobavíte.” Zatleskal a jakoby odnikud se zjevil otrok. “Jděte tady s Alím, milí přátelé, zavede vás do lázní. Tam se zotavíte a osvěžíte po dlouhé cestě. Kapitán Small se s lordem Blissem k vám připojí později, protože teď musíme projednat jistou malou komplikaci v naší společné záležitosti.”

Překvapeni a zvědavi následovali Brian, Shane a Shamus Alího, který se jim nejdřív se zářivým úsměvem uklonil, než se otočil, aby je vedl. Když za nimi zapadly dveře, propukl Robbie v smích. “Ani netuší, jak šťastní vyjdou z tvých lázní, Osmane.” Osman se také usmál. “Jen až uvidí, jak atraktivní společnice jsem jim vybral! Jedna každá z nich, můj drahý Roberte, je opravdová huriska. To bude něco jiného než ty hospodské děvečky, s kterými se jistě pilně spouštěli po celé španělské tažení.”

Conn pravil: “Ale my se v Alžíru nezdržíme, pane Osmane. Zastavili jsme se tu jen, abychom se dozvěděli něco o mé ženě Aidan.”

“A v tom právě, mylorde Blissi, je ta komplikace, o které jsem mluvil. Budete muset nějaký čas v Alžíru zůstat; urychlit váš odjezd není, bohužel, v mých silách. Čtvrtého srpna se Portugalci střetli se sultánovými vojsky v bitvě u Alcazarquiviru. Utrpěli tam strašnou porážku a jejich mladý král Sebastian byl zabit. Následně byly všechny trhy na otroky v turecké říši zaplaveny zajatými vojáky, převážně sice Portugalci, ale protože v jejich vojsku sloužili i příslušníci jiných národností, jsou mezi zajatci i Španělé, Angličané, Francouzi, Vlámové, Němci a Italové. Sultán je převelice rozmrzelý, že ty země, které prohlašují, že s ním chtějí udržovat přátelské styky, poslaly své vojáky do boje proti němu. Zakázal proto veškerý obchod se zahraničím

a brání vstupu všech nemuslimských lodí do svých přístavů, k nimž samozřejmě patří i Alžír. Jeho rozkaz přišel teprve minulý týden, takže jsem neměl čas vás uvědomit a poradit vám, abyste sem nejezdili.”

“Znamená to snad, že jsou naše lodě zabaveny?” chtěl vědět

Conn.

“Ne, ne, nic takového, mylorde. Znamená to, že když už vaše lodi zakotvily, dejovi úředníci jejich náklad pečlivě prohledají se zřetelem na zakázaný kontraband a detailně prověří posádku, jestli mezi jejími členy nejsou uprchlí otroci. Musím vás upozornit, že jak kontraband, tak uprchlí otroci budou nalezeni, i když nic takového nepřevážíte. Znamená to, že se budete muset u deje vyplatit a pak samozřejmě ještě vykoupit zpátky vaše muže, o nichž budou vládní činitelé tvrdit, že jsou uprchlíci. Nemějte o ně strach. Dohlédnu, aby se jim nic nestalo a aby cena za ně nebyla přemrštěná. Trh je právě teď otroky přímo zaplaven, takže ceny jsou nízké. Pro vás to ovšem znamená jisté zdržení, než budete moci vyplout do Istanbulu. Když dá sultán takto evropským vládcům na srozuměnou, jak se na věc dívá, brzo se vše zase vrátí zpět do starých kolejí. Je mi to líto.” “A co má žena, Osmane? Jak snáší zajetí? Jestli se brzy neobjevím, propadne jistě zoufalství.”

“Ale vždyť ona přece neví, že přijedete, mylorde!” zněla odpověď. “Ačkoliv jsem jí slíbil, že pošlu své drahé přítelkyni, vaší sestře, zprávu o jejím osudu, upozornil jsem ji zároveň, že se možná ani nepodaří dosáhnout jejího propuštění. Vždyť vám jistě něco takového bylo také řečeno.”

“Chci svou ženu zpět!” Conn skoro křičel, “i kdybych měl vzít hradby sultánova paláce útokem!” “Inšalláh!” pronesl Osman odevzdaně. “Co tohle zas k čertu znamená?”

“Nechť se děje vůle Alláhova,” odpověděl Osman s drobným úsměvem. “Jste úplně jako vaše sestra, mylorde.” “Říkáte mé sestře jménem; bylo by mi milejší, kdybyste i mně říkal jménem. Jmenuji se Conn.”

Osman se znovu usmál. “Budiž tedy, Conne, bratře mé drahé Skye; a teď s vámi budu mluvit otevřeně, jako bych mluvil s ní. Vaše choť byla poslána darem nejmocnějšímu vládci světa jedním z jeho úředníků. Uvědomte si jednou provždy, že ji nelze od sultána vykoupit, protože to není žádný sprostý pirát, který by přijímal výkupné. A také vám ji nevrátí jen proto, že o to požádáte, a kdybyste tak přece učinil, je docela dobře možné, že by vám nechal srazit hlavu.”

“A jak tedy ji mám získat nazpátek, když nemohu zaútočit na palác, nemohu ji vykoupit, ani o ni požádat?” vyptával se podrážděně Conn.

“V tom vám pomoci nemohu,” řekl Osman, “protože neznám Istanbul a nevím, čemu tam budete muset čelit. Je dokonce možné, že se vám ji osvobodit ani nepodaří, ale dokud to nezkusíte, jistotu mít nebudete. Kdybyste se teď vrátil domů, pronásledovalo by vás to pomyšlení do konce života.” Jakže, nedostat Aidan zpět nikdy! Ale samozřejmě, že ji dostane zpět! Nicméně pochyby začaly hlodat a Conn dokonce pocítil něco jako strach. Jsou oba ještě mladí, říkal si. Mají před sebou dlouhý a nádherný život. Nechce ho strávit bez ní! Nemá cenu vymáhat na Osmanovi potvrzení nepodložených nadějí; vždyť kdyby žádná naděje nebyla, astrolog by mu to řekl. Skye přece zdůrazňovala, jak je poctivý.

Zhluboka si povzdechl a zeptal se: “Jak dlouho myslíte, že se v Alžíru zdržíme, pane Osmane?”

“Možná i několik týdnů,” přiznal Osman upřímně. “U nás na Východě jde všechno pomaleji než u vás.”

Robie Small se vložil do hovoru: “Každá vláda jedno která postupuje ve vyřizování záležitostí vpřed šnečím tempem, Osmane, to dobře víte.”

Osman se pousmál. “Máš pravdu,” řekl. “Všichni vysoce postavení lidé světa jsou oslněni vlastní důležitostí a vnímají jen vlastní moudrosti. Nikdo už nikomu nenaslouchá, Robbie.”

“A co si tu, proboha, mám počít celé týdny?” děsil se Conn. “Zdržet se v Alžíru nemusí být tak špatné,” šklebil se Robbie. “Bohužel od smrti Chálida Beje už zdejší veřejné domy nejsou to, co bývaly. Alžír už zdaleka není takový, jak ho pamatuješ, příteli. Dbejte, aby se vaši námořníci drželi zpátky, protože janičáři dotírají čím dál tím víc, jejich drzost právě teď dostupuje vrcholu. Od Džamilovy smrti se ještě nenašel kapitán 296

dost pevný, aby je udržel na uzdě. Džamil byl špatný člověk, ale kázeň si dovedl zjednat,” promluvil Osman. Chvíli oba mlčky vzpomínali na bývalého nepřítele, ale pak Robbie navrhl: “Rád bych se teď podíval do tvých lázní, Osmane, a až mě potom nakrmíš tak báječně, jak to umí zorganizovat jen tvoje Alima, rád bych se seznámil s těmi dvojčaty! Dnes večer jsem v každém ohledu při chuti!”

Osman se znovu zasmál, vstal a pravil: “Pojďme, pánové, i já se k vám přidám, protože je už pozdě a máme za sebou horký

den.”

Conn odmítal. “Vrátím se na loď,” řekl, ale ani Robbie ani Osman ho nechtěli pustit.

“Jen pojď, chlapče,” domlouval mu Robbie. “Dokud jsi se nevykoupal u Osmana, nevíš, co je to koupel! Dokonce si říkám, že je to nejspíš hlavní důvod, proč vůbec do tohohle Zapadákova jezdím! Pojď s námi! Nestyď se. Vsadím se, že tví bratři už si v Osmanových lázních vesele užívají!”

A také užívali, ačkoliv se nejdřív trochu lekli, když je na prahu lázní uvítalo pár pěkně vyspělých dam, nahých jak je Bůh stvořil. Bylo jich asi půl tuctu, všech odstínů pleti, od bílé až po ebenovou, a se smíchem vtáhly naše tři cestovatele dovnitř. Každému se hned začaly věnovat dvě. Než se bratři vzpamatovali, byli už napůl nazí.

“Hele, počkej, děvče, přestaň!” Brian byl sice statečný chlap, ale ještě nikdy v životě nestál před žádnou ženou nahý, dokonce ani ne před vlastní manželkou. Marně odstrkoval šikovné malé ručky, které mu právě přetahovaly košili přes hlavu. “Monsieur!” Bratři se při zvuku toho hlasu obrátili a na prahu spatřili překrásnou černošku. “Musíte mým dívkám dovolit, aby dokončily, co jim bylo uloženo totiž svléknout vás. Jak byste se jinak chtěl vykoupat? Náš pán, pan Osman, by byl velice nespokojen.” Postoupila až před Briana O’Malleyho. “Nechcete snad, aby nás potrestal?”

Brian O’Malley na ni shlížel s výše a říkal si, že tak krásné stvoření ještě nikdy neviděl. Kůži měla jako leštěný mahagon a nádherný, elegantní tvar hlavy. Lebku měla podlouhlou, černé kučery těsně přiléhaly ke kůži, lícní kosti vysoké a jemně vykreslené, tmavé podlouhlé oči, nos kupodivu klasického tvaru, rty široké a smyslné. Na ženu byla dost vysoká, měřila dobrých šest stop a až na bujná ňadra byla štíhlá jako proutek. Brian ucítil vzmáhající se touhu; chtělo se mu polaskat to nádherné poprsí. Žena se chápavě usmála, četla mu myšlenky. Její oči se krátkou chvíli vysmívaly jeho váhání, načež dodala: “Nuže tedy monsieur, dovolíte mým dívkám pokračovat?” “Kdopak jsi?” vypravil ze sebe chraptivě Brian.

Jsem Nigera, vedoucí lázní pana Osmana.” “A budeš mě obsluhovat ty?” Brianovi se vrátila odvaha. “Já tady jen dohlížím, pane. Nemějte obavy, bude tu o vás dobře postaráno.”

Brian fascinován přikývl, zatímco zbylí dva bratři přihlíželi s otevřenou pusou. Ještě nezažili, aby jejich nejstaršího nějaká žena vyvedla z míry. Tahle černá holka je ovšem něco extra; přesto nepochybovali, že i ji Brian nakonec určitě dokáže položit na záda.

Když byli všichni tři úplně svlečeni a ještě trochu nesví z vlastní nahoty, vedly je jejich společnice dál do lázní, kde je nejprve umyly horkou vodou a vydrhly kartáčem, načež je pořádně namydlily voňavou pěnou, kterou štědře nabíraly z alabastrových misek. Sebevědomě se šklebili jeden na druhého, zatímco jim lázeňské zcela neosobně všelijak zvedaly a omývaly jejich mužské příslušenství, které se už ze vší té péče začínalo topořit, což pomocnice buď nevnímaly, nebo jim to bylo lhostejné. Pro bratry O’Malleyovy to sice byl objevný zážitek, ale pro lázeňské to byl prostě každodenní úkol, který bylo třeba splnit a který je čekal u všech návštěvníků, ať ženských či mužských. “Božíčku,” vítězoslavně se zasmál Shane. “něco takového bych chtěl mít doma. Nevzpomínám si, že by mě někdy koupala ženská!”

“Ty ses přece nekoupal vůbec,” utahoval si z něho Shamus. “Trošku víc doleva, drahoušku,” dával pokyny plnoštíhlé blondýně, jež mu právě houbou drhla záda. “Ták, to je ono, srdíčko.” Obrátil se k Brianovi a přešel z francouzštiny do rodné irštiny: “Myslíš, že je budeme moci pak ošoustat, Briane? Tolik pěkného masa kolem a za ty dlouhé týdny na moři už jsem vyhládl. Jsem rozpálený jak žhavé uhlí!”

“Musím se nejdřív zeptat Robbieho,” řekl zamyšleně Brian. “Nemůžeme našeho hostitele nijak urazit, protože je to dobrý přítel Skye a v Connově věci je nám nápomocen.” Právě je oplachovaly, když vstoupil Osman s Robbiem a Connem, všichni svlečení. I Conn se trochu zarazil, když zjistil, že ho mají koupat ženské ruce, ale protože byl mnohem zkušenější než bratři, bral to prostě jen jako další nový zážitek. Nigera přiběhla uvítat pána domu a jeho hosty. “Nigero, ty svůdná kočko!” řekl Robbie a popleskal ji po oblém zadečku.

Nigera se na něj zářivě usmála. “Vítejte, kapitáne! Už jsem slyšela, že jste tady. Jak ráda vás zase vidím a koukám, že jen kvetete!”

Osman pravil: “Vidím, že o naše tři hosty je dobře postaráno. Nebyly žádné nepříjemnosti, doufám?”

“Žádné, můj pane.”

“Pak si tedy vedeš dobře, Nigero, a musím tě odměnit. Měla bys na některého z nich chuť?”

“Ten největší si na mě podle všeho dělá zálusk,” odpověděla. “Mohlo by to být zábavné, můj pane, když dovolíte.” “Je tvůj,” zněla odpověď.

Conn se při té konverzaci tvářil udiveně, a tak mu to Robbie musel vysvětlit, zatímco je obratné ruce myly, drhly a oplachovaly. Bratři O’Malleyovi se zatím už ocitli na masážním stole a tři dívky jim usilovně hnětly svaly pastou, vonící po santalo-vém dřevě.

“Nigera je už u Osmana léta. Koupil ji ještě jako dítě i s její sestrou, Africanou. Osman má pouze jednu manželku a je jí věrný, ale Nigeru a Africanu má rád a rozmazluje je. Nigera je vedoucí lázní a Africana vrchní hospodyní. Obě jsou to normální, vášnivé ženské, takže když má Osman nějakého zajímavého hosta, který se jim zalíbí, dovoluje jim ho svést. Tvůj bratr ji zřejmě zaujal. I já jsem s ní několikrát spal a ujišťuji tě, že na noc s ní Brian hned tak nezapomene!” Robbie se dusil smíchy. “Jo, jo, takovou hned tak nenajdeš! Brian bude na Alžír dlouho vzpomínat!”

Když byli důkladně namydleni, vydrhnuti a opláchnuti, připojili se tři opozdilci k bratřím O’Malleyovým na mramorové masážní stoly. Conn se pod zkušenýma rukama lázeňské uvolnil tak, že dokonce usnul. Asi po hodině odpočinku mu byl nabídnut pohár vychlazeného broskvového šerbetu. Vytrhl se ze spánku náhle a rychle se posadil, ale jen aby zjistil, že i ostatní usnuli. Vzbudili se, dopili poháry a oblékli volné bílé chaláty a pohodlné sandály. Pak je hostitel zavedl do prostorné jídelny, kde je usadil do polštářů k dlouhému nízkému stolu. Sloužící začali nosit na stůl.

Všechny chody jim předložili najednou, aby si mohli posloužit dle libosti. Vmžiku měli krásné modrobílé porcelánové talíře naloženy po okraj. Byla tu jehněčí kýta na zelenině, mořský okoun opékaný na dřevěném uhlí, obložený ozdobně vykrájený-

mi citrony; několik dozlatova vypečených kuřat, s nádivkou z rýže a meruněk, a kouřící hliněný hrnec s něčím, čemu Osman říkal kuskus. Byla to rýže v masové omáčce promíchaná s masem, zeleninou a obilnými zrny. Měli i artyčoky naložené v červeném octě, rýži obarvenou šafránem s malými pálivými papričkami, nakládané okurčičky a olivy, zelené i černé, ve vlastní šťávě. Jídlo se podávalo s plackami nekvašeného chleba a miskou másla. K pití dostali nejčistší chladnou pramenitou vodu z hor, ochucenou citronem a mátou.

Když dojedli, přišel kávový kuchař, pozorně, po jednom vybral kávová zrnka, přímo u stolu je umlel a každému zvlášť připravil šálek pravé turecké kávy. Robbie s Osmanem hostům ukázali, jak se káva sladí, a sami každý svůj šálek vypili naráz. Nakonec přišly na stůl zákusky, “gazelí rohy’, slazené mandle, pistáciové ořechy a mísy zelených hroznů, zralých meruněk a lepkavých sladkých datlí.

Sytí a spokojení se opřeli do polštářů, zatímco se Osman nepřestával omlouvat za skromné pohoštění, vždyť bohužel neměl tušení, kdy je má čekat, a ve zdejším klimatu je obtížné uchovat potraviny čerstvé a zítra už určitě připraví pořádnou hostinu, vždyť k její přípravě je třeba přece jen víc času… Načež zatleskal a objevily se dívky, které je předtím koupaly, aby jim zatančily. Ani si nikdo z nich nepovšiml, kdy vklouzli do sálu hudebníci, kteří teď začali hrát jako o život. Otroci jim přinesli vodní dýmky a Robbie s Osmanem jim předvedli, jak se s nimi zachází. Seděli tedy v pohodě a sledovali tanec dívek, zahalených průhlednými závoji. Connovi to připadalo dráždivější, než kdyby byly úplně nahé.

Vodní dýmka je ukolébávala, světlo lamp bylo stále tlumenější, až si Conn povšiml, že Robbie s Osmanem zmizeli i s hudebníky. Ženy už se na polštářích připojily k mužům a Nigera už si vzala na starost bratra Briana. O Shanea a Shamuse pečovala vždy dvě děvčata. Conn se chtěl zvednout, ale to už ho něžně zatlačovaly zpátky tmavohnědé ručky dvou mladičkých Berberek. Přes jeho vehementní protesty ho začaly dráždit. Smyslně se k němu vinuly, rukama i ústy ho hravě laskaly. Ale vždyť on vlastně nechce, stačil si pomyslet, ještě než mu opium úplně zastřelo smysly. Údy měl jako z rosolu a dívky jeho protestům stejně nerozuměly. Pomalu, zkušeně a jemně mu přivodily erekci. Pak se ho jedna po druhé zmocnily, obkročily ho a jezdily na něm jako na koni. Pořád ještě nedošel vyvrcholení, takže ho začaly dráždit ústy a znovu se ho zmocňovaly, až jeho touha konečně dospěla vrcholu. Tak uvolněn se necítil už celé týdny; dal se oběma dívenkám zcela napospas. Připravily mu další zážitky tak příjemné, že to i jeho, zkušeného milovníka, překvapilo. Netušil, že je něco podobného vůbec možné. Jedna z nich si klekla zády k němu a její družka zavedla Con-nův úd do vchodu, který jak se dosud domníval používají pouze muži mezi sebou a co dosud nikdy nevyzkoušel. “Ne, děvče, sem ne,” protestoval. “Mohl bych ji poranit.” Obě se daly do smíchu a jedna z nich řekla: “Ne, nebojte se, pane. Tohle je způsob, který používají muži našeho pouštního kmene. Jsme na to zvyklé a líbí se nám to. Měl byste to zkusit.” “Prosím, prosím, pane,” žadonila klečící dívka. “Potřebuji, abyste mě vyplnil! Prosím!”

Ještě pod vlivem opojení z vodní dýmky podlehl jejich naléhání, chytil děvče za boky a zatlačil kupředu. Musel nejprve překonat jistý odpor, ale vytrval a ucítil, jak mu těsný průchod slastně svírá úd. Začal zvolna, stejnými pohyby, jako by byl ve správném vchodu, a tu děvče zasténalo nepředstíranou rozkoší a rychle dospělo k orgasmu. Byl ohromen.

“A teď já!” prosilo druhé děvče. Oblažil tedy i ji. Žasl sám nad sebou, proč se jim víc nebránil? Nedokázal se zříci rozkoše, protože každý pohyb mu stále víc připomínal Aidan. Možná, že se musí Aidan podrobit sultánovi tak, jak se právě teď jemu ochotně podrobují tahle děvčata! Aidan! Aidan! volal v duchu, až došel k vyvrcholení tak intenzivnímu, že po něm upadl do bezvědomí a probral se až druhý den v poledne. Vybavil si, co se minulé noci odehrávalo, a dělalo se mu špatně nad sebou samým. Když Osman viděl jeho rozladění, uvědomil si, co je jeho příčinou, a vzal Conna stranou. “Není v přirozenosti muže zůstat dlouho bez ženy, příteli,” řekl mu. “Vy už jste strádal několik týdnů, Conne. To, co se mezi vámi a mými otrokyněmi odehrálo, je vám jen ku prospěchu a docela přirozené.”

“Ale já přece miluji jen svou ženu!” bránil se Conn. “A co to má společného s potřebami vašeho těla? Vaše žena tu není, aby je uspokojila, a ony uspokojeny být musí, jinak vás špatná nálada úplně otráví a může vám i ublížit na zdraví. Muž se nemá odříkat útěchy ženského těla, je to nebezpečné a s morálkou to nemá nic společného.”

“Ale v naší zemi, v našem světě, lne muž jen k vlastní ženě.” “U vás se muž žení s jedinou ženou,” řekl Osman, “a s mnoha si tajně užívá. V islámu neděláme tajnosti s tím, co je normální.”

“Ale vy sám přece žijete jen s jedinou ženou, Osmane.” “Nemám velkou potřebu žen, i když jsem otcem velké rodiny. Děti se mojí Alimě postarají o práci i rozptýlení, takže se necítí zanedbávána, když jsem většinu času za svým zaměstnáním mimo domov. Kdybych si byl vzal víc manželek nebo jen konkubín, nežil bych si v takovém přepychu, protože bych je všechny musel živit. Ale věřte, že i já, příteli, někdy zabrousím do jiných hájemství, když mě přepadne touha.” Vážně se na Conna zahleděl. “Uvědomte si, že v tuto chvíli vaše žena už jistě poznala jiného muže. Nepodaří se vám ji osvobodit včas. Zavrhnete ji, protože jste toho názoru, že musí za každých okolností zůstat věrná jenom vám?”

Vtom se Connovi rozbřesklo: vždyť to byl právě Osman, kdo dohlížel, aby se mu včera večer dostalo požitku z vodní dýmky. Chtěl mu tak dokázat, že tělo má své potřeby, které se nedají ro—

zumem ovládat. Když tam tak ležel omámen drogou, nedokázal se oběma Berberkám ubránit. Stejně sladce bude možná svedena i Aidan, přestože ho miluje! Doma, ve vlastním prostředí, si byl její věrností jist, stejně jako si mohla být i ona jista jím; ale tady byli v jiném světě! Tady se žena hodnotí podle počtu koz, velbloudů či koní, za které je k mání. Ale vždyť u nás tomu není jinak! uvědomil si náhle. Mnoho mužů i u nás považuje ženu za svůj majetek. On sám sice tak o Aidan nikdy nesmýšlel, ale to nic nemění na skutečnosti, že žena se cení podle užitku, který svému muži přinese. Vzhlédl k Osmanovi a oblila ho vědoucí záře jeho pohledu.

“Svou ženu stále miluji,” řekl tiše, “ale pochopil jsem, co jste mi chtěl naznačit, Osmane, a děkuji vám za lekci.” “A budete se jí řídit, Conne?”

“Srdcem rozumím, Osmane, ale rozum se brání. Pouhé pomyšlení na to, že má žena patří jinému, mě přivádí k šílenství. Když je nevěrný muž, není to tak strašné, jako když se žena oddá jinému.” Zhluboka povzdechl. “Ale i tak ji chci zpátky.” “Mohu vás ujistit, bratře mé drahé přítelkyně, že vaše žena trpěla stejně, možná víc než vy. Neřekl jsem vám to schválně, nechtěl jsem vás ranit, dokud se trochu neuklidníte a nebudete schopen se s tím smířit: ale vaše žena přišla o dítě, ještě než se dostala do Alžíru.”

“Pak už nás tedy k sobě nepoutá nic než naše láska!” řekl Conn tiše a vzpomněl si, jak kdysi hrdě prohlašoval, že jejich láska potrvá na věčné časy.

Je ta jejich láska dost silná, aby unesla ztrátu dítěte a vědomí, že jeho Aidan patřila jinému? Ano! Určitě ano! Všechny překážky se jim podaří překonat snáze ve dvou než jednotlivě. Když se bude muset on vypořádat s tím, co se stalo, musí se s tím vyrovnat i Aidan a pro ni to bude daleko těžší! Potřebuje ho a on potřebuje ji. Potřebuje ji tím víc, že zůstává jedinou ženou, která mu kdy přinesla štěstí a uspokojení v intimním životě. Chce ji zpět, za každou cenu!

Osman ho s úsměvem pozoroval. Conn pochopil, že mu čte myšlenky. “Dokážete to, Conne, zaručuji vám. Den ode dne bude snazší přijmout skutečnost takovou, jaká je,” řekl astrolog. “Skye říká, že vidíte pod povrch věcí, že vidíte i to, co ostatním zůstává skryto, Osmane,” začal Conn. “Řekněte, podaří se mi zachránit manželku a dojdeme znovu štěstí?” “Osud jednoho každého záleží hlavně na něm samém,” začal Osman. “Pokaždé, když stojíme na rozcestí, musíme volit. V rozhodnutí, kterou cestou se dát, spočívá naše svoboda volby. Náš osud, kismet, nám přináší jiné věci: nemoc, ztrátu dítěte, příležitost zbohatnout. To vše bývá řízením osudu a nemůžeme

to ovlivnit. Jelikož jsou do vaší záležitosti zapleteny i jiné, neznámé osoby, nemohu vám říci nic jiného, než že se s Aidan shledáte. To stojí v obou vašich horoskopech; nic dalšího vám nalhávat nebudu, protože jsem svou pověst nevybudoval na nějakých dohadech jako někteří. Vaše sestra vás jistě informovala, že jsem muž navýsost čestný a spolehlivý.” Conn zklamaně přikývl. Byl by si přál, aby ho Osman ujišťoval, že všechno dopadne co nejlépe, chtěl být chlácholen jako děcko. Byl by rád slyšel, že se narodil na šťastné planetě, že mu musí všechno vyjít a že s Aidan budou žít šťastně až na věky věkův, jako hrdinové pohádek, které mu v dětství vyprávěla maminka. “Takže,” pravil, a musel sebrat všechny síly, aby to znělo klidně, “mi tu říkáte, že musím zůstat klidně sedět na zadku dokonce několik týdnů, než se zdejšímu dejovi uráčí propustit naše lodě, a pak že se mám plavit do Istanbulu jen s malou nadějí na úspěch. Já ale ten krok do tmy musím udělat, Osmane, a spolehnout se na svou šťastnou hvězdu.” “Tak jako každý jiný smrtelník, bratře mé nejdražší Skye, ‘ zdusil smích Osman, “tak jako každý!” “Pak to tedy podstoupím, ale pro lásku Boží, Osmane, promluvte s vaším přítelem dejem! Jestli bratři stráví ještě pár nocí takhle, budou nakonec tak vyčerpaní, že mi nebudou k ničemu!” Osman se znovu usmál. “Nemějte strach, Conne. Mám ještě v rukávě pár účinných životabudičů a mohu se s nimi o ně podělit. Garantuji vám, že budou odtud vyplouvat jako docela jiní

lidé!”

“Jestli je zatím vaše ženské samou přítulností nezadusí!” zasmál se Conn.

“Vždyť jsou ještě mladí, Conne.”

“Není tak jisté, že jim elán vydrží až do odjezdu, Osmane!” To už se Osman rozesmál. “Musíte mi věřit,” řekl. “Už pár let takhle pečuji o Robbieho a pořád ještě je plný života, není-liž pravda?”

“Dneska ráno jsem ho ještě neviděl,” podotkl Conn. “Toho neuvidíte ještě několik dní,” opáčil Osman. “Náš milý přítel je velký milovník a těm dvojčatům, co jsem mu našel, to ještě nějakou chvíli potrvá, než uhasí jeho žár.” “Proboha! Takový život už není pro mne, Osmane, i když bývaly doby před svatbou, že jsem dokázal držet krok s kýmkoliv, ale teď už ne! Ze všeho nejvíc toužím vrátit se domů na Pearrock Royal spolu s Aidan a žít tam v klidu a pokoji. Vlastně jsem se v sobě zmýlil; nejsem takový dobrodruh, za jakého jsem se kdysi pokládal.”

“To je jen málokdo, i když si to myslí mnozí,” usmál se

Osman.Prostě jste si dřív než jiní uvědomil, co vlastně od života chcete. To je veliká milost, Conne, příteli! Velice vzácná milost, seslaná samým Alláhem. Buďte za ni vděčný. Díky jí také určitě dokážete rozpoznat správnou cestu. To každý nedokáže.” “Vzpomínka na naše štěstí září v mém srdci jako maják, Osmane. To ona mi svítí na cestu a osvětluje můj vzdálený cíl. Zákruty a nástrahy zvolené stezky stejně předem odhadnout nelze, že?”

“To bohužel nelze,” zněla odpověď, “vy je však všechny překonáte, příteli, věřte, překonáte je!”

KAPITOLA 13

Jak sultánova matka, sultán-validé Nur-U-Banu, tak jeho první manželka, bas-kádí Safíja, a konečně i sám sultán Murad se zasloužili o nečekaný sňatek velvyslance chanátu Krym u tureckého dvora, prince Džavida Chána. Princ se ženil s krásnou otrokyní, již dostal darem od sultána teprve před třemi týdny. Šeptalo se, že ji dokonce oficiálně zbavil pout otroctví a dal jí svobodu. Od úst k ústům letěl jedinečný příběh lásky, hodný vyprávění samé Šeherezády. Pověst už připisovala nevěstě krásu přímo nadzemskou a celým Istanbulem šel jeden hlas, že musela prince očarovat. Dokonce byla pokládána za převtělenou vílu, peri, či přímo za čarodějku.

Jednoduchého obřadu v místní mešitě se kromě ženicha zúčastnilo několik dalších velvyslanců, mezi nimi i William Harborne, zatím neoficiální zástupce královského dvora anglického, jehož potvrzení do funkce se očekávalo každým dnem. Přítomen byl i sám sultán Murad. Po obřadu se pánové odebrali do princova paláce k svatební hostině. Nevěstu ani nezahlédli, protože ta se podle muslimského zvyku obřadu vůbec nezúčastnila, nýbrž uspořádala spolu s třemi novými služebnými vlastní malou oslavu pro sultánovu matku a Safíju, sultánovu favoritku.

“Má milá,” řekla Nur-U-Banu, “máte štěstí, že si vás princ vyvolil za manželku. Musí vás velice milovat! Hned jsem poznala, že máte u sebe něco zvláštního, když jsem vás poprvé uviděla a rozhodla, že se máte stát sultánovým čestným darem princi Džavidu Chánovi.”

“Je to pravda, že vás oficiálně propustil na svobodu?” vyptávala se Safíja. Aidan přikývla. “Předstoupil před nějakého muže, kterému tu říkáte kádí snad to znamená soudce a papíry o propuštění z otroctví mám dobře uschovány. Právě v té krásně vyřezávané skříňce ze santalového dřeva, která se vám tak líbila u mě v ložnici, Safíjo. Jsem vám oběma velice zavázána, drahé přítelkyně. Džavid Chán je předobrý člověk.”

“Ale zamilovaná do něj nejste, viďte?” řekla Nur-U-Banu. “Ne; nikdy nebudu milovat nikoho jiného než mého drahého Conna,” odpověděla Aidan. “Myslím, že jsem ten typ ženy, která se zamilovává jen jednou v životě a zůstává věrná jedinému muži, ale to neznamená, že nejsem ochotna věnovat veškerou svou pozornost, péči a oddanost svému dobrodinci a pánu Džavidovi.”

Nur-U-Banu souhlasně přikývla: “Jste velmi moudrá, mé dítě, a kdo ví? Třeba si časem prince zamilujete, zvláště budete-li mít štěstí a přijdou děti. To přečasto změní srdce ženy! Koneckonců jste s prvním manželem děti neměla.” Zničeho nic zlomyslně vpadla do hovoru Safíja. “Jestlipak jste vy, matko, milovala otce mého pána Murada?” Sultán Selim II. býval totiž jako panovník slabý a navíc notorický pijan. “Zpočátku ne,” řekla validé a probodávala Safíju pohledem. “Neměli jsme takové štěstí jako ty s Muradem, má drahá. Můj Selim nevzbuzoval náklonnost už od pohledu. Až když jsem si dala práci rozpoznat, proč je takový, jaký je, pokusila jsem se ho mít ráda i tak, což mi vyneslo jeho vděčnost a naprostou oddanost. Lásku si vydobýt je sice těžké, ale nakonec to přináší víc uspokojení.”

“Vyprávějte mi o sultánu Selimovi,” řekla Aidan. Byla zvědavá, jaký to byl člověk, že o něm validé mluví tak procítěně. “Byl synem velkého Sulejmána, zvaného též Zákonodárce. V západním světě se mu říkalo Veliký. Jeho děd, Selim I, byl skvělý vojevůdce a jeho pra-pra-pradědeček byl slavný Mohamed, pokořitel Cařihradu, zvaného nyní Istanbul. Vidíte tedy, že můj Selim pocházel z význačného rodu. Bohužel byla jeho matka, Churrem kádí, žena velice zlá. Selim byl jejím prvorozeným; kromě něho porodila sultánu Sulejmánovi ještě dva další syny a dceru. Sultán Sulejmán měl ještě jednoho syna s první favoritkou Gulbehár a právě tento syn, princ Mustafa, se měl stát jeho nástupcem. Bylo mu právě dvacet pět, když se zlé Churrem podařilo poštvat proti němu sultána a nechat ho zavraždit. Spolu s ním byl vyvražděn i celý jeho harém a všechny děti. Churrem se pak přičinila i o smrt druhého, vlastního syna, prince Bajazeta, jenž byl dalším možným a schopným uchazečem o trůn. Její třetí syn byl mrzák, a proto podle platných zákonů nezpůsobilý vlády. Říkalo se, že brzo na to zemřel žalem, protože zbožňoval jak prince Mustafu, jenž k němu byl vždycky laskavý, tak svého bratra Bajazeta.

Tak zůstal jen můj Selim jakožto jediný dědic velké říše. Od narození ho matka slepě zbožňovala a rozmazlovala ho. Na rozdíl od bratrů byl postavou malý; byl obtloustlý, zatímco oni byli štíhlí, byl krátkozraký, zatímco oni měli zrak ostrý, a v mládí

trpěl trudovitostí, což později zakrýval vousem, ale i vousy měl řídké a štětinaté. Vzhledem se velice podobal svému prastrýci Ahmetovi, ale povahou byl spíš po jiném prastrýci, Korkutovi, jenž býval učenec. Můj Selim zkrátka nebyl stvořen k vládě, před čímž Churrem zavírala oči a neustále se mu snažila odstraňovat překážky na cestě k trůnu.

Skutečná pravda je, že mého manžela jeho ctižádostivá matka vlastně zničila. Povahou byl váhavý a nerozhodný. Neměl smysl pro majestát a co horšího, povahou a schopnostmi byl jenom prostý člověk, nikoli velký vládce. Jeho matka si ho přála mít na trůně, aby jeho prostřednictvím mohla vládnout sama, tak jako to činila za života manželova. Nicméně zemřela mnohem dřív, než Selim zdědil královské roucho, a jejím odkazem říši byl tento jediný syn, neschopný vladař, zkažený a pověrčivý jako dítě. Pro zemi bylo požehnáním, že jeho panování netrvalo dlouho a že náš syn je spíše po svém dědovi Sulejmánovi a pra-pradědu Selimovi I, oba byli schopní vládcové. Tohle je, Mardžallo, oficiální verze o životě a vládě mého manžela. Historie ho zná pod jménem Selim Opilec, jako muslima, který se prohřešil proti příkazu islámu a stal se z něj pijan. Ale z mého pohledu se jeví jeho osobnost a osud trochu jinak. Stejně jako Safíja jsem byla ještě dítě, když jsem se octla v Jeni Seraji. Mí rodiče byli z vládnoucího rodu země Čerkesů a byla jsem sem stejně jako vy, Mardžallo, poslána jako součást povinné daně sultánovi Sulejmánovi. Měla jsem výchovu všech dívek žijících v harému a tak jsem byla ustanovena pomocnicí v lázních prince Selima. A tam si mě poprvé povšiml. Právě se vzpamatovával po požití nadměrného množství zakázaného vína a já to byla, kdo mu vyměňoval obklady na čele. Na jeho žádost jsem byla prohlášena guzdé což znamená pánu na očích. Dostala jsem vlastní samostatný pokojík a otrokyni k obsluze. Zanedlouho mě povolal k sobě a třesoucí se strachem mě tam také dovedli. Když Selim uviděl, jak jsem vyděšená, začal mě utěšovat. Jako milenec byl něžný a pozorný, a když pro mě posílal, nebýval nikdy opilý. Naučila jsem se ho mít ráda ještě dřív, než byl počat náš syn, manželův prvorozený, protože do té doby měl jenom dcery. Po Muradově narození mi byl udělen titul bas-kádí a zůstala jsem jeho nejmilejší ženou, i když si později bral na lože i jiné. Vzdor tomu, co o něm praví historie, tvrdím, že to nebyl špatný člověk,” zakončila va-lidé své vyprávění.

“Zřejmě jste byla pro sultána Selima II. požehnáním, má paní validé,” řekla Aidan.

Nur-U-Banu se usmála a popleskala Aidan po ruce. “Doufám, že i vy budete požehnáním pro prince Džavida Chána ale to 307

už zřejmě jste, když se s vámi rozhodl oženit. A pro vás je to šťastný obrat, protože od této chvíle budete už vždycky ve výhodě proti jeho ostatním manželkám či konkubínám, až se jednou spolu s ním vrátíte na Krym.”

“Nemá jiné ženy, ani děti,” řekla Aidan a jala se sultánově matce a Safíji vyprávět o tragické ztrátě Džavida Chána. Nur-U-Banu pokyvovala hlavou. “Je to pro něj jistě strašlivé,

ale pro vás vlastně velké štěstí, Mardžallo! Zřejmě vás miluje, když se s vámi oženil. Teď mu dejte syny a je o vás do smrti postaráno, ať už si pak zřídí harém jakkoli veliký.” “A to si buďte jistá, že to udělá,” podotkla hořce Safíja. “A co tobě na tom záleží?” osopila se na ni Nur-U-Banu. “Vždyť tvůj syn Mehmet je korunním princem! Ačkoliv sis udržela Murada pro sebe tolik let, neporodilas mu už žádné další děti. Pro otomanskou říši jediný princ jako dědic nestačí! A kromě toho, není přece v přirozenosti muže, aby zůstal věrný pouze jediné ženě, to si už konečně uvědom!” “S tím se nesmířím nikdy!” vykřikla Safíja. “Pcha, zbytečně si otravuješ život, má dcero. Nebuď přece blázen. Spokoj se s tím, co ti seslal sám Alláh, a buď za to vděčná. Dovedeš si vůbec představit, kolik žen ti tvé postavení závidí? Mehmet je, Alláh budiž pochválen, mládenec silný a zdravý a už pokukuje po děvčatech. Jednoho dne na tom budeš jako já, Safíjo. Láska je pěkná věc, ale mít moc je lepší!” Když navečer sultánova matka a první favoritka spolu se sultánem a ostatními hosty odešly, reprodukovala Aidan jejich konverzaci Džavidu Chánovi v soukromí jejich ložnice. Usadil si ji mezi nohy, zády k sobě, aby si mohl pohrávat s jejími ňadry. I během rozhovoru laskal ty krásné mléčné bílé polokoule. “Vím, mluví se o tom, jak spolu ty dvě válčí za zdmi harému. Jsou to obě silné osobnosti, ale dokud budou sultán Murad a jeho matka žít, udrží si nad harémem i synovým srdcem vládu ona.”

“Pročpak Safíja Nur-U-Banu tak nenávidí?” divila se Aidan. “Mně připadá docela hodná, mám ji ráda.” “Máš ráda i Safíju?”

“Samozřejmě. Věkem je mi bližší, něco jako kamarádka.” “Dobře, poklade. Nenadržuj žádné z nich, nebo se dostaneš mezi dva mlýnské kameny! Safíja kádí zazlívá validé především to, že svého syna přiměla vzít si další ženy. Po celá léta Safíji zachovával věrnost, ale ona mu dokázala dát jen jediného syna, prince Mehmeta. Vládnoucí rod se nemůže spokojit jen s jediným možným následníkem trůnu. Časem se potvrdilo, že Safíja ač ještě mladá už další děti mít nemůže. Nakonec velkovezír spolu s Nur-U-Banu rozhodli, že si sul-308

tán musí vzít další ženy; ale když konečně svolil, nedokázal se intimně sblížit se žádnou vyjma Safíji. Validé později zjistila, že Safíja nakoupila od jakési obchodnice z bazaru různá kouzla a čarovné nápoje, které jí měly pomoci uchovat si sultánovu lásku a navždy ho k ní připoutat.” Aidan užasla: “A jak na to validé přišla?”

“Nejznámější obchodnicí z celého Istanbulu je jistá Ester Ki-rová, stará žena. Je tak stará, že bývala oblíbenkyní už prababičky nynějšího sultána, Cyry Háfíz. Do sultánova harému začala docházet ještě jako docela mladá dívka a zanedlouho se těšila nejvyšší přízni, protože její zboží bylo vždy prvotřídní a ceny rozumné. Povídá se, že kdysi prokázala Cyře Háfíz nějakou velkou službu, takže byla její rodina za odměnu trvale osvobozena od daní. To jim umožnilo protože jsou Židé vybudovat jeden z největších mezinárodních bankovních domů Východu i Západu. Kamkoliv se v civilizovaném světě vrtneš, všude narazíš na banku Kira. Dokonce i na Krymu mají svého zástupce,” zasmál se. “Stará paní dochází do harému se zbožím dodnes, kdy už to dávno nepotřebuje, prostě jen pro zábavu. Ale to odbíhám. Ta ženština, co prodala Safíji kádí kouzelný nápoj a jiné čáry, byla Židovka a nedokázala se zdržet, aby se svým kolegyním z bazaru nepochlubila, jakou že to velikou službu prokázala bas-kádí. Určitě prý to její rodině vynese stejnou privilej jako Kiro-vým, totiž že budou osvobozeni od daní. Samozřejmě se to Ester Kirové ihned doneslo, ta dala echo samé validé, ale zároveň jí nepřestávala tvrdit, že ten úklad vymyslila jen a jen obchodnice sama a že o své vůli nabídla čáry a kouzla zoufalé Safíji, která by tak byla jistě nejednala, kdyby nebyla svedena. Prohnaná stařena tak zachránila Safíju před zaslouženým trestem a zachova-la přízeň obou znesvářených prvních dam říše sobě i své rodině.” Zasmál se. “Jelikož jsi teď přítelkyní jak Nur-U-Banu, tak Safíji, nejspíš se s legendární Ester brzy setkáš. Ale, můj klenote, už dost pohádek! Nebudeme přece trávit naši svatební noc povídáním,” a Džavid Chán ji dráždivě štípal do bradavek. “Chci se s tebou pomilovat, má sladká. Přineslas mi tolik štěstí, milovaná. Už jsem nedoufal, že je ještě někdy najdu.” Aidan se otočila, aby mu viděla do tváře. “I mě jste učinil šťastnou, můj pane, a ani já nedoufala, že ještě někdy dojdu klidu.” Pohladila ho po tváři, přitáhla si jeho hlavu a vtiskla mu na ústa letmý polibek. V očích mu vyčetla jediné přání: přání, jež bylo v její moci uspokojit. Nevadí, říkala si, že jsem mu zalhala, vždyť je to neškodná lež, a jeho obšťastnila. Stejně se nikdy nedozví, co skrývá v hloubi srdce, protože žádný muž se v ženském srdci vyznat nemůže. “Miluji vás, můj pane Džavide,” řekla tedy něžně a odměnou jí byl radostný záblesk v jeho očích.

Sevřel ji v náručí a téměř zavzlykal: “I já tě miluji, můj klenote! Miloval jsem tě od první chvíle, ale bál jsem se, že ty si mě zamilovat nedokážeš, když jsi chovala tak hlubokou náklonnost k manželovi. Vzdávám dík Alláhovi za to, že mi tě poslal, má milovaná ženo!”

“Conn je pro mě ztracen,” řekla střízlivě, “stejně jako pro vás Zoe a Aiša. Přesto musíme žít dál, můj pane, a kdybychom si nedokázali dát vzájemnou lásku, pošpiníme tím památku našich drahých.” Nakonec tomu ještě sama uvěřím, říkala si v duchu. Něžně ji položil na hedvábnou matraci, jež jim byla ložem, a začal ji laskat ústy i rukama. Pod jeho jemnými, smyslnými dotyky jí brzo začal žilami proudit sladký oheň. Jakmile uznal, že už je připravena, vnikl do ní, šeptaje jí do ucha: “Pojďme dnes zplodit syna, poklade, zploďme syna!” Přijala ho se slastným zasténáním a přejela mu nehty po zádech. Při těchto slovech se ale roztřásla. Považoval to za projev vášně, ona však s v duchu modlila: Och, ještě ne, dobrý Bože! Ještě ne, protože pak bych svého milovaného Conna doopravdy navěky ztratila! Ještě ne!

Džavid Chán jí zaplavil klín životadárnou šťávou, ale ona nepočala; její modlitba byla vyslyšena.

Nadešel podzim, krásný a teplý, a když princ každé ráno odjížděl do města, aby se zúčastnil života u dvora, jak bylo jeho povinností, odcházela Aidan do zahrad a řídila tam práci zahradníků. Pomalu, trpělivě zbavovali půdu všeho plevele a přerostlých květin, až se začaly rýsovat obrysy původních záhonů. Ve změti pýru dokonce našli jednu velkou a několik menších fontán a Aidan s manželovým dovolením najala v Istanbulu řemeslníky, aby opravili přívod vody a doplnili opadané dlaždice. Když už se obeznámil s jejím původem a domácím zázemím a jak ji den ze dne více poznával, ponechával Džavid Chán své choti stále více volnosti. Protože si Aidan byla dobře vědoma kulturních rozdílů, jeho důvěru nezneužívala a byla mu za ni vděčná. Nikdy neopouštěla palác, aniž by mu předem řekla, kam jde či ke komu. Podnikala výlety ponejvíce do Jeni Seraje, aby navštívila buď validé nebo Safíju, nebo na Velký bazar, kde nakupovala vzácné rostliny pro nově budovanou zahradu. Jednoho listopadového odpoledne přijela navštívit Safíju, a když byla uvedena, zjistila, že přítelkyně už má návštěvu. Po boku Safíji seděla malá, tlustá stará paní s uhlově černými vlasy a bystrýma černýma očima. Byla nádherně oblečena do kar-mínové brokátové tuniky a ověšena těžkými zlatými náramky a náušnicemi. Na tučných ručkách měla jen jediný prsten, zato s diamantem tak neskutečně obrovským, že z něj Aidan chvíli nemohla spustit oči.

“Mardžallo! Pojď dál a seznam se s Ester Kirovou,” řekla Safíja.

“Dobré odpoledne, paní,” řekla Aidan zdvořile a na Safíjin pokyn si k nim přisedla.

“Tak vida,” řekla Ester Kirová hlasem na její věk mladistvým

- bylo jí totiž právě osmaosmdesát “tohle je tedy ta dáma, kterou validé tak vychvaluje. Ty vaše krásné vlasy mi připomínají mou dávnou přítelkyni Cyru Háfíz, čest budiž její památce! To byla velká krasavice, má paní Cyra!”

“Což já ovšem nejsem,” zasmála se Aidan. “Otec říkával, že jsem hezká jen tak-tak, a to že si ještě musím dát záležet.” Stařena se kdákavě rozesmála. “Je dobře znát vlastní slabiny stejně jako přednosti,” řekla. “Vy jste podle všeho natolik inteligentní, že tohle jistě víte vždyť kdybyste nebyla bystrá, princ by se s vámi neoženil. Poskytla jste nám látku ke klepům, paní Mardžallo, moc jste nám zpestřila letošní nudný podzim! Istanbul je město, které žije pomluvami. Že je to tak, má paní bas-kádí?” ‘Určitě ano,” řekla Safíja a pak se obrátila k Aidan: “Už zase jste byla na jedné z vašich vyhlášených výprav za nákupy, drahá Mardžallo? To je, panečku, sousto pro drbny! Princ Džavid Chán dopřává své ženě svobodu vycházet po libosti, Ester. Není to skandál?”

“Řekla bych, že se princ řídí správným instinktem,” podotkla stařena a Aidan si tím zcela získala.

Postěžovala si: “Nikde v Istanbulu nemohu dostat ke koupi cibule tulipánů a tolik bych si přála založit pro prince Džavida květinové záhony na jaro. Moji Portugalci už celou zahradu vy-pleli, fontány jsou opraveny a fungují, záhony jsou zryté a připravené, ale nikde nemohu sehnat cibule, abych je včas zasadila. Obchodníci na bazaru tvrdí, že jsou k mání jenom na jaře, když tulipány odkvetou. Jsem z toho hrozně zklamaná.” “Možná že vám je Ester opatří,” nadhodila Safíja s významným pohledem na stařenu.

Ester Kirová se usmála. “Není to vyloučené,” přikývla, “třeba je dokážu sehnat.”

“Och, to by bylo skvělé!” vydechla Aidan.

“Ester dokáže i nemožné, že, drahá přítelkyně?” škádlila ji Safíja.

“Jen občas, paní bas-kádí,” a usmála se na Aidan. “Víte, paní Mardžallo, ani já nejsem všemocná, ale s těmi cibulkami tulipánů vám snad pomohu; myslím, že ano.”

Proto Aidan nijak nepřekvapilo, když jí za pár dní ohlásili návštěvu Ester Kirové. Stará dáma přijela na vlastní luxusní lodici, a když ji otroci vysadili na břeh, hned spěchala do domu. V patách jí kráčel černý eunuch s ohromným pytlem na zádech.

Aidan ji vřele přivítala: “Proč jste mi nedala vědět, že přijedete, paní Ester? Teď budu před vámi vypadat jako špatná hostitelka. Marto! Uvař čaj a přines koláče!” Usadila starou paní k ohří-vadlu. “Venku na vodě je chladno, co vás to napadlo, vydat se sem osobně,” peskovala ji jemně. “Můžete se vážně nachladit.” “Mluvíte jako má pravnučka Rachael,” chichotala se Ester. “Dcera a snachy už se o mě dávno přestaly strachovat, vědí, že si nedám říci. Ale Rachael je ještě mladá a energická. Je jako já za mlada.”

“Mám takové tušení,” řekla Aidan s úsměvem, “že se dožijete tak vysokého věku, abyste se mohla strachovat vy o Rachael.” “He, he, he!” zasmála se stařena a ochotně přikývla “Kéž byste to přivolala!” řekla.

Marta s dcerami přinášely občerstvení: velký kameninový hrnec s vlastním ohřívadlem, v němž vařily horký, osvěžující nápoj jménem “čaj”, jak ji poučil Džavid Chán. Přivezl si z Krymu dvě skříňky, v každé bylo několik pečlivě zabalených balíčků čajových lístků, z nichž se nápoj připravoval. Skříňka z červeného laku obsahovala čaj černý, zatímco zeleně lakovaná skříňka skrývala čaj zelený. Princ měl tento nápoj ve velké oblibě, pil ho raději než kávu a naučil ji připravovat ho. Aidan naplnila šálek bez ouška horkým čajem a podala jej Ester Kirové. Ta ochutnala a souhlasně zamlaskala. Aidan jí k čaji nabídla mandlové koláčky a lepkavé turecké cukroví, o němž věděla od Safíji, že je její návštěvnice miluje. Když se stará dáma pohodlně uvelebila, čekala hostitelka, s čím se vytasí. Nemusela čekat dlouho.

“Přivezla jsem vám široký výběr cibulek, mezi nimi i vzácné druhy z Persie, jaké nemají ani v sultánových zahradách. Přijměte je jako dar ode mne, paní Mardžallo.” “Och, paní Ester!” protestovala Aidan. “Vždyť ty musí být hrozně drahé, takový dar nemohu přijmout. Musíte mi dovolit je zaplatit!”

“Ne, ne, dítě. Chci vám je darovat. Vždyť pro mě je to maličkost a vlastně jsem je nekoupila. Jsou to přebytky z mé vlastní zahrady a byla bych ráda, abyste je měla právě vy, protože až na jaře rozkvetou, udělají vám velkou radost. Vaše zahrada bude pastvou pro oči a manžela tím potěšíte. Sultán-validé se přijde jistě podívat a to bude pro váš dům pocta. Možná zas někdy budete moci udělat něco vy pro mě,” dodala s úsměvem. “Jste tak hodná,” řekla Aidan a slzy jí vhrkly do očí, ani vlastně nevěděla proč.

Jste šťastná, mé dítě?” zeptala se Ester Kirová.

“Nejsem nešťastná,” odpověděla Aidan a povzdechla. “Vím,

že to zní vyhýbavě, ale není to tak myšleno. Jistě, měla jsem

štěstí a jsem vděčná princi, že se se mnou oženil. Teprve začínám zjišťovat, co by mě jako obyčejnou zajatkyni bylo čekalo. V tomhle ohledu tedy mohu mluvit o štěstí.” “Ale nemilujete ho,” řekla Ester Kirová.

“Ne tak jako Conna,” odpověděla Aidan tiše; instinktivně vycítila, že stará žena její slova nebude nikde opakovat. Konečně měla komu se svěřit! K Nur-U-Banu ani k Safíji takovou důvěru neměla, ač jim byla za přátelskou náklonnost vděčná. Ester Kirová pokývala hlavou. “Smířila jste se se situací, dítě, a to je dobře. Za svůj dlouhý život jsem viděla mnoho žen, které se tu nenarodily a přišly sem ze Západu. Nejšťastnější z nich byly ty, které se se svým osudem smířily a žily dál, jak uměly. Některé například Safíja se dostaly k moci. Jste ještě mladá, ale brzy poznáte, že vášeň je statek prchavý a nestálý. Ať už jste musela opustit cokoliv, je to to tam. Je to prostě za vámi. Měla jste děti?” “Ne, nebyli jsme ještě dlouho spolu.”

“Takže jste doma zanechala pouze muže a muži, jak brzy sama poznáte, mé dítě, jsou nahraditelní. Stejně nahraditelní, jako si to myslí oni o nás, ovšem to zas nebývá vždycky pravda!” Škodolibě se zasmála. “Muži si myslí, že vládnou světem, ale ono to tak není, viďte? Vzpomínám na svou drahou paní Cyru Háfíz, jak ta dokázala točit sultánem Selimem I, aniž si to vůbec uvědomoval. A když nastoupil na trůn její syn, pokračovala dál jako sultán-validé: také ho vedla. Udělala jen jednu chybu.” “A jakou?” Aidan ráda naslouchala vzpomínkám povídavé stařeny.

“Sultán Sulejmán měl jedinou favoritku, Gulbehár, což značí Růže jara. Pocházela z Bagdádu a byla to královská dcera. Měli spolu syna, ale má paní Cyra nedala jinak a vnutila synovi ruskou otrokyni Churrem, Usměvavou. Ta sultána Sulejmána přitáhla jak plamen můru. Opředla ho intrikami, úplně jí propadl, nemohl se jí nabažit. To byl konec paní Gulbehár a až do smrti měla má paní Cyra čeho litovat, protože se sultán nedal od Churrem nijak odlákat a stejně si žádné další favoritky nezvolil, takže to nakonec pro sultán-validé vyšlo nastejno, jen vyměnila jednu snachu za druhou.”

“Něco podobného jako s Nur-U-Banu a Safíjou,” poznamenala Aidan.

“Ano, ale ne docela,” souhlasila Ester. “Fakt je, že si Safíja dokázala udržet náklonnost sultána Murada dlouho, ale on je abnormálně smyslný a jeho matka to správně rozpoznala. Nebudu vám vykládat, že pohnutky a cíle sultánovy matky byly výhradně ušlechtilé, protože to není pravda, ale v jednom se nemýlila: že je třeba jeho nadměrnou energii nasměrovat raději do vlastní-

ho harému, než jí dát průchod jinak, například nějakým zbytečným válečným tažením. Bohužel si sultán vzal matčino naléhání k srdci až příliš. Dopoledne sice tráví vyřizováním státních zále-

žitostí a ve společnosti lidí tvořivých a intelektuálně zaměřených, ale zbytek dne ubíjí výhradně v harému. Přibývá mu dětí přímo hrozivě. Neuplynou ani dva, tři měsíce, aby některá z jeho žen nerodila. Teď už je nad slunce jasnější, že se Safíja po narození prince Mehmeta stala neplodnou. Sultán ji ale dál miluje a ctí nade všechny ženy, vyjma vlastní matky. Až blíž poznáte historii sultána otomanské říše, zjistíte, že ctí a obdivuje celkem čtyři ženy: říká se jim tu v Istanbulu čtyři pilíře impéria. První je samozřejmě Nur-U-Banu, jeho matka. Druhá je Safíja. Další je jeho sestra Faruša Sultán a konečně záhadná Džanfeda. Džanfeda se dostala do harému ještě za vlády Selima II. Spřátelila se s Nur-U-Banu a přísahaly si, že jestli se jedna z nich stane favoritkou, na druhou nezapomene. Samozřejmě to byla právě Nur-U-Banu s tou růžovou a bílou pletí, zlatými vlasy a tmavýma očima, které si Selim II. povšiml. Později si na přímý příkaz Nur-U-Banu vzal jako favoritku i Džanfedu. Objektivně vzato byla dokonce krásnější než validé, ale Selim to nevnímal. Koneckonců to vyšlo nastejno. Džanfeda má dar vidět věci, jež zůstávají ostatním smrtelníkům skryty. Sultán Murad je jí hluboce oddán a jejích rad si vysoce cení.” ‘Když vás tak poslouchám, paní Ester, připadám si zas jak holčička, která naslouchá pohádkám,” řekla Aidan. “Až na to,” poznamenala Ester, “že tyhle pohádky tisíce a jedné noci, které vyprávím já, jsou pravdivé. A teď vás, milé dítě, musím opustit, abych byla včas doma k zapálení svíček, jelikož nadchází sabat. Necítím svoje roky, ale podle toho, jak se zapovídám bez ohledu na čas, poznávám, že už jsem stará.” S Mardžinou pomocí vstala. “Líbíte se mi, paní Mardžallo, a chci být vaší přítelkyní. Pamatujte, že na mě se můžete vždycky spolehnout.” Pak stará dáma opustila palác, aby se vrátila do Istanbulu. Až na nábřeží ji doprovázel Džindži, celý bez sebe štěstím, že jeho paní měla tak vzácnou návštěvu, samu Ester Kirovou!

“Budeme mít na jaře květiny!” radostně oznamovala Aidan Džavidu Chánovi, když se ten večer vrátil z města, a pak mu vyprávěla o návštěvě Ester Kirové.

“Zjišťuji, žes pro mě den ode dne větším přínosem, poklade,” řekl pochvalně. “Za tak krátkou dobu ses dokázala spřátelit se sultánovou matkou, s jeho první favoritkou a nakonec ještě i s hlavou nejbohatší bankéřské rodiny v Evropě! Kdybych věděl, který dobrý duch mi tě poslal, na kolenou bych mu děkoval.” “Ach, jsem tak ráda, že jste se mnou spokojen,” řekla. “Vždyť i já jsem šťastná! Až na jaře zahrada rozkvete, pozveme sultána snad se to smí? Nur-U-Banu, Safíju, Džanfedu a Farušu Sultán a koho jen si budete přát na slavnost květů.” S potěšením sledoval její nadšení, svědčilo o chuti do života. Přitáhl si ji na klín a usadil se spolu s ní do měkkých polštářů. “To víš, že se to smí, ba bude i žádoucí, abychom pozvali sultána s jeho dámami k nám. Jsi chytrá hlavička, že tě to napadlo. A jak ses, proboha, dověděla o Džanfedě a Faruši Sultán?” Zajel jí rukou do výstřihu, aby jí polaskal ňadra. ‘Řekla mi to Ester Kirová,” odpověděla a s povzdechem se k němu přivinula. “Když ji tak člověk poslouchá, jako by žil historií vládnoucího rodu.”

“Vždyť ona jí také doopravdy žila, klenote, ba ani teď ještě nejeví chuť opustit tento svět. Ani by mě nepřekvapilo, kdyby se dožila ještě Muradova nástupce.” Posunul si ji tak, aby ji podpíral jednou paží a sklonil ústa k její bradavce, konečkem jazyka jí obkružoval, až předla blahem a začala mu prsty masírovat šíji. Několik okamžiků jí tak laskal ňadra, pevně je tiskl, jemně hladil, olizoval a sál vztyčené bradavky. Zatím se pod ním kroutila, až se jí podařilo svléknout si pantalóny. Když to zjistil, hlasitě se zasmál. “Nestydatá hurisko,” mumlal jí na ústech ve vášnivém polibku, ale ona ho odstrčila a začala ho sama dychtivě svlékat.

“Zbožňuji pohled na tebe, když jsi bez šatů,” provokovala ho, až se smíchy dusil.

“Jsi drzá a nestydatá,” peskoval ji žertem. Byla tak jiná než

všechny! Neskrývala své city, bez zábran je dávala najevo. Byl to jistý druh upřímnosti, kterou by byl od ženy neočekával, ale jemu se líbila. Jakmile se jednou zbavila studu, dokonce někdy přebírala milostnou iniciativu. Nesmírně ho to vzrušovalo, protože byl u žen zvyklý na pasivitu.

“Dneska ti předvedu,” řekl, zatímco si svlékal pantalóny, ,jak někdy ženy našeho národa milují své pány.” “A jakpak?” seděla si na patách a tázavě na něj hleděla. Nikdo, říkal si, nikdo na světě nemá právo vypadat tak k nakousnutí. Pásl se na ní očima a hřálo ho vědomí, že patří jemu, jen jemu. Kdyby si byl sultán jen na okamžik dokázal představit, jak krásné má tělo, nikdy by se jí byl nezřekl! A kdyby byl měl jen potuchy, jak je smyslná což Džavid Chán začínal teprve zjišťovat nikdy by mu Mardžallu nepřenechal. Ale teď patří jemu, Džavidovi!

Očima spoutal její zraky, takže je nemohla odtrhnout. “Víš

přece, co tě při našem milování nejvíc vzrušuje, poklade? Co tě

přivádí do varu, ještě než se tě zmocním?” Přikývla, “Chci, abys

tak pomilovala i ty mě.”

“Nikdy jsem to nedělala,” odpověděla pomalu a oči jí zabloudily k jeho mužství, klidně mu spočívajícím v klíně. Džavid Chán ji přivinul k sobě a pomalu a smyslně ji začal líbat na ústa, donutil ji rozevřít rty a jazykem pronikal do hedvábné jeskyně jejích úst. Pak ji pustil a jemně jí stlačil hlavu směrem k svému klínu. “Nechci tě nutit,” řekl, “ale rád bych, abys to zkusila. Vezmi mě do úst a pomazli se se mnou, jako to já dělám tobě.”

Aidan se zachvěla. Nikdy ji ani nenapadlo, že by něco takového bylo možné ale dřív také nevěděla, že muž může ženu dráždit tak, jak to dělal on. Ji to přece úžasně vzrušuje. Přináší to stejné vzrušení i muži? Jestli je tomu tak, pak je k tomu ochotna. Jazýčkem se dotkla špičky jeho údu; pak se osmělila a začala dráždit tmavočervenou čepičku. Otřásl se rozkoší a zasténal: “Ach, má lásko!” Povzbuzena vzala jeho úd do úst a začala sát, jako nějaké chutné lízátko.

Přiškrceným hlasem ji dirigoval a ona vždy uposlechla a podle toho, jak rychle mu úd nabýval na objemu, jak se topořil a tuhl a podle vzdechů poznala, že mu její aktivita skutečně přináší rozkoš. Konečně vykřikl: “Přestaň, poklade! Nechci vyplýtvat semeno bez užitku!” Poslechla a očekávala, že ji položí na záda, ale k jejímu překvapení řekl: “A teď, má zbožňovaná, bych rád, aby sis mě osedlala, vždyť umíš jezdit na koni.” Zůstala na něj užasle zírat, ale on se jen zasmál a posadil si ji obkročmo do klína. “A teď se, poklade, navlékni na můj úd. Chci, abys na mě jezdila!” Aidan skousla dolní ret a chvilku se rozmýšlela, ale pak mu s drobným úsměvem vyhověla, elegantně ho obkročila a na zlomek vteřiny zatajila dech, když ucítila, jak do ní vnikl. Uklouzlo jí překvapené “Ochch”.

Džavid Chán se zasmál a vzal do dlaní její ňadra a začal je naléhavě tisknout. “Tak, má krásná jezdkyně, a teď jeď. Jeď tryskem!”

Cítila, jak jí v těle rytmicky pulzuje, nesmírně ji to vzrušovalo. Ve zlomku vteřiny si uvědomila, že je to teď ona, kdo má v jejich milování vrch. To ona má nad ním moc! A on musí sku-čet touhou mezi jejími stehny! Neuvěřitelné! Nejvzrušivější věc, jakou kdy zažila! Najednou se jí šedé oči zúžily a objevil se v nich krutý, primitivní záblesk. Trochu se sklonila a začala pomalu, dráždivě pohybovat boky, zatímco on jí pohyby vlastních beder vycházel vstříc.

Vzala mu hlavu do dlaní a přitiskla svá ústa na jeho, jazykem mu dráždivě objížděla vnitřek úst. Pak vyhledala jeho ucho a jen lehkým dotykem špičky jazyka dráždila tu hladkou mušli. Pak mu jazykem polaskala líc a sjela až na hrdlo, zatímco se její boky neúprosně zvedaly a klesaly.

Přivřenýma očima ji sledoval, její aktivita ho nesmírně vzrušovala. Kupodivu snadno převzala vůdčí roli a očividně se jí v ní

zalíbilo. Už dříve zažil podobný způsob milování, ale tak jako Mardžalla ho ještě žádná z jeho partnerek nevychutnávala. Zničeho nic si zatoužil stvrdit svou vůdčí roli jakožto manžel a pán. Pozvedl se horní polovinou těla do sedu a tím i ji přinutil si sednout. Pevně ji jednou paží objal kolem pasu a druhou rukou jí stiskl prs, vzal do úst jeho bradavku a silně sál, zatímco se jejich těla nepřestávala rytmicky pohybovat. Účinek na Aidan byl překvapivý. Na chvíli strnula, ale pak začala divoce sténat a zmítat hlavou se strany na stranu. Byl v ní tak mohutný, tak tvrdý! A jeho ústa tak horká na její citlivé bradavce! Cítila, jak se celá roztápí vášní, a už ji uchvátil vír orgaz-mu, unášející kamsi tělo a zastírající vědomí. Jeho naléhání se stále zrychlovalo, až konečně padla na záda a on se vítězně tyčil nad ní, nepřestávaje ji dobývat.

“Aach, huri! Aach! Nemohu se tě nasytit! Nikdy tě nebudu mít dost! Aach, Mardžallo!” a otřásl se vlastním vyvrcholením. Aidan pod ním nevěděla, zda vůbec ještě žije. Srdce jí divoce tlouklo, celá se koupala v potu, před očima se jí dělala kola. K vědomí jí pronikla jen jeho poslední slova, protože vyjadřovala i její pocity. Nemohla dokonce ani zastavit horečné pohyby vlastních boků. Nechce přestat! Chce, aby ji miloval pořád dál a dál, aby ji takhle objímal věčně! Ale když ucítila jeho sé-mě, najednou se ztišila, vzala ho do náručí jako dítě a zkolébá-vala na prsou, kam vyčerpán klesl.

Pak ale vypukla zničeho nic v pláč. Bylo toho na ni trochu moc. Džavid Chán se překulil na záda, takže ji hýčkal zase on. Cítil její horké slzy na prsou, ale nepromluvil. Vydávala zvuky zoufalství tak hlubokého vždyť co mohl říci, aby ztišil takový žal? Všechno, co jeho milovaná potřebuje, je vědomí, že on je tu pro ni a to svým chováním, doufal, naznačuje. Ženy jsou stvoření tak emotivní! Kdo ví, třeba je těhotná. Ať už ji trápí cokoliv, ze zkušenosti věděl, že to přejde. Když její pláč přešel v tlumené vzlyky, řekl tiše: “Přece víš, že tě miluji.” Zvedla hlavu, pískově zlaté řasy ještě slepené slzami. “Já vím,” zašeptala. “Já jen že to bylo tak krásné!” ,Áno,” souhlasil. “Bylo to krásné! Ach, moje hurisko, kéž by to mezi námi zůstalo vždycky takové!” a pohladil jí měděnou hřívu.

Celý zbytek podzimu strávila Aidan úpravami a přípravami zahrady na jaro, spolu s portugalskými zahradníky ji celou osázela.

Nesluší se, oznámil jí Džindži nesouhlasně, aby si vznešená princezna zadávala s tlupou barbarských nevěřících. Nejsou ani 316 317

obřezaní a co horšího, nejsou vykleštěni! Hotový skandál, že princ nechává na zahradě pracovat nevykleštěné muže, když je tam s nimi jeho drahocenná manželka a její služebné! “Ale vždyť to jsou starci,” protestovala Aidan. “Bezzubí starci, všichni do jednoho! Většinou byli naverbováni do armády na křížovou výpravu. Namluvili jim, že si tak zajistí věčnou blaženost, Džindži! Je to hanba, že ti ubozí chudáci nemohou strávit zbytek svých dní v kruhu rodinném, ve své vesnici a obklopeni vnoučaty. Můj pán Džavid si je vybral, protože dovedou obdělávat půdu a z dobroty srdce.”

Džindži pohrdavě odfrkl. Neschvaloval jednání své paní ani pána, ale co mohl dělat? Vždyť sám byl pouhý otrok. Dělal si takové naděje, když ho v Alžíru ustanovili osobním eunuchem paní Mardžally! Už od začátku doufal, že se dostanou do sultánova serajlu a že tam zůstanou. Kdyby se tak bylo stalo, určitě by se stal zázrak! Sultán by ji jistě byl učinil svou favoritkou, dokonce mohla být jmenována kádí! Ještě když se dostala darem princi, nepřestával v sobě živit naději. Stane se princovou favoritkou a on, Džindži, bude pověřen zřídit pánovi nový harém. Získal by podobně významné postavení jako aga kišlar Ilban Bej, třeba v menším měřítku. Ale teď se i tohle zdálo nepravděpodobné.

Princ Džavid Chán jeho paní Mardžallu miluje. Nechce žádnou další ženu. Odmítl dokonce Džindžiho nabídku, že mu sežene pár krásek. V princově paláci to chodí jako v domě nějakého bohatého kupce. Jediná manželka a otravné denní povinnosti, zabírající všechen čas. Žádné vzrušení. Princ a jeho žena jsou do sebe doslova zahleděni. Princ každý den odjíždí do hlavního města. Mardžalla se při pěkném počasí odebere do zahrady; když je ošklivo, zabývá se domácností, která jí pod rukama jen kvete a mnoho dohledu ani nevyžaduje. Večeří výhradně spolu, večery tráví milováním, hraním šachů a povídáním. Kdyby alespoň Mardžalla počala, říkal si eunuch, byla by to příležitost rozmnožit harém o nové obyvatelky. Zima přešla bez významnějších událostí a do zahrad princova paláce se začalo pomalu vkrádat jaro. Každý den se Mardžalla ve společnosti Marty a jejích dcer vydávala na inspekci po pečlivě uhrabaných cestičkách, vysypaných mramorovou drtí. Bedlivě sledovala každý výhonek, zelenající se na upravených záhonech, jak den ze dne roste a sílí. Jelikož dala vysázet každou plochu zahrady do určitého obrazce, sledovala teď, zda vzorec zůstává zachován, zda něco nechybí. V závětří na slunném místě mimo vlastní zahradu čekaly řady květináčů se zelenými výhony, aby případně nahradily nevzešlé exempláře. Přes zimu Aidan zajížděla častěji na návštěvu k sultán-validé 318

či k Safíji. V jednotvárných zimních měsících jí to přinášelo vítané rozptýlení. Z jejich vyprávění si časem udělala obrázek, jak si Turci cení svých zahrad, že dokonce na ně skládají verše. Podle starodávného zvyku se každý sultán musel vyučit nějakému řemeslu; zjistila, že jak dobyvatel Cařihradu, tak sultán Mu-rad byli vyučení zahradníci. Proto se pro Aidan stalo otázkou prestiže, aby byly její zahrady co možná nejkrásnější a dovedeny k dokonalosti, až se na ně přijde sultán podívat. Musí tu k potěše oka vládnout symetrie, čistota obrysu a nejnádhernější barvy. Snažila se dosáhnout tohoto cíle a pracovala do úpadu, zahánějíc tak vzpomínku na milovaného Conna i na Anglii a domov. Někdy to bývalo snadné zapomenout, obzvláště po milování s Džavidem Chánem. Uvědomila si, že slast těla nemá nic společného se stálostí srdce. Miluje Conna. Je to jediný muž, jehož bude milovat navždy, ale její osud zůstane zřejmě už napořád spjat s Džavidem Chánem, člověkem tak dobrým a laskavým. Při pohledu na něj jí sice srdce neposkočí, jako když vídala Conna, ale princ ji miluje, a kdyby konečně přišlo dítě, bylo by všechno v pořádku, přesvědčovala sama sebe. Koncem dubna už Aidan viděla, že do dvou dnů bude květinová zahrada v plném květu. Šla se zeptat nejstaršího zahradníka, Miguela, který dovedl předpovídat počasí přímo zázračně. Stál před ní se sklopenýma očima, protože dívat se vznešené princezně přímo do tváře se neslušelo.

“Copak ti dnes říkají tvé staré kosti, Migueli?” vyptávala se Aidan. “Chtěla bych asi tak za dva dny sultána pozvat na prohlídku zahrad. Bude hezky a teplo?”

“Dej si pozor, co odpovíš, nevěřící pse!” zavrčel Džindži. “Jestli se spleteš, osobně tvé hnusné kosti rozemelu na moučku!” Miguel vrhl na eunucha temný pohled. On ani jeho společníci neměli Džindžiho rádi, protože je za zády Aidan šikanoval. “Počasí, paní princezno, bude jasné a teplé ještě nejméně čtyři dny. Můžete pozvat sultána bez obav, pršet nebude.” “Díky, Migueli,” odpověděla Aidan. “Dnes večer vám dám přinést víno. Jen trochu, protože nechci urazit pána.” Zahradník přikývl a plaše se na ni usmál. Všichni sice toužili vrátit se do Portugalska, ale za daných okolností si dobře uvědomovali, že se tu nemají nejhůře. “Děkujeme, paní princezno. Jste k nám tak dobrá! Modlíme se za vás.” Aidan poslala časně ráno Džindžiho se vzkazem pro validé, že zve sultánovu matku, jejího syna, Safíju, Farušu Sultán a Džanfedu a všechny dámy sultánova harému, které uzná za vhodné vzít s sebou. Pozvání bylo formulováno vybraně a zdvořile a pro Nur-U-Banu nebylo žádným překvapením, protože je očekávala. Aidan se nechtěla dopustit té chyby, že by adresovala pozvání sultánovi přímo. Mohlo by to být považováno za ukázku špatných mravů.

Džavid Chán se na loži zavrtěl, když vstoupila zpátky do ložnice; strávil totiž celou noc s ní. Přitáhl ji k sobě, rozhrnul jí na prsou hedvábnou halenku a zabořil jí hlavu mezi ňadra. Už cítila, jak jazykem putuje v rýze, oddělující oba mléčně bílé pahorky, a zachichotala se: “Fuj, pane, sultán tu bude za chvíli a my nejsme připraveni!”

Já jsem připraven pořád,” zasmál se, otočil ji na záda a už ji tlačil do polštářů. Ruku jí vsunul mezi nohy, lechtal ji, kde byla nejcitlivější, a když ucítil, že na jeho dráždění reaguje, zašeptal jí do ucha: ,J ty, můj poklade, jsi připravená,” a vklouzl do ní jedním pohybem.

Aidan v hrdle zaklokotal smích, když ho přijala. Byl milovník tak zkušený a přesvědčivý, pokaždé jeho přičiněním dosáhli společného vyvrcholení, tak důležitého pro štěstí v manželství. “Ty nestydo,” škádlila ho, ale on se nenechal vyvést z míry. “Vždycky, když tě pomiluji, celá záříš,” řekl, “chci, aby si toho sultán všiml a záviděl mi! Ať vidí, jak jsme šťastní!” Jak ji dokáže pouhými slovy vzrušit! Jak naprosto se liší od její představy, jak by měl vypadat tatarský princ! Snad je to tou příměsí evropské krve ze strany matky, ale ať už je to čímkoliv, fakt je, že za všech okolností zůstává laskavý a jemný a žít s ním je radost. Přitáhla si jeho hlavu tak, že se jejich rty právě dotýkaly. “Zářím,” šeptala, “protože mě činíš tak šťastnou, můj manželi.” A pak ho vášnivě políbila, pevně se mu drobnými zoubky zakousla do rtů a jazykem mu vklouzla do úst. Schválně pomalu a dlouhými tahy ji začal milovat, vždyť ho dokázala vydráždit jako žádná jiná! Nemohl se jí nasytit; aby mohl do ní vniknout hlouběji, přehodil si její nohy přes ramena. Aidan vykřikla, protože nikdy ještě necítila jeho úd tak hluboko. Jakoby se dotýkal přímo až ústí dělohy. Zachvátila ji vášeň tak nenasytná, až měla pocit, že musí umřít. Dusila se. Všechno se jí před očima míhalo. Srdce jí bušilo jako kladivo a krev zuřivě pulsovala v tepnách. Neměla kupodivu strach, naopak celá se rozpouštěla v pocitu naprostého oddání se. Ani neslyšela vlastní výkřik, vzápětí sklouzla do teplé, sametové tmy nevědomí.

Nejprve se jí zdálo, že o sobě nevěděla celé hodiny, ale bylo to jen pár minut. Probudila se a cítila, jak jí zasypává tvář polibky. Nikdy v životě se necítila tak šťastná a ten pocit blaha si chtěla uchovat ještě chvíli. Vždycky mívala z milování požitek, od první chvíle, kdy ji Conn zbavil panenství. Pokaždé jako by odplouvala na obláčku slasti, ale něco takového jako dnes ještě nezažila.

“Mardžallo!” znělo to vystrašeně. “Och, milovaná, poklade, vzbuď se! Snad jsem ti neublížil?”

Pomalu a váhavě otevřela oči. Úzkostně ji pozoroval. “Nic mi není, můj pane,” odpověděla. “Bylas skvělá!” řekl jen.

“Takové… takové to ještě nikdy nebylo,” řekla udiveně. “Co se to se mnou dělo?”

“Říká se tomu la petite mort, malá smrt,” odpověděl a dodal: “Miluji tě, má drahá ženo. Na svou bývalou rodinu sice nezapomenu nikdy, ale den ze dne víc poznávám, jaké štěstí jsem měl, že jsem našel tebe, můj poklade, a že mi bylo dopřáno začít znova!”

“Och, Džavide,” řekla mu s očima plnýma slzí, “i já měla štěstí.” Začínám ho mít ráda, říkala si, opravdu se znovu zami-lovávám. Sice ne tak, jako jsem byla zamilovaná do Conna, ale přesto cítím k Džavidovi lásku. Tu si s leknutím vzpomněla na čas a vykřikla: “Můj pane! Sultán tu bude co nevidět a my jsme ještě ani nesnídali, ani se nevykoupali! Honem vstávat!” a vyskočila z postele.

“Budeme se koupat spolu,” navrhl, ale vrhla na něj přísný pohled.

To tedy určitě ne! Nevíte, co se pokaždé stane, když se koupeme společně?”

“Ano, pamatuji se,” šklebil se.

“Vy se račte vykoupat ve vlastní koupelně,” komandovala ho jako pravá domácí megera. “Džindži! Džinži! Kde jsi, ty ničemný zmetku?”

Eunuch přiběhl na zavolání. “Co se děje, paní princezno?” “Doprovoď pána do jeho lázně, Džindži, a dohlédni, ať si lázeňští pospíší. Máme zpoždění a sultán tu bude každou chvíli!” S odevzdanou grimasou vstal Džavid Chán z postele a následoval eunucha ven z ložnice. Aidan hned přivolala Martu s dcerami, aby jí asistovaly při koupeli a přípravách na vzácnou návštěvu. V Turecku byl k dostání její zamilovaný levandulový parfém, což uvítala s povděkem a hojně využívala. I Džavid Chán měl tu vůni rád, protože mu připomínala širé stepi jeho vlasti. Líbila se mu víc než obvyklé těžké parfémy, jež používaly zdejší ženy. Martina dcerka Fern vylila trochu levandulového oleje do napuštěné vany a v tu chvíli se místnost rozvoněla jak rozkvetlá zahrada. Marta paní rychle vydrhla, opláchla čistou teplou vodou a až potom Aidan na několik vzácných minut spočinula ve vonné lázni, protože jí zbývalo jen málo času a musela se chystat k uvítání hostů.

Když vystoupila z lázně, zabalila ji Marta do velké nahřáté osušky a konečně se mohla posadit k snídani. Iris přinesla na tá-321

cu malou misku jogurtu, jinou s oloupanými syrskými hrozny bez zrnek, krajíček ještě teplého chleba, trochu másla, hrníček medu a na zapití čerstvě uvařený zelený čaj. Aidan byla jako vždy při chuti, s jídlem si rychle poradila a hbitě si opláchla prsty a ústa.

Oblečení měla už připravené, a když o chvíli později Džavid Chán svou ženu spatřil, byl na ni pyšný. Široké nabírané kalhoty měla ze zlatého brokátu, manžety kolem kotníků vyšívané perlami a černými gagáty. K tomu oblékla průhlednou blůzu z čistého hedvábí, protkávanou zlatem tak jemně, že nedráždila pokožku. Přes blůzu jí oblékly kazak z černého hedvábného brokátu s vetkávanými zlatými narcisy a tulipány, s dlouhými rukávy, po stranách rozstřižený. Kolem boků si uvázala šerpu ze zlaté kůže, vyšívanou perlami, gagáty a zlatožlutými beryly. Protože byly její vlasy na ní to nejkrásnější, málokdy je nosila spletené do copu jako většina zdejších žen. Namísto toho si uvázala jako čelenku zlatou stuhu vyšívanou beryly, aby jí vlasy přidržovala, ale jinak je nechala rozpuštěné. Protože Džavid Chán už předem od služebných vyzvěděl, co bude mít jeho žena na sobě, věnoval jí vhodný náhrdelník, tvořený střídavě perlami a gagáty na tenkém zlatém řetízku, a k tomu stejné náušnice. Na paže si navlékla několik zlatých náramků: některé byly jen jednoduché kruhy, jiné široké a tepané, další zas vykládané drahokamy; stejné kameny měla i na prstenech. Obula si pantoflíčky z černého sametu, ale bez podpatků, aby snad nebyla vyšší než sultán.

Když se Aidan oblékla do kombinace černé a zlaté, zvolil Džavid Chán oblečení bílozlaté, což mu k jeho zlatohnědým vlasům výborně slušelo. Měl na sobě perský úbor: bílé kalhoty a bílý kabátec se zlatými sponami. Na hlavě měl turban ze zlatého brokátu s jediným bílým pérem, vlajícím z agrafy s velikým rubínem ve tvaru srdce. Ohromně jim to spolu slušelo, čehož si povšiml sultán už při pohledu z lodice. “Bylo tak nutné dávat Džavidu Chánovi takový klenot?” zamumlal Murad mrzutě do ucha matce, když lodice přistávala. “Vždyť to není žádná krasavice, synu,” řekla Nur-U-Banu. “V harému máš nejméně padesát rudovlasých děvčat, Safíju nepočítaje. Princezně Mardžalle to dnes tak sluší proto, že rozkvetla manželovou láskou.” “Mohla rozkvést mojí láskou, matko.”

“Nebuď tak nenasytný, bratře,” řekla Faruša Sultán, Muradova sestra, jež cestovala s nimi. Byla to půvabná bytost s plavými vlasy a světlou pletí po matce a s nádhernýma, výmluvnýma černýma očima.

Sultán se té poznámce pousmál. “Jsem stejně chtivý žen jako

ty klenotů, sestřičko, zřejmě to máme v rodě, tu nenasytnost. Po kompak jsme ji asi zdědili?”

“Buďte zticha,” řekla validé. “Náš hostitel s novomanželkou už se nás chystá přivítat.”

Sultánova loď přirazila jako první k princovu přístavišti. Sultán počkal, až byla uvázána, a až potom vystoupil na břeh. “Zdravím vás, Džavide Cháne! Jak krásný den jste zvolil pro naši návštěvu!”

Princ uctivě poklekl a setrval tak, dokud ho vládce sám nepo-zvedl. “Vítejte, můj pane Murade! Jak velká a nezasloužená pocta pro můj dům!”

Murad se polichocen usmál, zachytil v obřadném lichocení upřímnou notu. Pak pohlédl dolů, kde klečela princova žena s čelem na jeho botě. Ty nádherné vlasy ho vzrušovaly. Stokrát mohla matka opakovat, že má rudovlásek plný harém, ale žádná z nich neměla vlasy tak neuvěřitelného odstínu čisté mědi jako Mardžalla, ani Safíja ne. Tajně si dělal na Mardžallu zuby, a když ji viděl tak pokornou a půvabnou, vzrušovalo ho to. Pozvedl ji za ruku a pohlédl jí do očí. “A co vy, princezno, také mě vítáte?” “Ovšem, můj pane sultáne, z celého srdce. Snad mohu doufat, že vás mé ubohé pohostinství nezklame.” Aidan odpovídala mile, ale zahlédla mu v očích záblesk chtivosti a mráz jí přeběhl po zádech. Jaké štěstí, že je ženou Džavida Chána a není vydána na milost tomuhle zvířeti! “Nevěřím, že byste vy mě mohla zklamat,” odpověděl sultán dvojsmyslně.

Naštěstí už přirazila i lodice Safíji kádí a Aidan se mohla odvrátit, aby přivítala sultánovu matku a sestru, první favoritku i Džanfedu. Všechny vyjádřily své potěšení nad pozváním na slavnost jarních květů.

“Úplně záříte, mé dítě,” řekla jí Nur-U-Banu na uvítanou. “Zřejmě jste s princem Džavidem Chánem velice šťastná.” “To jsem, drahá madame,” odpověděla Aidan, “a za mnoho dlužím vám, vaší moudrosti a předvídavosti. Vidíte, co jiným zůstává skryto.” Panebože, pomyslila si Aidan, už začínám mluvit stejně jako oni!

Sultán-validé dodala: “Teď už potřebujete jen děti, aby vaše štěstí bylo úplné. Musíme se modlit k Alláhovi, aby brzy zúrodnil váš klín.”

“Opravdu, má drahá, děti jsou velkou útěchou a požehnáním,” vložila se afektovaně Safíja. “Nevím, co bych si počala bez svého nejdražšího Mehmeta.”

Džanfeda i Faruša Sultán při těchto slovech obrátily oči v sloup zřejmě je už slyšely mnohokrát. Aidan se tím bavila. Nur-U-Banu dělala, že neslyší, a raději představila Aidan nejprve svou hezounkou dceru a pak přítelkyni Džanfedu. Aidan se

sultánova sestra převelice líbila, ale Džanfedou byla úplně fascinována. Nejbližší přítelkyně sultán-validé byla totiž jednou z nejkrásnějších žen, které kdy viděla.

Paní Džanfeda byla drobná, jemných údů, pleť měla zcela bez vrásek, hebkou jak růžový lístek, vlasy modročerné a oči pod rozkřídleným obočím černé jako kameny v Aidanině náhrdelníku. Ty oči však nebyly kamenné, naopak byly jasné a živé, se zájmem sledovaly okolní dění. Byla přibližně stejně stará jako Nur-U-Banu, ale měla v sobě něco dívčího a kupodivu něčím Aidan připomínala Osmana Beje.

“Drahé dítě,” řekla hlubokým sametovým hlasem, hladivým jako smetana, jenž kontrastoval s její křehkou konstitucí, ,jak laskavé od vás, že jste i mě zahrnula do tak příjemné společnosti.” Její oči hleděly na Aidan upřeně a v tu chvíli Aidan poznala, čím jí připomíná Osmana. Také viděla pod povrch věcí! “Jak bych mohla nepozvat paní Džanfedu, zvanou též Jeden z pilířů impéria?”

Džanfeda se zasmála. “Doufám,” řekla, “že to měl být kompliment.”

“Určitě to tak bylo míněno,” ujišťovala ji Aidan.

Džanfeda se dotkla její ruky. ‘Jste milé dítě,” řekla, “líbíte

se mi.”

“Probůh,” řekla Faruša Sultán, “to je veliká poklona, princezno! Teta Džanfeda se jen tak s někým nespřátelí. Zřejmě vidí ve vás něco, co nám ostatním zůstává skryto.”

,.Děkuji nebi, Výsosti, že to, co vidí, se shledává s jejím souhlasem.”

“Pojďte,” pokynul vtom sultán, který se až dosud bavil s princem, “pojďte, princezno, a proveďte mě vaší zahradou. Už odtud se zdá rozkošná. Stejně rozkošná jako vy sama, přísahám.” Vzal ji za ruku a odváděl ji pěšinou.

Džavid Chán nabídl doprovod sultán-validé. Sultánova matka byla jakožto hlava všech žen v synově království uznávaným vzorem vybraného chování, kterým se řídily obyvatelky Muradova harému. Bylo tomu tak i tentokrát; napodobily ji všechny včetně asi půltuctu vybraných dívek, které je doprovázely. Všechny dámy se seřadily a radostně následovaly sultána a prince. Zahrada hýřila barvami, kvetly zde tisíce druhů. Rané odrůdy poručila Aidan zahradníkům uchovávat v chladu a ve stínu a teprve před dvěma dny je nechala přesadit na záhony. Oku se tak nabízely veškeré jarní květy v plném rozpuku, od sněženek a krokusů až po všemožné odrůdy narcisů, tulipánů a hyacintů. Aidan vedla sultána ke vstupu do květinové zahrady. Prohlídka začínala u záhonů osázených bělostnými sněženkami, s kulatými středy z modravých konvalinek a s hrozníčky zvonkovitých květů.

Murad se zastavil, aby se obdivoval symetrii záhonů. Nikdy by ho nenapadlo vysazovat sněženky do záhonu, natož pohromadě s konvalinkami! “Nádhera, drahá Mardžallo! Úplná nádhera!” horoval. “Jak jen jste, při jménu Alláhově, dokázala, aby vám sněženky vykvetly tak pozdě?”

Vysvětlila mu to a dodala: “Přála jsem si dovést zahradu k dokonalosti u příležitosti vaší návštěvy. Pak mi ovšem nezbylo, než přírodě trochu napomoci. Pojďte, Výsosti, je toho ještě více,” a vedla ho dál.

Došli až k záhonu pestrých krokusů, vysázených do pruhů vzájemně se doplňujících barev. Byly tu květy zlaté, bílé, šedo-červeně stříkané, modré se stříbrným lemem a zlatem v hloubi kalichu, sytě purpurové i tmavě oranžové, s mahagonovým žilkováním. Rostly tu i větší odrůdy krokusů hrajících od modré a fialové, ať jednobarevné či pruhované, až po čistě bílé a tma-vofialové s oranžovými vnitřky. Ty sultána nejvíce zaujaly a Aidan slíbila: “Až budeme vykopávat cibulky, Veličenstvo, pošlu vám nějaké pro zahrady Jeni Seraje.”

“Jste tak štědrá, krásná Mardžallo,” řekl Murad, vzal ji za ruku a vedl ji dále.

Džavida Chána to nenechávalo lhostejným, ale protože svou ženu znal, nežárlil. Stejně to bude v létě už rok, co žije v Istanbulu, a až dorazí karavana s daněmi jeho otce, vrátí se domů na Krym i s manželkou, rozhodl se. Ať si velký chán pošle jako velvyslance do Istanbulu někoho jiného. Nejradši nějakého starce, aby jeho žena nebyla pro sultána pokušením. “Ach,” vydechl nadšeně vládce, když došli ke skalce osázené trpasličími narcisy. Důmyslně tu byl zbudován malý pramínek, vyvěrající na vrcholku a vinoucí se mezi kameny, voda spadala kaskádami mezi miniaturními skalisky do nádržky dole. Nejblí-že u vody kvetly drobné žluté narcisy se zoubkovaným kalichem a úzkými okvětními lístky. Pocházely ze Španělska; do Turecka je přivezli tamní Mauři, prchající před pronásledováním katolické církve. Vedle nich rozkvétala jiná malá, silně vonící odrůda narcisů: žonkily, se sytě zelenými tuhými listy jako kopí. Dámy se nad nimi rozplývaly obdivem, vždyť právě z nich se vyráběla vonná esence do voňavek. Pro kontrast nechala Aidan vedle nich vysázet Sněžnou slávu trsy drobných jasně modrých kvítků s nálevkovitým kalichem bílým a tmavěmodrým, puškinii s vybledle modrými kvítky s tmavomodrým pruhem na každém

okvětním lístku, sibiřskou ladoňku se zvonky podobnými těm, které kdysi vídala v lesích kolem Pearrock Royal. Snad právě proto ji měla nejraději.

Pak přešla společnost v čele se sultánem do dalšího oddílu zahrady, kde se oku nabízely záhony bílých a žlutých narcisů, vy-325

sázených do velkých ploch, lemovaných modrými hyacinty. Aidan s uspokojením kvitovala, že je každá rostlinka v plném květu. Byl to pohled až neskutečně krásný. “Váš zahradník je pravý génius, když dokázal tohle všechno navrhnout a načasovat,” řekl Murad.

“Ale to jsem přece vymyslela sama,” namítla Aidan mírně. “Mí otroci jenom obdělali půdu, ale já jsem práce řídila.” “A to jste si špinila ručky hlínou, krásná Mardžallo?” Zastavil se, vzal ji za ruce a zblízka si je prohlížel. Byly to krásné ruce, štíhlé, s dlouhými prsty, hebké a bílé, s dokonale utvářenými nehty. Letmo ji políbil na špičky prstů, pak její ruce pustil a pokračoval v chůzi.

“Ráda pracuji na zahradě, Veličenstvo,” řekla a snažila se o odtažitý tón. To, co právě udělal, ji vyděsilo a šokovalo; neznámo proč ji napadlo, že tím porušuje věrnost Safíji. Nikdy si nezvykne na zdejší svět, kde si muž může beztrestně hledat rozkoš, kde se mu zamane.

Postoupili už do hlavní zahrady, kde záhon vedle záhonu kvetly tisíce tulipánů. V lehkém vánku se tu kývaly půvabné květy všech možných odstínů, od bílé a smetanové přes růžovou, červenou, šarlatovou, karmínovou, zlatou až po černočerve-nou. Byly tu i vzácné odrůdy tulipánů, zvané “vodní lilie”, z Turkestánu a zářivě šarlatové exempláře z bájného města Sa-markand.

Byly vysázeny do různých tvarů v doplňujících se či kontrastních barvách na záhonech kulatých i obdélníkových, kolem opravených fontán, v nichž už začínaly rozkvétat lekníny a kde už se proháněly zlaté rybky. Rohy některých záhonů byly vytyčeny keři žlutých azalek v plném květu. Ty byly domovem nedaleko, v Malé Asii, jen skok přes Bospor, a tak se jim v Aidanině zahradě dařilo.

Zahrada byla osázena i jinými rostlinami, které ještě nekvet-ly. Až jaro přejde v léto, objeví se květy růží všech odrůd, rozkvete buganvillie, lilie, “sultánův balzám” i dva druhy vonných rostlin, rozkvétajících v noci, tabák a zvláštní druh kopretin. Teď však současně s jejími jarními cibulkami tu stály v plném květu i některé stromy, broskvoně a mandloně a jejich nadýchané obrysy se odrážely od sytě zelené hradby borovic a cypřišů. Aidan s princem vedla hosty dál, až k pavilónu na konci zahrady. Odtud se naskýtal výhled jak na tmavěmodré moře dole, tak zpět na nádheru zahrady. Baldachýn ze zlatého brokátu a trávově zeleného hedvábí chránil návštěvníky před poledním sluncem; na podlaze ležel huňatý bleděmodrý koberec, protkávaný zlatem, a stály tu dva pohodlné divany, jeden pro sultána, druhý pro jeho matku. Pro Safíju, Farušu Sultán a paní Džanfedu by-ly připraveny stoličky, potažené rudým sametem, zatímco ostatní dámy se usadily, jak se dalo, buď na opěradle sultánova divanu, nebo na zem na pestré polštáře pastelových barev. Sultán pozval Džavida Chána, aby usedl na divan k němu, a Aidan pokynul na polštář u svých nohou. Sluhové začali podávat občerstvení: několik druhů šerbetu, s příchutí jahodovou, citrónovou, pomerančovou, dokonce i z fialek a růží. Všude přetékala z mis spousta ovoce; pomeranče již oloupané a rozdělené na dílky, tmavočervené lesní jahody, šťavnaté zelené fíky, rané broskve a meruňky a sytě rudé hrozny, dovezené ze Svaté země. Na zlaté ploché míse se podávaly masité datle, nadívané mandlemi. Bohatý výběr cukroví, na jazyku se rozplývajících sladkých pastiček, řezů z lístkového těsta, plněných sekanými ořechy s medem, gazelích rohů, jednohubek ze sezamových semínek slepovaných medem a nejjemnějších koláčků z mandlového těsta doplňoval pohoštění.

Když si pochutnali na sladkostech a sluhové rozdali navoněné ručníčky, namočené v horké vodě, aby si hosté mohli očistit ulepené prsty a ústa, začal zábavný program. Jako první vystoupila skupina cikánů s cvičenými psy. Sultána dokázali upřímně rozesmát. Byl tak spokojen, že stáhnul z prstu velký diamant a daroval ho patriarchovi cikánské rodiny; ten přijal dar se stejnou grácií, jako byl uštědřen. Následně se objevil postarší Ind s několika plochými koši s víkem, položil je před diváky, usadil se za ně se zkříženýma nohama a začal hrát na flétnu. Jak se mečivá melodie odvíjela, padala víka z košů jedno po druhém a postupně se vztyčovali velcí hadi s roztaženou kápí. Každý z nich se vzbouzel na určitý motiv melodie. Džavid Chán informoval přítomné, že jsou to kobry, jedovatí hadi z pištcovy domoviny. Hrozivě vyhlížející plazi se komíhali sem a tam, zdánlivě v rytmu hudby. Aidan byla docela ráda, když vystoupení krotitele hadů skončilo.

Na stromech kolem pavilónu bylo zavěšeno plno zlatých a stříbrných klecí, v nichž zpívali ptáci. Při následujícím vystoupení, kdy mladá dívka předváděla hrdličky a holuby, se ptáci v klecích rozčileně rozkřičeli. Vycvičení dívčini svěřenci dokázali létat v různých formacích podle pískaných signálů své velitelky. Na závěr vystoupení obletěli v ohromném kruhu celou zahradu a pak se jako na povel usadili jeden vedle druhého na dívčině natažené paži. Publikum nadšeně tleskalo, sultán-validé obdarovala dívku šňůrou polodrahokamů.

Závěr představení obstarala skupina exotických tanečnic pod vedením jistého Syřana. Vystoupení před samým sultánem bylo pro ně velkou poctou, a proto se snažily uvést se co nejlépe. Sultán byl tak unesen, že dokonce chtěl celou skupinu koupit, což

mu ale matka včas překazila. Zasyčela na něj: “Chceš se zesměšnit? Už tak máš tanečnic až až! Až budeš chtít nějaké nové, nech na Ilban Bejovi, ať ti je obstará! Nemůžeš se přece veřejně handrkovat jako nějaký trhovec! Jsi přece sám Pán Turků, můj lve!” Murad nevolí sevřel rty, ale přikývl. “Máš pravdu, máti. Nechal jsem se jen unést kouzlem okamžiku a tím, jak se dnešní den vydařil.” Obrátil se k Džavidu Chánovi. “Už se ani nepamatuji, kdy jsem se naposled tak dobře pobavil, příteli. Pohostinnost vaše a vaší rozkošné ženy mi zahřála srdce.” Afektovaně si povzdechl. “Jak zřídka si mohu dopřát zábavy jako obyčejný člověk. Dnešek dlouho uchovám v paměti!” Podobně děkovala i Nur-U-Banu. “Nejdražší Mardžallo, jak ráda vás vidím šťastnou a spokojenou! Sama si dobře vzpomínám na svoje první pocity v otroctví, ale my vlastně ani nejsme otrokyně, že? Žena je muži poddána z vůle samé přírody. Děkuji vám za příjemně strávený den.”

Safíja vzala Aidaniny dlaně do svých. “Jsem tolik ráda,” řekla tiše, “že jsme přítelkyně. Vy znáte mé trápení, ale teď mám vás a vy mě, Mardžallo. Budu vám vždycky oporou, nezapomeňte.” I Faruša Sultán a paní Džanfeda se spolu s ostatními dámami harému s hostitelkou zdvořile rozloučily a poděkovaly za pohostinství. Pak se jako roj pestrých motýlů vydaly přes trávník k čekajícím člunům. Sultán se schválně opozdil, znovu vzal Aidan za ruku, aby ji políbil, ale nečekaně ji obrátil a vtiskl jí žhavé políbení do dlaně. Při tom se jí upřeně, hypnoticky díval do očí. “Potěšila jste mě, Mardžallo,” pravil tlumeně. “Vaše dokonalé chování a vstupování i vaše inteligence přinášejí čest i mému domu, protože jste darem ode mne. Musím ještě promyslet, jak se vám za vaše zásluhy odměnit.”

“Dostatečnou odměnou je mi už přítomnost Vašeho Veličenstva a laskavá slova ocenění, která jste ráčil pronést,” formálně děkovala Aidan, přemáhajíc popud otřít si dlaň. Murad ji přímo děsil.

“Jste dokonalost sama,” řekl, “a za pár dní vám pošlu dar, který se vyrovná vašim zásluhám. Sbohem, Mardžallo!” A byl pryč, rychle sestupoval dolů na nábřeží. Teď teprve se mohla otřást odporem.

Manžel ji pevně objal kolem ramen. Viděl, jak se sultán s jeho chotí loučil, a všechno v něm vřelo hněvem, že musela strpět, aby jí slintal na ruku. “V jedné věci jsem se sultánem zajedno,” řekl. “Máš neobyčejné schopnosti, poklade. Ale už nikdy nedovolím, aby tě někdo takhle urazil. Ani ne za tři měsíce dorazí z Krymu karavana s povinnou daní sultánovi. Napíši otci, aby jmenoval velvyslancem u Vysoké Porty někoho jiného, abychom se mohli co nejdřív vydat k nám, domů.” 328

“Och, Džavide, opravdu to chcete udělat? Neurazí se váš otec, když ani ne po roce chcete opustit čestný úřad?” Mínila to upřímně, měla strach jenom o něho, ani ji nenapadlo bránit mu v odjezdu třeba proto, že Istanbul leží přece jen blíže Anglii. S paží stále kolem jejích ramen ji vedl zahradou a vysvětloval: “Vláda chanátu Krym ještě nikdy velvyslance v hlavním městě říše neměla. Jsme vazaly zdejšího sultána a každoročně na konci léta mu musíme posílat povinné odvody, nicméně Mu-rad sám si velvyslance vyžádal. Otec zpočátku jeho přání zdvořile ignoroval, Když před dlouhými měsíci šílený Timur vyvraždil celou mou rodinu, propadl jsem tak hluboké melancholii, že matka uprosila otce, aby sultánově žádosti vyhověl a poslal do Istanbulu jako velvyslance mě. Se změnou prostředí jsem měl zapomenout na zármutek. Naštěstí jsem tu našel tebe, můj klenote, a s tebou nové štěstí. Dokud budeme spolu, nebude mi nic chybět.

V mé vlasti se ti bude líbit! Většinu sice tvoří náhorní planina, v zimě studená a větrná a v létě sálající vedrem a suchem, ale náš dům je na pobřeží, kde je podnebí mírné a zdravé. Pole podél pobřeží jsou velice úrodná, lemují je nesčetné zahrady, ovocné sady a vinice. Na trhu tam dostaneš všemožné ovoce. Nabízejí se tu třešně, broskve, fíky, meruňky, jablka, granátová jablka, hrušky i hrozny. Mám mandlovníkový sad a ve stepi chovám stádo ušlechtilých koní. Díky bohu Timur mé sady nezničil, ačkoliv mi vypálil dům i stáje, ale dobytek odehnat nezapomněl. Tak kdysi útočili naši divocí předkové. Vždycky se pyšnil tím, že má jméno po velkém dobyvateli Timurovi, následníku mocného Džingischána, vnuka legendárního Kublaje Chána.” “A proč jste se mu nepomstil, můj pane? Proč jste ho nezabil?” To už Aidan delší dobu vrtalo hlavou. “Jsem muslim, Mardžallo, a i když nejsem zvlášť nábožný, přesto si myslím, že jsem dobrý věřící. Korán bratrovraždu zakazuje. Timur není jen můj bratr, je dokonce mé dvojče! Spolu jsme pobývali v matčině lůně! Společně jsme se narodili! Přestože osvědčil tak bestiální krutost, nedokážu ho zabít; bylo by to jako zabít část sama sebe, jako zabít část naší matky, jež jeho jednáním tolik trpěla, našeho otce, člověka tak čestného a moudrého. Kdybych Timura zničil, přineslo by mi to uspokojení jen dočasné. Stejně by mi to mé manželky a děti nevrátilo. Timur a já jsme jako noc a den. Odjakživa překračoval zákony, porušoval příkazy víry, vysmíval se našim zvykům. Každičký den jeho života je od té chvíle pro něj trestem: octl se totiž v naprosté izolaci, ignorován rodinou i spoluobčany, a to je pro Tatara nejhorší trest. Jeho jméno bylo vymazáno z paměti národa, jako kdyby nikdy neexistoval. Je to smrt zaživa, Mardžallo.”

Pokývala hlavou. “Rozumím,” řekla, “a dokonce cítím s ním jistý soucit. Nikterak nemůže napravit zlo, které způsobil. Už nikdy neuvidí ani své ženy, ani vlastního syna! Strašný osud, můj pane! Jací to ďáblové ho štvou, že ho dohnali k takové křivdě nejen na vás, ale i na něm samém?”

Džavid Chán se zastavil a pozvedl jí bradu špičkami prstů. Hleděl jí láskyplně do očí: “Pro tohle tě zbožňuji, má drahá ženo. Máš srdce tak dobré, že bys dokázala omluvit i samého ďábla!” Půvabně se zarděla a skryla tvář na jeho rameni. “Líčíte mě jako dobrotivou, můj pane, ale já taková nejsem!” řekla. “Kdyby se mi váš bratr dostal pod ruku, musel by odpykat všechno to zlo, které způsobil!”

Princ se srdečně zasmál. “Ach”, řekl, “nemáš náhodou také

trochu tatarské krve? Znělo to tak pomstychtivě a co víc, upřímně. Věřím, že bys to dokázala!”

“To bych tedy dokázala!” Vzhlédla k němu, oči chmurné jako bouře.

“Pojedeme domů, na Krym,” řekl pevně. “Pošlu otci vzkaz a nechám pro nás vybudovat nový palác. Ale ne na troskách starého, protože tam by nám duchové obětí nedopřáli klidu. Vezmu tě s sebou domů, drahoušku, a budeme žít usedlým a spokojeným životem.”

“A pěstovat mandle a vychovávat děti… ” škádlila ho.

“Syny,” opravil ji.

“A dcery také,” trvala na svém.

“Jedině když budou tak pěkné a chytré jako jejich matka,” při pustil.

Aidan se na něj usmála. “To můžu slíbit,” prohlásila slavnostně. KAPITOLA 14

Těsně před úsvitem vzbudila Aidan Marta, jak bylo domluveno, a paní domu rychle vstala a oblékla se, protože měla jet do Istanbulu pro Ester Kirovou a přivézt ji k sobě na návštěvu, aby spolu strávily den. Když jí stará dáma přenechala rostlinný materiál, tolik potřebný k úpravě zahrady, která teď slaví takový úspěch, považovala Aidan za slušnost, aby ji vyzvedla sama a nenechala ji cestovat bez doprovodu. Oblékla se teple, vždyť byl teprve počátek jara, a časně zrána bude na vodě chladno. Teple podšitý bleděmodrý hedvábný plášť bez rukávů se jí bude hodit.

Srkala z šálku horký černý čaj a dávala Martě poslední pokyny. “Určitě vzbuď pána, jak odejdu, aby mohl hned za úsvitu vyjet. Hammedovi vyřiď, ať k obědu připraví jehněčí kýtu, ale ať dá pozor, aby současně s masem nepřišel na stůl žádný mléčný

výrobek. Je to proti příkazu víry Ester Kirové, tyhle věci se prý nesmějí míchat. Ať prostřou nové příbory, ty, které požehnal rabín, protože Ester se mnou poobědvá. Máme dost chalvy? Ester ji zbožňuje.”

“Ano, paní, ano, ano!” smála se Marta. “Všechno bude přesně tak, jak jste nařídila. Nemusíte se strachovat, dohlédnu na to osobně. A teď už běžte, nebo to nestihnete do města včas, abyste se mohla na zpáteční cestě pokochat východem slunce.” Aidan vklouzla zpátky do ložnice a naklonila se k spícímu Džavidu Chánovi, aby ho políbila. V tu chvíli byl vzhůru, chytil ji a stáhl k sobě. “Pane! Kvůli vám se opozdím!” protestovala.

Jeho ústa už vyhledala její ve žhavém polibku, načež uvolnil sevření jen maličko a zeptal se: “Opravdu už nemáš čas?” a rukou zkušeně našel cestu několika vrstvami oděvu, aby jí pošimral bradavky.

“Nestydo!” smála se, odstrkujíc mu ruku. “Což ještě nemáte dost po dnešní noci?”

“Ale, poklade, to bylo přece včera! Teď ale jsem zas vzhůru a lačním po tobě!”

“Ale, opravdu, Džavide,” mumlala, “opravdu nemáme čas.” “Takže musím čekat až do odjezdu návštěvy, která ještě ani nedorazila. Počkej, jak tě dnes večer ztrestám za to, žes mě ráno nechtěla.” Zamrkal na ni. “Tak tedy jeď!” “Beru si vaše výčitky k srdci, můj pane manželi, a netrpělivě očekávám trest,” žertovala cestou ke dveřím.

“Miluji tě, Mardžallo, má lásko,” zavolal za ní a jí se štěstím rozjasnila líc.

Džindži, neustále dbalý její pověsti, nedovolil, aby cestovala bez doprovodu; očekával ji na nábřeží spolu s Iris a Fern, Martinými dcerami. Všichni čtyři rychle nasedli do člunu, kde už čekali ospalí veslaři.

Hladina Bosporu byla hodinu před úsvitem klidná a temná. Nad hlavami jim pomalu bledlo nebe, sem tam ještě vrhaly hvězdy chladné namodralé světlo, některé zářily zlověstně rudě.

Všude bylo ticho, nezvedl se ani vánek, neozval se žádný zvuk, jen pleskání vesel. Princova lodice zvolna odrazila z kotviště a pod vedením kormidelníka, stojícího na zádi s dlouhým veslem jako kormidlem, vesla zabrala a brzy loď vklouzla do hlavního proudu Bosporu. Veslaři chytili tempo a lodice rychle a tiše brázdila nehybnou hladinu.

Aidan ani nezatáhla záclonky kajuty a sledovala míjející břeh, ač tam mnoho k vidění nebylo. Pahorky na asijské straně Bosporu připomínaly jen beztvaré hroudy a ostrov uprostřed proudu, nacházející se v polovině vzdálenosti mezi palácem Džavida Chána a městem, nebylo ve tmě vůbec vidět. I Džindži kupodivu zmlkl. Časnému vstávání nebyl zvyklý. Iris a Fern seděly zády k sobě a poklimbávaly. Aidan byla upřímně vděčná za chvilku klidu. Ester Kirovou měla naložit v přístavišti v úseku vyhrazeném pro čluny velvyslanců u Vysoké Porty. V zatáčce toku už Aidan spatřila věže, kopule a minaret hlavního města. Obloha byla teď světle šedá a hvězdy bledly, jen Jupiter dosud zářil.

Člun se už přídí obracel ke břehu a razil si cestu mezi plavidly ukotvenými v přístavu, město se probouzelo, ale hluk ještě nevypukl. Když dorazili na určené místo, viděla Aidan, že nádherná nosítka Ester Kirové už čekají. Džindži vyskočil na břeh, sotva se příď dotkla země, a spěchal přivítat a doprovodit ctihodnou starou paní z nosítek ke člunu. Na okamžik se zastavil, aby si potlachal s eunuchem Kirových, který svou paní doprovázel, a pak oba pomohli pramáti slavného rodu vystoupit z nosítek a nasednout do člunu.

“Dobré ráno, paní Ester,” pozdravila Aidan. “Doufám, že budeme mít dnes krásně.”

“Opravdu, dítě, doufám, že budete mít pravdu.” Otočila se k sluhovi. “Kdepak mám šál, Jákobe? Je mi zima.” Nepozorný Jákob se rychle vrátil k nosítkům pro šál a podal jej uculujícímu se Džindžimu. Ten nastoupil do člunu a obřadně do něj Ester zabalil.

“Posuň ohřívadlo blíž paní Ester, Džindži,” zavelela Aidan, “a kde je ta lehká vlněná deka na nohy, kterou jsi měl vzít?” Džindži se div nepřetrhl, aby splnil Aidaniny pokyny, a tak bylo brzy všechno podle jejího přání. Nakonec se usadil sám a dal kormidelníkovi a veslařům pokyn, aby znovu zabrali. “Přivezeme tvou paní zpátky při slunce západu, Jákobe,” zavolala ještě Aidan na břeh, když už odráželi. “Doufám,” obrátila se k Ester Kirové, “že vám to nevadí, že jsme přijeli tak brzy, ale ráda bych vás měla pro sebe celý den, protože jsem vám tolik zavázána, drahá Ester. Včera byli u nás na zahradní slavnosti sultán, jeho matka, Safíja a skupina dam z harému i s Farušou Sultán i s paní Džanfedou. Velice dobře se bavili a odcházeli spokojeni. To určitě prospěje manželovi ve funkci.” “Úlohou ženy je pomáhat manželovi na zvolené životní dráze, Mardžallo. Jsem šťastná, že jsem vám mohla být užitečná. Po celý život jsem byla k službám ostatním a náš Bůh, kterému říkáme Jahve, budiž jeho jméno pochváleno, mě bohatě odměnil, když mé rodině dal bohatství a vliv v této podivné zemi.” “Žila jste celý život tady, Ester?” vyptávala se Aidan. Ráda poslouchala vyprávění staré paní a povzbuzovala ji k tomu, jak mohla. “Ano,” odpověděla Ester, “narodila jsem se tu. Má rodina byla vypuzena z Izraele, země, jež nám byla domovem od věků, po pádu Velkého chrámu, kdy ještě světu vládli Římané. Vy křesťané říkáte Izraeli Svatá země nebo také Palestina. Má rodina dlouho bloudila, než natrvalo zakotvila v Konstantinopo-li, ještě za panování samého Konstantina Velikého. Od té doby žijeme zde.”

“Pak ovšem tu váš rod žije už celá staletí,” poznamenala Aidan.

“To je pravda,” odpověděla Ester. “Přišli jsme sem ještě za vlády pohanství, uctívání římských bohů, ale Konstantin Veliký, vládce Východořímské říše, se dal sám pokřtít a vzápětí vypuklo první pronásledování Židů. V roce 1453 se ale přes Bospor

přeplavil sultán Mohamed, vládce otomanské říše, zvaný též Dobyvatel, a zmocnil se města. Stará říše skomírala pomalu, po léta, ale Turci už drželi předmostí na této straně Bosporu dík věnu princezny Theadory Kantakuzén, která byla provdána nejprve za sultána Orkhana a pak za jeho syna Murada I.” “Což si vzala za manžela vlastního syna?” Aidan byla šokována.

Ester Kirová se zasmála. “Panebože, ne, dítě! Princezna Thea-dora nebyla matkou Murada I! Murad byl stěží odrostlý, když jí vnutili manželství s mužem, který mohl být jejím dědečkem. Výměnou za ni obdržel její otec od sultána vojenskou pomoc. Vypráví se, že ji Murad spatřil v otcově domě a zamiloval se do ní. Když jeho otec zemřel, oženil se s ní, a byl to právě jejich pra-pra-vnuk, který později dobyl Konstantinopol, nyní přejmenovanou na Istanbul. Od chvíle, kdy Turci převzali vládu, nebyli už pronásledováni ani Židé, ani křesťané. Otomanští muslimové ovšem od nás za naše odlišné náboženství odedávna vybírají daně, a to nejen v penězích, ale berou nám i naše syny do jednotek janičářu a krásné dcery do harémů. Takovou cenu platíme za prosperitu pod vládou Turků. Vládnou rozumně a spravedlivě, ač mám trochu obavy z toho, že se moc ocitá stále víc v rukou jejich žen. Ale dost už toho povídání, dítě. Podívejte! Slunce vychází! Buď požehnán náš Pán! Není většího umělce nad Něj! Podívejte, tam na obzoru!” a tlustým prstem s prsteny ukazovala k temným pahorkům Asie na východě, stěží viditelným v záři vycházejícího slunce.

Obloha nad nimi se rozzářila, tenký proužek tekutého zlata se šířil a šířil, až ozářil celé nebe. Zároveň nad obzorem vytryskl ohňostroj barev tak oslnivých, že se v Aidan zatajil dech. Barvy se rozběhly paprskovitě po celé obloze jako pruhy nejčistšího čínského hedvábí šarlatově oranžová, růžově červená, ble-děfialová sousedila s citrónově žlutou a královsky purpurovou. Pak se nad zelené pahorky rázem vyhoupla zářící šarlatová koule slunce a den začal. Lehký vánek čeřil vlny Bosporu, když míjeli ostrov na poloviční cestě k paláci.

“Není to nádhera?” pravila Ester Kirová. “Zanedlouho oslavím osmdesáté deváté narozeniny, a ač jsem viděla východů slunce nespočet, nikdy nejsou dva stejné, jeden každý je důkazem slávy Boží. Při nich se cítím tak nepatrná proti vesmíru!” Zasmála se. “A mám ty východy a západy slunce tak ráda, protože mi pomáhají uchovat si pokoru a vnímavost. Vykládám to synovi Solomonovi i vnukům, ale marně, vždyť mužští, ty nadřazené bytosti, mě mají jen za hloupou stařenu.” “Ani omylem vám neuvěřím, že byste muže pokládala za vyšší bytosti než ženy, paní Ester, ať už si oni sami o sobě myslí, co chtějí,” smála se Aidan.

“Ach, mužští!” Matka rodu se usmívala. “Začínají jako bezmocná křičící stvoření, jež právě vyklouzla z ženina těla. Živí se mlékem jejích prsů, ale kupodivu: od okamžiku, kdy se udrží na nohou, už jim jejich rozoumek říká, že jsou něco víc než jejich matky, sestry a všechny ostatní ženy. Není to zvláštní, Mardžallo?” “To opravdu je,” odpověděla Aidan, “ale ještě jste mi neodpověděla na otázku.”

Ester se znovu zasmála. “Vy jste přece jen inteligentní, má milá,” řekla a pokračovala: “Ne, já nepovažuji muže za nutně moudřejší než ženy, ale to je jak jste jistě pochopila můj osobní a vlastně extrémní názor. Moudrá žena přece musí ponechat mužům kolem sebe jejich iluze, jejich představy, není tomu tak? Princ Džavid Chán prý je do vás hluboce zamilován. Já jsem však přesvědčena, že vy ho nemilujete, ale přesto mu ponecháváte iluzi lásky a to mu ke spokojenosti stačí.” Aidan se zarděla. “Ale mně přece je blaho mého pána nade vše,” bránila se, ale pak povzdechla: “Bohužel máte pravdu, že ho nemiluji tak intenzivně jako on mne. Možná že si ho zamiluji až časem, protože je to člověk tak hodný a ke mně dobrý, že má na mou lásku plné právo. Přesto nemohu zapomenout na

svého pravého manžela, Conna, paní Ester. Modlím se k Bohu, abych to časem dokázala.”

“To je jen další ukázka katastrofálního dopadu mužského myšlení na osud ženy,” řekla stará dáma. “Jednou jste byla princi darována a hned se automaticky předpokládá, že ze svého prostinkého mozku vymažete všechno, co až dosud bylo. Vždyť přece jste jenom žena! Jen vlastní životní síle, vlastní odolnosti mají ženy co děkovat za to, že vůbec přežívají a jsou s to zvládnout každou situaci navzdory všemu, Mardžallo.” Poklepala jí po ruce, aby stvrdila svá slova. “Ale vy jste přesto šťastná, jak vidím, a to mě těší. Rychle, popište mi vaši zahradu, vyprávějte o slavnosti, vždyť už jsme skoro u vás.”

“Ty cibulky od vás vzešly nádherně a vykvetly přímo jedinečně, Ester! Sultán i všichni hosté byli nadšeni, dokonce jsem mu musela slíbit pár cibulek těch světlefialových krokusů s oranžovými vnitřky. Byl jimi unesen.” Jala se přítelkyni líčit, jak dovedla všechny druhy k rozkvětu současně, a Ester souhlasně pokyvovala hlavou.

“Jste chytré děvče, Mardžallo,” řekla pak. “Sultán má sice jako koníčka hodinaření a malířství, ale vyučen je zahradníkem. Je to velice nervózní a náruživý člověk, a proto se rád uchyluje do klidu zahrad. Práce s rostlinami a s květinami ho uklidňuje.” “To věřím,” pravila Aidan. “Rostliny stačí jen okopávat a zalévat. Nehádají se s vámi a neodporují.”

Ester Kirová se zakuckala smíchy, ale náhle jí smích odumřel v hrdle. Vytřeštila černé oči ve snaze rozeznat vzdálený břeh a němě k němu ukazovala prstem.

“Co se děje?” Aidan se zahleděla směrem, kam Ester ukazovala, a strnula hrůzou.

“Zastavte!” zakrákala stařena nečekaně pánovitým hlasem. “Nejezděte dál!”

Kormidelník pokynul veslařům, ti zvedli vesla z vody a všichni se zahleděli směrem k paláci, jenž se právě vynořil v dohledu. Přes vodu se k nim nesly výkřiky a hluk potyčky. Náhle, bez varování, vyšlehl ze střechy paláce plamen, za ním hned další a další.

“Och, můj Bože!” zašeptala Aidan. “Zlá předtucha mého pána se splnila. Rychle! Na břeh! Musíme jim pomoci!” “Ne!” zaznělo ostře z úst Ester Kirové. “Mardžallo, mějte rozum! Teď není čas řídit se citem! Váš palác byl přepaden. Tři mladé ženy a jedna stařena s hrstkou otroků by tam nebyly nic platné, ať už se tam děje cokoli! Nemáme žádné zbraně. Když vystoupíme na břeh, zabijí nás. K čemu by to bylo dobré?” Poručila kormidelníkovi: “Obrať! A veslujte seč vám síly stačí zpátky, do Jeni Seraje!” Když se člun otočil, řekla Aidan: “Požádáme o pomoc sultána. Pošle tam vojáky.” “Ach, ale co Džavid?” vydechla Aidan. “Měl odjet na koni do města za úsvitu, jako každý den. A Marta tam zůstala!” Fern a Iris, jindy tak klidné, začaly zoufale plakat, tušíce pohromu a Aidan obě malé otrokyně přivinula k sobě mlčky, vždyť co říci v takové situaci! Lodice letěla jako na křídlech; Aidan ani netušila, že je tak rychlého pohybu vůbec schopna, protože většinou plula majestátně pomalu. Za okamžik měli město na dohled, znovu se proplétali tlačenicí v přístavu, tentokrát už se zvuky a hluk města rozezněly naplno. Zahnuli kolem ústí Zlatého rohu a člun zamířil přímo k Jeni Seraji. V okamžiku přirazili a vzápětí už lodníci člun uvazovali.

Ester Kirová vystoupila na břeh a řekla: “Okamžitě jdeme

k sultán-validé. Ta už bude vědět, co dělat.”

I Aidan vystoupila, spolu s Fern a Iris, a běžely zahradami

k paláci, spletitou cestou přes dvorky a chodby se dostaly až

k apartmá sultánovy matky. Aidan se strachovala: “Je tak brzo!

Nur-U-Banu ještě nebude ani vzhůru!”

“Nur-U-Banu nikdy nespí,” řekla Ester Kirová. “Sama nevím,

kdy vlastně spí, ale mě ujišťuje, že toho naspí dost. Zabývá se

státními záležitostmi svého syna, její moudrost je mu k užitku.” Jakmile stanuly u dveří sultán-validé, byly hned vpuštěny. Dobře vycvičení otroci paní domu nedali najevo ani nejmenší překvapení nad tak časnou návštěvou. Bylo jim nabídnuto sezení i občerstvení, čaj a mandlové koláčky; Aidan odmítla, Ester si vzala.

“Prosím,” naléhala Aidan, “musíme hned mluvit s validé! Je to naléhavé!”

“Její Výsost právě vychází z lázně,” řekl eunuch. “Podívám se, jestli vás přijme.”

“Řekni, že to spěchá!” opakovala Aidan a pak nervózně usedla a čekala.

Po několika minutách Aidan připadaly jako hodiny sultán—validé přispěchala. Měla na sobě ranní župan, nádherný kus oděvu z prošívaného temněfialového hedvábí, a vlasy měla rozpuštěné. “Ester! Mardžallo! Co se stalo? Prý je to naléhavé!” Ester Kirová nepustila Aidan ke slovu. Vypověděla, co se sběhlo, vlastními slovy. Vyprávěla stručně a věcně a validé sama aniž čekala dala rozkaz, aby byla bez prodlení do princova paláce vyslána četa janičářů. Zároveň vzkázala sultánovi, aby se k ní co nejdříve dostavil.

“Drahá Mardžallo,” řekla Nur-U-Banu, sedajíc si vedle Aidan a mateřsky ji objímajíc kolem ramen, “nestrachujte se. To, co se podle všeho stalo, je něco naprosto neobvyklého, ba nemyslitelného uvnitř hranic říše, dokonce tak blízko hlavního města! I když princ útok neočekával, určitě dokázal se svými muži útočníkům vzdorovat. Jistě že váš dům utrpěl, možná jsou i oběti na životech mezi služebnictvem, ale jakmile dorazí janičáři jako posila, jistě se nájezdníky podaří rozprášit. Určitě nám dají vědět co nejdřív a vy zatím počkejte tady, mé dítě. Vypadáte zničeně, dovedu si představit, jak vás to sebralo. V posledních dnech jste si moc neodpočala, nejprve jste připravovala zahradní slavnost, pak jste měla starosti s naší návštěvou a dnes jste vstávala tak brzy, abyste vyzvedla Ester. Kašpare!” zavolala na eunucha. “Přines princezně ten jahodový šerbet podle mého receptu, honem!”

“Och, nemohu polknout ani doušek,” řekla Aidan, pořád

strašně vyděšená. Proč někdo zaútočil na jejich dům? Kde je Džavid? Co se stalo s chudákem Martou?

“Jen něco málo na osvěžení, má drahá,” domlouvala jí validé. “Věřím, že nemáte chuť na jídlo, ale šerbet vás posílí. Udělejte to pro mě, napijte se, drahá Mardžallo!” Kašpar podával Aidan sklenici šerbetu; zdálo se jí nezdvořilé odmítnout, když jí validé prokazovala tolik laskavosti. Vzala pohár a usrkla sladkou, hustou šťávu. Dokázala ji polknout, dokonce jí chutnala. “Mám takový strach,” řekla, neoslovujíc nikoho přímo.

“Tak, dítě,” chlácholila ji validé. “Všechno bude zas v pořádku, věřte.”

Aidan sklesla hlava na rameno sultánovy matky; zívla. “Jsem ospalá. Proč jsem tak ospalá?” a najednou se o ni opřela celou vahou: ztratila vědomí.

“Odnes ji do mé ložnice a dobře ji tam ulož, Kašpare,” poručila validé. Pak si povšimla obou malých otrokyň a Džindžiho, zírajícího s otevřenými ústy. “Zůstanete se svou paní,” nařídila a všichni tři poslušně následovali eunucha Kašpara. Nur-U-Banu se obrátila k Ester Kirové. “Žila jsem v harému dost dlouho, abych poznala, když se blíží hysterický záchvat, má milá. Mardžalla bude spát aspoň tak dlouho, abychom měly zatím čas zjistit, co se vlastně stalo. Zůstaňte se mnou, držte tu se mnou stráž. Vzkážeme k vám domů, že jste zde, aby se o vás nestrachovali.” Aidan se vzbudila až odpoledne, poslední události se jí okamžitě vybavily. Očima přelétla luxusní ložnici sultánovy matky, viděla klímající Iris a Fern vedle lůžka, v nohou věrného Džindžiho. Někdo ji musel patrně svléknout. Viděla plášť, šaty, pás i střevíčky složené pečlivě na židli vedle postele. Rychle vyskočila a oblékla střevíčky a pás. Potichu vyklouzla ze dveří na

chodbu, kde uviděla další dveře, podle všeho vedoucí do salónu. Když je otevřela, uviděla Ester Kirovou, sultánovu matku a několik dívek z její družiny. Vzhlédly, když vstoupila. “Víte už něco?” zeptala se nedočkavě.

“Janičáři se teprve před chvílí vrátili, Mardžallo,” řekla validé. “Nejdřív se ohlásí u sultána a pak teprv se něco dozvíme my.” Aidan usedla na stoličku jako pravý obraz zoufalství. Džavid Chán je mrtev, cítila to. Ne, věděla to! Jak jen se něco takového mohlo stát? Co teď s ní bude? Co bude s nimi se všemi? Nur-U-Banu i Ester byly natolik moudré, že se nesnažily Aidan utěšovat. I ony se obávaly nejhoršího; jakou by tedy mělo cenu živit v ní klamné naděje? Minuty ubíhaly, odměřovány odkapáváním vodních hodin validé. Tu se náhle rozlétly dveře a vstoupil sám Murad. Visely na něm očima s němou otázkou, zatímco vstávaly na jeho počest.

Přikročil rovnou k Aidan, a když ji viděl klečící u svých nohou, zakusil stejný pocit vzrušení jako včera při návštěvě princových zahrad. Čím jen ho tak vzrušuje? Vztáhl ruku a pozvedl ji na nohy. Jejich oči se setkaly a sultán řekl: “Je mi to tolik líto, Mardžallo.”

Na okamžik sevřela víčka, jako by se přikrčila před ranou, ale hned oči zas otevřela a oslovila ho: “Řekněte mi popravdě, co se vlastně stalo. Chci to vědět! Musím znát pravdu!” “Všichni jsou mrtvi,” pravil sultán, “palác i zahrada zcela zničeny. Útok přišel zřejmě nečekaně. Džavid Chán byl zabit u stájí. Zemřel okamžitě, Mardžallo. Jistě netrpěl. Byli to Tataři, ten jeho zrádný bratr, jsem si tím jist. Moji janičáři už vyrazili, aby je pronásledovali. Dostanou je, přísahám!”

‘Jak víte, že to byli Tataři?” otázala se hlasem zdušeným bolestí.

Chvilku váhal, pak pravil: “Protože když svoje oběti pobili, usekali jim hlavy a naházeli je na dvě hromady po stranách vstupní brány. Je to jejich zvyk.”

Aidan se zvedl žaludek, ale donutila se říci: “Měla jsem otrokyni, služebnou. Je možné, že padla do zajetí?” “Pochybuji,” řekl sultán. “Nejspíš byla znásilněna a pak zabita spolu s ostatními. Všude jsou stopy divokého řádění. Dokonce i domácí zvířata a kočky pobili. Mí vojáci našli jen tohohle jednoho chlapíka běhat po zahradě.” Sultán vyňal z rukávu jen zpola dospělé kotě s dlouhou oranžově smetanovou srstí a podal jí je. Vzala do náručí mňoukající zvířátko a přitiskla si je k prsům. Zaslzenou tvář pozvedla k sultánovi a řekla: “To je Tulipán. Dali jsme mu to jméno podle oranžového chomáčku na konci ocásku. V noci lovíval venku kolem paláce a nikdy se nevracel před východem slunce. To mu zachránilo život.” Aidan zabořila tvář do měkké kožešiny a rozplakala se.

“Díky, synu, za zprávu, i když tragickou,” řekla Nur-U-Banu. “Postarám se teď o Mardžallu. Doprovodil bys, prosím, Ester k jejím nosítkům? Čekají na dvoře.”

Sultánova matka byla jediný člověk, který si mohl dovolit takovým způsobem propustit sultána. Poslušně opustil pokoj spolu s Ester. Aidan klesla na divan a tiše plakala. Nur-U-Banu ji nechala vyplakat, až se konečně pláčem vysílila a zůstala strnule sedět s kotětem přitisknutým k hrudi, obličej zrůzněný bolem. Nakonec vzhlédla k validé a hluboký žal v jejím pohledu se dotkl i okoralého srdce sultánovy matky. “Co teď se mnou bude?” zeptala se tiše.

“Zůstanete tady, v paláci, dítě, ale v žádném případě už se nemůžete vrátit do ubytovny paní Sajesté. Teď jste princezna-vdo-va. Náleží vám vlastní apartmá. Pro začátek se vám musíme postarat alespoň o ubytování; na úvahy o budoucnosti je zatím ještě čas.”

“Jaká budoucnost mě ještě může čekat?” namítla smutně Aidan.

“Každý má svou budoucnost, stejně jako má minulost,” oči Nur-U-Banu vyjadřovaly všechnu moudrost světa.

Já asi mám už jen minulost,” řekla Aidan. “Kdykoliv mi začne na nějakém muži záležet, jsem od něho odloučena, nebo mi je vzat. Nejprve otec, pak Conn a teď Džavid Chán. Možná je psáno v knize osudu, že mám prožít život v osamění.” “Nikdo na světě nemá předurčeno zůstat sám,” řekla validé. “To by bylo proti přírodě. Proto přece Alláh stvořil muže a ženy. Jste ještě v šoku, dítě. Zavolám svého lékaře je to neobyčejně zkušený Řek ten se o vás postará. Chovám k němu nejvyšší důvěru.”

Aidan neodpověděla. Co také říci v takové situaci! Džavid je mrtev. Byl jí odňat stejně jako Conn. Ani vlastně neví, zda vůbec chce dál žít. Vždyť co jí zůstalo? Je daleko od rodné Anglie, daleko od Pearrock Royal, a když už začínala znovu žít po boku Džavida Chána, je rázem vše to tam, jakoby smeteno, ukradeno nějakým žárlivým zlým duchem.

Doktor přišel, namíchal několik druhů prášků do poháru růžové vody a prohlásil, že Aidan potřebuje především klid. Aidan mu už už chtěla říci, že prospala celý den, ale nakonec obsah šálku poslušně vypila. Alespoň nebude muset myslet, když bude spát, řekla si. Vždyť vlastně potřebuje spánek, nevědomí, aby ji vzpomínky nemučily. Nur-U-Banu osobně doprovodila Aidan a její tři služebné do malého dvoupokojového apartmá hned vedle svého a s úsměvem přihlížela, jak ji ukládají do postele. Usnula jim pod rukama.

Validé se vrátila do salónu a zastihla tam svou nejlepší přítelkyni Džanfedu. Obě dámy se políbily a pak se pohodlně uhnízdily v polštářích na divanu.

“Slyšela jsem, co se stalo,” začala Džanfeda. ,Jak se vede Mardžalle?”

“Je zlomená žalem. Vyděšená; bojí se budoucnosti. Co můžeš také čekat jiného, drahá Džanfedo. A navíc pro nás znamená další nešťastný problém. Vidělas, jak ji včera Murad hltal očima, a když jí dnes osobně přinesl tu strašnou zvěst, nemohl zas odtrhnout oči od jejích prsou, propaloval jí blůzu pohledem. Má harém plný krasavic a zatouží po ženské, která měla už dva manžely a dá se jen stěží označit za průměrně hezkou.” “Provdej ji znovu,” navrhla Džanfeda.

“Tentokrát ji Murad nepustí,” konstatovala Nur-U-Banu. “Není blázen, ten můj syn. Vidí v ní něco zvláštního, ačkoliv mož-339

ná ani neví co. Šíleně touží se jí zmocnit, až mám strach, kam to povede.”

“A co ti na tom vadí?” Co si Džanfeda pamatovala, validé nikdy nebránila synovi v ukájení jeho choutek, jen aby omezila vliv Safíji.

“Mardžalla není žádné povrchní kotě, ani o sultánovu přízeň neusiluje; avšak získá-li ji, popřípadě s ním počne a, nedej Bože se narodí syn domníváš se, že se inteligentní žena jako Mardžalla s tím spokojí? To si rozhodně nemyslím! Jistě by usilovala o to, aby se právě její syn stal příštím sultánem! Určitě! A myslíš, že by Safíja dokázala klidně přihlížet? Ne, ne, Džanfedo! Rovnováhu sil v harému jsem udržela jen díky tomu, že jsem se postarala, aby Safíja ztratila své výsadní postavení. Ty ženštiny, které si Murad až dosud vybíral, jsou ale prázdné nádoby, povrchní holky, které se starají jen o to, jak ze sultána vyrazit nějaké ty šperky nebo jiné hračky. Mardžalla je ale docela jiná, Džanfedo. Co jen si mám s ní počít? Murad ji za každou cenu chce do postele. Safíja se tak zákonitě stane její nepřítelkyní a to povede k válce v harému. To nemohu dopustit.” “A proč by z toho musela být válka, Nur-U-Banu? Což my dvě jsme se také nedělily o sultána? Přesto jsme nebyly nepřítelkyně.”

“To ne,” řekla zamyšleně validé, “ale my jsme byly kamarádky ještě dřív, než jsme se začaly o Selima dělit.” “To jsou Safíja s Mardžallou také.”

“Ale já jsem nikdy neměla tak výsadní postavení u Selima jako Safíja u Murada. Tehdy jsem se dobrovolně podřídila zákonům harému.”

“Ale Safíja je přece také zná,” namítla Džanfeda. “Jistě,” souhlasila validé, “ale nikdy je cele nepřijala a odmítá se jimi řídit. Těžce nese, že jsem měla Murada k tomu, aby si bral ještě další ženy, aby si vyvolil další manželky. Jak jen mě kvůli tomu nenávidí, jak usiluje na každém kroku podrýt mou autoritu! Ta záležitost s Mardžallou byl jediný případ, kdy jsme spolupracovaly. Safíja nechce pochopit, že jediný syn není zárukou pokračování rodu, není zárukou nástupnictví.” “Možná že ji jen děsí bratrovraždy, které nutně následují po stanovení následníka trůnu,” podotkla Džanfeda. “Bratrovraždy jsou nevyhnutelné,” řekla Nur-U-Banu cynicky. “Ale dokud není korunní princ stanoven, je větší počet mužských potomků nutností. Vezmi si jen Selima Prvního. Se čtyřmi manželkami měl celou řadu synů, ale když umíral, zbýval jen jediný, Sulejmán. Někteří padli v boji, někteří podlehli chorobám, zůstal jen jediný. Co kdyby byl měl jen toho jednoho a něco se mu stalo?” 340

Džanfeda nehodlala na toto téma dál s přítelkyní diskutovat. V skrytu duše odsuzovala vyvraždění mladších synů předchozího sultána jako odporný zločin. Určitě by se bylo našlo jiné řešení, jen kdyby byl někdo měl zájem je hledat. “Jak děkuji nebi, že mám jen dceru,” řekla, “nerada bych přišla o tvé přátelství, Nur-U-Banu.”

Validé jí vřele stiskla ruku. “Nevím, co bych si bez tebe počala, Džanfedo,” řekla. “Pomoz mi rozřešit tenhle problém.” “Přiber si Safíju jako důvěrnici,” řekla Džanfeda. “Prozraď jí, že Murad touží po Mardžalle, a že ji nejspíš bude chtít pro sebe. Řekni jí, že je to bohužel nevyhnutelné, ačkoliv jste se obě tolik snažily tomu zabránit. Navrhni jí, aby se s Mardžallou přátelila i nadále; aby se mezi nim vytvořil podobný vztah jako mezi námi dvěma. Buď k ní upřímná. Řekni jí to tak, jako jsi to řekla mně. Že Mardžalla není jako ty druhé; že je inteligentní; že jí nebude na škodu přátelit se s ní, aby věděla z první ruky, co si myslí a dělá. Safíja není hloupá. Každý potřebuje přátelskou duši, i sama bas-kádí.”

“A ta zvlášť,” zdůraznila validé. “Nejspíš máš pravdu, Džanfedo. Každopádně to stojí za zkoušku. Jestli si má Mardžallu znenávidět, je to jedno, jestli se dozví hned teď, že po ní Murad pase, nebo až později. Nic jiného mi stejně nezbývá.” “Asi ne, drahá přítelkyně.”

“Což ovšem ani zdaleka neulehčuje situaci,” pousmála se Nur-U-Banu hořce.

Tu se otevřely dveře salónu a vešel Murad. “Mělo by tě, matko, potěšit, že jsem bez odmluv splnil tvůj příkaz. Ester Kirová už je v pořádku v nosítkách a na cestě k domovu.” Sklonil se a políbil nejprve Nur-U-Banu a pak Džanfedu na tvář. “Dobrý večer, teto. Už jste slyšela, jak strašnou smrtí zahynul Džavid

Chán?”

Přikývla. “Cožpak se v harému dá něco utajit, drahý Murade?”

Sultán se rozhlédl po pokoji. “Kde je Mardžalla?” zeptal se. “Nechala jsem ji uložit do postele” odpověděla matka. “Je úplně vyčerpaná a samozřejmě zničená ze smrti manžela.” “Kams ji dala? Do tvé ložnice? Doufám, že to tam má pohodlné.”

Sultán-validé si s Džanfedou vyměnila pohled. “Dala jsem ji hned vedle do dvoupokojového apartmá, kde kdysi bydlívala tvá sestra, ještě za svobodna. Myslím, že jí tam bude dobře, dokud se nerozhodneme, co dál.” “To už je rozhodnuto,” řekl Murad.

“Nemůžeš se s ní oženit tak brzy, synu, takže doufám, žes právě to na mysli neměl!” řekla Nur-U-Banu.

“Chci ji pro sebe,” řekl bez obalu.

Džanfeda se zlehka zasmála. “Jak jsi chtivý, drahý synovče!

Byl jsi takový už jako chlapec. S harémem plným krasavic

a k tomu panen zatoužíš zrovna po Mardžalle, které už je nejmíň pětadvacet, dokonce je už pro tebe trochu přestárlá! Proč ji raději nectít jako vdovu po princi Džavidu Chánovi a nenechat si ji v záloze jako čestný dar pro někoho, koho budeš chtít vyznamenat?”

“Protože ji chci pro sebe,” řekl. .“Ani tobě, ani nikomu jinému nejsem povinen skládat účty. Nezapomínej, že jsem sultán! Řeknu ti jen tolik, že mě provokuje, že mě fascinuje. Musím ji dostat a dostanu ji!”

Džanfeda pokrčila rameny. “Sice tomu nerozumím,” řekla,

“ale dělej, jak myslíš, milý hochu.”

“To stejně dělám odjakživa,” řekl s úsměškem.

“Musíš dopřát Mardžalle čas truchlit po manželovi,” řekla validé.

“Čím déle bude smutnit za Džavidem Chánem,” řekl úsečně, “tím víc se bude bránit pomyšlení, že by měla náležet mně. Nechť se ke mně dostaví tento pátek. Už jsem to nařídil Ilban Bejovi.”

Nur-U-Banu se zatvářila zděšeně, i Džanfeda se nad tak nestydatým prohlášením ošívala. “To je přece nemyslitelné! Něco takového nemůžeš udělat! Jakožto manželka Džavida Chána vlastně patří jeho rodině. Co když si ji vyžádají?” “Pak jim vzkážeme, že nevěsta Džavida Chána zemřela žalem,” odsekl pohotově sultán. “Poslouchej dobře, matko. Chci tu ženu a nikdo mi nezabrání ji dostat! Nikdo!” Otočil se na patě a vyšel z pokoje.

“Jak jen to řeknu Mardžalle?” Nur-U-Banu byla vážně znepokojena. “Co jen jí mám říci? Tohle přece není možné!” “Řekni služebnictvu, ať drží jazyk za zuby, a snaž se ji získat na svou stranu. Samozřejmě to musíš říci Safíji a to ještě dnes,” radila Džanfeda. “Spolu se Safíjou ji za těch pár dní musíte přesvědčit, že je to pro ni velká čest. Nevyzná se v našich mravech. V nejhorším jí řekni, že je to tu zvykem.” “Zeki!” přivolala validé svého osobního eunucha. “Ano, Výsosti?” ozval se vysoký hubený běloch s bílými vlasy. “Zajdi za bas-kádí a vyřiď, že s ní musím mluvit, i když už je pozdě.” Eunuch se uklonil a odspěchal. “Serfíro!” Nur-U-Ba-nu oslovila hlavní komornou. “Okamžitě sežeň občerstvení, ještě než přijde bas-kádí. Popožeň služky!”

“Hned, Výsosti,” odpověděla Serfíra a vyběhla shánět podřízené.

Nečekaly dlouho. Safíja přišla rovnou se Zekim v doprovodu

vlastního osobního eunucha, Tašina. “Poslala jste pro mne, madame? Čím vám mohu sloužit?”

“Posaď se, drahá Safíjo,” řekla validé úlisně a mladá Benátčanka tázavě zvedla obočí, zatímco se usazovala do polštářů. Džanfeda se na ni usmála přes perletí vykládaný stolek. “Výborně vypadáš, Safíjo. Jak se daří Mehmetovi?” “Jen kvete!” rozzářila se Safíja, protože nejzamilovanějším tématem hovoru byl pro ni její synek. “Máme tu jistý problém,” začala validé. “Opravdu?” Safíja se zatvářila trošku zmateně. “Ano, obě máme problém, i ty, Safíjo. Pamatuješ, jak jsme navedly Murada, aby dal Mardžallu Džavidu Chánovi, jelikož jsme se obávaly jejího vlivu, kdyby si získala sultánovu přízeň, protože je bystrá a mohla by vyvolat v harému rozkol. Tak tedy: Mardžallu tu máme zpátky a došlo k nejhoršímu. Murad právě odešel; na rovinu a naprosto bezohledně mi řekl, že k němu má být princezna Mardžalla uvedena již tento pátek.” Safíja překvapením ztuhla. Pak pravila: “A nemůžete s tím něco udělat, máti?”

“Prosila jsem ho, aby to nedělal. Džanfeda mu domlouvala. Mardžalla právem náleží rodině Džavida Chána, ale když jsem to Muradovi řekla, prohlásil, že máme Velkému chánovi vzkázat, že zemřela žalem! Za každou cenu chce prosadit svou, Sa-fíjo! Nic s ním nesvedu.”

“Pak tedy proč jste mě zavolala, matko? Když vy ho nedokážete přemluvit, pak já teprve ne.”

“Jednu věc můžeš přece udělat, Safíjo,” řekla sultán-validé. “A co?” Safíja se tvářila pochybovačně.

“Kdysi jsem na tom byla jako ty, stejně jako jednou zas ty zaujmeš mé místo, pokud tvůj syn nastoupí na trůn. Být bas-kádí je osamělá role. I být sultán-validé znamená osamělost. Já mám alespoň Džanfedu. Kdybych ji neměla za přítelkyni, nedovedu si představit, jak by můj život vypadal. Nezříkej se přátelství s Mardžallou pro něco, za co nemůže. Není jako ostatní harémové krásky. Potřebujete jedna druhou. Ester Kirová mi vyprávěla, jak kdysi všechny manželky Selima Prvního si byly blízké jako sestry, jak svorně usilovaly o dobro rodiny, nejen svoje vlastní a svých dětí. Jednou, až tady nebudu, přejde má zodpovědnost na tebe. Pak ti bude Mardžalla oporou.” “A co když porodí syna?” zarazila ji Safíja. “Jak by mě mohla mít ráda, až se Mehmet stane sultánem a její dítě dá zavraždit? Jak by mohly dvě favoritky mého pána Murada být přítelkyně? To je nemožné.”

“Vždyť se jí může narodit dcera,” řekla Džanfeda. “Vždyť i já měla dceru. Měla bys uvážit jinou možnost: jak zajistit Mehmetovi následnictví jinak než bratrovraždou. Proč by ostatní princové nemohli v klidu a pokoji žít izolováni ve vlastních obydlích se služebnictvem a neplodnými souložnicemi? A co když Mehmet syna mít nebude? Když necháš vyvraždit všechny jeho bratry, dynastie vymře. Ale když budou možní následníci žít v příjemném zajetí, zůstanou tu jako záloha pokračování rodu.” “Ne, nikdy! Nic nesmí ohrozit následnictví mého Mehmeta!” vykřikla Safíja. “Žijící možní následovníci by jen povzbuzovali nespokojence. Ale v jednom máte pravdu. Mardžalla může mít dceru. Všechny děti mého pána Murada jsou ženského pohlaví, až na Mehmeta. Nechci ztratit přítelkyni. Je jediná, kterou mám, a od chvíle, kdy přišla, jsem šťastná.” Nur-U-Banu se usmála. “Zmoudřelas, Safíjo, mám z toho radost. A teď, drahá dcero, se musíme poradit, jak oznámit Mardžalle Muradovo přání. Trvá na tom, že má být k němu uvedena už tento pátek, což mě samozřejmě šokuje stejně jako tebe. Určitě má Mardžalla nejméně tolik jemnocitu jako ty nebo já a tak je docela dobře možné, že se sultánovi postaví na odpor. Musíme ji přesvědčit, aby to nedělala. Dozajista Džavida Chána milovala, ale obě víme, že se naučí milovat stejně i Murada, není-liž pravda?”

“Jak by ho mohla nemilovat? řekla Safíja tiše. “Je to ten nejskvělejší muž na světě! Zamilovala jsem se do něj na první pohled. Jako by se mi v něm ztělesnily všechny mé dívčí sny! Pochopitelně, že jí na DŽavidu Chánovi záleželo, ale když se poddá osudu, zamiluje si Murada ještě víc! Musí! On nesmí být uražen za žádných okolností!”

Validé řekla: “Dám pokyn Ilban Bejovi, aby umlčel všechny upovídané jazyky, a Mardžalle jeden nebo dva dny nic neřekneme. Protože však má jít k sultánovi už za čtyři dny, musíme ji přesvědčit, že je to veliká čest a že je to pro ni příležitost.” “Když bude mít pocit, že ji podporujeme a sdílíme její štěstí, bude to pro ni snazší,” řekla Safíja.

Obě starší ženy se na bas-kádi usmívaly a vyměnily si spiklenecký pohled, což naštěstí Safíja nepostřehla. Validé dala pokyn služebnictvu a už tu bylo občerstvení. Když tak ke své spokojenosti rozřešily vážný problém, daly se všechny tři do veselého štěbetání. Nakonec Safíja vstala a rozloučila se s Nur-U-Banu, která ji objala tak vřele, jako už dlouho ne. Džanfeda se pro sebe usmála. Nur-U-Banu je odjakživa nejpřístupnější, když jde všechno po jejím, říkala si. Něco však Džanfedu znepokojovalo, i když by nemohla říci, co. Nemohla se už dočkat, až se octne o samotě ve vlastním bytě, aby se mohla soustředit na to něco, co jí varovně blikalo v mozku. Vždycky naslouchala svému vnitřnímu hlasu, nesnažila se pochybnosti zahánět.

KAPITOLA 15

Aidan se vzbudila až druhý den ráno. Spánek jí události předešlého dne z paměti nevymazal. Krutě ji bolela hlava a v ústech měla sucho. Rozplakala se znovu, až se přivedla téměř k bezvědomí, a vážně znepokojený Džindži poslal Iris pro validé. Nur-U-Banu si uvědomovala, že příští spolupráce Aidan bude záviset na tom, do jaké míry ji právě teď dokáže přesvědčit. Proto rychle přispěchala. Vzala plačící mladou ženu do mateřského náručí, kolébala ji a chlácholila a nechala ji vyplakat se. Když nakonec vzlyky ochably, pravila: “Vím, drahé dítě, co je to ztratit milovanou bytost. Můj druhorozený synek Ahmed mi umřel, ještě mu nebyly dva roky. Murad byl už tehdy následníkem trůnu, ale Ahmed byl můj miláček. Dokonce mi byl podobný, měl stejně světlé vlasy a tmavé oči.” Povzdechla. “Tehdy jsem proplakala celé dny, ale neulevilo se mi a všechen ten žal mi ho stejně nevrátil.”

Aidan vzhlédla k sultánově matce. Víčka měla tak nateklá, že se jí oči za nimi ztrácely, nos měla naběhlý a červený. Nur-U-Banu si řekla, že nepatří k ženám, kterým smutek sluší. Škoda, že ji Murad nemůže vidět v tomhle stavu určitě by jim to ušetřilo spoustu nepříjemností. “Rozumím vám, madame,” odpověděla Aidan tiše, “ale když to všechno je tak nespravedlivé! Dža-vid Chán byl člověk tak dobrý a tolik se trápil nad smrtí svých drahých. Aby se pak nakonec sám stal obětí nějakých neznámých útočníků to není fér!”

“Už nejsou neznámí, drahé dítě. Dnes časně zrána jsme dostali zprávu, že včera pozdě večer janičáři mého syna dostihli tu tlupu, která způsobila zkázu paláce a smrt prince. Byli potrestáni. V této chvíli jsou už všichni mrtvi.” “Kdo to byl?” vzrušila se Aidan. “Kdo má na svědomí tak strašný čin?”

“Byl to ten bratr-dvojče vašeho manžela, krvelačný Timur. Neříkala jste, že to on tehdy způsobil masakr v domě Džavida Chána na Krymu?”

“Ano,” přitakala Aidan. “Ale tehdy unikl spravedlnosti, marně ho jeho otec a bratři hledali. Dovolte, abych napsala Velkému chánovi, co se stalo.”

“S tím si nedělejte starosti, drahé dítě,” zakročila rychle validé. “Velký chán bude informován, a to samým sultánem, protože ten je jeho nejvyšším pánem. Mám pro vás jednu dobrou zprávu. Vaše služebná byla v zajetí Tatarů nalezena. Vrátí se k vám, jen co janičáři dorazí.”

Iris a Fern vyrazily výkřik radosti; choulily se totiž v pozadí pokoje, aby nerušily. “Bohudík,” řekla Aidan vřele.

“Aláh buď pochválen,” opravila ji jemně validé. “A co teď bude se mnou a s mými lidmi?” vyptávala se Aidan. Nur-U-Banu po chvilce váhání pravila: “Protože byl Džavid Chán zdejším velvyslancem, tudíž zde pobýval na žádost samého sultána, vztahuje se na něj a jeho domácnost nejvyšší ochrana otomanského trůnu a sultán je povinen přijmout jeho vdovu do vlastního harému jako jednu ze svých žen.” “To ne!” zděšeně vykřikla Aidan.

“Drahé dítě, můj syn vám tím prokazuje čest,” namítla validé trpělivě.

“Ale já si to nepřeji!” Aidan už křičela. “Pochopte, drahá madame! Ne že bych byla nevděčná, ale jsem teď vlastně volná a raději bych se vrátila domů, do vlasti. Žádný zákonný důvod tomu nebrání!”

“Drahá Mardžallo, tohle jsme přece už probraly! Vždyť vy se domů vrátit ani nemůžete. Jistě si dovedete představit, jak asi byste byla přijata, a co když se váš manžel zatím znovu oženil? Jste už pryč z domova skoro rok. Jak by to bylo pro něj nepříjemné, kdybyste se najednou objevila! A co kdyby jeho druhá žena čekala dítě? Podle křesťanského náboženství by byl nucen vás přijmout zpátky jako právoplatnou manželku. Ale vlastně by vás nechtěl, možná by se ani nedonutil s vámi žít. A jeho dítě,

jeho dědic, by bylo odsouzeno do role bastarda! Opravdu chcete tohle všechno způsobit člověku, o němž prohlašujete, že ho milujete? Což by si něco takového zasloužila nějaká nevinná dívka a její nevinné dítě, jediný potomek vašeho muže? Nevěřím, že byste byla tak krutá.

Drahá Mardžallo, vím, jak bolestná je pro vás ztráta Džavida Chána. Asi vám připomněla jinou ztrátu, ztrátu vašeho způsobu života předtím, než jste se dostala k nám. Ale tato minulost je mrtva, je pryč, stejně jako vaše štěstí po boku prince! To si musíte uvědomit. Musíte začít znovu. Můj syn Murad se vám obdivuje od prvního okamžiku, kdy vás spatřil. Safíja i já jsme si vás oblíbily. Všichni vám přejeme štěstí!” “Safíja není zrovna vyhlášená náklonností k ostatním ženám svého manžela,” řekla Aidan bez obalu. “Raději budu služkou ve vašem domě, raději mě prodejte na tržišti, než abych přišla o jednu z mála přítelkyň, které tu mám!”

“I Safíja je ráda, že vám ve vašem hoři svitlo světélko naděje, Mardžallo. Přísahám, že vás přijme jako sestru, ne jako so-kyni.” Validé se obrátila k Džindžimu. “Dojdi k bas-kádí a vyřiď, že ji sultán-validé očekává v pokojích paní Mardžally.” Otočila se zpátky k Aidan. “Za panování sultána Selima I. byly všechny čtyři jeho manželky, kádí, přítelkyněmi, měly jedna druhou rády a vzájemně se podporovaly. Ten Safíjin přístup 346

k ostatním ženám harému zavinil jen a jen Murad sám. Když se do sebe zamilovali, byli oba ještě velice mladí a Murad až příliš dlouho nevěnoval žádné jiné ženě ani pohled. Když si pak uvědomil, co hrozí, pokud zůstanou jen při jednom dítěti, á začal si brát na lože i jiné ženy a zplodil další děti, začala Safíja přirozeně žárlit, nebylo divu. To jistě dokážete pochopit, že? Všechny ostatní ženy v harému se pak spojily proti ní, protože žárlily jak na její postavení, tak na jejího zdravého synka Mehmeta, následníka trůnu. Už se to nedá zvládnout, celá věc se mi vymkla z rukou nemohu nic dělat. Nemohu je donutit, aby si byly sympatické. Ale s vámi je tomu jinak. Se Safíjou jste kamarádky už od vašeho příjezdu sem. Na tom se nic nezmění, za to vám ručím a Safíja sama vám to potvrdí.” Sotva validé dořekla, už tu byla Safíja. To ráno vypadala obzvlášť krásně a Nur-U-Banu rozdíl mezi oběma mladými ženami přímo uhodil do očí. Favoritka jejího syna celá jako by zářila. Chudák Mardžalla byla naopak bledá a zlomená žalem. Sa-fíja si rozdílu hned povšimla, srdce se jí rozehřálo soucitem s přítelkyní a znovu jí blesklo hlavou: Co na ní vlastně Murad vidí?

“Mardžallo! Drahá přítelkyně!” Safíja usedla vedle Aidan a objala ji kolem ramen. “Je mi to tak líto s Džavidem, taková tragédie! Ale alespoň jste se nám vrátila.” “Paní validé mi tvrdí, že je zde zvykem brát ovdovělé manželky do sultánova harému, pokud jejich manželé byli pod přímou ochranou trůnu. Je tomu tak?”

“Jistě,” odpověděla Safíja bez váhání, “a já jsem tak ráda, že budeme sestry! Pro mého pána Murada budeš ta nejvhodnější, ne jako všechny ty hloupé a povrchní husy, které si obvykle vybírá. Divíš se tomu, že jimi pohrdám? Ale s tebou je to něco jiného. Tys moje kamarádka a jsem ráda, že to tak zůstane.” ,Ale já si to nepřeji, Safíjo. Já o to skutečně nestojím. Což by nestačilo, aby mě sultán jen prostě vzal pod ochranu? Proč bych se musela stát jeho milostnicí?”

“Och, Mardžallo! Mého pána Murada se nemusíš bát. A potom, kdyby si tě nevzal sám, mohla by rodina Velkého chána trvat na tom, abys jim byla vydána. Přece nechceš jet na Krym? Je to strašně necivilizovaná země. Vždyť Tataři ještě donedávna jen jezdili na koni po stepích a bydleli ve stanech! Neznáš jejich jazyk a jako vdova po Džavidu Chánovi bys jim zůstala vydána na milost a nemilost. Mohou tě provdat podle libosti, možná i za někoho, kdo je ze země ještě vzdálenější! Och, Mardžallo! Nesmíš mě teď opustit! Jsi jediná opravdová přítelkyně, kterou mám!” zakvílela Safíja jako na povel.

“Safíjo, víš, že nechci zradit naše přátelství, opravdu ne, ale 347

nepřeji si stát se jednou ze sultánových milostnic! Jak bych s ním mohla jít, když můj drahý manžel ještě ani nebyl pohřben? Běhá mi mráz po zádech, jen na to pomyslím.” Safíja dobře nepochopila Aidaniny námitky, a tak začala sultána vychvalovat. “Murad je ten nejskvělejší milenec, jakého si jen žena může přát, Mardžallo. V lásce je pravý mistr, v jeho náručí budeš tisíckrát sladce zmírat!”

Aidan zhluboka povzdechla: “Safíjo, tys přece nepoznala jiného muže! Já ale ano, takže mohu lépe než ty posoudit mužovy schopnosti při milování. Ale kvůli tomu se nebráním! Prostě nechci být donucena k dalšímu intimnímu vztahu tak brzy. Vždyť se to ani nesluší!”

Tváří v tvář Aidanině logice docházely validé i bas-kádí argumenty. V hloubi duše s ní totiž musely souhlasit. Uvědomovaly si, že Muradovo jednání je nejen neslušné, ale i urážlivé jak k památce Džavida Chána, tak k jeho ženě. Bohužel si byly obě dobře vědomy, že když se Murad pro něco rozhodne, nic ho nedokáže od splnění jeho vrtochu odvrátit. Safíja prosebně pohlédla na Nur-U-Banu. Koneckonců je to především její povinnost, zajistit hladký průběh celé záležitosti.

“Drahé dítě, drahé dítě! Chápu váš ženský jemnocit, ale nebuďte přece tak přísná! Nenazvala bych Muradovo přání neslušným, spíše se poslušně podřizuje zvyku! Když vás učiní svou ženou ihned, vlastně tím prokazuje čest památce Džavida Chána! Vlastně tím přejímá zodpovědnost za to, co se stalo a co je pro něj a jeho vládu tak nepříjemné a trapné. Když se mohlo něco takového stát přímo uvnitř jeho říše, na dohled od hlavního města, je to vlastně pohana. Co si jen vlády jiných států pomyslí, až se o tom doví? Proto je zacházení s vámi, vdovou po Džavidu Chánovi, z hlediska jeho cti tak důležité. Neodmítejte mému synu tuto satisfakci, dítě, prosím vás!” “A kdy že se mám stát jeho?” podrážděně se zeptala Aidan. Srdce jí usedá a teď se jí ještě Safíja a Nur-U-Banu snaží namluvit, že je nevděčná.

“Podle tradice je každá nová žena uvedena vždy v pátek,” řekl a val i dé. “Už tento pátek?” Aidan se zděsila.

“Vím, že je to brzo,” řekla validé, “ale věc nestrpí odkladu. Nedá se nic dělat, drahé dítě.”

“A to mi ani nebude dopřáno, abych nosila smutek po člověku, který byl ke mně tak dobrý?” vyčítavě řekla Aidan. “Ale samozřejmě, že po něm smíte truchlit, Mardžallo. Určitě se smutku po něm nezbavíte po mnoho týdnů, ale mějte na paměti, že by princ sám dokázal pochopit vaše postavení i sultánovo jednání. Věděl přece, co je to povinnost.” Můj Bože, říkala si Aidan, dělají, jako by něco takového bylo v pořádku a obvyklé, a já přece vím, že tomu tak není! Sultán prostě po mně touží, chce mě dostat; vždyť jsem to přece jasně viděla, když k nám před pár dny přišel! Při vzpomínce se otřásla. Nechci mu náležet! Nechci! To radši smrt! “Mardžallo,” řekla jí měkce Safíja, “můj pán Murad bude tvůj smutek respektovat. Bude k tobě laskavý. Nevím o tom, že by byl někdy k nějaké ženě krutý.”

Aidan vzhlédla k Nur-U-Banu a k Safíji. Obě byly krásné. Opravdu výjimečné krasavice. Každičké ženské stvoření, které v paláci zahlédla, bylo rozkošné, dokonce i služky. Nikdy si nic nenamlouvala. Ona přece není krásná. Hezká, snad. Ale určitě ne krásná a zvlášť ne v tom žalostném stavu, v jakém se nachází teď. I bez zrcadla dokázala odhadnout, že má červený nos a obličej napuchlý pláčem. Ani bas-kádí, ani sultán-validé by určitě takhle nevypadaly, kdyby měly podobný žal, hodnotila v duchu. Možná, že by jim to dokonce slušelo! Jsou takové ženy. Ale nehodlala se jen tak smířit s osudem. Zhluboka se nadechla a řekla: “Nevím sice, co se na mně sultánovi líbí, ale buďte tak laskavé a nebalamuťte mě řečmi o povinnostech. Nejsem žádná krasavice, to vím. V harému je několik set žen, každý den

sem přivádějí další, ty nejnádhernější dívky. Pochybuji, že polovičku všech těch žen, shromážděných tu pro jeho potěšení, sultán vůbec kdy spatřil! Proč musí mít právě mě? Což by k splnění jeho závazků vůči chanátu Krym nestačilo, kdyby mě prostě vzal pod ochranu, respektoval můj smutek a později mě třeba znovu provdal za muže, jehož bude chtít vyznamenat?” Nur-U-Banu i Safíji už zas docházel dech v konfrontaci s Aidaninými argumenty. Nebyly tak hloupé, aby jí nerozuměly. A znovu se Safíja prosebně podívala na sultánovu matku, protože na prvním místě ona si měla s Aidan poradit. Nur-U-Banu řekla: “S tím, co říkáte, Mardžallo, nemohu než souhlasit. Kdybyste byla žena docela obyčejná, nejspíš by můj syn s vámi tak naložil. Ale vy jste darem od samého alžírského deje. Byla jste chotí zástupce jednoho z nejmocnějších našich spojenců. Postoupit vás jinému jako nějakou chovnou klisnu je ve vašem případě nemyslitelné. Ne, drahé dítě, Murad uctí památku Džavida Chána a jeho lidí jen tím, že si vás vezme sám.” Otočila se k Aidan a vzala její tvář do dlaní. “Tak tomu nutně musí být, Mardžallo, nic jiného nepřipadá v úvahu. Doufám, že jste porozuměla.”

‘Ano, madame, rozuměla jsem,” odpověděla Aidan, ale úseč-ně a vzpurně. Nemá to smysl, říkala si. Sultánova matka i favoritka melou svou pořád dokola. Zbývá už jenom sultán. Vždyť v jeho rukou je soustředěna veškerá moc. Nemůže si teď vyžá-348 349

dat slyšení, určitě by ji k němu nepustili, ale až ji v pátek večer k němu přivedou, vylíčí mu svoje pocity, a jestli je tak citlivý, jak se jí tyhle dvě snaží namluvit, pochopí ji a propustí. Vždyť , je koneckonců svobodná! Což Džavid Chán nepodepsal před soudcem všechny potřebné listiny? Všichni to tady vědí, vždyť o tom princ často mluvil. Tataři, říkal, se nežení s nevolnicemi! Berou si za manželky jen ženy svobodné!

Nur-U-Banu už se usmívala. “Tak tedy domluveno, má drahá. V pátek večer předstoupíte před mého syna a věřím, že u něj najdete útěchu.”

“Jistě,” dodala Safíja povzbudivě, “a my dvě zůstaneme sestrami. Zůstaneme přítelkyněmi navždy, jako Džanfeda a paní

validé.”

Aidan se chtělo ječet. Džavid Chán málem ani nevychladl a sultán už si beze studu naplánoval, jak ji svede. Zřejmě se ani trochu nestydí. Začala si pohrávat s myšlenkou na smrt. Něco v ní ale stále odmítalo uvěřit tvrzení Nur-U-Banu a Safíji ohledně nemožnosti návratu do Anglie. Nemohla sama sebe přesvědčit, že ji už Conn nahradil jinou ať v srdci nebo v posteli. Conn nebyl z těch, kdo by se dávali tak lehce. A ona sama přece už není otrokyně. Záleží přece jen na ní, když se bude chtít vrátit! Kéž by se jí podařilo poslat vzkaz anglickému velvyslanci, Williamu Harborneovi, který u zdejšího dvora nastoupil loni v létě! Možná že by jí ho pomohla propašovat Ester Kirová. Jestli se jí nepodaří odjet domů, zvolí raději smrt než sultánovu náruč! Během několika dnů, které jí zbývaly, se jí příležitost mluvit s Ester nenaskytla. Hlídali ji, měla omezenou možnost pohybu, směla se zdržovat jen ve vlastním apartmá nebo u sultán-validé, popřípadě na malé zahrádce, náležející k bytu sultánovy matky. Z takového omezování byla nervózní a protivná, na něco takového nebyla zvyklá. Dostávala spoustu vydatné potravy a sultánova matka stála při jídle doslova nad ní a dohlížela, aby snědla každičké sousto.

“Jste příliš hubená,” říkala jí s úsměvem. “Musíme vám trošku obalit kosti masem.”

Aidan netušila, že jí stravu speciálně sestavuje Ilban Bej, aga kišlar sultánovy domácnosti, spojenec validé. Dával jí přimíchávat do jídla drogy vzbuzující sexuální žádostivost a jiné k povzbuzení vnímavosti a citlivosti určitých tělesných partií. Dvakrát denně ji koupali, natírali balzámy a krémy, aby její i tak sametová pokožka byla ještě hladší.

Aidan připadalo, že tráví všechen čas jen jídlem, spaním

a koupáním. Takhle přece nemohu trvale žít, říkala si. Zbláznila bych se nudou!

V pátek strávila Aidan časné odpoledne obřadnou koupelí, která se odbývala už tradičně vždy, když měla některá žena či dívka poprvé sdílet sultánovo lože. V čele s Nur-U-Banu a bas-kádí ji do lázní vyprovázela prakticky kdekterá živá duše harému. sultán-validé i ostatní hlavní manželky, kádí, byly nádherně ustrojeny v těžkém brokátu, ale ostatní dívky a mladé ženy měly jen jednoduchá bílá roucha a každá držela žlutý tulipán. Když přišly do lázní, byla Aidan obřadně představena vedoucí lázeňské samou validé. Ostatní dámy harému se seřadily podél stěn a zazpívaly starou píseň, vyjadřující přání všeho štěstí a radosti na zvolené cestě. Při posledním tónu každá hodila svůj tulipán na Aidan, pak se otočily jako na povel a v jednom šiku opustily lázeň. Nur-U-Banu políbila Aidan na tvář a pak se i ona se sultánovými manželkami vzdálila.

Aidan připadlo směšné, že se má zas koupat, jako kdyby se za těch posledních pár dní nenakoupala dost. Na těle už neměla jediný zbytečný vlásek ani chloupek, přesto ji znovu natřely po hořkých mandlích vonící růžovou pastou a k jejímu překvapení přece jen něco po opláchnutí odplavalo. Znovu jí lázeňské umyly vlasy, jako ostatně každodenně od jejího příchodu do Je-ni Seraje, a do poslední vody na opláchnutí přidaly citrónovou šťávu pro větší lesk. Nehty na rukou i nohou jí ošetřily a pečlivě zkrátily, aby snad Stín Alláhův na zemi chtěně či nechtěně nepoškrábala. Opět měla příležitost se začervenat, jako v poslední dny dvakrát denně, když ji zas přinutily ulehnout na záda na mramorovou lavici a jemně jí omývaly intimní partie, nejprve teplou vodou, pak slabou mýdlovou vodou a nakonec znovu čistou teplou vodou.

Nato podstoupila masáž celého těla ostře vonícím masážním krémem; ani píď jejího těla nezůstala nezpracována. Masérka jí zkušenýma rukama hnětla paže, stehna i zádové svaly, hladivý-mi pohyby přejížděla po trupu a zkušeně manipulovala i s ňadry, až se jí bradavky vztyčily. Uvědomovala si, že už by si byla za tu dobu měla zvyknout, ale tak přehnaná péče, byť příjemná, ji pořád ještě uváděla do rozpaků.

Konečně uznaly, že je pro sultána připravena dostatečně, zabalily ji do bílého hedvábného roucha, posadily do nosítek a nechaly odnést zpět do jejích komnat, aby tam vyčkala večeře a příchodu Ilban Beje, jenž ji měl k sultánovi doprovodit. Horko v lázních a hodinová masáž ji vyčerpaly. Cítila se slabá, bezmocná a deprimovaná.

Vyběhla Marta, aby jí pomohla z nosítek. Právě před dvěma dny se vrátila bez úhony a vyprávěla Aidan i ostatním, co se dělo poté, co Aidan odjela do města pro Ester Kirovou. Viděla ještě prince vstávat, donesla mu lehké občerstvení a pomohla mu se obléci. Pak odešel ke stájím a to bylo naposledy, co ho vidě-

la živého. Věnovala se dál obvyklým ranním povinnostem, a právě stlala postel, když do harému vtrhli Tataři. S jistotou očekávala, že bude na místě znásilněna a zavražděna, ale kupodivu ji jedinou odvezli; jedinou, která přežila. Surově ji hodili přes sedlo jednomu z nájezdníků a unášeli pryč, přes dvůr, kde viděla ležet bezhlavá těla ostatních služebníků, stačila ještě zahlédnout hromady hlav u brány, načež omdlela. Když znovu nabyla vědomí, zjistila, že sedí v sedle pádícího koně před svým únoscem. Ujížděli bez zastávky, až do setmění. Zastavovali, jen aby si připravili jídlo a nakrmili koně. Byla si jista, že ji unesli jen proto, aby se s ní večer podle chuti pobavili, a strach jí svíral hrdlo. Naštěstí sultánovi janičáři dorazili a Tatary pobili ještě dřív, než jí stačili ublížit. Tak se zachránila. Aidan i dcery ji vřele přivítaly. Není to sice její drahá Mág, kterou zná od dětství, říkala si Aidan, ale služebnice je to věrná. Právě teď ji ustaraně ukládala na gauč a domlouvala jí: “Potřebujete něco teplého do žaludku, paní. Vždyť jste ještě ani neobědvala a jste celá bledá.”

Aidan neodpověděla. Věděla, že je Marta ráda, že jsou zpátky v Jeni Seraji a že jí dělá dobře, že si její paní vybral sám sultán, aby s ním sdílela lože. Prince měla sice ráda, ale její selský rozum jí říkal, že je Džavid Chán jednou po smrti a jim nezbývá než žít a přežít. “Vezmu si trochu ovoce,” řekla Aidan, aby jí vyhověla.

Přání paní Mardžally bylo všem rozkazem a tak se v mžiku před ní octla mísa těch nejnádhernějších plodů. Aidan snědla jedinou meruňku, načež ulehla se zavřenýma očima, předstírajíc spánek, jen aby ji dál do jídla nenutili. Čím dál tím víc si připadala jako nějaké cenné chovné zvíře a to ji zlobilo. Před sultánem by ji bylo zachránilo jedině, kdyby byla těhotná s Džavidem Chánem, což bohužel prokázat nemohla. Trochu ji znepokojovalo, že od potratu cestou z Anglie, už skoro před rokem, ještě neotěhotněla ale musela si pokaždé položit otázku, zda by si doopravdy přála mít dítě s někým jiným než s Connem. Svou současnou situaci byla donucena akceptovat, ale ani manželství s Džavidem Chánem pro ni nebylo skutečným manželstvím. Přijala je stejně, jako přijala jeho samého, protože jí neustále opakovali, že nemá na vybranou. Aidan se trápila, nevěděla, co přinese budoucnost, vždyť celý ten zdejší svět jí byl tak cizí! Jak hodný a laskavý člověk byl princ! Uvolila se ho nazývat manželem i proto, že ji vlastně vyznamenal, když si ji vybral za ženu a dokonce ji zbavil pout otroctví! Nepřestával jí opakovat, že ji miluje, a neměla proč mu nevěřit. Se sultánem to ovšem bylo něco jiného. Nevěděla jistě, jestli celá ta historka sultánovy matky o vládcově povinnosti k ní nebyla pouhá pečlivě upravená smyšlenka, která ji měla učinit povolnější, protože po ní Murad zatoužil. Kdyby to náhodou ale byla pravda, měla v úmyslu sultána této povinnosti zprostit. Princ jí přece dal svobodu a ona chce za každou cenu zpátky domů! Nechce přece navěky zůstat v Jeni Seraji, vydaná napospas sultánovu chtíči. Nicméně se přece jen právě teď ocitá zde, navoněná a upravená v očekávání večera, kdy má být uvedena k Muradovi. Nevěděla si jiné rady, než mu upřímně vylíčit své úmysly a pocity a doufat, že ji propustí. Jestli to neudělá, říkala si Aidan, najde si už způsob, jak se zabít, protože nikterak nehodlá strávit zbytek života v Jeni Seraji! Och, Conne, volala v duchu, vezmi mě domů! Chci domů! “Domů!” opakoval právě Conn trpělivě. “Chci svou ženu vzít s sebou domů. Bankéři mé sestry v Londýně mi říkali, že byste mi mohla být nápomocna, madame. Jestli snad nemůžete, musím najít někoho jiného, kdo to dokáže.”

Ester Kirová povzdechla. “Nikdo na světě, mylorde, vám nepomůže získat zpět vaši paní. Jednou je v sultánově harému. Můj synovec v Londýně vám to neměl slibovat.” Když viděla, jak je zklamán, dodala měkčeji: “Kdybyste byl přišel jen o pár dní dřív, mylorde, byla bych o tom mohla uvažovat, ale teď mám svázané ruce. Úspěšné podnikání mé rodiny je těsně spjato s osudy členů vládnoucího rodu otomanské říše. Musela bych je zradit, kdybych vám chtěla pomoci, a to nemohu, můj pane. Vy Angličané si přece tak potrpíte na čest, není-liž pravda? Nu, i já mám svou čest.”

“Když byste bývala ochotna mi pomoci před několika dny, proč tak nechcete učinit teď?” vyptával se. Nejprve se Ester Kirová pohodlně usadila na divanu a poručila služebným přinést kávu a sezamové cukroví, načež začala Connovi líčit osudy jeho ženy od příjezdu do Istanbulu. Zakončila: “Ale teď, když si ji žádá sám sultán, nemohu nic dělat. Ale povězte mi, mylorde: Když jste chtěl manželku zpátky, proč jste za ní přijel tak pozdě? Vždyť už je tu přes osm měsíců.” “A my jsme museli čekat v Alžíru už od září,” pravil Conn a vyprávěl Ester o sultánově pomstě evropským mocnostem za podporu Portugalcům ve válce s Turky.

“Ajjj,” pokývala hlavou matka rodu Kirových. “Jako by se

sám osud proti vám spikl. Je mi velice líto, mylorde Blissi, ale

teď právě pomoci nemohu.”

“Bez ní neodjedu,” řekl Conn umíněně. “Nenechám ji tady. Je jediná, kterou jsem kdy miloval a kterou budu kdy milovat!” “Divná věc,” řekla Ester Kirová, “ale na všechny muže tak působí. Princ Džavid Chán ji zbožňoval, dokonce ji propustil

z otroctví a oženil se s ní. A sultán, jehož harém přetéká nejvy-branějšími panenskými kráskami ze všech koutů světa, po ní baží od prvního okamžiku, a už by ji byl dávno měl, kdyby ho byla jeho matka nepřemluvila, aby ji postoupil darem princi Džavidu Chánovi ještě dřív, než ji uviděl. Když ji pak spatřil, ohromně ho to mrzelo, ale nemohl už nic dělat. Je to tím divnější, protože paní Mardžalla není kráska v pravém slova smyslu a sultán se pyšní tím, že jeho harém má víc krasavic než dvůr kteréhokoli jiného vládce na světě.” Měkce se zasmála. “Krása ovšem časem vybledne, a když žena nemá nic jiného, co může pak nabídnout? Možná, že je sultán Murad krásou už přesycen a hledá ženu jinak hodnotnou. Mardžalla má silný charakter a velké kouzlo osobnosti.”

“Už dvakrát jste vyslovila jméno Mardžalla,” řekl Conn. “Kdopak je to, ta Mardžalla?”

“Mardžalla je jméno vaší paní, které dostala po příchodu sem. Nemůžete žádat, aby ji tu oslovovali pravým, anglickým jménem. Mardžalla znamená Dar moře a ona k nám opravdu přišla přes moře.”

“Paní Ester,” prosil Conn, “smilujte se nade mnou! Přece vás nenutím, abyste se prohřešila proti věrnosti vládnoucího rodu, chápu vaše důvody; ale vždyť má sultán Murad harém plný žen a já mám manželku jen jedinou! Přece musí existovat nějaký způsob, jak byste mi mohla pomoci!”

Stařena našpulila rty, viděl, že jeho slova zvažuje. Zamyšleně na něj upírala pohled. Nikdy v životě tak krásného muže neviděla, říkala si, zajímavé, že zrovna jeho Mardžalla tak zaujala. O jeho upřímnosti nepochybovala, vždyť nežila nadarmo tak dlouho v prostředí plném intrik, aby nedokázala odhadnout lidskou povahu. V jeho zelených očích viděla opravdovou bolest, opravdový žal zazníval z jeho slov. Svou ženu očividně miluje a upřímně usiluje získat ji zpět. Dokonce mu ani nevadí, že musela žít s jiným, že jí dokonce hrozí octnout se co nevidět v loži sultánově, prostě ji chce nazpátek. “Snad,” řekla pak pomalu, “snad by tady byla jistá možnost, ale nic vám neslibuji, mylorde. Říkám možná. Rozumíte? Je to docela nepatrná šance, nic jiného.”

“Řekněte!” zaprosil.

“Ne,” odpověděla. “Nejdřív to musím promyslet a zatím nechci o tom mluvit. Věřil byste, když vám řeknu, že úspěch mých plánů odjakživa závisel na tom, že jsem je nikomu předčasně nesvěřila, dokud jsem si nebyla jista, že vyjdou?” “Jistě,” odpověděl, “to dokážu pochopit,” a poprvé se usmál, takže si Ester Kirová znovu pomyslila, že je to ten nejpěknější mužský, jakého kdy viděla.

“Kde v Istanbulu bydlíte, mylorde?”

“Zastihnete mě v paláci anglického velvyslance,” řekl. “Má žena bývala za svobodna schovankou královny a ta si ji velice oblíbila. Má na té věci velký zájem, a proto mám na velvyslanectví otevřené dveře.”

“Když tedy na tom královně tolik záleží, proč nezakročí u Vysoké Porty osobně?” chtěla vědět Ester. “Myslím, že si dokážete sama odpovědět,” řekl Conn. “Pro Anglii je obchod s Levantou klíčový, aby vyvážila zisk Španělska z Nového světa. Mezinárodní obchod je hnací silou našeho národa. Ať už má královna Alžběta Aidan seberadši, neohrozí obchodní zájmy země kvůli jedné osobě.”

Ester souhlasně přikývla. ‘Dejte pozor,” nabádala, “abyste se ani vy, ani nikdo z vaší výpravy neprořekl o účelu vašeho pobytu zde. Zvědavé uši jsou všude. Sultán má své špehy, jeho

matka má své, jeho první favoritka rovněž, i ostatní favoritky je mají, nemluvě o velkovezírovi a Anglii nepřátelských zastupitelských úřadech zde. Nedůvěřujte nikomu a neupozorňujte na sebe, jinak sultán odhalí pravou příčinu vaší přítomnosti. Sama vás vyhledám, až zjistím, jestli je můj plán uskutečnitelný. Možná že by bylo pro vás lépe na nějaký čas Istanbul opustit a hledat někde výhodné nákupy. Přeplavte se přes Marmarské moře do Bursy a shánějte hedvábí. Není to daleko a poskytne vám to vhodnou zástěrku pro váš pobyt zde. Bude líp, když vzbudíte zdání, že jste tu opravdu jen za obchodem. Potrvá mi nejméně týden, než zjistím, co se dá dělat.”

“To udělám,” přitakal; stejně se obával, že kdyby v Istanbulu zůstal, všechno by ho to hnalo vzít sultánův palác útokem a osvobodit manželku násilím, což by ovšem byl podnik naprosto šílený.

“Dobrá,” řekla Ester. “Máte přece jen zdravý rozum, i když to pro vás jistě není nic lehkého, čekat. A teď, když se vás budou vyptávat, co jste tu hledal, řekněte, že vaše rodina má v naší bance peníze.”

“Samozřejmě,” řekl, “vždyť je to pravda, ne?” Krákoravě se zasmála. “Tak vida,” poznamenala, “už jste se naučil, že nejlepší je mluvit pravdu, když chcete někoho oklamat, že, mylorde? Vy budete, myslím, pěkně nebezpečný!” “A vy, Ester Kirová,” odpověděl s úsměvem, “nejste o nic lepší. Hrajete si na slabou ženu, ale nejste nic jiného než houževnatý starý pavouk, pevně sedící uprostřed pořádné sítě. Taháte za všechny nitky.”

“Musím být taková,” řekla, pojednou zvážnělá, “protože jsem stvoření dvojnásob opovrhované, žena a navíc Židovka.” “Což nebyl Žid i Ježíš?” řekl, vstávaje z polštářů.

Neochotně přikývla a jejich oči se setkaly v naprostém srozumění. “Dám vám vědět, lorde Blissi,” dořekla. “Děkuji vám, madame,” poděkoval formálně, “a zatím buďte sbohem.”

Sledovala ho pohledem, až vyšel z pokoje a dveře za ním zapadly. Na to, jak je mladý, je silný, říkala si, a věřím, že si určitě dokáže manželku odvést jinak, jestli se můj plán ukáže neuskutečnitelný, i kdyby měl celou otomanskou dynastii obrátit vzhůru nohama. Líbil se jí a začínala chápat, proč po něm Mardžalla pořád ještě teskní. Ubohá Mardžalla! I když ji k ní posledních pár dní nepouštěli, přece se při návštěvě u Safíje dozvěděla, že má být vdova po Džavidu Chánovi uvedena k sultánovi právě tento pátek večer. Podrobí se, nebo se vzepře krutému osudu? Ester Kirová si kvůli své mladé přítelkyni dělala starosti. Dveře salónu se otevřely a vešla její pravnučka Rachael, pěkná čtrnáctiletá dívenka.

“Prababičko Ester,” řekla lahodným hláskem, “slunce už skoro zapadlo, je čas zapálit svíce. Všichni už čekají.” “Pomoz mi vstát. Nesmím se opozdit a urazit tak Boha, protože budu brzy potřebovat jeho pomoc v jisté maličkosti.” “Má to snad co dělat s tím krásným pánem, který právě odešel?” otázala se Rachael, pomáhajíc prababičce vstát. Ester Kirová se přidušeně zasmála. “Takové otázky mi nesmíš klást, dítě, ani nemáš dávat najevo, že máš tak bystrý postřeh. Sama uvažuj, Rachael. Kolikrát ti to mám říkat?” “Ale když se nikdy na nic nezeptám, prababičko, jak se pak mám něco dozvědět?” odporovala Rachael.

“Jsou otázky a otázky,” řekla Ester Kirová. “Teď ale pojďme, dítě. Slunce už zapadá!” a opustila pokoj překvapivě svižně na osobu tak starou.

“Večer nadchází,” řekla Rachael, “a za okamžik už uvedou nějakou šťastlivkyni k sultánovi. Když bude chytrá, udělá štěstí, a když pošetilá, bude zapuzena do starého paláce, kde žijí zapomenuté ženy. Kdybych to byla já, byla bych ta chytrá.” Ester Kirová se zastavila a otočila se, aby mohla pravnučce pohlédnout do očí: “Nedej Bůh, abys to někdy byla ty, drahé dítě!” “Ale stát se jednou z kádí je přece velké štěstí!” odpověděla

dívenka.

“Máte velké štěstí,” řekl aga kišlar. “Jste ta nejšťastnější z žen, Mardžallo.” Podal jí malý balíček, zabalený v kuse zlatého brokátu a převázaný šňůrkou růžových perel. “Tohle má na sobě každá, když je poprvé uvedena k vládci. Oblečte se a já vás pak dovedu k sultánovi.”

Aidan zírala na balíček s tichým odporem. Musí ho otevřít, ale vlastně ani není zvědavá, co je uvnitř. Moc se toho tam jistě nevešlo. Džindži, Marta i s dcerkami ji zvědavě sledovali. S hlubokým povzdechem rozvázala perlovou šňůru a rozbalila brokát. Uvnitř byl tradiční modrobílý kroj nevěsty, poprvé představované pánu. Ani se na něj nepodívala a podala ho Martě. Ilban Bej tiše pravil: “Obvykle bývá svázán zlatou stužkou. Vy jste ještě ani nesdílela se sultánem lože a už vám posílá perly, Mardžallo. Bylo by pošetilé nevážit si jeho pozorností.” “O takovou pozornost nestojím,” řekla upřímně a všem se zatajil dech.

Oči Ilbana Beje se zúžily: “Nemyslím, že jste šílená, Mardžallo. Možná, že na vás má takový účinek váš žal. Až dosud bylo vaše chování bez chyby a nemám vás ani za hloupou, jako tak mnohé. Čeká vás nádherný život. Sultán je do vás zamilován a jak jeho matka, tak první favoritka jsou vašimi přítelkyněmi. Stačí vyvinout jen to nejmenší úsilí, abyste učinila pána nás všech šťastným a vaše budoucnost bude zajištěna.” Aidan neodpověděla. Stejně by ji neposlouchal, protože všichni tady směřují jen k jediné věci: splnit každé sultánovo přání. Je to jediný důvod jejich existence. Poslední naději vkládala do apelu na Murada samého. Jestli je do ní doopravdy zamilovaný, pak jí jistě neupře právo vrátit se domů, do Anglie. “Připravte paní!” vyštěkl Ilban Bej, když poznal, že nehodlá pokračovat v diskusi. Rád by byl uvěřil, že si jeho moudrá slova vzala k srdci a že se jejich plánům dobrovolně podřídí. Sňali Aidan lehký hedvábný šat; stanula před nimi úplně nahá. Iris a Fern pak podaly matce stříbrnou konvici se širokým hrdlem s vodou provoněnou fréziovým olejem, získaným destilací z rostliny téhož jména. Marta vzala velkou mořskou houbu, namočila do voňavé vody, vyždímala a štědře jí Aidan otřela po celém těle. Na to si Aidan ještě vyčistila zuby pastou z mleté pemzy s lístky máty a vypláchla ústa mátovou vodou. Nakonec jí ještě navoněly fréziovým parfémem všechna místa, kde tepny vystupují na povrch těla.

Ilban Bej si ji nejprve podrobně prohlédl, pak pokynul Džindžimu, aby ji oblékl. Ten jí rychle navlékl nabírané kalhoty v půlnoční modři, blůzu z čistého hedvábí a malé bolerko stříbrně a modře pruhované, lemované stříbrem. Nakonec si položila kolem šíje šňůru růžových perel, ale žádné další šperky si vzít nesměla, protože by mohly sultánovi bránit v požitku z její krásy. Džindži pak Aidan usadil na stoličku a překartáčoval jí zářící rudé vlasy kartáčem, smočeným ve fréziovém oleji, načež poklekl, navlékl jí stříbrné pantoflíčky, a zas se vztyčil, aby se pokochal svým dílem.

Ilban Bej souhlasně přikývl. “Žádné líčení nepotřebuje,” řekl.

“Vybarvení má dokonalé. Ani kohlem bys ty oči víc nezdůraznil a pleť má krev a mléko. Je připravena.” Zavrtal se pohledem Aidan do očí, pozvedl paži a rozkázal: “Pojďte! Nosítka už čekají.”

Ještě než ho následovala, vzala Aidan se stolu čtyři malé váčky, aby odměnila služebné rozdala bakšiš, který byl podle Safí-ji v tento večer nutný. Všichni zamumlali na znamení díků a popřáli jí štěstí. Aidan se div nahlas nerozesmála. Jediné štěstí by ji mohlo potkat pouze v případě, že by ji Murad nechal odjet. V předpokoji už čekala zlacená nosítka, jež ji měla dopravit tak zvanou Zlatou cestou k sultánovým komnatám. Ilban Bej diskrétně zaklepal na dveře apartmá sultánovy matky a Nur-U-Banu vyšla spolu se Safíjou obřadně doprovodit guzdé, jak se říkalo dívce či ženě poprvé se ubírající k sultánovi. Provázely ji

až ke dveřím, na začátek Zlaté cesty. Tam přistoupila Nur-U-Ba-nu k nosítkům a Aidan vřele objala.

“Můj syn vás učiní šťastnou, Mardžallo, má dcero. Věřte mi! Přeji vám mnoho radosti!”

Rychle pak odstoupila, nosiči kvapně protáhli nosítka dveřmi a najednou kolem zavládlo ticho a šero. Už už měla na jazyku říct Safíji, že jestli jí snad závidí, může si to s ní vyměnit, ale uvědomovala si, že by to byla neomalenost. Vždyť se koneckonců na Safíju ani nezlobí. Na konci chodby se nosiči zastavili před dveřmi k sultánovým komnatám a opatrně složili nosítka na zem. V tu chvíli se objevil Ilban Bej a pomáhal jí vystoupit. Strážní podrželi dveře dokořán.

Aga kišlar vedl Aidan salónem k sultánově ložnici. Tam se zastavil, hluboce se uklonil a přitom zasyčel Aidan do ucha: “Na kolena, Mardžallo! Nezapomínejte na povinnou úctu!” V Aidan se všechno vzepřelo, ale bleskově si uvědomila, že urazit sultána by nebylo vhodné zrovna v okamžiku, kdy ho chce o něco požádat. Sklesla tedy půvabně na kolena a čelem se dotkla země, jak ji naučila Safíja.

“Vstaňte, Mardžallo!” ozval se sultánův hluboký hlas. Ilban Bej přiskočil, aby jí pomohl na nohy a až teď, když si její oči zvykly na přítmí, zpozorovala Murada ve volném hedvábném šatu povalovat se na ohromné posteli. “Ukaž mi ji, Ilban Beji,” poručil aga kišlarovi. Ilban Bej rychle svlékl Aidan bolerko a blůzu, než mohla protestovat, rozvázal šňůrku kalhot, stáhl jí je až ke kotníkům, kde musel pokleknout, aby jí je mohl přetáhnout přes nohy; pantoflíčky jí zul už předtím. Až na šňůru růžových perel tu stála před sultánem nahá.

“Hotovo, Veličenstvo,” řekl aga vstávaje. Pak se otočil a opustil místnost. S kočičím půvabem sklouzl Murad z lože a popošel

k ní. Jak se přibližoval, viděla, jak mu oči planou chtíčem, až ji zamrazilo. Musí promluvit teď, dokud mu smyslná touha úplně nezastře rozum.

“Můj pane, žádám o dovolení promluvit,” řekla bez dechu; intenzitou své vášně ji úplně děsil.

Žár v jeho očích na okamžik polevil a byl vystřídán pohledem pobavení. Murad už poznal, že se mu ji nepodařilo oklamat ohledně pravé příčiny svého neobvyklého spěchu dostat ji do postele, a hlavně proto milostivě svolil: “Mluvte, Mardžallo!” Ať si raději ty stesky odbude hned a ať už ji co nejdřív může přiučit, jak ho na různý způsob oblažit.

Aidan starostlivě volila slova. Uvědomovala si, že má před sebou nebezpečného protivníka a tahle příležitost že se nebude opakovat. “Můj pane,” začala, “vážím si cti, které se mi dostalo a vím jak mi validé vysvětlila že chcete dostát svým závazkům k mému zesnulému manželovi, protože zde princ pobýval pod vaší přímou ochranou. Ráda bych vás zbavila povinnosti pojmout mě za manželku. Jak víte, dal mi Džavid Chán před soudcem svobodu a podepsal listinu o mém propuštění. Nepřeji si nic víc, než vrátit se do vlasti, a prosím vás tedy o svolení.” “Ne,” zaznělo stroze a to slovo jako by zůstalo viset v ovzduší nabitém napětím.

“Nejsem přece vaše otrokyně!” protestovala Aidan. “Ale jste,” řekl klidně.

“Ne! Nejsem, pane! Princ Džavid Chán mě osvobodil a jakožto svobodná se hodlám vrátit domů. Nepřeji si stát se jednou z vašich žen.”

“Říkáte,” promluvil sultán úlisně, “že princ předstoupil před soudce, aby vás uvolnil z pout otroctví a dokonce podepsal propouštěcí listinu. Kdepak je ta listina, Mardžallo? Ukažte mi ji. I když mi to zlomí srdce, nechám vás jít a dovolím vám vrátit se do vlasti. Ukažte mi listinu!”

“Nemám ji,” odpověděla, “Nepovažovala jsem za nutné nosit ji všude s sebou. Zůstala ve šperkovnici v mé ložnici v princově paláci. Zřejmě tam shořela při požáru, který zničil palác do

základů.”

“Takže pravdivost svého tvrzení prokázat nemůžete, Mardžallo,” řekl s triumfálním úsměvem. “Bez listiny zůstáváte před zákonem otrokyní. Tou otrokyní, kterou mi poslal můj přítel alžírský dej a kterou jsem dal darem velvyslanci chanátu Krym! Otrokyní, která zůstala bez pána a tudíž její vlastnictví přechází po právu zpět na mě. Jste nade vší pochybnost mou otrokyní, Mardžallo!” Očima se pásl na její nahotě. Omráčena zůstala zírat. Vždyť přece ví, že pravdu má ona! Dokonce byl na jejich svatbě jako svědek! Zapomněla na nevý-359

hodu, kterou je pro ni její výška, hrdě se napřímila a pravila: “Můj pane, vy víte, že mluvím pravdu.”

Při Alláhovi! Podrobně si prohlížel její dokonalou postavu. Jak je krásná! Dokonale krásná! Cítil, jak v něm při pohledu na její nádherné tělo stoupá touha. Ta krásná ňadra! Veliká a plná, s bradavkami odbojně vztyčenými. Cítil v prstech touhu sevřít ten úzký pas; laskat hladké křivky boků. “Vaši propouštěcí listinu jsem nikdy neviděl, Mardžallo. Nemůžete mi ji ukázat. Pak tedy předpokládám, že neexistuje, vy mi podle zákona patříte, a mohu s vámi naložit dle libosti.”

“Pak ovšem by bylo lépe, kdybyste mě zabil hned teď, pane,” řekla tiše, “protože se vám nikdy dobrovolně nepoddám a přiznávám, že volím raději smrt než vaše objetí.” Muradovi zajiskřily oči očekáváním. Už tak dlouho se mu žádná žena nevzepřela! Ty unylé krásky, které mu každý pátek pravidelně přiváděli, upadaly do extáze a vzdychaly blahem, když se s nimi miloval. Byly vychovány v otrockém přijímání všeho, co život přinese, nikdy se proti osudu nebouřily. Většina z nich stejně považovala svůj los za nejvyšší možné štěstí. Ale tohle bylo něco jiného: žena, která ještě před několika měsíci žila jako svobodná. Nepoddám se, říká. Neposkytnu vám nic, vyhrožuje. Sultán zaklonil hlavu a upřímně se rozesmál. “Není třeba, abyste mi něco dávala, Mardžallo. Jsem zvyklý vzít si, po čem zatoužím,” a znenadání ji chytil, prudce objal a přitiskl vlhká ústa na její.

Aidan byla odjakživa silná a ačkoli ji útok překvapil, dokázala se vysmeknout a ostříhanými nehty mu poškrábala tvář nad rudozlatým vousem.

Se vzteklým zavytím uskočil, ohmatával si poškrábanou líc, a když spatřil nepatrnou stopu krve na konečcích prstů, vztekle zasyčel: “Ty tygřice! Nehodlám zmařit takovou krásu, nicméně tě musím zkrotit, až budeš pod mým dotykem příst jako kotě!” “Ne, pane,” řekla pevně Aidan, “k tomu nedojde, protože se dříve zabiju. Já nejsem jako ty krotké krásky z vašeho harému. Pocházím z národa válečníků a ze smrti nemám strach!” Na okamžik se na ni obdivně zahleděl a pak s nepatrným pousmáním řekl jen: “Přivažte ji!”, načež ze tmy pokoje vystoupili dva mohutní eunuši a chopili se jí. Aidan se snadno nevzdávala. Její nahé bílé tělo se svíjelo a vzpínalo, jak se bránila sevření obou černých kleštěnců: těm se však přesto podařilo položit ji na ohromnou postel, kam ji vzápětí připoutali. Nejprve jí přivázali ruce v zápěstích k masivním pilířům v záhlaví lůžka, pak jí roztáhli nohy a připoutali je za kotníky k zbylým dvěma pilířům v nohách. Když tak rozkaz splnili, zmizeli opět v stínech ložnice.

Aidan nevěřila vlastním smyslům. Ještě nikdo s ní takhle nenakládal, ani pirát Rašíd al Mansúr, který ji zavlekl do Alžíru. Zmítala se dál, cloumala pouty, ale silná hedvábná lana nepovolila, držela pevně, aniž jí zraňovala pokožku. Krev jí stoupla do tváře, když si uvědomila, že je v tak ponižující pozici vydána jeho pohledu a že si s ní teď může dělat, co se mu zachce. Strachy se jí až srdce rozbušilo, v očích se jí zračila hrůza. Avšak Murad právě v tu chvíli Aidan velkou pozornost nevěnoval. Je spoutaná a už s ní žádné potíže nebudou. Seděl v křesle, zatímco mu nějaká starší otrokyně ošetřovala škrábance na tváři. Nejprve je očistila, pak dezinfikovala; pracovala s citem a šetrně a nakonec mu rány jemně potřela jakousi čirou tekuti-nou, zmírňující bolest. Sultán se usmíval a zdvořile poděkoval. Aidan nezaslechla, co odpověděla, ale on se v odpověď srdečně zasmál a ještě ji doprovodil ke dveřím. Vrátil se rovnou k lůžku, kde bezmocně roztažená ležela Aidan. “Stará Ajsa říká, že temperamentní ženy s ohnivými vlasy bývají nejlepší milenky. Doufám, že mluví pravdu, Mardžallo.” Oči mu planuly vášní a vztáhl ruku, aby se jí dotkl. Aidan se podařilo uhnout. Mohl sice natáhnout paži, ale neudělal to, prostě se jenom zasmál, tiše a smyslně, až jí přeběhl mráz po zádech. Nemohla dál snášet jeho pohled, tak náruživý a majetnický, a proto se odvrátila. Vzal ji za bradu a otočil zpátky. “Dívej se na mne,” poručil. Aidan na znamení odporu oči zavřela.

Murad se její neposlušnosti jen usmíval. Tak vytrvalý odpor znamená jen ještě sladší pozdější vítězství. Po několik dlouhých okamžiků, kdy jí i tak napjaté nervy jen hrály, nečinně seděl vedle ní a rozmýšlel, čím začít. Opravdu má neuvěřitelně dokonalé tělo. Už je mu jasné, proč mu ji dej poslal! Nejen pro ty jedinečné měděné vlasy, ale i pro tu pohádkovou postavu. Bude muset dejovi napsat, že už má Mardžallu zpátky ve svém držení, a vylíčit mu, jak spokojen s ní je, tolik, že se od ní nehodlá už nikdy odloučit.

Aidan se zachvěla víčka, jak se pokoušela kradmo pohlédnout na sultána. Byla zvědavá, co dělá, co se chystá udělat. Přes všechnu odvahu, kterou stavěla na odiv, byla hrozně vystrašená. Ještě nikdy nebyla tak bezmocná. Murad vstal, rozvázal šerpu a shodil roucho. Srdce jí hlasitě tlouklo, když se obrátil zpátky k ní. Byl štíhlý, středně vysoký, s bílou pletí v kontrastu s měděnými vousy a krátce přistřiženými vlasy. Unylýma černýma očima ještě jednou přeměřil svou oběť a pak jí bez jediného slůvka vklouzl mezi nohy a začal ji lízat na nejintimnějším místě. Aidan divoce vykřikla překvapením a zděšením a snažila se mu uhnout, ale pouta jí dovolovala pohyb jen zcela nepatrný, takže nijak nemohla uniknout tomu teplému, zkoumajícímu jazyku. “Prosím, ne,” vydechla, “nedělejte mi to!” Vůbec nereagoval, jako by byla vůbec nepromluvila. Dokonce jí prsty roztáhl stydké pysky a jazykem laskal i její vchod. Její přirozená vůně spolu se závanem frézie ho omamovala jako ten nejopojnější parfém. Úd měl tak ztopořený, jako by měla jemná kůžička každou chvíli prasknout. Pohyboval jazykem v dávno zažitém rytmu, tak dávno, že už si ani nevzpomínal, kdy poprvé okusil sladkost ženy. Avšak měl jednu vrozenou přednost: nikdy jí nebyl přesycen, protože každá dívka mu chutnala jinak.

Aidan sténala hanbou i rozkoší zároveň. Prožívala rozkoš proti své vůli a nenáviděla se za to. Nenáviděla i jeho za to, co jí dělá, ale nemohla si pomoci: její tělo na jeho dráždění reagovalo. Nechtěla to připustit a znovu ji napadla myšlenka na smrt. Nějak se jí podaří, říkala si, nějak se jí musí podařit uniknout jemu i ponížení, které jí způsoboval. Murad nepřestával vnikat jazykem do jejího bezmocného klína, objížděl zvlhlý vchod, tiskl ji tvář hluboko mezi nohy. Aidan vzdorovala, nechtěla mu dopřát konečné zadostiučinění. Vší silou zaháněla blížící se vyvrcholení, až se jí dokonce na okamžik zazdálo, že může zvítězit, ale tu vzal do úst její malý klenot ženství a silně sál. To už bylo příliš; před očima se jí vzňal ohňostroj rozkoše a slastí i zklamáním, že se jí nepodařilo nad ním zvítězit, se rozvzlykala. Murad se povytáhl výš až do stejné úrovně s ní a opřen o loket ji pozoroval. V záchvatu vášně se celá dolní polovina jejího těla zmítala, napínajíc hedvábné provazy, poutající ji k posteli. Odjakživa se rád kochal projevy rozkoše u žen a i nyní udržoval její vzrušení občasným drážděním prstem. Byl spokojen; když jí teď dokázal svou moc, vymyslel si další lascivní způsob mučení své oběti a zároveň uspokojení vlastního chtíče. Znovu přivolal oba černochy, ti přispěchali, a na jeho pokyn jí podložili bedra polštáři. Bez jakékoli další předehry

do ní Murad vnikl a když zaujal pro sebe příznivou polohu, začal si pohrávat s jejími ňadry.

Věděla sice od začátku, že se jí chce zmocnit a takhle připoutané jí ani nezbývalo, než ho přijmout, ale přesto byla jeho akce pro ni nečekaná a překvapivá. Ucítila nejprve jistý naléhavý tlak, ale dál už nic: nepohyboval se, jen se zabýval jejími ňadry, jako by to byli nějací samostatní živočichové. Protože měl ruce nepříliš veliké, její ňadra mu z dlaní přetékala, což kvitoval s nadšením.

Hnětl ji dlouhými prsty, až jí zanechával stopy na kůži. “První ženu jsem měl, když mi bylo třináct,” vykládal úplně klidně,

konverzačním tónem; znělo to až urážlivě. “Už jsem připravil o panenství tisíc dívek a celkem jsem se miloval s asi dvěma tisíci žen, ale nikdy, má jedinečná Mardžallo, nikdy jsem neviděl tak krásné poprsí! Tvá ňadra jsou dokonalá, tvarem, hladkostí, zabarvením, vším! Celé tvé tělo je naprosto dokonalé. Jsi ta nejdokonalejší žena, kterou jsem kdy viděl. Ale zmocnit se jen tvého těla mi nestačí. Musím si tě podrobit celou a časem se mi to jistě podaří!” Naklonil se a začal jí sát bradavky. Výkřik jí zamrzl v hrdle. K čemu by bylo dobré teď ječet? A krom toho, stejně mu nedopřeje většího vítězství, než jaké už násilím získal. Její nenávist k Muradovi byla tak strašná, že by se byl zděsil, kdyby ji jen tušil. Džavid Chán jí dal svobodu a sultán to dobře ví! Přesto ji přinutil stát se znovu otrokyní a strpět tak hanebné ponížení. V náručí mužů, které až dosud poznala, nezažila nikdy nic jiného než něhu a lásku. Teď měla poznat jinou, odvrácenou tvář sexu. Poznala chlípnost. “Podívej se na mě, Mardžallo!” poručil

Zaostřila pohled na jeho tvář a v tu chvíli se usmál krutým úsměvem, protože četl v jejích mračných očích. Sebevědomě prohlásil: “Nebudeš mě nenávidět pořád, má velkolepá! Časem se do mě zamiluješ stejně jako všechny ostatní. Budeš lačnět po mém laskání a přijde chvíle i když mi to teď nevěříš že budeš o ně žebrat!”

“Dávno už budu mrtva, než k tomu dojde, pane,” zasyčela. “Svobodné stvoření stejně nikdy nepřivykne uzdě, nikdy ho ne-zkrotíte, a já se narodila svobodná. Džavid Chán to pochopil, a proto mi dal svobodu. Vy to nechápete, ale varuji vás! Za zdmi vaší zahrady zchřadnu, protože já nejsem květina, které by se tu dařilo. Spíše zvadnu a umřu, pane, ale nikdy vám nebudu doopravdy patřit!”

Při Alláhovi! Jak jen ho její odpor vzrušoval! Cítil, jak mu úd v jejím těle pulzuje, vyvrcholení však oddaloval. Posledními slovy ho ranila, zatoužil ji potrestat, ponížit, znovu získat vrch; přesně věděl, jak toho docílit. Odtrhl se od ní a znovu vyštěkl jakýsi rozkaz eunuchům. Přispěchali, odstranili polštáře a odvázali ji. Podařilo se mi snad ho porazit? uvažovala Aidan, ale brzy měla poznat opak. Eunuši ji neodvázali natrvalo, nýbrž ji jen obrátili na břicho a znovu připoutali k sloupkům postele. Pod břicho jí vsunuli dva tvrdé polštáře, takže se jí nadzvedly boky. Ucítila, jak se k ní sultán zezadu přitiskl a jak jí odhrnul vlasy, aby ji mohl políbit na šíji. Pak jí přehrnul dlouhé vlasy dopředu, přes obličej, až na podušku pod hlavou. Eroticky vzrušivým polibkem jí polaskal ouško, pak sjel jazykem na tvář. Zašeptal: “Žena má dvě panenství, Mardžallo. Tvoje je, myslím, ještě nedotčeno, nemám pravdu?”

“Ne, nerozumím,” řekla překvapeně. “Jaké druhé panenství?” Tyčil se nad ní zezadu, prsty jí zlehka přejel po zadku, vklouzl do rýhy mezi oběma půlměsíci a najednou zatlačil, dobývaje se do řitního otvoru. “Tady,” řekl, ,je tvoje druhé panenství, převzácná Mardžallo. Už tento práh někdy nějaký muž překročil?” “Nikdy,” vydechla.

Jemně zaváděl prst dál. Aidan zachvátila panika. “Nedělejte

to,” prosila. “Prosím, ne!” Snažila se zbavit dotěrného prstu, ale

nedařilo se jí to. Strach v ní stoupal.

Pak prst zmizel a ona úlevou vydechla, ale brzy poznala, že

předčasně. Cítila, jak jí natírá kůži v těch místech nějakou mastí a pak ji pevně uchopil za boky. Aidan instinktivně vytušila, co má přijít, a divoce vykřikla: “Ve jménu Božím, ne! Slitujte se, pane! Ne!”

Když jí teď mohl donutit, aby mu byla po vůli, pocítil nesmírný nával potence. Nechtěl jí fyzicky ublížit, proto postupoval pomalu a zaváděl úd postupně, až zdolal její odpor a octl se uvnitř celý. Aidan pod ním vzlykala, pro tu chvíli docela zlomená. Murad jí do ucha zasípěl vášní. Cítil sevření tak těsné, že ho to vzrušovalo víc než při předchozím spojení. Už mnohokrát takhle souložil, ale nikdy mu to nedávalo tolik jako teď. Začínal dospívat k vyvrcholení, potřeboval už úlevu. S výkřikem se na ni zhroutil, vyrazil jí dech a Aidan omdlela. Když se konečně odvalil, ukázalo se, že ji nelze vzkřísit. Ležela v bezvědomí a žádné povzbuzovací prostředky nepomáhaly. Zklamaný Murad poručil odnést ji do jejích komnat a nechal zavolat náhradnici, která ho měla těšit po zbytek noci. Aidan nabyla vědomí až druhého dne pozdě odpoledne. Pomalu zvedla víčka a spatřila sultán-validé sedět u postele s výrazem znepokojení v očích. Otevřela tedy oči docela. “Drahé dítě, Alláh buď pochválen!” zvolala Nur-U-Banu. “Takže ještě stále jsem naživu?” zašeptala Aidan. “Doufala jsem, že zemřu.”

“Tohle neříkejte!” vykřikla sultánova matka. , Ale já to myslím doopravdy! Och, madame, byla jste ke mně tak laskavá a nechci vypadat nevděčná, ale nepřeji si stát se jednou z žen vašeho syna. Proč jen mě nikdo nechce vyslechnout? Džavid Chán mě osvobodil a já chci zpět, do Anglie! Vím, přesvědčovala jste mě, že je to nemožné, ale já se vrátit chci, jen mě propusťte! Znám svého manžela, určitě se neoženil, jak jste se mi snažila namluvit. Zcela jistě mě přijme nazpět! Vím to! Dokud jsem byla manželkou prince, neměla jsem jinou možnost, než setrvat, ale teď tu možnost mám!”

“Co to s vámi můj syn udělal, že jste se octla v takovém stavu?” otázala se validé.

Pomalu, s tvářemi hořícími studem, jí to Aidan vypověděla. Nur-U-Banu odfrkla. “Tohle jsou běžné praktiky muslimů, ačkoliv je Prorok zakazuje. Muradův otec mě také jednou k tomu přiměl, ale když viděl, že se mi to nelíbí, omezil se potom jen na ty ženy, které o to stály, a věřte, Mardžallo, že se takové najdou. Prostě Muradovi řeknu, že se vám tenhle způsob nelíbí, a on to po vás už nebude vyžadovat.”

“Chci domů,” opakovala Aidan tvrdošíjně, ale validé už neposlouchala a uklidněna, že Aidan už je lépe, odešla. Aidan potřásla hlavou. Nikdo jí tu nechce naslouchat. Zbývá tedy už jenom smrt.

Později poznala, že Murad její hrozby sebevraždou vzal kupodivu vážně. Zjistila, že záhadně zmizely všechny předměty, kterými by si mohla ublížit, a také ji jen zřídka nechávali o samotě. Jídlo jí nosili už nakrájené, takže neměla k dispozici žádný nůžv kterým by si mohla otevřít tepny nebo si ho vrazit do srdce. Šperky jí vzali a zamkli, dostávala je jedině, když byla pod dohledem. Nemohla se proto pokusit o sebevraždu zadušením, kdyby snad některý schválně spolkla, a chtěla tak učinit konec své neradostné existenci. Několik dní ji udržovali v polo-spánku drogami podávanými v jídle, protože se věřilo v léčivou moc odpočinku. Murad byl mrzutý a podrážděný, jeho první setkání s Mardžallou jen vystupňovalo jeho touhu podrobit si ji úplně. Vystřídalo se u něj za těch několik dní celé procesí žen, ale všechny je po uspokojení tělesných potřeb posílal nevlídně pryč, protože ho vlastně žádná nedokázala upoutat. Jeho skvělé, výjimečné, nedosažitelné Mardžalle se nevyrovná žádná! Musí ji dostat!

Validé vysvětlovala Ester Kirové: “Je tou Mardžallou přímo posedlý. Žádná jiná mu nevyhovuje. Sice to není tak zlé, jako kdysi se Safíjou, protože Mardžalla sultánem pohrdá. Nebyla by schopna mého syna tak nestydatě využít k dosažení vlastních cílů jako kdysi bas-kádí.”

“Zatím ne,” řekla Ester Kirová. “Musí se ještě naučit našeho nejvyššího pána Murada přijímat, ale až se jednou dostane z deprese a zjistí, že jí nezbývá, než se mu tělem duší oddat, co myslíte, že se stane, drahá přítelkyně? Řeknu vám to: Je bystrá a tak bude usilovat o to, aby měla se sultánem dítě, pokud možno syna. A až ho porodí, smíří se snad s tím, že by měl jednou být odstraněn starším bratrem? Dojista ne! Bude se za něj bít jako každá matka. Všemožně se vynasnaží získat si spojence proti Safíji, která, jak víte, není v harému nijak zvlášť oblíbena. Dokonce by se jí mohlo podařit odloudit Safíji sultána úplně. Možná by vás to dokonce těšilo, ale uvažujte, drahá přítelkyně! Uvažujte, za jakou cenu! Jestli si Mardžalla získá sultánovu lás-ku na úkor Safíji, využije svého vlivu, aby svého syna vyvýšila nad Safíjina. Z toho by mohla povstat v harému válka, rozkol ve vládě, možná i v celé říši. Vložili by se do toho janičáři a bůhví, kam ti by se přiklonili! I černí a bílí eunuchové by stranili jedné či druhé a obě dobře víme, že stojí vždycky proti sobě. Což Džavid Chán nedal Mardžalle svobodu? Jaká škoda, že jí sultán jednoduše nedovolí vrátit se domů!” Slova Ester Kirové poskytla Nur-U-Banu látku k přemýšlení. Stará obchodnice byla odjakživa oddanou přivrženkyní vládnoucího rodu, a tak sultán validé ani nenapadlo, že by mohla mít třeba i jiný důvod než prospěch impéria. Nur-U-Banu si připomněla, jak Mardžallu od návratu do vlasti zrazovala, a cítila se provinile, ale co jiného mohla dělat? Svého syna miluje a Murad přece byl nezvratně rozhodnut tu ženu dostat. Povzdechla si. Byla v koncích, tenhle problém se jí vymkl z rukou. Zatím je Murad den ze dne víc a víc do ní zamilován, do ženy, která jím pohrdá! Touha už jím lomcovala jako horečka. Dopřál jí čtyři dny na zotavení a pak pro ni znovu poslal. Poučen poslední zkušeností s ní volil jinou taktiku. Nutit ji násilím nikam nevedlo. Na to měla až příliš silnou vůli a už pochopil, že by opravdu raději zemřela, než aby mu dopřála vítězství. Měl v úmyslu její odpor zlomit; navíc musí natrvalo přijmout fakt, že jejím pánem je on. Sultán měl ve zvyku trávit dopoledne vyřizováním vládních záležitostí a pobývat mezi nejvzdělanějšími a nejtvořivějšími duchy svého dvora. Ale už odpoledne trávíval v harému a noc samozřejmě také. Přikázal, aby paní Mardžalle přestali podávat opiáty. Přál si, aby si plně uvědomovala situaci a aby k němu přišla s jasnou hlavou. Napjatě očekával její příchod a přívětivě se usmíval jí na uvítanou, když ji aga kišlar přivedl. Měla na sobě překrásný, zlatem vyšívaný kaftan z broskvově zbarveného hedvábí a podivuhodné vlasy měla rozpuštěné. Pod očima měla promodralé stíny a tvářila se vážně.

Sultán ji vzal za ruku a pravil: “Postrádal jsem vás, převzácná Mardžallo. Každičký den vaší nepřítomnosti mi připadal dlouhý jako rok. Každá noc bez vás jako sto let!” “Noc strávená s vámi mi připadá jako tisíc let v pekle, pane,” odpověděla chladně.

Murad pokynul netrpělivě Ilban Bejovi k odchodu, právě když se chystal Mardžallu pokárat. Pak se jí sultán zahleděl hluboko do očí a řekl: “Řeknu teď něco, co jsem jen málokdy v životě vyslovil. Omlouvám se vám, Mardžallo, převzácná! Nejsem na odpor zvyklý, a vy jste mě té noci velice rozzlobila. Rozzlobila jste mě tak, že jsem pošetile zatoužil donutit vás silou, abyste mi byla po vůli. Podařilo se mi jen vám ublížit a vyděsit vás a toho upřímně lituji. Víc neřeknu. Začneme znova, ale jednou

věcí si buďte jista: to já jsem váš pán a téhle role se nevzdám kvůli žádné ženě. I vy mne musíte být poslušná jako ostatní mé ženy. Nicméně se pokusím už nikdy od vás nežádat nic, co by vás zraňovalo. Rozuměla jste?” “Ano, pane,” odpověděla nehlasně.

“Dobře,” pochválil ji, “a od nynějška, Mardžallo, pokaždé, když ke mně přijdete, se ihned svléknete. Už jsem vám přece říkal, že máte tu nejkrásnější, naprosto bezchybnou postavu, jakou jsem kdy u ženy viděl. Chci mít možnost kochat se vaší krásou, kdykoli budeme spolu.”

Aidan rozepjala perleťové knoflíčky kaftanu, přetáhla si jej přes hlavu a přehodila přes křeslo. “Jak si pán přeje,” řekla jen. Usmál se. “Velmi dobře.” Sáhl do kapsy a vytáhl malý váček z černého hedvábí, otevřel jej a na dlaň vysypal dvě stříbrné kuličky. “Už jste je někdy viděla?” zeptal se. “Ne, pane. Co je to za kuličky?”

“Jsou tady od toho, aby vám přinesly rozkoš, převzácná. Vaší vášnivé letoře dodají jen ještě víc na intenzitě, kdykoli budete se mnou. Jsou duté. V jedné z nich je kapka rtuti, v druhé nepatrný lístek stříbra. Položte se na postel a dovolte, abych je zavedl do vašeho sladkého klína, a uvidíte, co se bude dít.” Aidan už na ničem nezáleželo. Normálně by se nad něčím takovým pozastavila, ale v tu chvíli jí bylo lhostejné, zda vůbec dýchá, a tak ani nedbala, co s ní dělá. Poslušně ulehla na lůžko a rozevřela stehna. Murad jí pečlivě vsunul obě kuličky do pochvy. Už pouhý dotek na tak intimním místě ho vzrušil, ale chtíč potlačil a pomohl jí vstát. “Tak, a teď,” poručil, “se projděte po pokoji a řekněte mi, co cítíte.”

Udělala jen pár kroků a najednou ji zachvátil ten známý pocit, jako by celá tála a rozpouštěla se, pocit rozkoše, který zažila jak s Connem, tak s Džavidem Chánem. Překvapeně se zastavila, ale protože se domnívala, že to bylo jen zdání, pokračovala po chvíli v chůzi napříč ložnice. Ale nebylo to zdání! Ačkoli stála, chvěla se rozkoší. “Bože!” zvolala překvapeně a obrátila se k sultánovi. “Co jste to se mnou udělal?” “Jen jsem vám poskytl rozkoš,” řekl mírně a pak klidně, konverzačním tónem pokračoval: “Hrajete šachy, Mardžallo?” Přikývla.

Murad dal pokyn všudypřítomným černým eunuchům a v okamžiku se před nimi octl šachový stolek. Možná až si sednu, uvažovala Aidan, trochu poleví ta nesnesitelná touha po sexuálním završení, která mě trýzní. Začali hrát, ale Aidan hrála špatně, protože se nedokázala soustředit. Sultán ji pozoroval se skrytým zadostiučiněním; nechtěl dát najevo, že s ní ještě ne-skoncoval. 367

Nakonec už to Aidan dál nesnesla a bez rozmyslu vyskočila na nohy. Oči měla plné slzí. “Prosím,” žadonila, “prosím, vyndejte mi je! Umírám touhou.”

“Když vám je vyndám,” odpověděl, “nedostane se vám ukojení, které tolik potřebujete. Jen já sám vám je mohu poskytnout, Mardžallo. Když mi slíbíte, že se mi poddáte dobrovolně, vyndám je.”

“A když ne?” zašeptala vzdorovitě, ale z posledních sil. Mile se usmál. “Pak zůstanou, kde jsou, převzácná. Dáme si ještě jednu partii? Tahle dopadla nerozhodně.” “Což vám vůbec nevadí, že vámi pohrdám?” otázala se. “Co jen jste to za člověka?” Necítila se hněvem. “Veškerá moc tu ale patří mně, a vaše pohrdání mi nikterak nevadí! Vždyť nepotrvá věčně! Jednoho dne shledáte, že jste do mě zamilovaná, protože nenávist je jen jinou formou lásky.” Povstal a velitelsky napřáhl ruku. “Pojďte!” Vedl ji přes pokoj k ohromnému loži s nebesy.

Každý krok byl pro ni mukou. Musí se těch prokletých kuliček zbavit! Za každou cenu potřebuje úlevu v téhle trýzni! Už to dál nevydrží; když docházeli k posteli, unikl jí vzlyk. “Dobrá,” řekl sultán. “Je to na vás, Mardžallo, a ať se rozhodnete jakkoli, zařídím se podle vás, ale nezapomeňte, že dokud se mi dobrovolně nevydáte, zůstanou kuličky v sladkém vězení vašeho těla.”

“Vyndejte je!” už téměř křičela. “A vydáte se mi dobrovolně?”

“Ano!” Začínala se nezvladatelně třást, nohy jí podklesávaly. Jestli ty ďábelské kuličky ještě jednou udeří jedna o druhou v hlubinách jejího těla, zblázní se! “Položte se, Mardžallo, vyndám vám je,” řekl.

Opatrně, aby nečekaným pohybem nepohnula nástroji svého utrpení, se uložila na záda a rozevřela nohy. Sultán poklekl, ale když viděl svůdnou růžovou růži mezi jejíma nohama, neodolal, naklonil se a začal ji jazykem dlouze a smyslně dráždit. Trhla sebou a zasténala, jak jí projela nesnesitelná rozkoš. Murad si uvědomil krutost svého počínání, sáhl štíhlými prsty dovnitř a jednu po druhé ty nepatrné kuličky vyndal. Pak jemně políbil vydrážděné a naběhlé poupě.

“Odpusťte, převzácná,” řekl pak. “Nechtěl jsem vám způsobit bolest, jen jsem neodolal.” Vstal a pomalu si svlékl švestkově zbarvené domácí roucho. Pak se usadil uprostřed ohromné postele a řekl: “Je zvykem, že žena, která je u mne poprvé, vstupuje do mého lože plazící se po čtyřech od nohou lůžka až ke mně. Posledně jste téhle tradici nedostála. Potěšilo by mě, kdybyste to teď napravila. Když už jste mi dokázala, že dokážete poslouchat,

Mardžallo, poskytnu vám za odměnu tu úlevu, po které vaše tělo prahne. Dokud mně se neuráčí vám ji dát, nedojdete klidu.” Neznělo to ani výhružně, ani jako rozkaz. Pouze jí zdvořile nabízel řešení.

V Aidan se svářila hrdost s tělesným utrpením. V tu chvíli by byla schopna ho zabít, kdyby byla měla po ruce zbraň, ale nakonec zvítězilo utrpení. Sklouzla na břicho na plochu postele a tváří dolů se začala plazit po smaragdově zelené hedvábné přikrývce až jemu k nohám.

Sultán předl uspokojením. “Výborně, má převzácná! A teď můžete lézt dál a zlíbat mi nejprve nohy; pak můžete pokračovat.” Část její bytosti se děsila a žasla nad takovým ponížením, ale jiná si dobře uvědomovala, že se jí jinak než úplnou poslušností nedostane úlevy v trýzni, jež sužovala její bezmocnou tělesnou schránku. Čím dříve mu vyhoví, tím dříve dojde úlevy. Bez přemýšlení poklekla před sultánem a začala mu líbat nejprve nohy, pak pokračovala po štíhlých lýtkách a stehnech vzhůru, rozdělujíc péřově lehké polibky na obě strany. Když dospěla až k slabinám, vzal do ruky svůj těžký úd a nabídl jí ho. Aidan se otřásla a prosebně na něj pohlédla. V jeho očích četla kategorický příkaz. Slzy jí stékaly po tvářích, když se sklonila a vzala jeho úd do úst.

Sultán se s přimhouřenýma očima opřel nazad do polštářů a vzdychal rozkoší. Uchopil ji za vlasy a taháním ji přiměl pokračovat. “Obkružuj mi jazykem žalud, Mardžallo,” nabádal ji přiškrceným hlasem. “Ach! Při Alláhovi! Tvá ústa jsou pro tohle jako stvořená!” Otřásl se. “Přestaň, převzácná, nebo mě zneškodníš příliš brzy. Pojď, nabídni mi své sladké rty.” Pustila ho, načež ji k sobě přivinul a žhavě políbil. Laskal jí rty, přebíhal kolem nich jazykem a pak řekl: “Otevři svá sladká ústa, ať tě mohu dobývat jazykem, krásná otrokyně.” Uposlechla a začala silně sát jeho jazyk jako předtím jeho úd. Jednou rukou ji svíral v pase, druhou si začal hrát s jejími bujnými ňadry. Jemně je tiskl, štípal ji do bradavek, při každém jeho počinu jí projel nával touhy; nikdy by si byla nepomyslela, že tak intenzivní rozkoš existuje.

Oddálivši na okamžik ústa od jeho, zasténala: “Prosím, dopřejte mi úlevu, pane! Dejte mi ukojení!”

“Jak jsi netrpělivá, má převzácná,” jemně ji káral. “Což jsem ti neřekl, že pánem jsem tady já? Pán rozhoduje, kdy přijde čas, ne otrokyně. Zdá se, že to pořád nechápeš.” “Odpusťte, pane,” žebronila. Dobrý Bože, proč jen jí odpírá vyvrcholení? Vždyť jí to před chvílí slíbil. Palčivá, pulzující, bolestivá trýzeň v ní stoupala každou minutu.

Murad zahlédl narůstající paniku v jejích očích a zjistil, že ho

myšlenka na naprosté ovládnutí té sladké kořisti nesmírně vzrušuje. “Jistěže ti odpouštím,” začal chlácholivě, “ale nebylo by přece správné, kdybys nebyla potrestána, Mardžallo. Musíš se naučit poslouchat bezpodmínečně. Rozumíš?”

,A-ano, pane,” odpověděla třesoucím se hlasem. Co ještě dalšího si pro ni vymyslí?

Sultán přivolal jednoho z černých eunuchů a něco mu pošeptal, zatímco Aidan zůstala se sklopenou hlavou sedět na kraji postele. Eunuch vyběhl ven a oba chvíli mlčky čekali. On se kochal pohledem na její dokonalé tvary a ona se najednou cítila přehlížená a trýzeň v ní znovu stoupala, když ji odmítal ukonejšit byť jen dotekem. Snažila se přijít na jiné myšlenky a začala si proto prohlížet pokoj.

Když tu byla posledně, byla noc a také samozřejmě měla jiné starosti. Tehdy vstoupila ze Zlaté cesty do sultánovy audienční síně, na jejíž protilehlé stěně vedly dveře do sultánových komnat. Za několik měsíců svého pobytu v Turecku získala Aidan jisté odborné znalosti ohledně kachlíkové výzdoby, protože dohlížela na práce při opravách fontán i jiných míst v paláci Džavida Chána. Stěny sultánovy ložnice měly obklad s květinovým vzorem z nejjemnějších kachlů z Izniku. Nejspodnější řada byla jednobarevná. Jinak byly všechny kachlíky nádherně dekorativní, v červených a modrých tónech na bílém podkladě, lemovány sytou červení. Nejhořejší a nejspodnější část zdi byla od středu oddělena dvěma pásy tmavěmodrých kachlů s bílými nápisy citáty z koránu. Ale nejkrásnější bylo obložení kolem krbu, lemující tepaný bronzový komín, trychtýřovitě se zvedající nad ohništěm. Celou tu ladně zakřivenou plochu zdobily kytice bělostných švestkových květů na tmavěmodrém podkladě. Strop místnosti byl klenutý a vyzdobený zlacenými ornamenty na modrozeleném podkladě. Místnost byla přezdobená, ani místečko nebylo vynecháno. Přesto působil celek dojmem vznešenosti a krásy. Byly tu dvě řady oken nad sebou, v horních byly barevné výplně, oddělené od sebe štukovou výzdobou. Při jedné stěně byla zbudována třípatrová fontána, každá nádržka měla vlastní chrlič v podobě zlaté lilie. Celá fontána byla vytesána z mramoru, stejně jako zárubně dveří; křídla dveří byla vykládána perletí, kliky a zámky byly ukázkou té nejjemnější cizelérské práce. Ze tří stran obklopovala komnatu okrasná zahrada.

Sultánovým koníčkem bylo hodinaření a i teď jedny hodiny odměřovaly čas, zatímco čekali na splnění Muradova rozkazu. Aidan si prohlédla i ohromnou postel, na níž seděli. Byla vybavena čtyřmi vyřezávanými točenými pilíři a umístěna v rohu pokoje, v nohou měla výhled do zahrady ohromným zaskleným ok-370

nem. Pilíře nesly nádherně vyřezávaná a zlacená nebesa, i záhlaví postele bylo vyzdobeno podobně. Matrace byla pevná, potažená zlatým brokátem. Na ní pak byla ještě jedna z tyrkysového hedvábí, vycpaná prachovým peřím. Válcovité podhlavníky rubínově červené, tyrkysové a fialové měly k sobě vždy barevně odpovídající polštáře. Aidan si instinktivně přitiskla fialový polštář k tělu, když se otevřely dveře a vešla přepůvabná dívka. Bylo to jedno z nejkrásnějších stvoření, jaké kdy Aidan viděla; drobná, jemných kostí, s velkýma modrýma očima a stříbro-plavými vlasy. Byla velice, velice mladinká. Shodila se sebe ble-děrůžové hedvábné roucho a padla na kolena v gestu naprostého podrobení.

Sultán se na ni vřele usmál. “Vstaň, Zoro, a pojď ke mně.” Dívenka rychle přeběhla k posteli, vylezla na ni a poklekla po druhém boku sultána, nastavujíc ústa k polibku. Ochotně jí vyhověl a přitom jí přejel rukama po těle, malinko jí polaskal pučící ňadra.

“Tohle je paní Mardžalla, Zoro,” řekl a obrátil se k Aidan. “Zora je jedna z mých nejnovějších ikbal žen, sdílejících sultánovo lože.”

“Už jsem o paní Mardžalle slyšela. Kvůli ní je v harému rozruch, protože prý jí dáváte přednost před námi všemi, i před Safíjou kádí.”

Murad se zasmál. “Už bych si za ta léta měl pamatovat, jak je pošetilé svěřovat se ženě, Zoro, kočičko. Můžeš vyřídit dámám v harému, že ač mě Mardžalla nesmírně oblažuje a stojí vysoko v mé přízni, nikterak se nechystám je zanedbávat a že místo Safíji kádí v mém srdci natrvalo žádná neohrozí.”

Zora svěsila hlavinku, zatvářila se zahanbeně. “Právem mi náleží pokárání, můj pane,” řekla něžným hláskem a Murad ji znovu políbil.

“Vidíš,” obrátil se k Aidan, jakým vzorem poslušnosti je Zora, má převzácná? Nechal jsem ji zavolat, protože se od ní máš čemu učit. Nejprve ale zas dovol, abych je usadil, kam patří,” a vyndal váček a vysypal obě kuličky na dlaň. Aidan se otřásla hrůzou, ale už věděla, že protestovat nemá cenu. Pořád ještě netušila, v čem spočívá její trest, ale pro začátek to zřejmě měly být tyhle nástroje mučení, které už zná. Uposlechla.

“Zoro,” oslovil Murad dívku, “ukaž paní Mardžalle základní pohyby závojového tance. A ty, Mardžallo, je budeš dělat po ní.” Drobná blondýnka sklouzla s postele a počkala, až ji Aidan se zuby zaťatými do dolního rtu následovala. “Je to opravdu jednoduché,” řekla Zora a začala předvádět příslušné pohyby a gesta. “A teď,” poručil sultán, “zase ty.” V tmavých očích měl hroz-371

bu, takže se neodvážila odporovat: ach, jak ráda by ho byla na místě zabila za to, co jí způsobuje!

S chvěním opakovala pohyby po Zoře, každá změna postoje ji vrhala do agónie neztišitelné touhy. Zora tančila vedle ní a sultán navíc pokynul, aby tančily rychleji. Aidan se celá zalila potem, srdce jí divoce bušilo. Měla pocit, že musí co nevidět zemřít, a smrt vítala jako kýžený konec utrpení. Tu jim však přikázal přestat a jí pokynul k lůžku, kde vyňal osudné kuličky z jejího zmučeného těla.

Zoře naznačil, aby ho vydráždila ústy, což bez váhání splnila. Pak zavelel: “Dej mi své druhé panenství,” a Zora se poslušně obrátila na všechny čtyři, zády k němu. Pevně ji chytil za boky a vnikl do ní jediným pohybem, intenzivně se pohyboval v rytmu soulože, aniž by věnoval Aidan pozornost. Ta s úžasem přihlížela. Najednou se obrátil k ní: “Poklekni před Zoru, převzácná,” a když uposlechla, pustil Zořiny boky a natáhl ruce, aby jí mohl hníst ňadra, zatímco Zora se aktivně pohybovala sama. “Vidíš, Mardžallo, jak výborně Zora poslouchá. Je přímo vzorem dokonalého chování, jež přikazuje etiketa harému. I z tebe udělám takový vzor. Nepřijde jí zatěžko mě poslouchat a přitom k ní nejsem ani krutý, ani nelaskavý.” Tvrdými prsty jí hnětl ňadra, až na nich zůstávaly rudé stopy. Vzal mezi palec a ukazovák její bradavku, silně ji štípal a tahal. Uniklo jí slabé zasténání. Sultán se jen pousmál a v tu chvíli dospěl k vyvrcholení. Zora padla kupředu, na chvíli beze smyslů, ale rychle se vzpamatovala, sklouzla s postele a přeběhla k fontáně, kde ve výklenku zdi čekalo stříbrné umyvadlo. Naplnila je vodou, přenesla je ke krbu, na okamžik je postavila na žhavé uhlíky, vzala z jiného výklenu několik čistých ručníků a vrátila se i s umyvadlem k posteli. Murad se postavil a nechal si omýt stydké partie, nyní již ochablé. Když skončila, poděkoval a pohladil klečící děvče po světlých vlasech.

Po celé trvání tohoto výjevu umírala Aidan tisícerou pomalou smrtí. Když viděla vztyčený Muradův úd, zoufale toužila, aby jí už konečně poskytl úlevu. Namísto toho musela přihlížet, jak pomiloval Zoru tak vášnivě, že došel vyvrcholení, takže v tu chvíli zmizela vyhlídka na ukojení jí samé. Ponížením a zklamáním se jí chtělo křičet. Utrpením zastřená mysl už přidala i Zoru na seznam těch, jež by ráda zabila. To ona uzmula, co právem náleželo jí! Kéž by byla mrtvá!

Murad viděl, že hrdá Mardžalla již překračuje práh zlomu, a tak poručil eunuchům přinést víno. Neuchyloval se k alkoholu často, protože to jednak Prorok zakazuje a jednak mu byl odstrašujícím příkladem jeho věčně opilý otec, nicméně někdy bylo pár doušků nutných k nabytí nových sil, zvláště toho speciálně upraveného vína, které mu teď černý otrok podával. Byla v něm totiž obsažena silná droga, působící jako afrodiziakum. Sultán vzal jeden z obou pohárů z podnosu a na jeden ráz jej vypil. “Pro tebe to není, Zoro,” upozorňoval ji, “ale ty, Mardžallo, se můžeš napít, ale jen půl poháru! Ne víc!” varoval ji. Třesoucí se rukou donesla křišťálový pohár k ústům, aby téměř po roce ochutnala zas víno. Musela se držet, aby je nevy-pila na jeden ráz, ale dokázala se ovládnout, vypila přesně polovinu a postavila pohár zpět na podnos. Silné kyperské víno jí sjelo do žaludku jak živý oheň, a vzápětí pocítila, jak ji rozpaluje. Do tváří se jí vrátila barva.

Murad už začal pociťovat účinek afrodisiaka, ale znal ještě účinnější způsob, jak rychleji dosáhnout erekce. “Vstaňte, obě,” poručil, “a postavte se proti sobě v nohách postele.” Obě ženy poslechly a Aidan se děsila, jaké zas mučení ji čeká. “Zoro, kočičko, chci, abys vzala Mardžallu do náruče a utěšila ji, protože velice trpí.”

Aidan zděšeně o krok ustoupila, v obličeji se jí jasně zračilo znechucení.

“Odmítáš snad poslušnost, má převzácná?” cynicky se optal sultán. Pohrával si s kuličkami na dlani tak, aby je viděla, přehazoval je z ruky do ruky.

Aidan se otřásla hrůzou. “Ne, pane, neodmítám,” zašeptala a pak se poddala něžnému objetí světlovlasé dívenky. Musela pokleknout, aby byly alespoň přibližně stejné výšky. Zora se na ni nedívala, ale v jejím laskání a objetí byla kupodivu jemnost a něha. Jak je tak Murad pozoroval, dotýkající se jedna druhé bradavkami ňader, laskající si vzájemně zadečky dlaněmi, protože Zora šeptala své zdráhající se partnerce instrukce do ucha a kupodivu mírně a něžně dokázala Aidan povzbudit k aktivitám, jež měly potěšit sultána. “Nebojte se,” zašeptala jí Zora tak, aby to sultán neslyšel. “Nenávidím ho,” zašeptala Aidan.

“I já,” zněla překvapivá odpověď. “Tak proč ho tak posloucháte?” “A co jiného nám zbývá?” odpověděla Zora.

“Pojďte zpátky na postel,” zavelel sultán, “a ty, Zoro, kočičko, ji připrav.” “Zajisté, můj pane.”

Zora vzala Aidan za ruku, pomohla jí na nohy a vedla ji k tyrkysové matraci. Obě vylezly na postel. Zora pak naznačila Aidan, že se má položit a pevně jí roztáhla kolena. “Och!” unikl Aidan výkřik překvapení, když jí Zora ústy a jazykem začala dráždit již tak předrážděné intimní partie. Obrátila oči vzhůru ve strachu, zda snad její výkřik sultána nerozzlo—

bil, ale ten se k ní s úsměvem sklonil, laskaje jí opět ňadra a políbil ji na ústa.

“Tak, má převzácná, není snad Zořina pusa dost konejšivá?” Usmál se na ni teple. “Až uzná, že jsi připravena, Mardžallo, pak tě uspokojím úplně.” Položil se vedle ní na bok. “Nuže, má drahá,” vzal ji za ruku a položil ji na svůj ztopořený úd. Hryzal jí jemně rty. “Dej mi jazýček, sladká,” a začal ji sát. “Dráždi mne rukou, převzácná, ‘ řekl a políbil ji na víčka. “Je připravena, můj pane,” ozvala se Zora a vstala z postele. Murad se převalil na Aidan, řka: “Můžeš jít, Zoro, a za odměnu ti Zaad dá s sebou repliku mého mužství. Můžeš si ji nechat do rána.”

“Děkuji, můj pane,” řekla Zora a s černým eunuchem v patách opustila místnost.

Murad se obrátil zpět k Aidan, která se chvěla pod ním. Byla jako dobře naladěný nástroj, připravený ke hře. “Řekni, co ode mě chceš, převzácná?” řekl naléhavě, usednuv mezi jejíma roztaženýma nohama na paty a pohrávaje si se svou mohutnou zbraní. “Chci, abyste mě pomiloval,” řekla neslyšně. “Chceš, abych tě vyplnil svým údem a přinutil tě vzlykat rozkoší?” “Ano!”

“A chceš to ze své vlastní, svobodné vůle? Nijak jsem tě nenutil?”

“Ano, chci to z vlastní vůle!” vzlykala už. “Prosím, oh, prosím!” žadonila, zcela poražena.

Nedokázal potlačit výraz triumfu, když se do ní jediným dlouhým tahem vnořil a ona vykřikla úlevou, zatímco se v ní energicky pohyboval. Sevřena jeho svalnatými stehny cítila, jak jí úleva proudí celým tělem, když se blížil první orgasmus. Najednou měla hlavu zase jasnou a zachvátila ji do běla rozžhavená nenávist k němu, za to, co jí způsobil. K vlastnímu překvapení dokázala myslet nezávisle na těle, a zatímco jí přivoďoval orgasmus za orgasmem a tak dával odplynout té strašné agónii, kterou v ní předtím vyvolal, stáhlo se její nejvlastnější já do nej-skrytějšího koutku mysli a odtud nezaujatě sledovalo, co se děje s jejím tělem. Fyzicky prožívala úlevu, ale její duše ji nepocítila. Když se nakonec tělem i duší propadla do bezvědomí, byl to jen následek výstřelků, jimž byla podrobena. S výkřikem triumfu došel nakonec Murad vyvrcholení a vyčerpán padl na bok. Když se za okamžik vzpamatoval, pohlédl na svou krásnou partnerku a polibky ji probral k vědomí. Když se vzbudila, uvědomila si Aidan, že to vzala za nesprávný konec. Přála si získat buď svobodu, nebo smrt, ale odepřeli jí obojí. Ale teď už jí nikdo smrt nevezme! Přesvědčí sultána, že nad

ní zvítězil, a až jí uvěří, zabije ho! Pak jim nezbude, než ji zabít též. Plán se jí zdál bezchybný a nepocítila ani nejmenší lítost nad utrpením, které tak způsobí Nur-U-Banu a Safíji. Žádná z nich, říkala si, jí nebyla opravdovou přítelkyní. No, možná Safíja trochu.

Validé ji zneužila pro ukojení synova chtíče. Za takové kuplířství si zaslouží trest. A co se Safíji týče, těžko bude nějak moc postrádat muže, který ji už léta přehlíží. Po Muradově smrti se jí dostane svrchované moci jakožto nové sultán-validé, moci, která jí nahradí lásku. Alespoň Safíja byla k ní laskavá a upřímná. Safíja jí byla opravdovou přítelkyní. Muradova smrt jí přinese vysvobození, stejně jako jí, Aidan, i rozkošné Zoře i všem těm ubohým ženám, obětem nezřízeného chtíče toho zkaženého, špatného muže!

“Poskytl jsem ti rozkoš, má převzácná?” zeptal se vtom. “Protože tys mně ji věru poskytla.”

Pozvedla k němu oči a ucítila, jak jí tváře zrůžověly, což se jí právě hodilo k splnění jejího záměru. Cudně sklopila pískové řasy. “Och, můj pane,” zamumlala procítěně, ,jak se stydím, že jsem se vzpírala! Což jsem mohla tušit, jaká rozkoš mě čeká? Nevěděla jsem to, a vřele vás prosím za prominutí, můj sladký pane.” Poklekla a sklonila se tak, že jí měděné vlasy sklouzly až na stehna. Skýtala obraz dokonalého podrobení. “Rozumím,” odpověděl. “Chápu, má převzácná. Nedopřál jsem ti dost času, abys mohla oplakat svého milovaného Džavida Chána, ale když jsem tolik, tolik po tobě toužil!” Zvedl ji k sobě a vášnivě ji políbil.“Mám tě pod kůží, touha po tobě mnou zmítá jako horečka, Mardžallo. Nijak se tě nemohu nasytit. Ty poslední čtyři dny jsem seděl v dívánu, nejvyšší radě, a před očima jsem měl tvoji tvář, vzpomínka na tvé tělo mě mučila bez ustání. Můj architekt Sinán mi předložil plány na budovy, které jsme plánovali celé měsíce, a já se ani nedokázal soustředit! Možná teď, když ses mi poddala, se mi alespoň trochu vrátí zdravý rozum.” Sladce se na něj usmála. “Nechci vám způsobovat nesnáze, můj pane,” řekla, sklouzla do lehu vedle něj, foukala mu do ucha a něžně mu hryzla ušní lalůček. Murad se potěšeně zasmál. Líbilo se mu, když se s ním zacházelo stejně krutě, jako to dokázal sám. “Ty malá tygřice, tys samé překvapení, Mardžallo!” “Ráda bych vás překvapovala pořád, můj pane, nechci, abyste se se mnou nudil.”

Ten sladký tón ho rozněcoval a vzdor pokročilému odpoledni se cítil svěží. Jako by mu její nově získaná poddajnost dodávala sil. “Sotva mě někdy budeš nudit, Mardžallo.” Vstal z lůžka a vzal ji za ruku: “Mám pro tebe malé překvapení.” Vedl ji přes pokoj, dotkl se jednoho kachle a objevila se tajná dvířka, lehce 375

se otáčející v dobře naolejovaných čepech. Prošel jimi veda

Aidan za sebou a stanuli na vrcholu úzkého schodiště. Zdi byly vykachlíkovány černobíle s nepatrnou stopou žluté. Pevně se ho držíc za ruku následovala Aidan sultána dolů po schodech do velkého sálu, který musel být přesně pod sultánovým obydlím, jak poznala. Síň měla klenutý strop a mramorové oblouky vlastně podpíraly sultánovu ložnici nahoře. Uprostřed sálu se rozkládal překrásný bazén, ohrazený prolamovaným mramorovým zábradlím; přístup do vody byl pouze na jediném místě, na opačném konci, než stáli. Uprostřed bazénu tryskala fontána jako přívod vody a v mramorových sloupech po stranách byly výpustě, kudy voda odtékala. “Umíš plavat?” zeptal se sultán.

“Trochu,” přiznala. Mohlo by se jí podařit ho utopit? rozvažovala. Ne, nemá na to dost síly, rozhodla. Zavedl ji do vody a chvíli plavali kolem. Murad vyzvedl Aidan na fontánu, takže ji mohla obkročit a sám odplaval dál, aby se mohl těšit pohledem na vodu prýštící jako plášť kolem jejích dokonalých nohou. Vzala svá ňadra do dlaní a pozdvihla je, jako by mu je nabízela. Zamířil k ní a volal, aby seskočila k němu. Provokativně se zasmála, ale neposlechla. Nespouštějíc z něj oči pustila jedno ňadro a špičkou prstu si zajela mezi nohy, načež prst olízla, neustále ho fixujíc pohledem. Se zvířecím zavytím skočil Murad k fontáně, ale Aidan se se smíchem sesmekla do vody s druhé strany a žertem před ním prchala. V mžiku ji dostihl, chytil za kotníky a stáhl do náruče. Zasmála se mu do obličeje, načež ji Murad už bez sebe zlostí přirazil zády ke stěně bazénu a vyštěkl: “Chyť mě nohama kolem pasu, otrokyně!” a když mu vyhověla, zuřivě do ní vnikl a silou jí přirážel páteř na okraj bazénu.

Svírala ho kolem krku a vášnivě ho líbala, kousala a olizovala, jakoby ji posedl nějaký oplzlý ďábel. Sultán byl docela oslepen, považoval její nevázané chování za projev hlubokého vzplanutí k sobě. Chytil ji za boky a zuřivě ji miloval, až se oba unavili, načež ji vynesl z bazénu po schodech do ložnice, kde padli na postel a spali až do pozdního večera. Každým dnem byl sultán do Aidan víc a víc zamilován. Zmocňoval se jí denně a ona se mu už neodpírala. Naopak, podrobovala se mu ochotně, ale přesto cítil, že pořád ještě zbývá něco, čeho se zmocnit nedokáže, ať se snaží sebevíc. Zasypával ji dary; když však chtěl, aby se přestěhovala z malého apartmá vedle obydlí sultán-validé, prosila, aby mohla zůstat, kde je, takže musil svolit. Velice rychle se ty neosobní pokojíky změnily v luxusní hnízdečko, když je sultán svému převzácnému Daru moře dal zařídit vybranými kusy nábytku vyřezávanými z exotického dřeva, vykládanými perletí a polodrahokamy. Všechny lampy byly vyměněny za zlaté a místo obyčejných koberců se nohy bořily do vysokých vlněných předložek sytých barev. Rozrostla se i její garderoba, protože Murad dohlížel na to, aby Aidan dostala ty nejjemnější kusy hedvábí, hedvábného a bavlněného gázu, saténu a kašmíru tak jemného, že se dal protáhnout prstenem. Zahrnoval ji šperky, protože její původní propadly zkáze při požáru paláce Džavida Chána. Dostávala další a další šňůry perel, smaragdy i safíry, rubíny z Dálného východu, diamanty a všechny možné jiné drahokamy a polodrahokamy, zasazené v červeném i bílém zlatě, někdy ve stříbře. Odmítala nabízené otroky, vysvětlovala mu, že jí Marta s dcerami a věrný Džindži stačí.

K ostatním ženám v harému se nechovala ani pyšně, ani familiárně, ale pamatovala kusem látky a nějakými šperky na Zoru, nezapomněla jí totiž, že k ní byla slušná, a k vyděšeným novým přírůstkům do harému byla laskavost sama. Přátelila se se čtyřmi nejvlivnějšími ženami říše: Nur-U-Banu, Safíjou, Džanfedou i Farušou Sultán, takže pokud měla v harému nějaké nepřítelkyně, neodvažovaly se vystoupit proti ní otevřeně z obavy před jejich pomstou.

Ester Kirová docházela v poslední době do harému často

a jenom jí se Aidan svěřila. Ester byla na rozpacích; opravdu nevěděla, co dělat. Měla Mardžallu ráda a nebylo žádným tajemstvím, že sultánovy neřesti berou na sebe občas i zvrácenou podobu. Lord Bliss bude z výpravy do Bursy co nevidět zpět a Ester stále nenalézala řešení. Sice se pokusila obrátit proti Mardžalle Nur-U-Banu, aby ta ji podpořila v úmyslu opustit Jeni Seraj a vrátit se domů, ale když teď Mardžalla stavěla na odiv spokojenost a sultán byl z nové milky přímo v extázi, nedala se Nur-U-Banu přesvědčit, že by mohly v budoucnu nastat komplikace. A mimoto: Mardžalla nepočala ani s Džavidem Chánem a dosud ani s Muradem. Je docela dobře možné, svěřila validé Ester, že je neplodná.

Jen Ester Kirová znala tajemství Aidanina srdce a upřímně si přála jí pomoci. Ráda by jí umožnila návrat k manželovi. Ani si jí netroufla svěřit, že je Conn v Turecku. Něco na Mardžalleji ale znepokojovalo. Vypadala sice pořád stejně, ale nějak se přece změnila. Ester Kirová se však neodvažovala zradit panovnický dvůr, jemuž byla tolik zavázána, a otevřeně napomáhat paní Mardžalle k útěku.

Celý život se řídila příkazy víry a ta ji nikdy nezklamala. Nikdy nežádala mocného Boha Jahve o pomoc tam, kde si mohla pomoci sama. Ale teď se modlila, aby rozřešení pro ni tak těžké situace přišlo z nebes.

Ale když příležitost přišla, zjevila se tak náhle, že ojedinělou šanci málem propásla. Ester Kirová se dostavila do paláce s několika kusy vzácného hedvábí, které dovezl lord Bliss. Krásný Ir předtím dal najevo zklamání, že ještě nenašla žádné řešení jeho problému, ale Ester ho poslala rezolutně zpátky na loď, kde měl vyčkat dalšího vývoje událostí. Událostí, které nedokázala předvídat ani ona sama.

Když se tedy dostavila do paláce, zjistila, že sultán pořádá hostinu pro všechny dámy harému. Protože byla s validé tak důvěrně spřátelena, dostalo se pozvání i jí. Murad ten den vyhlížel obzvlášť pěkně. Měl na sobě nádherné roucho ze zlatého brokátu, lemovaného žlutým saténem s vetkanými rudými sametovými obláčky. Na hlavě měl bflý turban, ozdobený dvěma šňůrkami rubínů a ohromným rudým pštrosím pérem. Rudozlatý plnovous měl přistřižený a upravený, navoněný santalem, a temné oči mu svítily vzrušením. Nebyla to jen obyčejná hostina. Byla zde sice obvyklá vystoupení umělců, příslušná občerstvení a pro ženy Muradova harému, jichž bylo už pomalu na tisíc, příležitost obléci si nejlepší šaty a předvádět se mu v naději, že si jich povšimne. Murad seděl se zkříženýma nohama na vypolstrovaném pódiu, z jedné strany měl Safíju opírající se mu o pravé rameno, z druhé strany Mardžallu. Obě byly oblečeny přepychově. Safíja měla k svým tmavěrudým vlasům úbor tmavozelený, zdobený zlatem, zatímco Mardžalla s vlasy světlejšího měděného tónu se oblékla do tyrkysového s ozdobami ze stříbra. Nikdy ještě nebyl Murad tak spokojen. Vládne mocné říši a v harému má nejkrásnější ženy světa. Po boku má dvě favoritky, obě jsou mu oddány, obě ho milují. Přistoupil k nim otrok s mísou nádherného ovoce. Sultán nabídl Mardžalle, a ta bez váhání a s úsměvem vzala z podnosu nůž na ovoce a vrazila mu ho do prsou. Celým sálem se rozezněl výkřik hrůzy, a tu Ester pochopila, že její čas nadešel. Černí eunuši, obklopující sultána, vyskočili, aby Mardžallu od pána odtrhli.

Sultán nevěřil vlastním očím. Jak to, že ho napadla? Z prsou mu trčel nůž a krev už začínala prosakovat z rány. Černí služebníci ji nemilosrdně vlekli ven ze sálu. Divoce plakala zklamáním, že se jí ho nepodařilo zabít. Teď jí budou muset dopřát to, po čem už tak dlouho prahne, totiž smrt, utěšovala se. “Ne!” zavelel Murad slabým, ale zřetelným hlasem. “Nechte

ji tady!”

Validé pokynula černochům, ti se zastavili, ale Aidan nepouštěli. V mžiku se místnost vyprázdnila, zbyla tu jen Aidan a její věznitelé, Safíja, validé, Ester Kirová, Murad a jeho osobní lékař, Řek. Ten naštěstí zachoval chladnou hlavu. Zběžně prohlédl ránu a pravil:

“Musím nůž vyndat, můj pane, a bude to trochu krvácet, ale Alláh buď pochválen! rána není hluboká. Útočnice minula srdeční krajinu o pořádný kus a ani tepny či jiný životně důležitý orgán nejsou poškozeny. Smím tedy vyjmout nůž?” Murad přikývl a doktor bez odkladu nůž vytáhl. Rána se ihned zalila krví a lékařovi pomocníci začali rychle stavět krvácení, zatímco byl sultán uložen vodorovně, rána dezinfikována a zašita. Po ošetření se Murad znovu posadil a pohledem bloudil kolem, až našel Aidan.

“Přiveďte ji sem ke mně,” zašeptal, zesláblý šokem a ztrátou krve.

Svírajíce ji z obou stran přivlekli eunuši Aidan před sultána. “Mardžallo” oslovil ji procítěně, a když pozvedla hlavu, aby naň upřela zrak, nenávist, kterou četl v jejích očích, mu sevřela srdce ledovými prsty. “Ale já tě přece miloval, převzácná.” “Miloval?” vypukla v hysterický smích.

Je šílená, řekla si Ester Kirová. To je to, co mi na ní vadilo! “Láska,” opakovala Aidan hořce, “vy, můj pane, nevíte o lásce vůbec nic! Chlípnost je vaším oborem, v tom se vyznáte dobře. Kdybyste chápal, co je to láska, nikdy byste neopustil Safíju kvůli povrchním vztahům s jinými ženami. Kdybyste chápal, co je to láska, byl byste měl aspoň tolik slušnosti, abyste mi dopřál dostatek času truchlit po Džavidu Chánovi. Ale to ne! Nenechal jste mě ani oplakat člověka tak dobrého a laskavého! Nemohl jste se už dočkat, abyste mě dostal do postele, kde jste mě pak týral a ponižoval! Nenávidím vás! Každičkou chvíli, kdy jste se mě dotýkal, jsem vás nenáviděla! Lituji jen toho, že se mi vás nepodařilo zabít, můj pane! Nezvolila jsem správnou chvíli ani správnou zbraň a nezbylo mi dost času, abych mohla zabít i sebe! Ale teď nemáte jinou možnost než mě dát zabít a jestli jste doopravdy ke mně něco cítil, pak v tom je má pomsta. Jednou budete umírat s vědomím, že jste zodpovědný za mou smrt!” A Aidan se rozesmála tak příšerně, že všem přítomným běhal mráz po zádech. Murad při jejích slovech sténal v mukách ponížení. Ještě nikdy ho žádná žena neodmítla . ještě navíc jak! “Zavřete ji v jejích komnatách,” poručil a padl do polštářů vyčerpáním, jež ho ta slova stála. V očích měl slzy, když ji odváděli. Přinesli nosítka, dopravili Murada do ložnice, kde ho měla střídavě ošetřovat Safíja a později matka. Nur-U-Banu ovšem teď potřebovala nějaký čas, aby se vzpamatovala, když události dostaly tak překvapivý zvrat. Ester Kirová odešla spolu s validé, a když se octly v jejím salónu a služebné je usadily, obrátila se Nur-U-Banu k Ester: ‘Proč jen jsem vás neposlechla, Ester? Což jste mi někdy radila špatně? Ó ne! Kdyby byl můj syn zabit, nikdy bych si to neodpustila!” 379

naštěstí není mrtev, ani mu nic nehrozí, buď Jahve pochválen!” Po malé odmlce Ester pravila: “Co uděláte s Mardžallou?” “Musí zemřít,” zněla briskní odpověď.

“Zešílela, jak jste jistě poznala,” odpověděla Ester, “a to šílenství odpusťte mi mou upřímnost má na svědomí sultán, protože nechtěl čekat, až si odbude smutek po Džavidu Chánovi.” “To vím,” řekla Nur-U-Banu, “a svým způsobem si to sama kladu za vinu. Mohla jsem přece pozdržet Murada v jeho náru-živosti alespoň na tak dlouho, než se Mardžalla vzpamatuje. Ale neudělala jsem to, bohužel! Přála jsem synovi štěstí a on je v té chvíli spatřoval výhradně v Mardžalle.”

“Nu, teď se bude muset bez ní obejít,” podotkla Ester. “Uděláme to jako obvykle?”

“Ano. Dají ji do zatíženého hedvábného pytle a utopí ji poblíž Princova ostrova v Marmarském moři.”

“A kdy?”

“To bude záležet na mém synovi,” řekla Nur-U-Banu. “To ne, má drahá,” řekla Ester odvážně. “Odpovědnost za vykonání rozsudku smrti musíte převzít vy sama. Sultán je do ní zamilován a nesnese pomyšlení, že by měla zemřít, ale ona zemřít musí. Nejenom že se pokusila ho zabít, ale navíc mu vykřičela do obličeje ty nejstrašnější věci a slyšely je i nepovolané uši. Doktor bude mlčet, nebude chtít ohrozit své postavení u dvora, ale eunuši budou klevetit a do rána bude vědět celý palác, co paní Mardžalla řekla sultánovi, a to ještě pěkně přikrášlené!

S každou minutou, kdy zůstává Mardžalla naživu, ta báchorka poroste a bude ohrožovat sultánovu autoritu. A potom ještě něco: její národnost. Je Angličanka a sultán právě začal navazovat styky s Anglií. Což mu nedávno anglická královna neposlala celý lodní náklad darů? Jestli Angličané zjistí, že je Mardžalla jejich občankou, mohlo by to uškodit příznivým diplomatickým vztahům, které právě vznikají. Musí se to udělat dnes, hned teď, ještě než si to sultán rozmyslí, a rozhodnutí zůstává na vás, má drahá paní! Rozhodujte rychle!”

“Máte pravdu, Ester,” řekla Nur-U-Banu. “Sultán by se mohl nechat obměkčit a odpustil by jí a byly by s ní jen další potíže. Kdybych vás byla poslechla hned na začátku, nemuselo k tomu vůbec dojít. Nebudu mít klid, dokud bude naživu.” “Musíte projevit milosrdenství, má drahá paní,” radila Ester. “Mardžallu k tomu zoufalému skutku dohnal žal a my víme, že Bůh blázny miluje. Nechte mě teď odejít a přinesu vám vzácný lék, který ji uspí do bezvědomí. Není třeba být při vynesení rozsudku smrti navíc krutá. Bůh, kterého obě uctíváme, milosrdenství oceňuje.” , 380

Sultánova matka přikývla. “Pospěšte, Ester! Chci to mít za sebou ještě dnes a do západu slunce zbývají už jen dvě hodiny.” Když Ester Kirová odešla, dostavil se osobní lékař Nur-U-Banu a nabídl jí lék pro uklidnění, ale validé odmítla a odeslala ho pryč. Služebnictvo vědělo, kdy se má stáhnout, a nechávalo ji na pokoji. Sultán-validé byla smutná nad tím, co se stalo, a stejně ji rozesmutňovalo pomyšlení na to, co musí udělat. Nicméně to udělá. Má přece v sobě ten druh vnitřní síly, který odlišuje vládce od poddaných.

Když se Ester vrátila, odešly obě do bytu Mardžally. Dva ohromní hluchoněmí eunuši tam střežili vchod. Byli to ti nejstrašnější v paláci, jelikož byli vycvičeni bez váhání zabíjet na pouhý pokyn. Když spatřili validé, ustoupili stranou a uvolnili tak vchod do Aidanina apartmá. Uvnitř se k sobě choulily Marta s oběma dcerami, vyděšené k smrti. Džindži byl strachy po-pelavě šedý, a když uviděl sultán-validé, málem omdlel. “Kde máš paní?” zeptala se ho.

Ukázal k ložnici, a když vešly, spatřily Aidan sedět na posteli, hledící do prázdna, na klíně s jejím oblíbeným kocourkem Tulipánem. Bezmyšlenkovitě mu hladila jemnou srst a jediným zvukem v místnosti bylo jeho hlasité předení. “Přines pohár,” poručila validé a Džindži odklopýtal splnit příkaz, málem nádobku cestou upustil. Nur-U-Banu pohár vzala a přidržela Ester Kirové, která do něj nalila něco, co vypadalo jako třešňový šerbet. Sultánova matka pak podržela pohár Aidan před obličejem a řekla: “Vypijte to, Mardžallo, a bude konec vašemu trápení.”

Bez nejmenšího zaváhání vzala Aidan z rukou Nur-U-Banu pohár a vypila ho do dna. Pak vzhlédla a pravila: “Postaráte se o moje služebné? Nechci, aby kvůli mně trpěly. Je-li to možné, dejte Martě a jejím dcerám svobodu a pošlete je domů. Kdysi mi je Džavid daroval, proto s nimi mohu nakládat podle vlastního uvážení.”

“Budou vyvázány z otroctví a pošlu je zpět do vlasti,” odpověděla validé. “A co s Džindžim?” “Daruji ho Safíji; najde pro něj použití.” Validé přikývla. “Zbývá ještě něco?”

Aidan zívla. Najednou se cítila tak ospalá! Víčka jí těžkla a jen stěží dokázala vyslovit: “Tulipán,” zamumlala ještě a klesla na postel.

“Tulipán?” řekla tázavě validé. “Co tím myslela?”

“Její kočka se jmenuje Tulipán,” řekla Ester Kirová. “Dám tomu zvířátku trošku uspávadla a může si ho vzít s sebou.” Nur-U-Banu souhlasila a dala přinést misku nasekaného kuřecího masa, které jak ji Džindži ujistil bylo kocourkovou ob-381

líbenou potravou. Přimíchaly uspávadlo do žrádla, kocourek je s chutí zhltnul a brzy se v bezvědomí natáhl v nohách postele. “Krásné zvíře,” poznamenala validé. “Škoda, že musí být utraceno.”

“Jenom by vám připomínal tu nešťastnou událost,” rázně ji

odbyla Ester. “Takhle alespoň nezbude žádná stopa.”

Do Aidanina apartmá byli přivoláni palácoví kati. I s kočkou

ji vstrčili do pevného pytle ze světlefialového hedvábí. Pytel byl

odnesen tradiční cestou skrze Bránu smrti a snesen ze svahu na

břeh, kde už čekal člun úředního odstraňovače mrtvol z Jeni Seraje. Převzal pytel a umístil jej na zádi malého člunu; od katů

přijal tradiční bakšiš. Když se obrátili zpět k paláci, vesloval už

na širé moře.

Slunce zapadalo a jeho paprsky zlatily hladinu v přístavu na prahu Zlatého rohu, mořského zálivu zasahujícího do města. Rytmickými údery vesel hnal lodník člun na druhou stranu, směrem na moře, až k hlubokým vodám, obklopujícím Princův ostrov, do nichž už jeho otec, děd i praděd shazovali těla, odeslaná k pohřbení z Jeni Seraje. Někdy to byla těla žen, zemřelých při porodu nebo jiným přirozeným způsobem. Někdy však to bývala těla žen odsouzených k smrti. Některé bývaly utopeny při vědomí, když se sultánovi zachtělo být obzvláště krutý. Na takových výletech si lodník zacpával uši voskem, protože povahou vůbec nebyl krutý a jejich nářek nemohl snést. Někdy bývaly odsouzenkyně milosrdně nejprve uškrceny nebo uspány, jako právě toto břemeno. Na okamžik zmizela loďka z dohledu, zakryta velkou lodí, vyplouvající právě směrem k Egejskému moři a mířící zřejmě dál na západ, do Středozemí. Když poslední paprsky zapadajícího slunce zmizely za obzorem, rozlehlo se z věží minaretu kvílivé volání muezzina, svolávajícího věřící k modlitbě, a malá, kymácející se loďka už se stala pouhou tečkou na tmavnoucí mořské hladině.

Část čtvrtá.

Láska ztracená, láska nalezená

KAPITOLA 16

Bon Adventure, loď kapitána Sira Roberta Smalla, se zlehka kolébala na kotvě v živém přístavišti hlavního města Istanbulu. Bylo už pozdní odpoledne, ale i tady, nad vodní hladinou Zlatého rohu, vzduch pořád ještě sálal vedrem. V hlavní kajutě seděli Conn St. Michael s Robbiem a velvyslancem anglické královny u Vysoké Porty Williamem Harbornem kolem těžkého dubového stolu s vyřezávanýma nohama. I zbytek kajuty byl zařízen ve stejném stylu. Stěny měly tmavé táflování, tu i tam visely stříbrné svícny, upoutané na lanech tak, aby se pohybem lodi příliš nevychylovaly. Kajuta byla na zádi, a tak mohla mít pěkné široké okno hledící dozadu i okénka po stranách. Všechna okna byla otevřená, přesto v místnosti panovalo nesnesitelné dusno. Pod oknem na zádi bylo příhodné vestavěné sedátko a po obou stranách úložné skříňky. Přes místnost naproti oknu stála bytelná dubová postel, přišroubovaná k podlaze, na jejíchž naleštěných prknech ležel vzácný tmavěrudý turecký koberec s černobílým vzorem, tři bratři O’Malleyovi v něm málem prošlapali pořádnou díru, jak netrpělivě přecházeli sem a tam. Záležitost s manželkou jejich nejmladšího bratra totiž nijak nepokročila a to jim na klidu nepřidalo.

“Tohle je přece zhola nemožná věc,” bručel Brian otráveně. “Slovo nemožný v této souvislosti nechci slyšet!” odsekl Conn. Věru statečná slova, pomyslel si Robbie, hledě na Conna, který za těch posledních několik měsíců výrazně zhubl a jehož zarudlé oči svědčily o nedostatku spánku.

“Mylorde,” vložil se do hovoru William Harborne, “slovo nemožný plně vystihuje situaci, v níž se vaše paní nachází. Nemáme ani tu nejmenší naději na její vysvobození, jedině snad v případě sultánovy smrti a ujišťuji vás, že tento pán je muž v plné síle, a dosud mladý.”

“Pak ovšem zbývá jen jediná cesta,” řekl Brian O’Malley netrpělivě, “a Bůh je mi svědkem, že by naše děla na to stačila! Prostě začneme ostřelovat sultánův palác od moře, vždyť tam je také jeho nejslabší místo. Tak budeme moci zaútočit, vysvobodit švagrovou sami a odrazit i s ní ještě dřív, než si ti tam uvědomí, co se děje. Je to zrovna tak dobrý plán jako každý jiný.” “To je to nejhorší, co bychom mohli udělat!” odsekl Robbie.

“Jsi snad blázen?”

“No, když slyším, že se nedá nic dělat, panáčku,” řekl Brian O’Malley kysele. “Nevypadá to, že byste vy Angličani přišli s nějakými nápady. Dokážete jenom omílat .nemožné, nemožné.” Velvyslanec zaťal zuby a doufal jen, že jeho připomínky nevyzní příliš příkře. “Smím vás upozornit, kapitáne O’Malleyi, že

tady nejsme ve španělských vodách? Takovéhle dobrodružné nápady tu nejsou k ničemu. Nezapomínejte, pane, že jak vaše sestra se sirem Robertem, tak Richard Staper i můj pán Sir Edward Osborne strávili celá léta diplomatickým úsilím otevřít zdejší trh Anglii. Nedovolím zničit to, co pracně vybudovali. Zastupuji zde vládu Jejího Veličenstva, pane, a s Vysokou Portou musíme udržovat ty nejpřátelštější vztahy. Obrátit děla proti paláci zdejšího vládce a chtít vzít útokem jeho harém se stěží dá nazvat přátelským počinem!”

Brian O’Malley se zlobně zašklebil na Williama Harbornea a řekl: “Ale, člověče, vždyť my nejsme přece Angličané! Až si ten špinavý nevěřící bude stěžovat, můžete mu popravdě vzkázat, že to na jeho palác nezaútočili civilizovaní Angličané, ale nějací divocí Irčané!”

William Harborne udeřil plochou dlaní do stolu, až cínové poháry a konvice nadskočily. “K čertu, vy tvrdohlavý blátošlape! Vtlučte si už jednou do hlavy, že turecký sultán není nějaký hejpočkej, kterému to nemyslí! Jistě by ocenil tu jemnou diplomatickou nuanci, kterou mi nabízíte, ale odpovědnost za každé narušení přátelských styků by stejně padla a po právu na hlavu anglické vlády.” Velvyslanec se obrátil ke Connovi: “Vy mi přece rozumíte, lorde Blissi?”

“Pořád mi jenom opakujete, že nemám žádnou naději získat manželku zpět, pane,” řekl Conn tiše, “a takové řešení nemohu přijmout za nic na světě, to jistě chápete. Přesto se k dobře míněnému bratrovu návrhu nepřipojím. Musí existovat ještě nějaká jiná možnost, jenom jsme na ni ještě nepřipadli.” “Jestli nějaká taková možnost existuje,” odpověděl velvyslanec, “pak o ní nevím.”

“Ale já ano, drazí pánové,” ozvalo se ode dveří kajuty a dovnitř se pomalu vbelhala Ester Kirová, opírajíc se o hůl se stříbrnou rukojetí a podpíraná malým mouřenínkem. ‘Děkuji, Júsufe,” řekla pážeti, “a teď běž zpátky k nosítkům a počkej tam na mě. Je tam pod polštářem pro tebe kousek tureckého medu, dítě.” Chlapec ukázal zuby v širokém úsměvu a vyběhl. Dělal si už laskominy na slíbený mlsek.

Conn vyskočil, když vstoupila, a rychle ji pomáhal usazovat; nedočkavě se vyptával: “Co se stalo, Ester? Říkáte, že nám můžete pomoci? Proč právě teď?”

Stařena se usadila a jasnýma očima si měřila přítomné. Stručně jim vylíčila události posledních hodin musela se zhluboka nadechnout, aby mohla pokračovat nejdůležitější mělo teprve přijít: Lodník obstarávající odvoz těl z paláce je prý Žid a rodině Kirových je zavázán. Pomůže jim zachránit Aidan a na jeho mlčenlivost se lze spolehnout. Když domluvila, sáhla Ester do

záhybu brokátového šatu, vyňala složený kus bleděfialového hedvábí a podala je Connovi.“Rozbalte to a něčím zvonivým to pořádně zatěžkejte, rozumíte, mylorde?”

Connovi se divoce rozbušilo srdce. “Ano, Ester, rozumím.” “Musíte vyplout hned, jak opustím loď,” nabádala je. “Jestli jsou někteří členové posádky ještě ve městě, nechte tu ostatní lodě, ať je vyzvednou později, a domluvte se, kde se shledáte, ale s touto lodí musíte vyplout okamžitě. Máte jen tu jednu příležitost, mylorde, protože Avram ben Jákob nezastaví. Musí se to provést za jízdy, aby nevzniklo ani sebemenší podezření. Kdybyste zastavili, bylo by to nápadné. Zajeďte s lodí mezi Avra-mův člun a palác, tak nebude odtamtud nic vidět. Odehrát se to musí na odvrácené straně lodi.”

“Jak jen vám mám poděkovat, Ester?” vřele pravil Conn, uchopil obě její ruce do svých a vroucně je zlíbal. “Neděkujte mi, lorde Blissi,” odpověděla klidně, “protože tomu zřejmě chtěl sám osud; já bych nikdy nebyla porušila věrnost vládnoucímu rodu. Je to jen důsledek událostí posledních několika týdnů, které vám budu muset vylíčit ne snad jen kvůli vám, ale hlavně kvůli paní Mardžalle, kterou jsem poznala jako vzácnou a počestnou ženu.

Když Džavida Chána jeho šílený bratr zavraždil, uchýlila se paní Mardžalla pod ochranu sultána. Džavid Chán ji už dříve propustil z otroctví, ale sultán, ačkoliv to věděl, její osvobození zpochybnil, protože nemohla předložit příslušnou listinu, která při nájezdu na palác shořela. Byla to ze strany sultána jenom záminka, protože sám byl při tom, když princ Džavid Chán předstoupil před soudce, aby svou manželku vyvázal z otroctví. Věděl, že Mardžalla mluví pravdu, ale jeho chtíč byl silnější než čest. Mardžalle nebylo pomoci, sultán dychtil získat ji za každou cenu. Nedopřál jí ani času, aby mohla ztraceného manžela oplakat. Namísto toho ji donutil vstoupit do svého lože téměř okamžitě a to zavinilo neblahý posun v její mysli směrem k šílenství. Jedině osoba zcela šílená se mohla pokusit probodnout sultána nožem na ovoce!”

“Šílená!” vydechli všichni unisono a pak promluvil Conn: “Chcete mi snad naznačit, Ester, že má žena se zbláznila?” “Ano, mylorde, to chci. Žiju však již tak dlouho a viděla jsem už toho tolik! Pominutí smyslů vaší paní je podle mého jen dočasné, vyvolané bezmocí a hněvem. Až se probudí ze spánku, který jsem jí přivodila kouzelným nápojem, a uvidí zas vás, určitě se začne rychle zotavovat. Samozřejmě, jestli se vám to nezdá, můžete prostě jen odplout a Avram Mardžallu utopí. Nepocítí ani strach, ani bolest, protože dostala uspávací prostředek. Nebudete si muset nic vyčítat.”

“Možná že by to tak bylo lepší, Conne,” řekl Brian O’Malley. “Proboha, člověče, jestli se zbláznila, nebudeš s ní moci mít

děti. Je konec, Conne, přiznej si to.”

Conn pomalu povstal, beze slova popošel k staršímu bratrovi a jedinou dobře mířenou ranou ho srazil k zemi. Sehnul se, zvedl ho za límec a zblízka, přímo do očí mu řekl: “Aidan je má žena, Briane. Nepřipustím, aby ji utopili v pytli jako kočku. Začínám si myslet, žes nikdy nepoznal, co je to láska. Nejspíš kdyby se něco takového přihodilo tvojí Maggie, klidně by ses na ni vykašlal a vzal si jinou. Ty možná ano, Briane, ale já ne! Aidan je celý můj život, protože je jediná, kterou jsem kdy miloval, kterou kdy budu milovat! Rozuměls?”

“To víš, že ano,” šklebil se Brian a odstrkoval Connovi ruku, kterou ho držel za košili. “Pod vším tím anglickým nátěrem Kelta nezapřeš, brácho.”

Ester Kirová vstala. “Musím jít, pánové,” řekla. “Čekají mě v paláci. Kéž Bůh požehná vašemu konání a kéž vás provází až do té vaší Anglie.”

“Jak jen vám mám poděkovat?” opakoval Conn a oči mu zvlhly.

“Čím chcete vyvážit cenu lidského života, mylorde?” odpověděla vážně. “Neznám takovou cenu a osobní hodnotu vaší paní

nemůžete nijak navýšit, protože ta je vysoká už teď.” Načež přijala nabídnuté rámě anglického velvyslance a opustila místnost. William Harborne dohlédl, že se v pořádku usadila do nosítek, a pak se ještě na okamžik vrátil. “Sire Roberte, vyřiďte prosím Jejímu Veličenstvu, že tady jde vše dobře, vše probíhá podle plánu. Každý počin Francouzů se mi zatím podařilo zhatit. Jistě to ráda uslyší.”

“Ano,” odpověděl Robbie, “to jistě. Přijměte, pane Harborne, dík za všechno, čím jste nám byl v naší záležitosti nápomocen.” William Harborne potřásl hlavou. “Velice rád bych vám pomohl, ale za konečný úspěch máte co děkovat Ester Kirové.” Podal ruku všem dokola. “Šťastnou cestu a Bůh vás provázej!” řekl nakonec a vyšel.

Sotva opustil loď, chystala se Bon Adventure k vyplutí. Bylo rozhodnuto, že koráb Shanea O’Malleyho zůstane v přístavu a vezme na palubu asi půl tuctu mužů z Robbieho lodi, kteří byli ještě na vycházce ve městě. Náhradou za ně s sebou Bon Adventure vezme Shaneovy lidi, aby měla plný stav, kdyby došlo k nějaké nepředvídané komplikaci. Můstek z břehu byl vyzdvižen, silná lana odpoutána od pacholat a kotva vylétla vzhůru. Plachty pomalu spadly, rozvinuly se a Bon Adventure zamířila z kotviště směrem k hlavnímu kanálu přístavu. Slunce už začínalo klesat za obzor a pozlatilo hladinu úzké-

ho mořského výběžku, jemuž to zabarvení dalo vlastně jménoZlatý roh. Rozvinuté plachty zachytily lehký vánek a jeho dech hnal loď dál a dál po karmínově zbarvené hladině směrem k Marmarskému moři. Na levoboku míjeli pobřeží Malé Asie s pahorky zrůžovělými v záři západu. Po pravé straně zůstalo město Istanbul, rozložené na sedmi pahorcích, jeho budovy sestupovaly porůznu až k moři. Palác Jeni Seraj se zahradami a parky zabíral dlouhý úsek pobřeží. Conn si ho prohlížel s úžasem a obdivem. Směrem k moři byl ohrazen dlouhou zdí, sem tam přerušovanou pavilóny. Bylo vidět zahrady s bujnou zelení, půvabné kopule, vysoko se tyčící minarety, paláce i Velkou mešitu, kdysi středisko východního křesťanstva. Byl by rád věděl, jak to asi za těmi zdmi vypadá.

Jakmile vypluli ze Zlatého rohu, svolali posádku na palubu a všem bylo jasně a zřetelně vysvětleno, jaký úkol je čeká. Se Sirem Robertem Smallem se námořníci plavili už léta, dobře znali a měli rádi i jeho obchodní partnerku, lady de Marisco, a jejího okouzlujícího bratra, lorda Blisse, si oblíbili. Vysvobodit lady Blissovou z nebezpečí smrti byl úkol, který jejich dobrodružná chrabrá srdce vítala. V mžiku byl připraven náhradní pytel a naplněn lodním odpadem, kterého se dík náhlému odjezdu nestačili zbavit v přístavu. Vážil dost, aby se potopil, až jednou bude spuštěn do vody.

“Loďka vpředu, na pravoboku,” zvolala hlídka na stožáru. Měla za úkol pátrat po člunu Avrama ben Jákoba. “Plujeme moc rychle,” strachoval se Conn. “Bez obav,” chlácholil ho Robbie a pak zavelel: “Vyhoďte plovoucí kotvu!” a Conn uslyšel šplíchnutí, jak byl kapitánův rozkaz okamžitě splněn. “Zpomalí nás to jen tak, abychom měli čas uskutečnit výměnu,” vysvětloval Robbie. Conn rychle přeběhl na levobok, kde už se chystala bocma-nova sedačka, zavěšená na lanech. “Slezu tam sám.” “Ne, ne, ty ne,” odpověděl Robbie. “Stačil by ti jediný pohled na všechnu tu vodu, řítící se kolem lodního boku, a zvedne se ti žaludek. Ztratili bychom jedinou šanci jak zachránit paní a navíc bys tam spadl i ty. Co bych potom k čertu řekl Skye?”

“Tak kdo tedy?”

“Spustí se tam Michael, můj plavčík. Je lehounký, ale má sílu a mořskou nemocí netrpí.”

Conn se zklamaně ušklíbl a ohrazoval se: “Vždyť jsem se celou cestu držel docela dobře.”

“Máš pravdu, ale teď si nemůžeme dovolit riskovat, Conne. Tady jsem kapitánem já a já rozhoduji.”

Chlapci připnuli široký kožený opasek, připoutaný přes kovo—

vé očko k dlouhému lanu. Michael se usadil v bocmanově sedačce, což nebylo nic jiného než obyčejné prkénko mezi dvěma lany. Sedačku nejprve vyzvedli rumpálem a pak spustili přes levobok. Za normálních okolností bocman prostě vlezl na sedačku bez připoutání, ale tentokrát, jelikož měl vyzvednout z Avra-movy loďky těžké břemeno, bude potřebovat obě ruce volné. Mohl by ztratit rovnováhu, proto to jištění koženým pásem. Bon Adventure se majestátně vznášela na stříbřitých vrcholcích zelených vln. Avram ben Jákob ucítil, jak se mu srdce rozbušilo v úzké hrudi, když spatřil ohromný koráb tak blízko své loďky. Pozvedl bleděfialový vak, zápolil s jeho vahou, protože byl navíc zatížen kameny, aby i se svou obětí snáze klesl na mořské dno. Na vteřinu se jeho smutné tmavé oči střetly s pronikavě modrým pohledem bezvousého mládenečka, když mu předával své břímě. Mladík je uchopil, jako by nevážilo nic, a současně byl bleskurychle vytažen po boku lodi na palubu. V mžiku se na sedačce vrátil s jiným, podobným pytlem, který vhodil Avramovi do člunu, a už se Bon Adventure se zašuměním prosmekla kolem loďky, jež se rozkývala ve vodní brázdě za zádí. Avram ben Jákob sklopil zrak a pokračoval ve veslování směrem k původnímu místu určení. Tohle není jeho starost. Ta žena byla odsouzena k smrti. On jenom prokázal laskavost Ester Kirové a ta se zas na oplátku postará, aby jeho dcery dostaly slušné věno a aby on i jeho Lea měli zajištěné stáří. Žádný zákon nebyl porušen. Svědomí má on, Avram ben Jákob, čisté.

Před vykonavatelovým člunem se nesl koráb Marmarským mořem dál směrem k Dardanellám, až zmizel v nadcházející noci. Na palubě Bon Adventure byl pytel bez prodlení otevřen a Conn věnoval Michaelovi zlatou, perlami vyšívanou stužku, kterou byl zavázán. Odnesli ho pak do hlavní kajuty a položili na postel. Conn s Robbiem začali jemně shrnovat okraje. Objevila se spící Aidan a v jejím náručí, tam, kam ho Nur-U-Banu uložila, stejně spící kocourek. Oba muži zůstali koukat na dlou-hosrstou kočku, vybarvenou oranžovo-rezavě a bíle, jak tichounce pochrupuje na prsou své paní.

“Panebože!” vydechl Robbie. “Byli by ji utopili s ní! Ubohé zvíře!”

“Možná, že sama Ester Kirová dohlídla, aby ji tam dali,” řekl Conn. “To by jí tak bylo podobné, jistě věděla, že Aidan to zvíře má ráda.” Jemně ho vymanil z Aidanina náručí a uložil do nohou postele. Pak se dlouze na svou ženu zadíval. Nezdála se mu změněná. “To jsem zvědav, jak dlouho asi bude spát.” “Lépe ji nechat, až se sama vzbudí,” nadhodil Robbie. “Kdybychom ji budili násilím, mohlo by jí to ublížit.” Pokračovali v shrnování pytle až k Aidaniným nohám, kde se

objevila zátěž v podobě kamenů. Robbie řekl jen: “Odnesu to pryč. Vy zůstaňte tady s paní. Budu dnes spát vedle, v té menší kajutě.”

Conn přikývl na souhlas, ani nevnímal, co přítel říká, a usadil se v křesle vedle lůžka. Robbie si v duchu udělal poznámku, že nesmí zapomenout poslat sem po Michaelovi nějaké jídlone že by se mu snad Conn zdál hladový, ale pro všechny případy. Konečně dostal, po čem celé měsíce toužil, a to prozatím stačí. Po špičkách vyšel z kajuty. Conn při cvaknutí kliky ani nevzhlédl. Nepřál si v tu chvíli nic jiného, než se dosyta vynadívat na svou milovanou ženu. Jeho ztracenou a znovu nalezenou lásku.

Byla tak bledá a dýchala tak tiše, i když pravidelně. Byla hubenější a na tvářích měla stopy slz. Byla to jeho Aidan a přece bylo na ní něco cizího, exotického. Víčka měla nalíčená kohlem a z jejího vnadného těla stoupala těžká vůně pižma. Oblečena byla bohatě, ale na jeho vkus až vyzývavě spoře. Štíhlé, krásně tvarované nohy jí prosvítaly tenkým hedvábím nabíraných kalhot, s manžetami kolem kotníků bohatě vyšívanými drobnými drahokamy. Stříbrný brokát a tyrkysové hedvábí. Obě ty barvy

jí šly nádherně k pleti.

Byl teď rád, že neotevřel pytel hned na palubě před očima mužstva, protože horní polovinu těla jí krylo bolerko tak nepatrné, že nezahalovalo prakticky nic. Bylo z tyrkysového hedvábí se stříbrnou lemovkou, hustě pošitou drobnými akvamaríny. Nemělo žádné zapínání, takže víc odhalovalo, než skrývalo. Dokázal by si představit, pomyslel si s pousmáním, že by si každý muž přál vidět svou ženu takhle oblečenou, zvláště má-li tak dokonalé tvary jako jeho Aidan.

Natáhl dlaň, aby se dotkl těch nádherných měděných vlasů. Měla je upraveny zcela jinak, než byl u ní zvyklý. Uprostřed rozdělené pěšinkou, spletené do dlouhého copu, ozdobeného stříbrnou stužkou, pošitou perlami a světlemodrými akvamaríny. Vypadalo to hezky, ale on měl raději, když nosila vlasy rozpuštěné.

Naklonil se k ní a dotkl se rty jejích, šeptaje: “Ach, Aidan, má lásko, jaks mi chyběla!”

Nepatrně se pohnula, ale nevzbudila se; v nohou postele se kotě protáhlo, zavrtělo a změnilo polohu, ale také se nevzbudilo. Otevřely se dveře a vstoupil Robbieho plavčík Michael s podnosem. S vítězoslavným úsměvem položil tác na stůl. Byla na něm půlka kuřete, čerstvý chléb a miska zelených fíků. “Kapitán říkal, že se vaše paní možná vzbudí až ráno a že se máte trochu najíst, mylorde.”

“Děkuji ti, chlapče,” řekl Conn. “Jsem ti nesmírně zavázán, vždyť víš. Řekni, po čem toužíš a bude-li to v mých silách, máš to mít! Vyber si, co chceš za odměnu, Michaeli!” “Nu, mylorde, já mám věru štěstí, to musím říct. Od chvíle, kdy mě Sir Robert našel v té zapadlé uličce se zkrvavenou hlavou a ztrátou paměti, mám už jenom štěstí. Sir Robert mi dokonce dal své vlastní jméno, Small. Naučil mě číst a psát a teď se učím námořnímu obchodu. Říká, že když se vynasnažím, budu jednou sám kapitánem a že mi pak daruje loď. Ale jedna věc mi přece chybí, a kdyby se to vašemu lordstvu nezdálo příliš neskromné, rád bych o to požádal.”

“Žádná odměna nemůže být dost velká, chlapče, za to, cos dnes odpoledne vykonal. Nebylo to nic snadného, dostat na palubu Bon Adventure tak těžké břemeno za jízdy, ale tys to dokázal ! Řekni, co si přeješ?”

“Mým jediným domovem, pane, je tahle loď. Na předměstí Plymouthu je taková malá chaloupka s výhledem na moře, kterou bych si mohl koupit, protože majitel zemřel a dědici o ni nestojí. Už dva roky je prázdná a potřebuje jen trochu opravit. Až budu mít vlastní dům, budu si asi tak za rok moci najít ženu. Nebylo by to příliš neskromné požádat vás, mylorde, o tu částku?” “Ne, chlapče, to je ještě málo za to, co ti dlužím, a tak mi dovol, abych ti věnoval ještě zařízení a výbavu, jak se patří pro nevěstu.” Michael se stydlivě pousmál.

“Děkuji vám, mylorde,” řekl, “jsem vám tak vděčný!” Uklonil se a vyběhl z kajuty. Conn potřásl hlavou. Vděčný? Kdyby nebylo jeho zdatnosti, s jakou v nebezpečné situaci udržel rovnováhu, a jeho silných paží, nikdy by tu Aidan takhle neležela. Michael dostane svoji chaloupku i s nábytkem a vybavením a ještě něco do začátku, říkal si Conn. Uloží mu na účet u Kirových pěknou zaokrouhlenou sumičku. Bude jednou výborným ženichem pro nějakou kupeckou nebo selskou dcerku. Nalil si pohár burgundského z Robbieho zásob a uždiboval z kuřete, ale zničehonic pocítil únavu, ani nemohl dojíst. Dopil víno, zabalil sebe i Aidan do přikrývky, ulehl vedle ní a usnul. Bon Adventure plula poklidně celou noc, poháněna lehkým, ale stálým větrem. Až za pár dní se dostanou do Egejského moře, ale v tureckých vodách pluli bez obav, protože jim na stožáru vlála vlajka zaručující volný pohyb všem obchodníkům s tureckou říší. Hladinu stříbřil svit blednoucího měsíce, a když se k ránu obloha začala z tmavomodré barvit do popelava, vzbudil se Conn a vstal z lůžka.

Aidan stále ještě spala, i když už méně hluboce než včera. Nemohl se dočkat a zároveň se obával jejího procitnutí. Je skutečně šílená, jak říkala Ester? Postřehl nepatrnou změnu v rytmu jejího dechu a úzkostlivě k ní vzhlédl.

Aidan se pomalu probouzela, ale oči nechávala zavřené. V mysli se jí objevila poslední vzpomínka na třešňový šerbet, o kterém byla přesvědčena, že je otráven, a jak se těšila na smrt. Raději smrt, než zůstat až do konce života v Muradově područí! Je to vlastně divné, pomyslela si, že jsem s Džavidem Chánem takový pocit neměla ale vždyť princ byl ten nejněžnější a nejlaskavější z mužů! Nikdy si kvůli němu nepřála zemřít, vždyť vše, co život přináší dobrého, bylo pro ni spojeno s ním. Zhluboka se nadechla a pomalu vydechovala. Kde jen to je? Jak to, že zůstala ušetřena? A je tomu vůbec tak? Třeba ji měl ten otrávený nápoj jen chvíli uspat, aby jí zatím připravili muka ještě rafinovanější, ještě než bude definitivně usmrcena. Murad to jistě vymyslel sám. Určitě se bude chtít jejího mučení osobně zúčastnit. Věděla, že má sadistické sklony, že se občas neští-tí svévolně působit bolest, i když ona sama zatím toho zůstala ušetřena. Jednou jí Safíja vyprávěla, jak ho nějaká dívka rozzlobila tak, že ji vlastní rukou utloukl k smrti. Proběhlo jí zachvění a otevřela oči.

Jakže, loď! Je v kajutě na palubě lodi! Na podlaze zahlédla světlefialový pytel. Ovšem, neposlušné ženy bývají přece utopeny! Což jí to Safíja nevykládala? Chtějí ji utopit! Zděšeně se posadila a vykřikla: “Ne!”

Při tom nelidském zvuku vyskočil Conn, sedící na podokenním sedátku v pozadí kajuty, a běžel k ní, aby ho spatřila. , Aidan! Aidan, má lásko!” rozvíral náruč. Zděšeně se odtáhla co nejdál s rukama před sebe nataženýma jako k obraně. Oči měla zastřené, hledící do neznáma a plné strachu: “Ne!” opakovala. “Ne!”

“Aidan,” říkal trpělivě. “Podívej se na mě, zlato! Jsem Conn, tvůj manžel. Jsem Conn!”

Conn? Co to říká? Aidan se pokoušela potlačit všezaplavují-

cí hrůzu. Násilím se přiměla mu naslouchat, donutila se zaostřit

pohled.

“Conne?” řekla tázavě. “Jsi to ty, opravdu ty, Conne? Och, panebože! Nic nechápu! Co se stalo? Kde to jsem?” Vždyť mluví docela rozumně, pomyslel si. Nakonec třeba ani šílená není. “Jsi na Robbieho lodi Bon Adventure, zlato. Plujeme z Istanbulu do Anglie. Hledám tě už od loňského léta, ale do Istanbulu jsem se dostal teprve před několika týdny. Když ses včera pokusila zavraždit sultána, poskytlo to Ester Kirové příležitost nám pomoci. Nebýt tvého šíleného činu, nikdy bychom tě byli nezískali zpět, jedině kdybychom vzali sultánův palác útokem. Mí bratři pro to byli všemi deseti, samozřejmě. Nejspíš jsme jim zkazili legraci, má lásko,” Snažil se o lehkovážný tón. “A jak se vám podařilo mě zachránit?”

Conn jí trpělivě vyložil plán Ester Kirové a jak ji pak mladý Michael vlastníma rukama vynesl na loď. Skončil tím, že po otevření pytle našli uvnitř navíc i její oblíbenou kočku. “Tulipána? Tulipán je tady?” Aidan se rozhlédla, až jí zrak padl na zvířátko v nohou postele. “Ach, to jistě Ester! Bůh jí žehnej!” Sklonila se a vzala kocourka do náručí. Otevřel oči, a když uviděl svou paní, spokojeně zapředl. Slza jí skanula po tváři. “Džavid ho měl také rád. Říkával o něm, že je to pravý Tatar: nebojácný, dobrodružný a velký milovník.” Položila ho zpátky na postel a obrátila oči ke Connovi. “Džavid Chán je mrtev, víš. Zabil ho vlastní bratr a zničil vše, co mu patřilo, jen já jsem se zachránila. Nebyla jsem tam tehdy.” ‘Vím, drahá,” řekl Conn něžně, protože spatřil v jejích očích bolest a smutek. Sám sobě se divil, že dokáže být tak klidný tváří v tvář faktu, že jeho žena po princi zřejmě truchlí. “Sultán tvrdil, že nejsem svobodná,” pokračovala Aidan, “ale já byla! Džavid Chán mě před svatbou vyvázal z pout otroctví,a když pak byl zabit, chtěla jsem se vrátit k tobě, Conne. Tvrdili mi, že mě nepřijmeš. Říkali, že ses znova oženil a že s novou ženou máš děti. Pořád mi opakovali, že bez osvobozovací listiny nejsem volná, a sultán mě donutil být mu po vůli. Nenáviděla jsem ho! Toužila jsem ho zabít! Ach, kéž by se mi to bylo zdařilo!”

“Je to pryč, Aidan,” řekl. “Už je to za námi a teď jsi u mě,

v bezpečí.”

“A nevzal sis jinou?”

Conn se měkce usmál. “Proboha, drahá, vždyť jsem ani neměl čas na něco takového byť jen pomyslet, jak jsem se celou tu dobu honil jen za tebou. A potom, vždyť já žádnou jinou nechci. Mám přece tebe.”

“Jak bys mě teď ještě mohl chtít, Conne? Poznala jsem dokonce hned dva jiné muže. O toho prvního jsem stála a byla jsem považována za jeho právoplatnou manželku. U nás doma by se na mě samozřejmě dívali jako na cizoložnici a bigamist-ku, děvku! U nás přece panuje přesvědčení, že pokud žena upadne do otroctví nevěřících, má raději volit mučednickou smrt, než aby se dobrovolně poddala ale já tam poznala jen ženy, které všechny chtěly prostě jen přežít. Byla to chyba, že jsem zvolila život, a ne smrt? Kéž bych si takovou otázku nebyla nikdy musela položit!”

“Odpovím tedy za tebe, Aidan. Udělalas dobře, žes zvolila raději život než smrt. Nic jiného bych si ani já nepřál. Mám tě rád, drahá, jako jsem vždycky měl. Toužím po tobě, jako jsem vždycky toužil,” Vzal ji do náručí, položil ji zpět do polštářů a vášnivě políbil. Pokrýval jí tvář polibky, až se zachvěla, ale on neustával. Musel jí dokázat, že ji miluje, že ji chce, a dělal to jen tím jediným způsobem, který znal.

Svlékl jí bolerko a laskal jí ňadra lehkými polibky. Prsty si připamatovával známé obrysy jejího těla. Jemně jí podráždil bradavky, které se pod jeho dotykem vzpřímily. Překvapivě rychle ji vysvlékl z průhledných kalhot, sjel ústy až k pupku, aby ji tam políbil, načež se sám vysvlékl a položil se na ni. Vzal její tvář do dlaní, znovu ji políbil na ústa a řekl: “Zbožňuji tě, má ztracená lásko! Musíš mi věřit, Aidan.” Cítila jeho tíhu, vnímala, jak ji líbá, jak ji hladí po celém těle. Říká, že ji miluje, a ona by mu to tak ráda uvěřila! Vždyť je to Conn, její milovaný Conn. Po něm přece tesknila každičký den v zajetí! Je to její manžel, její pravý manžel! Ucítila, jak do ní vnikl, tak jemně a něžně, že ji to rozplakalo. Postupoval pomalu, chtěl, aby i ona měla podíl na rozkoši, ale jí se to nedařilo. Jako by její tělo bylo z ledu, chladné jako sníh z hor, který dováželi do Istanbulu k chlazení šerbetu. Nakonec už se Conn neovládl, podal se vyvrcholení, ale cítil, že ona z jejich spojení žádnou rozkoš neměla, a to pomyšlení ho rozesmutnilo. Ulehl vedle ní, vzal ji do náruče a snažil seji utěšit. “To je v pořádku, drahá, miluji tě.”

“Ne,” zašeptala, “není to v pořádku, ale musíš si uvědomit, Conne, že jsem byla v poslední době hrubě zneužívána. Nedokážu se toho tak rychle zbavit. Nezlob se, prosím tě, na mě a buď trpělivý! Snažně tě prosím! Jsem ti tak vděčná, žes mě přijal zpátky!”

“Ale, Aidan, já přece ani ve snu neodmítal vzít tě zpátky! Byl bych přijel mnohem dříve, ale byli jsme donuceni přezimovat v Alžíru,” a vyprávěl jí o nepříjemné překážce, která před nimi v Alžíru vyvstala.

“Já vím,” řekla jen a vytáhla si přikrývku k bradě. “Řekni mi něco o tom kocourkovi,” snažil se odvést hovor jinam. “Pročpak se mu říká Tulipán?”

Usmála se očima. “Až se probudí a uvidíš ho chodit s ocáskem nahoru, hned to pochopíš. Má na konci ocásku něco :ako pootevřené tulipánové poupě, celé oranžové, a zbytek ocasu má bílý. Vypadá to jako tulipán a to jméno mu dal Džavid Chán.” “Chceš mi vyprávět o princi?” vyptával se zvědavě. Pohlédla na něj uštvanýma očima. “Ještě ne,” řekla tiše. “Prosím tě, nenuť mě o něm mluvit. Rána je ještě příliš čerstvá, Con-ne. Řeknu ti jenom tolik: byl to dobrý člověk a tobě by se byl

líbil.”

Nevyptával se dál. Ester Kirová měla pravdu. Ten šílený počin, kdy na sultána zaútočila nožem na ovoce, bylo jen přechodné pominutí smyslů. Aidan není duševně nemocná. Ještě trpí ná-

sledky strašlivých zážitků z poslední doby, ale nepomátla se. Vrátila se nenadále do vlastního, původního světa a musí se vyrovnat s pocity viny, které ji pronásledují. Nejdřív nechtěla ani dovolit komukoliv jinému než Connovi vstoupit do jejich kajuty. Michael jim nosil jídlo a pití a nechával podnos za dveřmi. Robert Small měl pro její úzkost pochopení; vždyť strávil tolik let obchodem s Blízkým východem. Těch pár výjimek, žen, kterým se podařilo vyváznout ze zajetí, většinou mělo velké potíže s přizpůsobením se bývalému životu. Vše, čemu je od ma-lička učilo křesťanství, je utvrzovalo v přesvědčení, že spáchaly veliký hřích tím, že dobrovolně neodešly z tohoto světa poté, co zakusily hanebné sexuální zotročení, ba dokonce měly odvahu se vrátit domů a k starému životu. Jedině jeho obchodní partnerka Skye O’Malleyová se dokázala z takového zajetí vrátit bez úhony, ale to byla ovšem žena nadprůměrně silné vůle. Avšak Aidan musela být také silná, uvažoval Robbie, jinak by byla zajetí ani nepřežila, natož aby v sobě našla sílu zaútočit na sultána. Čas, říkal si Robbie, dokáže vyhojit mnohé. Čas. Času mají dost a dost, uvažoval Conn, protože jim potrvá nejméně osm týdnů, než se dostanou do Anglie. Pluli po benátské obchodní trase z Istanbulu do Řecka, kde nakrátko zakotvili, aby nabrali vodu a potraviny. Přes Messinský průliv navázali na janovskou trasu a podruhé přistáli na Sicílii. Na cestě odtud střídali obě trasy až k Baleárským ostrovům a nakonec k Gibraltaru, odkud nastoupili poslední etapu své cesty domů. Aby se vyhnula setkání se Španěly, držela se Bon Adventure dál od pobřeží. Napříč Biskajským zálivem zamířila k Británii a vklouzla do Anglického kanálu, jak se tehdy říkalo kanálu La Manche. Byl to nejdelší úsek, protože od Gibraltaru až po Londýn nepřistáli nikde.

Během cesty se Aidan postupně zbavovala rozpaků a nejistoty, takže byla konečně schopna promluvit s Robbiem a setkat se i s Connovými bratry. Ti byli už nedočkaví uvidět dámu, kvůli které strávili tolik měsíců na moři. K velkému Connovu překvapení se jeho jindy tak sebejistá choť chovala plaše a ostýchavě, ale protože se jí Shane se Shamusem styděli stejně vždyť měla za sebou takové dobrodružství! nijak si na její chování nestěžovali. Kupodivu to byl právě hubatý Brian, nejstarší, kterému se podařilo vyvést ji z rozpaků.

Schvátil ji do medvědího obětí a zaburácel: “Chudáku děvče! Tolik jsi zkusila, ale konečně tě máme zpátky! Vítej doma, Aidan, a buď Bohu chvála, říkám já!”

Aidan vypukla v pláč, ale když chtěl Conn staršího bratra pokárat, vehementně se Briana zastala. “On jediný mě doopravdy přivítal,” řekla. “Díky němu mám pocit, že mám do budoucna 396

alespoň nějakou naději na normální život. Což to nechápeš?” Pak sama Briana objala. “Děkuji ti, předobrý bratře,” řekla s očima upřenýma do jeho. “Děkuji ti z celého srdce.” Brian se k pobavení bratrů začervenal a dal tak podnět k nekonečným žertům na svůj účet, že má pro Aidan slabost. Možná tomu tak i bylo, protože Brian byl povahou válečník a něco v Aidan mu napovídalo o její vlastní vnitřní síle a hrdosti a nacházelo odezvu v jeho srdci. Na okamžik se Aidan v očích zablesklo známé šibalství, ale ke Connově lítosti rychle zas zmizelo. Nepřestával se trápit duševními zmatky své ženy. Od začátku se snažil obnovit intimní soužití, aby jí dokázal svou lásku a oddanost. Neodmítala ho sice, ale bylo zřejmé, že z milování nemá ten požitek jako kdysi. Nakonec se odhodlal se jí na to zeptat, protože ač jí to neřekl někdy mu milování s ní připadalo jako důvěrnosti s mrtvou.

“Mám tě ráda,” odpověděla. “Nikdy jsem tě nepřestala milovat, i když už jsem se někdy vzdávala naděje, že tě ještě kdy uvidím. Dokážeš si to představit, Conne? Vzdala jsem se vší naděje, protože už žádná nezbývala. Má přítelkyně Safíja se dostala do harému ve dvanácti. Byla dcerou benátského místodržícího na Krétě, ale přesto pro ni jako pro žádnou ženu tam nebylo naděje. I když mé srdce patřilo a patří jen tobě, smířila jsem se se situací, s osudem, jak by to nazvali Turci. Smířila jsem se a pokusila jsem se vybudovat si nový život po boku Džavida Chána. I on byl osamělý a sklíčen zármutkem, poté co mu jeho bezbožný bratr zabil obě manželky a všechny děti. I jemu jako mně zmizelo do nenávratna všechno, co miloval. Říkala jsem už, že to byl člověk předobrý, a když nás tak osud svedl dohromady, smířili jsme se s tím a utěšovali jsme jeden druhého. Bylo to mezi námi takové, jako kdysi mezi tebou a mnou. Ester Kirová ti vyprávěla, co se seběhlo poté, co byl Džavid Chán zavražděn. Nemohla bych tvrdit, že je sultán Murad špatný člověk, ale je zcela ve vleku chtíče. Nedokážu mluvit o tom, co se mezi námi udalo. Možná ti to nebudu schopna říci nikdy. Nemohu nic předvídat, ale musím říci, že ať mezi námi dvěma či mezi mnou a Džavidem Chánem kdy přeskočila jiskra slasti, pak tato jiskra teď zhasla, či snad jen doutná, pokud nezmizela navždy.

Za poslední rok jsme oba mnoho vytrpěli, Conne. Nechci ti způsobovat další utrpení, ale když budeš i nadále vyhledávat mé lože, pak se tomu nevyhnu. Snad až se dostanu domů, snad potom se to změní. Tolik toužím po zelených kopcích Worcestershiru, Conne! Tolik potřebuji svůj Pearrock Royal! Jedině tam má duše zas ožije, pevně v to věřím. Dokážeš to pochopit? Vydržíš mě ještě mít rád?” 397

“Vidím, že tě tvá upřímnost neopustila, cos byla pryč,” odpověděl tiše.

“Jsem jaká jsem, můj pane, a kdysi jsi mě takovou měl rád,” odpověděla pohotově.

“Pořád tě mám rád takovou,” řekl a s úsměvem jí pohlédl do očí, takže ji na okamžik až zahřálo u srdce. Přitáhl si ji do náručí. “Nechci jen, aby ses mi vrátila jen napůl, Aidan, chci tě zpět celou a tak musím čekat, až zas mi budeš moci dát i to, co teď nemůžeš.”

Položila mu rudozlatou hlavu na prsa, na samet kabátce a tiše, zhluboka si povzdechla. “Víš, jednou jsi mi řekl,” začala, “že naše láska potrvá na věčné časy. Tehdy jsem si myslela, že ti rozumím, ale teď poznávám, že vlastně teprve začínám chápat, můj pane manželi. Děkuji nebi, že tys přes své mládí význam těch slov dávno pochopil a že se jimi řídíš.” Bradou se třel o její temeno a dlaní jí přejížděl po vlasech. “Jsme teprv na začátku, Aidan, má lásko,” šeptal. “Důvěřuj mi, jako jsi mi vždycky důvěřovala, a spolu všechno překonáme, protože to nejhorší je už za námi a máme zas jeden druhého, což je to hlavní.”

KAPITOLA 17

Přistáli v Londýně a Aidan s Connem z Bon Adventure jen přesedli do velké, pohodlné bárky, která patřila ke greenwood-skému sídlu. Měla je zavést po řece až do Oxfordu. Nebyla to sice nejrychlejší cesta, ale zato nejpohodlnější. Aidan vzpomínala, jak spolu naposledy absolvovali tuhle cestu, tenkrát v časech nevinnosti, ještě před nešťastnými událostmi, které je postihly. Do Anglie se vrátili právě devatenáctého srpna, v den pětadvacátých Aidaniných narozenin, prvních, které měla strávit s Connem. Na shánění dárku nebyl čas, ale bárka byla přímo vystlaná květinami stejně jako jejich ložnice v hostinci, kde strávili první noc ve vlasti. V Oxfordu už na ně čekal velký cestovní kočár a Aidan se poprvé setkala s několika svými služebníky, ale k jejímu překvapení se jak Martin, kočí, Jk Tom, jeho pomocník, chovali, jako by se panstvo bylo vrátilo z nedaleka, jak později

svěřila Connovi. Prostě jen pozdravili, přivítali je a dál nic. “No ano, to je přesně to, co si myslí,” informoval ji. “Myslí si, že jsme po mém propuštění z Toweru byli odesláni do vyhnanství na sestřin zámeček Belle Fleur ve Francii, abychom tam přečkali, než se bouře kolem spiknutí přežene. To by tak bylo v Alžbětině stylu.”

“Takže nikdo neví, kde jsme ve skutečnosti byli?” znělo to

nadějiplně.

“Mág a Cluny to vědí, samozřejmě. Má sestra Skye a její manžel Adam také.” Aidan přikývla. Měla svou švagrovou ráda a tušila, že ji nebude odsuzovat za to, čím musela projít. Jen kdyby mohla najít ztracený duševní klid, říkala si, ale to se ukázalo jako úkol nad jiné obtížný. Byla natolik rozumná, že sama sebe neobviňovala, ale toho, co musela vytrpět v Muradově harému, se žádným způsobem nedokázala zbavit. Vzpomínky ji pronásledovaly ve dne v noci.

Venkovská krajina kypěla úrodou pozdního léta a některá pole byla už sklizená. Vládlo sucho a cesty byly prašné, ale přesto se Aidan nepřestávala vyklánět z okénka kočáru, jak začínala poznávat známá místa. Nakonec se v zatáčce objevilo samo sídlo Pearrock Royal a tu se radostí až rozplakala. Už nedoufala, že je ještě někdy v životě uvidí.

Když zatočili na příjezdovou cestu, vtáhl Conn manželku dovnitř kočáru a začal jí otírat oči vlhkým šátkem, protože se jí na tvářích mísil prach se slzami. “Přece nechceš vypadat jako nějaká ubrečená holčička, zlato,” nabádal ji. “Poslal jsem dnes ráno jednoho podkoního napřed a všechno osazenstvo nás očekává.”

A vskutku: čekal tu majordom Beal s manželkou, hospodyně Erwina, kuchařka Leoma, Rankin, Haig, mladý Beal, správce, a jeho bratr Harry, hajný, a všichni jejich pomocníci až po piko-líka a nožíře. Stáli tu seřazeni podle hodnosti, usmívali se zeširoka na pána i paní, a vítali je víc než po roce zas doma. Aidan pátrala očima v hloučku, až našla, koho hledala: Mág, zavěšenou do Clunyho a kupodivu najednou nějak starší, než si ji pamatovala.

“Mág!” Aidan podávala ruku vpravo-vlevo všem a prodírala

se až k věrné komorné, aby ji mohla chytit do náručí. “Má nejdražší Mág!”

“Díky Bohu, mé dítě,” plakala Mág. “Buď Bohu dík, že jste zas v pořádku doma!”

“Ale no tak, Mág, vždyť přece Francie není na konci světa a slibuji ti, že už neodjedu nikdy!”

Mág ještě nebyla tak stará, aby ztratila vyřídilku, ale pro tu chvíli neřekla nic, jen Aidan objímala, zatímco se všichni na pána a paní usmívali, šťastni, že je mají zas doma. Panství bez pána a paní nebylo úplné.

“V domě na vás čekají lord a lady de Marisco,” hlásil majordom Beal, když se konečně dostal v záplavě pozdravů ke slovu. Skye stačil jediný pohled na Aidan a bylo jí jasné, že se tu stalo něco vážného, ale co, to bude muset zjistit až časem. Sama byla na Středním východě dvakrát v životě; poprvé to byl zážitek jedinečný, ale podruhé vyslovená hrůza. A potom, ona

už byla tehdy přece jen zkušenější v otázkách sexu než Aidan. Viděla na Aidan, jak je unavená, a tak švagrovou jen pozdravila a přivítala, ale pak se brzy i s Adamem odporoučela. Jak měla Aidan Skye ráda, v tu chvíli jí ráda viděla paty. Zatoužila být sama a neměla náladu na plané povídání. Když se s příbuznými rozloučila a zamávala jim na cestu, obešla dům dozadu do zahrady a začala se pomalu procházet po známých milých cestičkách mezi růžemi, astrami, různobarevnými karafiáty a hvězdicemi v plném květu. Velcí žlutočerní čmeláci lenivě vycucávali sladký nektar z květů a při známém bzukotu jí připadalo, jako by se byla nikdy nevzdálila. Vrátila se do domu, dotýkala se jednotlivých kusů nábytku, ohmatávala závěsy, prsty přejížděla povědomé řezby na opěradlech křesel. Vdechovala vůni domova, směs starého dřeva a bylinek, závan z kuchyně a vůni květin ve vázách, které plnily pokoje. Doma! Je opravdu doma.

Conn ji nechal bezcílně bloudit, nebránil jí. Uvědomoval si, jak je Pearrock Royal jeho ženě drahý. Jeho žena. Celý život neklidně těkal, nevěda, co vlastně hledá, dokud ho Alžběta Tudorovna nezasnoubila s Aidan. Pro politiku nebyl stavěný. Bohatý byl až dost a jeho krásná tvář i břitký vtip mu zjednaly oblibu u dvora i u královny. Přesto mu to nestačilo. Pořád ho nic neuspokojovalo, dokud nepoznal a neoženil se s Aidan a nezjistil, že je vlastně docela obyčejný mužský, věrný manžel. Po boku nějakého pěkného, povrchního kotěte by tuto stránku své povahy byl vůbec nepoznal, ale po boku inteligentní Aidan se teprve projevily nejlepší stránky jeho povahy. Jak je rád, že ji má zpět a ať už má problémy jakékoli, on tu vždycky bude, aby jí je pomohl překonat. Vskutku to je takhle jednoduché. První týdny přešly klidně a už se zdálo, že Aidan znovu nabývá duševní rovnováhy. Jak si začínala zvykat na novou situaci, nabývala znovu ztraceného sebevědomí. Ještě se sice Connovi nedokázala plně oddat, ale začínala mu už na veřejnosti i v soukromí projevovat víc a víc citu, takže doufal, že se mezi nimi vše co nejdřív urovná. Až jednoho dne byly jeho naděje vážně otřeseny, když se vrátil domů z obhlídky hospodářství a zjistil, že se Aidan zamkla v ložnici a nechce vyjít. Mág vzlykala: “Nechce se mnou ani mluvit, mylorde!” “A jak dlouho už tam je?” vyptával se komorné, která už byla na prahu hysterie.

“Nevyšla ven celý den, mylorde. Když jsem jí přinesla snídani, byly dveře zamčené a nechce mě pustit ani dovnitř. Och, co jen se to děje?”

Conn nařídil služebnictvu, aby zůstalo dole, sám pak vystoupil po schodech a dlouhou chodbou prošel až ke dveřím ložni-400

ce. Zastavil se, naslouchal, ale nebylo nic slyšet. “Aidan?” zavolal. “Aidan, lásko, co se děje?” Odpovědí mu bylo hluboké ticho. “Aidan, jestli neotevřeš, budu muset vyrazit dveře. Všichni už jsou strachy bez sebe, protože tě takhle neznají. Doopravdy chceš, abych zničil ty krásné dveře i zámek a dokonce se zranil, protože bez toho se to neobejde?”

Chvilku se zdálo, že nepřijde žádná odpověď ani na tak důraznou prosbu, ale pak se za dveřmi ozvalo: “Chci mluvit se

Skye.”

“Dobrá, pošlu pro ni, ale zatím mi snad otevřeš, ne?” “Ne, otevřu jenom Skye.”

“Dobře, dobře, pojedu na Queen s Malvern sám, Aidan, a přivezu sestru.” Bylo jasné, že už nic dalšího z Aidan nevypáčí, takže se otočil a seběhl do hlavní síně, kde už se všichni obyvatelé zámečku shromáždili v nervózním očekávání. “Není třeba se strachovat,” uklidňoval je. “Jděte za svými povinnostmi. Jedu pro sestru, protože si vaše paní přeje s ní mluvit. Zřejmě je to jen nějaký ženský vrtoch.” S předstíranou veselostí se zasmál a vyšel z haly. Osazenstvo ho sledovalo užaslými pohledy, vyvedeno z míry ještě víc, protože svou paní znali jako praktickou osobu, která si v trucování nikdy nelibovala. Conn odjel na koni, vzal to zkratkou přes pole, a Skye i s Adamem se bez meškání rovněž koňmo s ním vrátili. Adam se připojil na němý rozkaz, který četl v manželčiných očích; už dávno se naučil rozumět jejím pohledům. Bylo mu jasné, že si Skye přeje, aby pobyl s Connem a uklidňoval ho. “Neřekla ti, oč jde?” zeptala se cestou Skye. “Nic jsi na ní v poslední době nepozoroval?”

“Dohromady nic. Necítila se posledních pár dní dobře, ale mysleli jsme si, že je to jen změnou počasí. Vždyť ona je v podstatě silná a odolná, ale ten poslední rok toho na ni bylo asi přece jen moc.”

Když dojeli na Pearrock Royal, vyběhla Skye hned po schodech nahoru a bratra s manželem nechala čekat v hlavní síni. Zaklepala na dveře ložnice a volala: “Aidan, tady je Skye. Pusť

mě dovnitř.” “Jsi sama?” “Ano.”

Ozval se zvuk klíče, otáčejícího se v zámku a dveře se otevřely. “Pojď dál,” řekla Aidan, vtáhla švagrovou do pokoje a hned za ní zavřela a zamkla. Pak teprve se obrátila k ní. Skye se zarazila, když ji viděla. Měla na sobě jednoduchý hedvábný noční úbor, ve kterém zřejmě spala a od rána se ne-převlékla. Krásné vlasy měla zcuchané a’splihlé. S fialovými kruhy pod očima vypadala jako duch. Ani nepočkala, až se Skye 401

zeptá, ale s tupým pohledem upřeným na krásnou švagrovou prohlásila hrobovým hlasem: , Jsem těhotná.” “Ale to je přece skvělé!” odpověděla Skye nadšeně. “Proč jsi z toho tak zničená, Aidan?”

“Nevím, jestli je to Connovo dítě!” vykřikla zoufale.

V tu chvíli bylo Skye všechno jasné. Vzala Aidan do náručí

a řekla jen: “Řekni mi všechno.”

Ten srdečný a soucitný tón stačil, aby Aidan skanulo pár slziček, které tak dlouho zadržovala. Trochu se jí tím ulevilo. Chvilku tiše plakala Skye na rameni, pak najednou přestala, stejně náhle jako začala, přitáhla švagrovou k posteli, kde se obě usadily, a začala vyprávět.

“Přišla jsem tenkrát o dítě, hned jak mě unesli, měla jsem potrat na palubě lodi cestou do Alžíru. Od té doby jsem neměla pravidelnou menstruaci. Nikdy nevím, kdy ji mám dostat. Takže ani teď nevím, čí je to dítě, které nosím pod srdcem. V poměrně krátké době jsem měla styk celkem s třemi muži. S princem Džavidem Chánem, se sultánem a s Connem. Nedokážu říct, s kterým z nich jsem počala. Jak se, prosím tě, mám radovat? Co když to dítě není Connovo?”

“Jestli si nejsi jistá ty, pak si nemůže být jistý ani Conn,” řekla Skye. “Jak znám bratra, určitě každé tvoje dítě uzná za

své.”

“Nevadilo by mi, kdyby to bylo dítě Džavida Chána,” řekla Adian smutně a hned se zarděla. “Musíš si o mně myslet, že jsem hrozně nezodpovědná, když takhle mluvím, ale svým způsobem jsem ho měla ráda a byl to hodný člověk. Kdybych jen ti to dokázala vysvětlit! Tam na Východě je všechno tak jiné! Pokládali mě tam za jeho právoplatnou choť, protože se se mnou oženil podle rituálu své víry a vyvázání z otroctví mi dal jako svatební dar.” Povzdechla. “Tohle tady nikdo nepochopí.” “Já to chápu,” odpověděla klidně Skye, “protože já, má milá Aidan, byla kdysi ve stejné situaci jako ty. Po smrti svého prvního manžela, Dona O’Flahertyho, jsem se chystala provdat za svou první lásku Nialla, lorda Burkeho. Tehdy už jsem měla dva syny, a ačkoliv mi bylo sotva osmnáct, musela jsem podle otcova přání převzít zodpovědnost za blaho celé rodiny. Měla jsem sice pět bratrů, ale byli tehdy ještě příliš mladí a moje starší sestry nebyly schopné ani ochotné takové břemeno nést. Proto mě otec na smrtelné posteli ustanovil O’Malleyovou z Innisfany, hlavou rodiny. Connovi byly tehdy právě tři roky.” Usmála se.

“Zatímco jsem truchlila po otci, nesložila jsem ruce v klín, ale přebudovala jsem námořní flotilu naší rodiny v úctyhodné obchodní loďstvo. Mělo tehdy vyplout do Alžíru a bylo domluveno, že je tam ještě před svatbou s Niallem doprovodím. Niall, chudák, Bůh mu buď milostiv, neměl k moři žádný vztah, nicméně se rozhodl jet také. Už nám do Alžíru zbývalo jen pár dní cesty, když nás přepadli alžírští piráti. Naše vlaječka, označující volný průjezd, vzala v bouři za své a tak ti piráti, původem z Alžíru, nevěděli, že se plavíme pod ochranou samého alžírského deje.

Došlo k boji, já byla zajata a všechno nasvědčovalo tomu, že byl Niall Burke zabit. Alespoň já jsem si to myslela. Ztratila jsem paměť dík šoku, a když jsem nabyla vědomí, zjistila jsem, že jsem v držení Chálida el Beje, známého v Alžíru jako Pán

kurev. Nepamatovala jsem si nic, jen své křestní jméno. Ale on mi dal oficiálně jiné jméno, Muna el Chálid, což znamená Touha Chálidova, ale v soukromí mi dál říkal Skye. Chálid mě chtěl nejprve vycvičit a umístit ve svém nejluxus-nějším nevěstinci, zvaném Dům štěstí, ale místo toho se do mě zamiloval a já do něho. Když se se mnou podle muslimské víry oženil, osvobodil mě z otroctví stejně jako tvůj Džavid Chán

tebe.”

“Opravdu?” vydechla Aidan s očima rozšířenýma údivem. “Byli jsme spolu velice šťastni, Chálid a já,” pokračovala Skye. ‘Trochu mě sice vadilo, že jsem se pořád nedokázala rozpomenout na minulost, pamatovala jsem si jen jméno Skye. Právě během tohoto svého prvního pobytu jsem se seznámila s Robbiem. Byl tehdy Chálidovým obchodním partnerem v jistém riskantním obchodním podnikání, na kterém se podíleli rovným dílem, a tak také jsem poznala astrologa Osmana, jenž se mi později stal nejlepším přítelem. Dohližitelka Jasrmna, otrokyně, která tehdy vedla Dům štěstí, byla do Chálida el Beje po léta zamilovaná, a když se pak oženil se mnou, krutě žárlila. Nejlepší přítel Chálidův, Džamil pasa, velící kapitán pevnosti Kasba v Alžíru, mě jednou spatřil nezahalenou a začal se mi dvořit. On i ubohá Jasmína se proti nám spikli a Džamil ji přiměl uvěřit, že se jí podařilo zavraždit mě ve spánku, zatímco ve skutečnosti zabila Chálida. Když poznala svůj omyl, všechno doznala, načež si sama vzala život.

Protože mě stačila před kapitánem varovat, dokázala jsem Džamilovy milostné pokusy odrážet po dobu třiceti dní povinného smutku. Mezitím se mi s Robbieho pomocí podařilo propašovat Chálidovo jmění do Anglie a pak i uniknout Džamilo-vi. Byl to neuvěřitelně zlý člověk. Těsně před odjezdem mu manželka mého sekretáře Marie poslala mísu otrávených sladkostí. Snědl je všechny na posezení, protože to byly jeho oblíbené, a přimíchaná droga mu přivodila doživotní impotenci. To byla tehdy rafinovaná pomsta!”

“Kdybych tak mohla provést něco takového sultánu Muradovi!” řekla Aidan s takovým patosem, že by to do ní byla Skye nikdy neřekla. “Ach Bože, jak jen jsem ho nenáviděla!” dodala Aidan. Hlas se jí zlomil a oči se zastřely trýznivou vzpomínkou. “Kdybys jen tušila, Skye, co mi dělal! Hrozné věci!” “Vyprávěj mi o tom,” nabádala ji Skye. “To nemohu,” zašeptala Aidan.

Skye se naklonila kupředu a vzala její ruce do svých. Modrozelené oči jí zářily pochopením. Vážně pokračovala: “Podruhé jsem navštívila Alžír až po mnoha letech, Aidan. Mezitím jsem byla vdaná za Geoffreye Southwooda, který bohužel zemřel spolu s naším mladším synem při epidemii záškrtu. Po jeho smrti, kdy se mi mezitím vrátila paměť, jsem se konečně stala manželkou Nialla Burkeho. Narodily se nám dvě děti, ale byly ještě malinké, když byl Niall zajat a prodán na galeje. Tam si ho povšiml jistý otrokář a vykoupil ho, protože ho chtěl výhodně prodat princezně Turkchán, nevlastní sestře tvého sultána Murada, půvabné vdově z města Fez v marockém království. Princezna měla neukojitelnou zálibu v mužích a vydržovala si mužský harém, k všeobecnému pohoršení. Nikdo se ovšem neodvažoval zasáhnout, protože byla dcerou mocného sultána Se-lima, pohádkově bohatá a přes svůj způsob života u svého lidu velice oblíbená.

Když jsem zjistila, kde se Niall nachází, snažila jsem se ho osvobodit. Abych se však dostala do města Fez, prohlášeného za svaté a tudíž cizincům a nevěřícím zakázané, musela jsem se stát členkou domácnosti nějakého občana Fezu. Astrolog Osman měl ve Fezu synovce Kedara. Když zas jednou přijel do Alžíru s karavanou a byl ubytován u Osmana, představil mu mě jako otrokyni z bazaru.

Kedar byl, má drahá, ten nejchlípnější muž, jakého jsem kdy poznala. Pokud se žen týkalo a později hlavně ve vztahu ke mně, byl nenasytný. Jeho smyslnost neznala mezí. Rád si bral

do ložnice několik žen najednou, rád pozoroval, jak se milují ravzájem. Vymýšlel celé scény, v nichž měla každá žena jeho harému svou úlohu. Používal různé masti, krémy a divotvorné nápoje, měl dokonce několik odporných napodobenin vlastního údu ze slonoviny, které používal buď k dráždění, jako nástroj rozkoše, nebo naopak k trýznění, jak se mu hodilo. Nemůžeš mi, Aidan, ohledně Murada svěřit nic, co bych neznala, nebo co by mě šokovalo. Máš-li se těch vzpomínek zbavit, musíš se k tomu postavit statečně, čelem.”

Aidan váhavě začala: “Džavid Chán byl něžný milenec. Naučil mě pár věcí, které mi přinášely rozkoš. Něco nového, co se mnou Conn nedělal.”

Skye se usmála. Dovedla si představit, co asi tak Džavid Chán Aidan naučil a co s ní Conn nedělal. Conn nemohl vědět protože mu to nikdy nikdo neřekl že mezi milováním s ženou “počestnou” a ženou “špatnou” není zas tak velký rozdíl. “Doufám,” řekla nahlas, “že Connovi povíš, co tě princ naučil a co ti dělalo dobře.”

“Myslíš, že mám?” Aidan na to udiveně.

“Když mu to neřekneš ty, tak kdo tedy?” nabádala ji Skye. “Ale pokračuj, prosím tě, jak to bylo dál?”

Aidan dál vyprávěla svůj příběh, hlas jí občas zakolísal, zvlášť když popisovala nebo se snažila popsat perverzní choutky sultána Murada. Nakonec nemohla už dál a oči se jí zalily slzami. Skye na okamžik zavřela oči, protože i ji v tu chvíli přepadly temné vzpomínky. “To je v pořádku, Aidan,” snažila se švagrovou uklidnit. “Rozumím ti, vím, co chceš říci, ale ani mi to nemusíš vykládat. To, co s tebou sultán provozoval, je navýsost kruté perverzní chování, kterým si někteří muži chtějí dokazovat svou nadřazenost.”

“Bylo mi to odporné,” řekla Aidan prudce. “Cítila jsem se tak bezmocná, tak ponížená ale to byl jenom začátek. Někdy přivolával další ženy, aby se zúčastnily našich hrátek, a pak ty hrozné stříbrné kuličky! Těmi mě obzvláště rád mučil!” To slyším prvně, říkala si Skye. “Řekni mi, co to bylo,” vyptávala se, upřímně zvědavá, a Aidan jí vyhověla. “Panebože!” křižovala se lady de Marisco, když Aidan skončila. “Myslela jsem si, že už znám všechno, ale o těch tvých stříbrných kuličkách jsem ještě neslyšela, Aidan.”

“Prý to byl dar sultánovi od čínského císaře,” dodala Aidan. “Oh, Skye! To ti bylo tak strašlivé! Sultán neměl nikdy dost. Některou noc mě trápil až do rána a ještě si pozval dvě nebo tři další ženy a já musela přihlížet, jak si s nimi užívá. Bože všemohoucí, jak jen jsem ho nenáviděla a jak se modlím, aby to dítě nebylo jeho!”

“To dítě je především tvoje, Aidan. Na to nikdy nezapomínej! Je to tvoje dítě a ponese tvé jméno, stejně jako je nese Conn. Musíš bratrovi popravdě říci, z čeho máš obavy. Pochopí to.” “Jak by jen mohl?” plakala Aidan. “Což by mohl přijmout takovou hanbu? Samozřejmě, světu můžeme dál předstírat, že jsme byli dočasně ve vyhnanství ve Francii na rozkaz královny, ale, Skye, on i já přece víme, jak se věci mají! Strávila jsem přes rok v zajetí a v intimním poměru s dvěma muži, zatímco jsem byla vzdálena od manžela. To si nemůžeme zastírat a teď jsem navíc těhotná! Čekám dítě, a mám pochybnosti ohledně otcovství, Bůh mi buď milostiv! Jak bych mohla smýt z čela toho nevinného tvorečka hanebné znamení nemanželského původu?” 405

“Podívej, Aidan, i já kdysi měla manžela muslima. Zdejší společnost by, jak víš, nikterak neuznávala dítě z takového svazku a vidíš, má nejstarší dcera Willow je přesto naprosto úctyhodná mladá dáma, nebo snad ne?” “Willow že je dcera Chálida Beje?” Aidan strnula. “Ano,” řekla Skye klidně, “a musím trvat na tom, aby sis to nechala pro sebe, Aidan. Ani Willow sama neví, že byl její papá sám Pán kurev v Alžíru. Pro klid její mysli se jí dostalo informací o evropském původu jejího otce byl totiž renegát, po-islámštěný Španěl k plné spokojenosti její i okolí. Willow se narodila tady, v Anglii, a vzdor irskému původu své matky a španělskému svého otce, který se později stal alžírským bejem, je z mých dětí ta nejangličtější.” Skye se při vzpomínce zachichotala. “Kupodivu jí zdejší mravy výborně vyhovují, a kdybys mě zabila, nechápu, jak je to možné.” Stiskla Aidan ruku. “Pokud se to dítě nenarodí s takovou podobou, jako by otci z oka vypadlo, nemáš zkrátka šanci poznat, který z těch tří to byl. Nezavrhuj je předem, jen proto, že se obáváš, že by mohlo být Muradovo. Dítě za rodiče přece nemůže. A co se Conna týče, myslím, že je natolik slušný a citlivý a jistě v tom se mnou souhlasíš že uzná, že ses stala nešťastnou obětí okolností; a mimoto, pořád zůstává naprosto reálná šance, že otcem je on.”

“Opravdu si to myslíš?” Aidan se vracela naděje.

“Samozřejmě,” odpověděla Skye, a když viděla výraz úlevy

na Aidanině tváři, byla ráda, že použila tak utvrzující tón. Vždyť

ani nemohla vědět, jaká je pravděpodobnost, že by otcem dítěte

mohl být její bratr.

“Tolik jsem se bála,” svěřovala se Aidan. “Teprve před několika dny mě napadlo, že bych mohla být v jiném stavu. Bylo mi totiž několikrát ráno špatně a bolí mě bradavky. Když jsem si uvědomila, že jsem nejspíš v tom a že nemohu určit otce, úplně mě to zničilo.”

“To je pochopitelné,” poznamenala Skye suše, “ale teď si budu muset promluvit s Connem. Dobrý Bože, Aidan, v životě jsem neviděla chlapa tak zamilovaného, jako je on do tebe! Úplně jsi ho zkrotila. Bude tou novinkou prostě nadšený a ani mu na mysl nepřijde, že by nemusel být otcem!” “Ale stejně mu to budu muset říci,” trvala Aidan na svém. “Radši bych umřela, než abych mu ublížila. Kdyby to dítě bylo syn, nebylo by přece ode mě fér, abych mu cizího potomka vnutila jakožto dědice. Conn musí vědět, jak se věci mají, a sám rozhodnout, zda dítě uzná. Jestli to neučiní, odejdu pryč, porodím někde v ústraní a dítě dám na vychování nějaké slušné rodině.” 406

“Nezavrhne ani tebe, ani dítě,” řekla Skye přesvědčeně. Bratra dobře znala, věděla, že není bezcitný. “Mohla bys ho, prosím tě, přivést?” poprosila Aidan. Skye přikývla na souhlas, vyběhla z pokoje a dolů po schodech najít bratra a přivést ho k manželce. Aidan zatím běžela k prádelníku, vytáhla čistou noční košili z krémového hedvábí, zdobenou růžovými stužkami, a rychle se převlékla. Pak uchopila kartáč z jezevčích štětin a začala si intenzivně kartáčovat zcuchané vlasy, až byly krásně lesklé a hladké. Kolem vážné tváře jí zářily nadýchané kučery. Už slyšela na schodech známý Connův krok, chytila tedy ještě rychle lahvičku s parfémem a navoněla si místečka za ušima, na zápěstí a vpředu krční jamku. Jen lahvičku odložila, už stál její manžel ve dveřích. Na chvíli se v rozpacích zastavil, nevěděl, zda ji má obejmout nebo ne, a Aidan se musela usmát, když si vzpomněla na Skyeina slova. Měla pravdu, je do ní zamilovaný; to vědomí jí dodávalo síly.

“Budu mít dítě,” řekla tiše a odmlčela se.

Obličej se mu rozzářil, ale hned zase zvážněl. “Ty nejsi ráda, zlato? Proto jsi byla ty poslední dny taková nesvá?” Najednou se jí chtělo smát. Nesvá? Trochu slabé slovo! Panebože! Ale hned se zklidnila. “Čekat dítě s tebou je přece pro mě štěstí, můj nejdražší. Neumíš si představit, jak jsem želela ztrátu toho prvního, když jsem o něj přišla tak brzy, sotva bylo počato, ale utěšuji se jen tím, že se alespoň nenarodilo v otroctví. Ne, Conne, pomyšlení na tvé příští dítě mě nerozesmutňuje, mám jenom strach, že by nemuselo být tvoje!” Pokračovala dál, vysvětlila mu svou nejistotu a zakončila: “Nemusíš to dítě uznat za své, Conne. Než na mě bude můj stav vidět, najdeme si nějakou přijatelnou výmluvu, odjedu a pak ho dám na vychování,

jako se to dělá se všemi levobočky bohatých lidí.” “A ty by sis něco takového přála, Aidan?” V duchu se ptal sám sebe, co by si přál on. Teprve mu začal docházet pravý význam jejích slov. Nejsem si jistá, že je to dítě tvoje, řekla. Když to neví ona, jak to má vědět on? Opravdu by chtěl vychovávat cizího syna? Uznat ho jako svého dědice? Bůh mu pomáhej. Miluje ji sice z celého srdce, ale něco takového? “Ne, nepřeji si zbavit se ho, ale nechci ti ho vnucovat, Con-ne. Co když to bude syn? Přece ti nemohu vnutit dítě jiného muže jako tvého dědice?”

“Sama jsi řekla, Aidan, že nevíš, jestli to dítě je moje, ale klidně může být, a já sám bych si raději myslel, že je, drahá. Už nechci slyšet žádné nesmysly o tom, jak někam odjedeš nebo že je dáš na vychování, Aidan. Tohle dítě je jednou naše. Narodí se tady, na Pearrock Royal, jak se sluší a patří a já ho budu mít 407

rád a budu ho rozmazlovat, až se ti to nebude líbit!” No, panečku, Conne, chlapče, říkal si v duchu, to jsou silná slova, ale když viděl na její tváři výraz úlevy, donutil se k úsměvu, který se šířil, když mu odpověděla svým starým známým nekompromisním stylem: “Moje děti se rozmazlovat nebudou, Conne,” řekla přísně. “Musí být tělesně i duševně silné a odolné a naučit se nést zodpovědnost, která bude vyplývat z jejich společenského postavení.”

“Přesto je hodlám rozmazlovat, a stejně tak tebe,” škádlil ji a konečně, konečně! překročil vzdálenost mezi nimi a vzal ji do náruče. Vášnivě ji políbil na ústa, až se jí hlava zatočila a samým štěstím se až zapotácela. “Miluji tě, Aidan. Vždycky tě budu milovat a budu ti to opakovat pořád a pořád, až tomu uvěříš, drahá. A teď, jestli se necítíš moc slabá, byl bych rád, kdyby ses oblékla a šla se mnou dolů ke stolu, ať spolu oslavíme nadcházející příchod prvního potomka, jehož narození se očekává… ” tázavě naklonil hlavu ke straně: “Kdy?” Aidan se poprvé ten den šťastně zasmála. “Na konci zimy, možná začátkem března.” Stydlivě se pousmála. “Ještě se, můj pane, můžeme milovat,” a zčervenala.

Sevřel ji v objetí a touhou až zasténal. “Aidan, má drahá ženo, víš to jistě?” Vzhlédla k němu a v stříbrošedých očích jí zazářilo nějaké nové, jiné světélko. “Nejdražší Conne, když už jsme se domluvili ohledně dítěte, pokládám za hloupost odpírat si cokoli jen kvůli krutosti a perverzitě někoho jiného. Vždyť tys mi, drahý manželi, neublížil, a přesto musíš kvůli sultánovi trpět. Pořád ještě je to pro mě, Conne, těžké, protože se mi staré známé pocity pořád ještě nevrátily; sama nevím proč. Jako by veškerá vášeň ve mně zamrzla, ale možná, že časem silou tvé lásky znovu ožije. Modlím se za to, Conne, protože tě mám moc

ráda.”

Tiskl ji k sobě, vdechoval jemnou vůni levandule a znovu si uvědomoval, o čem vlastně nikdy nepochyboval, že totiž není nemocná ani šílená, je to jeho Aidan, je jenom raněná a na něm je, aby se uzdravila. Dlouho jí hladil jemné husté vlasy a pak řekl: “Oblékni se a pojď večeřet, lásko. Mám ti pomoci?” Vzhlédla k němu pobaveně a ústa se jí zvlnila úsměvem, když odpověděla: “Radši mi pomoz ty než Mág, ta by kolem mě tolik nadělala, že bych se z toho zbláznila. Ale dokážeš to, aniž bychom skončili jinak, Conne?” Ustoupila o krok, uchopila lem košile, stáhla si ji jedním pohybem přes hlavu a odhodila stranou. “Tak, začneme?” zeptala se.

Čím jen to je, říkal si, že kdykoliv ji znovu vidí nahou, zdá se mu stále dokonalejší? Rád by byl řekl ,k čertu s večeří”, povalil ji na postel a líbal a laskal ji, co si jen srdce žádá. Byl by

rád zavolal Mág, aby šla sestře a švagrovi do velké síně vyřídit, že se mají vrátit domů! “Nuže?” opakovala Aidan.

S povzdechem otevřel zásuvku se spodničkami a košilkami, vytáhl, co potřeboval a začal ji oblékat. Když se mu zas vrátil smysl pro humor, řekl: “Ať mi nikdo neříká, že se neumím ovlá-

dat, madame. Právě přináším velkou oběť ve jménu slušnosti.” Aidan se zasmála. “Můžu Skye a Adamovi vzkázat, ať jdou domů,” škádlila ho. “Ale nebylo by to fér, když jsem je sem nechala přivléct od jejich vlastního stolu, ani jsem je nenechala dojíst.” Navlékala si jemné punčošky, schválně mu dopřávajíc pohled na své dlouhé, pěkně tvarované nožky. Podala mu hedvábné podvazky a natáhla nohu.

Conn pomalu navlékal své ženě první podvazek, pěkně nahoru, až na stehno, kde ho pevně zavázal, tak aby neškrtil, načež vtiskl vlahý polibek na jemnou kůži nad ním. Když zaslechl, jak překvapeně vzdechla, sklonil se a navlékl ještě druhý, i druhé stehno pozdravil stejně.

“Ty ďáble,” zamumlala, ale neznělo to káravě. Pak si oblékla skořicové hedvábné šaty, které jí pomohl zapnout. Měly ve výstřihu krémovou krajku, dráždivě skrývající-odkrývající žlábek mezi ňadry, a stejně bohatou krajku kolem rukávů, která jí splývala od zápěstí až k prstům.

Conn ji objal kolem dosud štíhlého pasu, sklonil hlavu a vtiskl několik žhavých polibků na voňavou pleť po stranách hrdla. “Určitě by se mi víc líbilo tě svlékat, Aidan,” řekl. “Ty nestydo,” kárala ho žertem. “Teď jdi a řekni sestře, že jsem dole za minutku. Vidím, že tady přicházíš snadno v pokušení. Ať raději neohrozíme pohostinnost našeho domu.” Zašklebil se, pustil ji a nechal ji, ať se sama učeše a vezme si šperky. Když vstupoval ještě se stínem toho úsměvu na tváři do hlavní síně, Skye si ulehčeně oddychla.

“Mluvil jsi s Aidan?” zeptala se, v naději, že si řekli všechno. “Ano,” odpověděl a pak přisedl ke Skye a Adamovi a tiše, aby je pobíhající služebnictvo nezaslechlo, dodal: “Ale já jsem si jistý, že je to moje dítě. Vždyť to nebyla její vina, ať se stalo cokoli, takže co jiného mám k čertu dělat? Aidan miluji, a nechci se od ní odloučit.” Skye překypovalo srdce návalem lásky k bratrovi a se zamlženýma očima ho pevně objala. “Copak, copak?” divil se.

“To za to, Conne, že ses ukázal jako pravý muž a bratr, na jakého může být hrdá každá sestra, ‘ odpověděla. “Vždyť víš, že taky nejsem svatý,” připomněl jí. “To víš, že mám strach, Skye. Bojím se, že Aidanino dítě není moje. Bojím se, že se narodí s podobou cizího muže, ale co jiného mohu dě-409

lat? Protože klidně může být i moje, nechci Aidan už dál zarmucovat kvůli něčemu, za co nemůže! ‘

Adam de Marisco přikývl. “Jsi rozumný. Aidan už zkusila dost. Ubohé děvče! Je to sotva dva roky, co odešla ke dvoru, královnina venkovanka! Jak byla nevinná! Ale, Conne, člověče, už je to za námi. Cavan FitzGerald je dávno pryč a ty máš, díky Bohu, manželku zas zpátky doma.”

“Ten kdyby se mi tak dostal do rukou, prokletý bastard,” řekl Conn zuřivě. “Ten si zaslouží smrt, za to, co způsobil. Co jen to musí být za člověka, který dokáže příbuznou, vlastní krev, prodat do otroctví!”

“Možná bychom se mu mohli dostat na kobylku,” protáhl Adam. “Bylo přece nezvratně dokázáno, že pracuje pro Španěly. Tajný agent Antonio de Guaras, který sedí od roku 1577 v Toweru, byl přistižen, jak pašuje zprávy v kožených demižonech s vínem, které se pravidelně dodávaly na stůl velitele Toweru. Mezi nimi byl vždycky jeden prázdný, který jeden komplic v Toweru, jistý tajný katolík, vždycky z dodávky vyndal a dopravil k de Guarasovi. A ven, v prázdných nádobách, se zprávy posílaly ještě snadněji. De Guaras sice vypracoval tajný kód, ale pro Wal-singhamovy agenty bylo hračkou ho rozluštit. Tak získal lord Cecil konečný důkaz, že ty v tom nejedeš. Antoniův bratr, Miguel de Guaras, byl zřejmě tím agentem, který získal Cavana FitzGeralda pro svůj plán. Hlavním cílem spiknutí bylo zničit důvěryhodnost rodu O’Malleyů z Innisfany v očích královny. Vadili jim hlavně proto, že bratři O’Malleyové nejenže plenili španělské lodě u španělských břehů, ale obchodní společnost Robbieho Smal-la a Skye vyfoukla Španělům několik tučných obchůdků, jak v Levantě, tak ve Východní Indii. Španělé a Portugalci si totiž myslí, že je Východní Indie jejich výhradním vlastnictvím. Celé spiknutí nese známky těžké ruky španělského velvyslance v Anglii, de Mendozy. Bůh mu buď milostiv, protože kromě jiného mu chybí i jemný smysl pro diplomacii. Je ještě horší, než býval de Spes, i když musím přiznat, že způsoby má o něco lepší. Lord Cecil a Walsingham se z de Guarasovy korespondence dozvěděli, že Cavan FitzGerald uprchl s Miguelem de Guaras do Španělska, kde prý ho měl král odměnit panstvím a manželkou. Ty peníze, které obdržel za prodej Aidan, měly panu FitzGeraldovi ve Španělsku pomoci do začátku.” “Takže on žije ve Španělsku,” pronesl Conn zamyšleně. “Ano,” potvrdil Adam.

“A kde?”

“Nevíme to přesně, ale můžeme to nechat zjistit. Chceš to vědět?”

Conn souhlasně přikývl. “Ano, přeji si vidět ho mrtvého,” řekl

ponuře. “To on způsobil Aidan všechno to utrpení. To jeho vinou nebudeme nikdy vědět, jestli naše dítě je opravdu moje. Ano, pře-ju si jeho smrt! Je to člověk bez mravních zásad, nevidím důvod pro milost! On také neměl slitování s námi. Byl by mě nechal klidně popravit za zločin, který jsem nespáchal, a pak by se byl oženil s mou ženou! Když mu to nevyšlo, naložil s ní tím nejkrutějším způsobem a zcela bezohledně. Ne, žádné výčitky bych neměl, kdybych ho zničil. Škoda, že to nemohu udělat vlastníma rukama!” “Kdyby se ti k tomu měla naskytnout příležitost,” pronesla Aidan, objevivší se po jeho boku, “ráda bych ji také využila. Myslím, že bych bratránka Cavana dokázala zabít holýma rukama.” Na okamžik se zamyslila a pak pokračovala: “Můj děd by mohl vědět, kde se Cavan zdržuje. Kdybych mu napsala a on by měl na Cavana spojení to by byla pro Cavana rána, až by se dozvěděl, že jsem v pořádku doma! Třeba by ho to vylákalo z doupěte. Samozřejmě, dědečkovi bychom o mých dobrodružstvích nemohli referovat do detailu, ale mám strašnou chuť se pomstít, možná větší než ty, Conne! Ať mě máš rád sebevíc, nemůžeš mít představu, co mě Cavanův čin stál! Co stál nás oba.” Conn na ni dál zamyšleně hleděl. “Jeden dopis nemůže natropit žádnou škodu,” řekl, “a pro tebe to žádné nebezpečí neznamená, drahá. Cavan už naši lásku ohrozit nemůže, ale díky jemu jsme ztratili tolik času a přišli jsme o dítě! To mu nezapomenu.”

“Ale přes to všechno,” podotkla moudře Skye, ,je vaše láska teď silnější než dřív. Nevysilujte se neplodnou záští, mí drazí. Cavan FitzGerald trestu neujde. Pamatujte, že pomsta náleží Bohu.” “V téhle jediné záležitosti,” trvala na svém Aidan, “bych si přála, aby Bůh pomstu raději přenechal mně.” “Dej pozor,” varoval ji Adam, “aby se to nevyplnilo. Osud si někdy prapodivně zahrává. Nevěřím, že bys doopravdy chtěla mít na svědomí něčí smrt.”

“No, možná bych to nechtěla,” usmála se Aidan. “Přestaňme se už bavit o Cavanovi. Kazí mi to náladu a teď zrovna chci být šťastná, Adame. Skye a Conn už to vědí, ale ty ještě ne, drahý švagře. Čekám miminko! Není to šťastná novina?” Tmavomodré oči Adama de Mariska zjihly porozuměním. “Takže miminko?” řekl. “Aidan, děvče, to je opravdu šťastná novina! Velvet i Deirdre budou celé bez sebe, že dostanou bratránka nebo sestřenku!” Popošel k příborníku a nalil do čtyř pohárů archambaultské burgundské. Pozvedl pohár a pravil. “Připijme na novou generaci St. Michaelů! Dlouhý život! Hodně zdraví a štěstí nejen tomuto dítěti, ale všem vašim příštím dětem!” Conn vzal svou ženu kolem pasu a s pohledem do jejích očí řekl procítěně: “Amen, staniž se!”

KAPITOLA 18

Bylo zataženo, nebe jednotvárně šedé, jak bylo v tu roční dobu v Irsku obvyklé. Padal vytrvalý jemný déšť, smáčející všechno, a ostrý vítr od moře popoháněl zchátralou obchodní loď směrem k ústí řeky Shannon. Cavan FitzGerald pozvedl oči k obloze a výjimečně vyslal k nebesům děkovnou modlitbu. Konečně se octl zpátky ve vlasti!

Měl pořádné štěstí, že se mu podařilo nalodit se na neohrabaný vrak, vezoucí nasolené ryby a surové kůže do Španělska a vracející se do Anglie s nákladem vína. Cavan zaplatil obvyklou taxu a bez námitek přijal horní palandu v zahmyzené kajutě, kterou sdílel s dalšími pěti muži. Nestěžoval si, ani když celou noc vydávali nejhnusnější pachy, takže se k ránu v kajutě nedalo skoro ani dýchat. Zaplatil i za soudek s pitnou vodou a přinesl si na loď vlastní pokrývky i potraviny, jak bylo v takových případech zvykem. Nepřátelil se s cestujícími víc, než bylo třeba, a proto bylo vysoce nepravděpodobné, že by si po čase kapitán Mary Margaret vůbec vzpomněl, jak vypadal, a dokázal ho odlišit od ostatních, stejně bědných cestujících. Loď zamířila do ústí řeky a sledovala její tok několik mil do vnitrozemí. Konečně zakotvila naproti říční pevnosti, která kdysi patřila mocnému irskému hraběti, ale nyní byla v držení jistého Angličana. Část nákladu měla být vyložena přímo do sklepů nového pána a s prvním člunem, který od lodi odrazil, putoval na pevninu i Cavan FitzGerald. Jen kousek cesty ho dělilo od nejbližší vesnice, kde si doufal zakoupit nějakou přijatelnou herku, jež ho měla dopravit dál, až k cíli jeho cesty. Byl by rád věděl, zda je Rogan FitzGerald dosud naživu nebo zda ti jeho zatracení bratranci už konečně dědili. Ne, ne, starý určitě ještě žije! Cítil to v kostech. Žije a sedí jako nějaký zlověstný pavouk v samém středu sítě intrik, která se jeho, Cavana, tolik dotýká. Nejstarší Roganův syn a dědic bezpochyby stále ještě čeká na dědictví, to by Cavan nesměl strýce znát! A právě proto, že ho tak dobře zná, uvědomuje si, že mu bude muset leccos vysvětlit. Doufá ovšem, že se dokáže ze všeho vymluvit, vždyť byl odjakživa strýcův miláček. Povahou se mu totiž podobá víc než jeho vlastní synové.

Pod poryvem studeného větru se otřásl, přitáhl si pláštěnku těsněji a pobídl koníka do klusu. Během pobytu ve Španělsku ztratil něco ze své otužilosti a poprvé v životě ho vlhký chlad roztřásl. Ach, kdyby tak v Irsku měli alespoň trochu španělského slunce! Ach ano, Španělsko. Jak jen to tam nenáviděl! Dokonce se ani nikdy nesetkal s králem. Tu jeho takzvanou odměnu mu předal nějaký nižší dvorský úředníček. Zpustlé panství

s neúrodnými pozemky na horkých, prašných pláních té prokleté země, která je na tom tak, jak je, hlavně dík nepříznivé zeměpisné poloze. Ani sám svatý Patrik by nedokázal takovou půdu zázrakem zúrodnit, pokud by ovšem nestvořil zároveň životadárnou řeku. Vlastně to nebyla odměna vůbec žádná a slíbený sňatek nebyl o nic lepší.

Pan král ho velkomyslně obdařil ne snad nějakou bohatou nevěstou z vážené rodiny, nýbrž nemanželskou dcerou jednoho ze svých přátel. Manuela Mana Gómez-Riverová byla malá a tlustá, tmavé pleti, pobožná až hrůza a myla se jen zřídka, pokud vůbec někdy. Milovat se s ní bylo jako ležet na hnoji. Nestačil se ani porozhlédnout a už ho s červenající se Manuelou oddával sám králův zpovědník a hned vzápětí jim oběma kladl na srdce hlavní povinnost křesťanských manželů, totiž plodit děti. Naštěstí Manuela na plnění manželských povinností nijak zvlášť netrvala, takže mu stačilo jít s ní do postele dvakrát týdně a pak si hledat zábavu u mnoha pěkných selských děvčat v přilehlé vesnici. Zahrával si tak dlouho, až jeho zbožná žena přišla na to, kde tráví noci, a vyčinila mu tak hlasitě, že to mohl slyšet kdekdo. Neměla na tom dost, ještě si šla stěžovat místnímu faráři a on si vzal Cavana na paškál, vytýkaje mu porušení povinností k jeho tak zbožné ženě a bohabojné katoličce. Cavan si ale neodpustil malou pomstu: “Ale padre,” kňoural zkroušeně, “doňa Manuela mě k sobě nepouští častěji než jednou či dvakrát týdně. Jak mám tedy plnit svou povinnost k círk-vi? Podle Božího zákona je povinností muže plodit potomstvo. Církev vysloveně zakazuje plýtvat semenem onanií, a kdybych neobcoval s vesnickými děvčaty, porušil bych Boží přikázání, protože mě vlastní žena odmítá!” Přepokorně sklonil hlavu. “Prosím svatou Matku Boží za odpuštění, ale co se záležitostí těla týče, jsem slabý, a kdyby byla má žena jen trochu povolnější , ani bych se od ní nehnul .”

Kněz moudře pokyvoval hlavou. Nebývalo neobvyklé, že se někdy novomanželka zdráhala plnit manželské povinnosti, a u ženy tak zbožné jako doňa Manuela to bylo i pochopitelné. Odpověděl proto. “Synu, Bůh ustanovil muže pánem nad ženou i ostatními tvory v každém ohledu, musí ho být poslušná, a když tak nečiní, je zas vaší povinností ztrestat ji, aby poznala svou vinu a zařídila se dle vašeho přání. Jestlipak jste tak učinil?” “Bohužel ne,” odpověděl Cavan, kterému to dosud ani na mysl nepřišlo, protože o manželské slasti s doňou Manuelou nijak zvlášť nestál, “mám totiž měkké srdce, padre.” “Měkké srdce je dobrá věc, synu, ale v případě vaší ženy je spíš k její škodě, když takovou neposlušnost trpíte. Musí se naučit poslouchat!” Položil paži Cavanovi na rameno. “Vy Irové 413

jste národem básníků, a věřím, že máte dobré srdce, synu, ale nesmíte dovolit, aby ve vaší domácnosti měla hlavní slovo doňa Manuela! Je přece krajně neslušné, když si žena osvojuje mužova práva! Podívejte se jen na tu zparchantělou anglickou královnu! Přece se vám musí to její mužské chování hnusit! Vaše žena musí dostat výprask; ať přizná svou chybu a slíbí, že vás napříště bude poslušná!”

Cavan se vrátil domů a s požehnáním církve zmlátil svou ženu tak, že se její křik rozléhal po celé vesnici. Potom se jí násilím zmocnil a odešel ten úspěšný večer zapít do hospody. Nikdo mu to neměl za zlé. Ještě ho venkované chválili, protože chování doni Manuely už poslední dobou některé odvážnější ženy ve vesnici začaly napodobovat. Od té chvíle udělal Cavan manželce ze života peklo, tloukl ji pod nejrůznějšími záminkami a celá vesnice s farářem v čele jen s úsměvem přikyvovala, protože žena se přece musí naučit poslouchat. Jednou ale už zoufalá Manuela pohrozila, že si půjde stěžovat otci, příteli samého krále, a tak ji Cavan FitzGerald chladnokrevně připravil o život. Zaškrtil ji a za svitu měsíce ji zakopal, nehluboko, na samém konci zpustlé a zarostlé zahrady. Měl jí už dost a celého Španělska také.

Její zmizení vysvětlil útěkem a služebnictvo, které ji mockrát slýchalo tím vyhrožovat, jeho historku jen potvrdilo. A teď, vysvětloval Cavan rozzlobenému páterovi, musí ji on, Cavan, jít hledat a přivést ji zpátky domů. Kněz samozřejmě souhlasil a tak Cavan FitzGerald opustil horkou, prašnou poušť, aby se už nikdy nevrátil. Zamířil rovnou k pobřeží, kde vyhledal loď do Irska. Tam ho španělské úřady nedostihnou, i kdyby se nakrásně tělo jeho manželky našlo.

Kdysi moudře ponechal zbytek zlata z výnosu prodeje Aidan do otroctví u jistého zlatníka, který měl bratrance v Dublinu. Dá si své jmění převést do Irska a nikdo nebude nic vědět. Cavan se ještě teď zklamaně ušklíbal. Moc na prodeji sestřenky tenkrát nevydělal, protože když si alžírský dej, kapitán Rašíd al Mansúr a Miguel de Guaras odečetli svá procenta, zbylo mu jen málo. Ponechá to v úschově v Dublinu, rozhodl se, pro případ, že by ho bratranec Eamon, až nastoupí dědictví po otci, ze správcovství strýcova panství vypověděl a vyhnal. Pokud ho ovšem už strýc sám někým nenahradil.

Jak cesta pokračovala, bylo mu okolí stále víc povědomé, až konečně k večeru spatřil věž sídla Rogana FitzGeralda. Popohnal unaveného koníka, a právě když obzor na západě zahořel zlatě a oranžově, dorazil Cavan FitzGerald na práh domova. Na dvoře před stájemi sesedl a předal otěže špinavému výrostkovi, který na něj zevloval jak na zjevení. Kupodivu přátelským ges-,414

tem chlapci pocuchal vlasy a zašklebil se na něj. Nedočkavě vešel do domu a spěchal rovnou do hlavní síně, hledaje očima strýce. Ke své nesmírné úlevě ho také vzápětí spatřil sedět za stolem, živého a zdravého, s pohárem v ruce. “Proboha, koho to sem čerti nesou?” ozval se bratranec Eamon. Už dávno se Cavan naučil oplácet stejné stejným. “Copak Eamone, cožpak ani neuvítáš bratránka?”

“Už jsem doufal, že ses vrátil do pekel, odkud jsi stejně nejspíš vyšel, bratránku,” zněla ironická odpověď. “Kde jsi, u všech rohatých, byl?” důrazně se zeptal Rogan FitzGerald z výše svého křesla v čele stolu. “Pojď blíž, Cavane! Chci se ti dívat do očí, až mi začneš vykládat všechny ty lži, které si na mě chystáš! Už vím, že jste ty i ten tvůj španělský had dopadli špatně, O’Malleyům jste se na kobylku nedostali, protože jenom vzkvétají a to je jen dobře, říkám já! Ale stejně by to bylo bývalo ohromné, dostat tak do ruky věno mé vnučky a zkusit s jeho pomocí porazit ty proklaté Angličany! Vnučka mi píše, že co nevidět čeká rodinu. Popisuje mi, jak je v manželství šťastná, jako mi kdysi z Anglie psávala má Bevin.” “Ty že dostáváš dopisy od Aidan?” Cavan si připadal jako ve zlém snu. “A odkdypak?”

“Zrovna minulý týden jeden přišel. Strávila s manželem skoro rok ve Francii, ale teď už jsou zase zpátky v Anglii.” “A to ti napsala vlastní rukou? Víš to určitě?” “Samozřejmě, že to poznám,” utrhl se na něj stařec. “Ještě nejsem senilní, jestli si snad myslíš, chlapče, a hned tak nebudu!” Oči Rogana FitzGeralda se přemýšlivě zúžily. “Tak,” řekl tiše a škodolibě, “takže tys přilezl zpátky na Ballycoille, co, synovče? Ti tvoji španělští kamarádíčkové za neschopnost neplatí, že? Bůh ví, že to nebyl žádný složitý plán, jak srazit O’Malleyovy na kolena, ale tys to nedokázal, viď, Cavane? Zahrával sis s šikovnějšími, chlapče, a nedokázal jsi je přelstít, co? Možná radši teď chvilku zůstaneš tam, kam patříš, a nebudeš zkoušet žádné finty, když na to nestačíš. Svůj původ ničím nesmyješ, to máš marné.” Přivřenýma očima si Cavana měřil. “Asi budeš chtít zpátky své místo, že? Máš štěstí, neřáde, čeká na tebe. Eamon nemá pro hospodaření vlohy, chudák pitomá, a tak můžeš správcovat až do smrti a po tobě i tvůj syn, pokud nějakého budeš mít; ale, Cavane! radši si dej pozor a chovej se slušně. Nezapomínej, že za svou existenci vděčíš mně a po mé smrti budeš závislý na Eamonovi, pokud tě tu vůbec snese a bude s tebou zacházet jako teď já. Já totiž mám pro tebe slabost, chlapče, ale to ty přece víš!” Cavan FitzGerald němě přikývl, zkoprnělý a trošku i vděčný, že byl tak snadno znovu přijat do rodiny. Starému už přece jen

asi měkne mozek. Automaticky zasedl na své místo u stolu a služebná před něj postavila dřevěný talíř se skopovým, zimní naloženou zeleninou a s chlebem. Džbán piva měl hned po ruce. Aidan že je v Anglii? divil se v duchu. Jak by to vůbec bylo možné? Rád by se dozvěděl něco dalšího, ale to bude chtít čas, rozvažoval, a potom, penízky má hezky v suchu uloženy v Dublinu. Žádnou ztrátu zatím neutrpěl. Ale pořád ještě je tu Conn, od toho se má čeho obávat. Jistě se bude chtít pomstít, ale jestli St. Michaelovi Roganovi napsali, že pobývali ve Francii, pak možná jemu, Cavanovi, z jejich strany nic nehrozí, protože budou chtít Aidanin pobyt v Alžíru utajit. Třeba se mu to jednou dokonce hodí, až bude chtít z lorda Blisse něco vyrazit za mlčení. Vždyť otcovství jejich dítěte je takhle víc než sporné! Zajímavá myšlenka, říkal si Cavan, ale nejdřív se musí dozvědět víc. Když šli ostatní členové rodiny spát, zůstal sedět se strýcem, jak bývalo jeho zvykem odjakživa. Starý spal tři nebo čtyři hodiny denně, nezdálo se, že by mu spánek chyběl. Odešli od stolu, už sklizeného, a usadili se každý se džbánkem piva před krbem, v kterém plameny divoce šlehaly. “Jsem rád, že tě mám zas doma,” zamumlal Rogan. Cavan se zasmál. “Ty tvoje děti ti jdou na nervy, strýče, při

znej se! Žádný z nich se nepotatil, vždyť takového starého lotra aby pohledal!”

Rogan se také pousmál. “To máš pravdu,” připustil. “Tys mi podobnější než ti moji vlastní.” Znovu pátravě zúžil oči: “Teď mi ale pověz, kdes celou tu dobu byl. Zřejmě na útěku, že?” Cavan se chvilku rozmýšlel, ale pak strýci vyložil celou svou anabázi popravdě, jen sem tam něco přikrášlil. Podle něj by byl prodej Roganovy vnučky přinesl Irsku pořádný zisk, kdyby se jen ti proklatí Španělé a Arabové nebyli všeho zmocnili sami. A pak mu dali za odměnu ten Bohem opuštěný kus země, a ubohou Manuelu za ženu, která, chudák, umřela při porodu takže se nakonec musel vrátit domů. Byl by přišel už dřív, ale styděl se, že tak nešikovně přišel o Aidanin majetek. Rogan souhlasně přikývl. “No, konečně,” řekl pak filosoficky, “alespoň jsi zas šťastně zpátky doma, chlapče; tak rád tě vidím! Správcovství mých statků ti svěřuji na věčné časy, tobě a tvé rodině. Najdi si nějaké milé děvče a usaď se tady. Nejvyšší čas, abys měl vlastní děti.”

Cavan se zhluboka nadechl a pravil: “Pořád ještě je tu šance získat pro Irsko Aidanino věno, strýčku.” “A jakpak?” vyrazil strýc ostře.

“Mám jistý plán, strýčku, a když ti nebude vadit, že při tom jeden nebo dva O’Malleyové přijdou o život, můžeme se docela slušně napakovat.”

“No tak pokračuj,” pokynul mu Rogan.

“Musíme dostat Aidan do Irska, strýče. Musí sem přijet dobrovolně.”

“A jak myslíš, že toho dosáhneme, chlapče? Moje vnučka je narozená i vychovaná v Anglii, každým coulem Angličanka.” “Pak ovšem musí hledat v Irsku něco, po čem touží nejvíc ze všeho na světě, strýčku.” “A co by to mělo být?”

“Její dítě,” následovala omračující odpověď.

“Ježíši Kriste, jsi ty ale mizera, Cavane FitzGeralde!” zaklel starý, “ale co víc, jsi taky mazaný. Myslel jsem, žes omezený jako tvoje matka, ale není to tak! Chceš tedy její dítě unést za výkupné?”

“Chci se s ní oženit, strýče.”

“Cože? Vždyť už je vdaná! Neusmažil se ti mozek na tom španělském horkém slunci?”

, Aidan St. Michaelová byla oddána vlastním královniným kaplanem podle anglikánského ritu, ale pokřtěná a vychovaná byla jako katolička. Proto je její manželství například tady, v Irsku, neplatné a vlastně i všude jinde, až na Anglii a pár německých státečků. A já, drahý strýčku, se s ní ožením podle víry, v které se narodila, jediné pravé! Ani O’Malleyové z Innisfany nebudou moci nic namítat proti platnosti takového sňatku, a až si pan Conn O’Malley přijde stěžovat, zůstane osamocen a mně se, doufám, podaří ho zabít. Pak už nebude pochyb, čí ženou vlastně Aidan St. Michaelová je, drahý strýče. A jelikož bude mou manželkou, logicky připadne její jmění mně. Jednoduché, ne?” Rogan FitzGerald zůstal koukat s otevřenými ústy. “Panebože, synovče, tys génius! To je ale plán! A odnikud se nedá napadnout! Měl jsi na to pomyslet dřív a mohli jsme si ušetřit ty zatracené Španěly. Ale musíme počkat, až po porodu a šestinedělí.”

“Nepsala náhodou, kdy to čeká?”

“Někdy koncem zimy nebo časně zjara,” odpověděl starý. “Takže hned začátkem léta, jen co se moře uklidní, odpluji do Anglie,” řekl Cavan, “a přivezu ti ukázat tvé pravnouče. Jeho matka tu bude za ním co by dup!” zlovolně se zachechtal. “Už jsi Aidan odepsal?” Ještě ne.”

“Tak zavolej kněze a napiš jí. Musíš své Aidance ukázat, jakou máš o ni starost a jakou máš radost z přírůstku.” Rogan FitzGerald poslal pro kněze, svého druhorozeného syna, kterému dal jméno Barra po bratrovi, který býval také knězem. Rogan dal církvi ještě další dvě ze svých dětí. Jeho v pořadí třetí syn Fearghal žil v klášteře a nejstarší dcera Sorcha byla jeptiš-

kou. Pokud se dalších tří synů, Ruisarta, Dalacha a Carry, týkalo, měli dost rozumu, aby si našli nevěsty s alespoň nějakým věnem, šťastné, že se mohou provdat za pohledné synky Rogana FitzGeralda. Ale všichni včetně obou kněží byli pěkně tvrdí, bezcitní a chamtiví. Chyběla jim však rafinovaná mazanost, kterou oplýval jejich bratranec Cavan.

Když řekli Otci Barrovi FitzGeraldovi o plánu, jak dostat Aidan St. Michaelovou do Irska, řekl jen nábožně: “Církev svatá nemůže než souhlasit s plánem, jak Aidan St. Michaelové znovu navrátit čest, bratranče. Buď bez obav, oddám vás osobně. Ohlášky budou, ještě než dorazí, takže se sňatek bude moci uzavřít bez odkladu.” Chladně se pousmál. “Církev svatá ovšem za spolupráci očekává velkorysý dar.” “Má jej mít,” následovala stejně chladná odpověď. “Ne zas moc velký,” vložil se Rogan FitzGerald. “Nezapomínejte, že je vnuččino věno určeno na boj Irska za osvobození. Za její zlato nakoupíme zbraně a žoldnéře.” “Samozřejmě, strýčku,” chlácholil ho Cavan, “samozřejmě.” A tak Otec Barra napsal strýcovým jménem neteři do Anglie. Když Aidan dopis četla, až ji zarazilo, jakou péči projevuje rodina její matky po tolika letech nezájmu. Sice sama první napsala dědečkovi, že se vrátila do Anglie a čeká děcko, ale učinila to jen na popud Conna a jeho příbuzných, aby se podařilo zjistit, co se stalo s Cavanem. Ani tak starostlivou odpověď nečekala. Conn hned pojal podezření, vždyť už se o podlosti FitzGeraldů dávno přesvědčil. V dopise nebyla ani zmínka, že by se snad Cavan vrátil domů, a špehové O’Malleyů, kteří ho hledali ve Španělsku, tam jeho stopu ztratili. V té vesnici, která patřila ke Cavanovu panství, jim bylo řečeno, že se vydal hledat zatoulanou manželku a žádný z nich se dosud nevrátil. “Nedivím se, že mu utekla,” řekla Aidan. “Vždyť přece Ca-van FitzGerald není nijak zvlášť příjemný. Musela být asi bohatá, když se za ní tak honí,” a se šibeničním humorem dodala: “Anebo dobře prodejná na trhu otrokyň v Alžíru.” “Jestli měla tolik rozumu, že mu utekla,” poznamenal Conn, “bude jistě i dost chytrá na to, aby se nedala chytit.” “Prosím tě, Conne, přestaňme se už bavit o tom mém hrozném bratranci. Už na něj nechci ani pomyslet. A zvlášť ne dneska, když slavíme druhé výročí svatby! Jen jemu máme co děkovat, že jsme spolu neoslavili první výročí, tak už nestojím o to, aby se mi zrovna dneska zas připomínal!”

Toho jasného a studeného únorového rána leželi spolu příjemně stuleni v posteli a Conn jí jemně hladil vystouplé bříško. “Vaše přání, madame, je mi rozkazem. Jak bych mohl vůbec něco odepřít matce svého syna?”

“Dcery,” opravila ho. “Vím, že nosím pod srdcem dceru, můj

pane, a nehádejte se se mnou!”

Usmál se. “Jak si můžeš být tak jistá?”

“To netuším,” odpověděla, “ale jedno vím jistě: budeme mít dceru.”

“A jaképak jí dáme jméno, madame?” Jeho rty našly její v letmém polibku.

Aidan se usmála. Cítila se tak šťastná a spokojená jako už dlouho ne. Obnovili sice manželské soužití ještě než jí břicho příliš narostlo ale ač ho srdcem stále milovala, její tělo pořád ještě odmítalo se tím řídit a nic z té horké, sladké vášně, s jakou se kdysi milovala s ním a později s Džavidem Chánem, pořád ještě neprožívala. Byla z toho smutná, protože to v ní vzbuzovalo pocit, že ho nějak podvádí, ba že klame sama sebe, ale Conn všechny její obavy velkoryse odsunul stranou. “Až se nám potomek narodí,” sliboval, “uvidíš, že bude zas všechno jako dřív, Aidan, má lásko.”

Slzička jí sklouzla po tváři; zeptala se: “Jak to tak můžeš tvrdit? Já nevím, nevím,” ale on ji nepřestával ujišťovat polibky,

mazlením i sladkými slovíčky o své lásce, až se mu na chvíli podařilo zaplašit chmury.

“A jaké jméno jsi vybrala pro naši dceru?” opakoval zvědavě. Bylo třeba uvažovat také prakticky.

“Víš, existuje jedno latinské jméno, Valentinus, odvozené od slovesa valere, což znamená ,být silný. Život mě poučil, Conne, že žena musí být silná, aby přežila. Proto chci dát naší dceři jméno Valentina, což je ženský rod od Valentinus. Třeba jí to jméno přinese štěstí.”

“Má už stejně štěstí, že má takovou matku,” odpověděl galantně Conn, “a takového otce,” dořekl.

Aidan se zasmála, pak zvážněla a pohladila ho po tváři. “Jsi tak hodný, Conne.”

Nečekaně se začervenal. “Madame, co by řekly všechny ty vznešené dámy ode dvora, kdyby tohle slyšely? Má pověst svůdníka by byla ta tam!”

“Tvá dobrá pověst byla v troskách už před pár lety, jinak by tě královna neoženila zrovna se mnou,” škádlila ho Aidan. Začal ji za trest lechtat, ale ona se nedala, zlechtala zas ona jeho, až se oba svalili, sípajíce smíchy a sotva popadajíce dech. Když se konečně přestali smát, naklonil se nad ni a políbil ji. Hřál ji pohledem zelených očí.

“Ach, jsem tak šťastná,” prohlásila s hlubokým povzdechem

Aidan. “Je to chyba, být tak šťastná, Conne?”

“Ne, zlato, být šťastná není nic špatného.”

“Mám tě ráda,” konstatovala.

“Vím,” odpověděl, “a já mám rád tebe.” Pohladil ji po vzdutém břiše, ucítil, jak se děťátko pod jeho dotykem pohnulo, až se lekl. Bude to opravdu dcera, když to Aidan tvrdí s takovou jistotou? A komu bude podobná? Je to jeho dítě, nebo ne? A bude možné rozpoznat, kdo je jejím otcem, až se narodí? Dvacátého prvního března 1580 Aidan slehla a porodila před-povězenou dceru. Když se Conn poprvé zahleděl do malé tvářičky, ani za nic na světě by byl nedokázal říci, zda je jeho nebo ne, ale v tu chvíli už na tom nezáleželo, protože jeho srdce se jí už rozběhlo vstříc. Valentina St. Michaelová bylo krásné, růžové a bílé miminko s modrýma očima, jaké mají všechna novorozeňata, a štětičkou jemných rezavých vlásků na hlavičce. Za pár měsíců se jí oči zbarvily do definitivního rozkošně fialkového odstínu a vlásky jí povyrostly. Barvu si však zachovaly a bylo už jasné, že je bude mít měděné po mamince. “Je podobná mojí matce,” prohlásila Aidan. “Bude jednou mnohem hezčí než já.”

“Mňam,” řekla Valentina St. Michaelová a zabořila tvářičku matce do prsou, hledala a našla bradavku a ze všech sil začala sát lahodné mléko.

“Ta jen kvete,” podotkla Skye, když jednoho krásného červnového odpoledne spolu s dítětem seděly na heřmánkem vonícím trávníku. “Ty máš, Aidan, úžasně výživné mléko a porod jsi měla tak lehký, že dáš Connovi určitě ještě hodně zdravých dětí. Když se uváží, kolik ti už je, je to vlastně pozoruhodné.” “Ach, přála bych si spoustu dětí,” nadšeně prohlásila Aidan. “Jen se na mě, Skye, podívej! Poprvé v životě jsem konečně něco přibrala, vždyť jsem bývala kost a kůže! Tuhle jsem se na sebe podívala do zrcadla a vidím, že vypadám vysloveně smyslně. Nemůžu tomu ani uvěřit!”

“A už se cítíš líp, Aidan? Už ti to konečně s Connem něco říká?”

Aidan z tváře zmizel úsměv a utrápeně zavrtěla hlavou. “Bohužel ne, Skye. Pořád nic necítím a nedokážu si to vysvětlit. Conna přece miluji, s určitostí jsem předpokládala, že to bude po porodu mezi námi stejné jako kdysi, ještě než mě bratranec unesl a prodal do otroctví, ale, bohužel, žádná změna! Nevím, proč to tak je, ale jsem z toho tak smutná! To jediné kalí naše štěstí. Conn sice tvrdí, že se to časem poddá, ale, řekni, jak dlouho máme ještě čekat, Skye?”

“To věru nevím, Aidan, ale jedné věci jsem se na Východě

přiučila: lidský duch je prazvláštní. Jako by žil nějakým samostatným životem nezávisle na tom, co si myslíme a cítíme. Nezapomínej, holčičko, žes byla celý život pořád pod něčí ochranou. Nejdřív tě před světem chránili rodiče, pak královna a nakonec Conn. Až když jsi potkala Cavana FitzGeralda, poznalas, co je to opravdové zlo. Tohle osudové setkání a ten rok, který jsi prožila potom, musel být pro tvé já strašným šokem.” ‘Nejspíš máš pravdu,” připustila váhavě Aidan. Dokončila kojení a podala malou Valentinku chůvě. “Ale jak se teď mám uzdravit?”

“To nevím,” odpověděla Skye, “možná bys to mohla vědět ty? Přemýšlej, Aidan, třeba na to přijdeš. Zřejmě tě pořád něco děsí. Co jen to může být?”

“Cavan FitzGerald,” odpověděla Aidan bez zaváhání. “Pořád se mi o něm zdá, že se zas objeví, Skye. To pomyšlení, že vlastně nevím, odkud se zas vynoří, mě děsí ze všeho nejvíc. Nic o něm nevíme od té doby, co zmizel ze Španělska. Pořád ho podvědomě čekám. Šílené, co? Přece Anglie je pro Cavana FitzGeralda poslední místo na světě, kam by si troufl, vždyť se tu má co obávat zatčení a smrti. Přesto mám pořád neodbytný pocit, že je nablízku a sleduje mě.”

Podívala se směrem k nedalekým pahorkům, a když to přikrčený Cavan FitzGerald dalekohledem viděl, krutý úsměv mu zkřivil tvář. Změnil svou nepohodlnou pozici. Už několik dní sledoval život na Pearrock Royal, aby vystopoval denní pořádek jak rodiny, tak služebnictva. Když viděl, jak jde Conn za svými povinnostmi hospodáře, usmíval se pro sebe. Měl v úmyslu postupovat v budoucnu přesně tak, jak to vylíčil strýci. Unese děcko St. Michaelových, a tak donutí jeho matku následovat ho do Irska. Conn se samozřejmě vydá za manželkou a tam už na něj bude čekat past, jen sklapnout. Až ho zabije, prodá on, Cavan, Pearrock Royal se vším všudy, i s pozemky. Peníze z prodeje použije na koupi panství v Irsku. To bude samozřejmě mnohem rozsáhlejší než pozemky strýce Rogana a starý se mu bude muset podřídit. A brzo nato jeho synové, které bude mít s Aidan, jeho synové a také dcery! zastíní rodinu FitzGeraldových z Ballycoille. Jen ať ho zkusí někdo zastavit! Je rozhodnut jít přes mrtvoly! A co se toho malého parchanta, dítěte Conna O’Malleyho týče je mu jedno, jestli bude žít či ne hlavně když poslouží jako návnada k vylákání své matky, a potom… Svůj plán už začal uskutečňovat. Soustavně pozoroval sídlo St. Michaelových. Už věděl, kdy Conn přichází a odchází, kdy chodí Aidan pracovat na zahradu, a co hlavního, věděl, kdy bere chůva dítě na procházku, kam chodí, že se nejčastěji zdržuje v jetelovém poli na okraji lesa poblíž domu. Když tam přijde, rozloží na zem pokrývku, dítě posadí na ni a hraje si s ním na sluníčku tak dlouho, až malá usne. Pak se mladá chůva baví vitím věnečků z kopretin. Cavan rozpoznal, že asi nebude moc bystrá, a zastrašit ji že bude pro něj hračkou. Musí ho být po-421 . . :…..

slušná, protože ji bude muset vzít s sebou, aby se měl cestou o dítě kdo starat.

Ještě nevěděl, kdy se dítěte zmocní, ale v tom mu nahrála do rukou náhoda. Zrovna popíjel džbánek piva v místním hostinci, když se tam objevil hajný z Pearrock Royal. Mladý Harry Beal byl u místních oblíben, takže s nimi rozmlouval otevřeně a upřímně. Cavan pomalu usrkával piva a natahoval uši. Dozvěděl se, že má lord Bliss co nevidět odjet na trh do Herefordu, aby tam nakoupil dobytek. Má se tam zdržet několik dní. Cavan v tom vytušil příležitost, jak svůj plán uskutečnit. Pár dní Connovi potrvá, než se z trhu vrátí, a jak Cavan Aidan zná, určitě na manželův návrat nedokáže čekat a vydá se za dítětem sama. Zmocní se jak jí, tak dítěte dřív, než se k nim Conn vůbec vypraví, což mu poskytne vzácnou možnost v klidu si na něj v záloze počfliat. Zabít ho pak bude snadné. Conna zamorduje s chutí, rozvažoval. Vždyť Conn O’Malley

dostával odjakživa od života všechno, co zůstalo jemu, Cavanovi FitzGeraldovi, odepřeno. Měl milujícího otce i matku, měl spoustu bratrů i sester, měl vlastní rodinu, váženou ve společnosti, poctivé jméno. Proč by měl mít všechno jen Conn a on nic? Proč Conn musel ještě nádavkem dostat bohatou nevěstu, panství a titul? Zasloužil si to snad víc než on, Cavan? Aidan St. Michaelová měla být dána za ženu na prvním místě jemu, uvažoval podle své pokřivené logiky. Byla přece jeho sestřenicí a co svět světem stojí, je přece zvykem, že se majetek udržuje v rodině příbuzenskými sňatky. Conn ukradl, co poprávu patřilo jemu, ale on si to vezme zpátky, žádný strach! Železné paže se sevřely kolem děvčete a špička nože se jí zaryla do hrdla. “Neřvi, holka, nebo bude po dítěti!” Hrozivě přejížděl ostřím chůvě Wendě po krku.

‘A-ano,” odpověděla třesoucím se hláskem; kolena jí podkle-sávala. “C-co chcete?”

“Mám tady v křoví kamaráda a míří na tebe kuší, takže si nemysli, že mi utečeš, když tě pustím. Jdi pro dítě a dobře ho zabal. Pak půjdeš se mnou. Rozumělas? Ani slovo, nebo je po vás po obou!”

Wenda ze sebe samým strachem nedokázala vypravit ani slovo. Cavan ji pomalu pustil a postrčil ji k místu, kde na sluníčku klidně spala Valentina St. Michaelová. Bedlivě sledoval, jak chůva dítě balí a pozvedá do náruče. Popošla k němu. Měl pravdu, je hloupá. Navíc je zvyklá poslouchat. Půjde s ním bez váhání, protože se bude bát o život svůj i dítěte, jelikož je své paní bezvýhradně oddána.

Pozvedl cíp pokrývky a podíval se na Aidaninu a Connovu dcerku. Na zlomek vteřiny jeho zlý pohled zjihl. Tolik mu ta

malá připomínala sestřenku Bevin! Jemně pohladil hřbetem ruky růžové líčko, udivilo ho, jak je hebké. Tohle není nepřítel, pomyslil si. Ta malá se jednou v budoucnu hodí jako nevěsta k navázání příbuzenských svazků s nějakou vlivnou rodinou. Ano, raději si ji ponechá, protože mu bude rozhodně přínosem. Jen před dvěma dny vyslechl rozhovor mladého Beala v hostinci. Conn podle všeho odjel do Herefordu už včera. Ráno viděl ze své skrýše Aidan ujíždět na koni směrem ke Quenn’s Malvern. Až začnou Wendu a její svěřenkyni postrádat, bude už večer. A zítra ráno začnou hledat v okolí Pearrock Royal. Pár dní potrvá, než Aidan dostane jeho vzkaz. Z něho se dozví, kde má dcerku hledat. Pak teprve pošle pro Conna, ale ona sama vyjede ihned, o tom vůbec nepochyboval.

V doprovodu svých zajatkyň zamířil Cavan FitzGerald na jih přes Malvernské pahorky do Cardiffu. Během jízdy bylo děcko nějakou dobu klidné, ale pak najednou začalo plakat. Chvíli se Cavanovi dařilo nevšímat si toho nářku, nakonec to však nevydržel, otočil se na Wendu a vyštěkl: “Co je, k čertu, s tím harantem?”

“M-má hlad, pane.”

“Tak jí dej pít, ať zmlkne,” rozkázal stroze. “J-já nemůžu, p-pane.”

Cavan FitzGerald zarazil oba koně, hrozivě se zahleděl na Wendu a zeptal se: “A pročpak ne?”

“J-já nejsem kojná, p-pane! P-paní n-nedovolila, a-aby ji kojil někdo jiný, j-jen ona sama!”

Ježíši Kriste!” vyrazil to rouhání tak ostře, že Wenda div nespadla z poníka a oba koně začali přešlapovat. Na tohle ovšem nepomyslel. Bral jako samozřejmost, že dáma tak vznešená jako Aidan své dítě sama nekojí. Předpokládal, že Wenda je zároveň i kojná, nejen chůva. A k čemu mu to škvrně bude, když mu nevydrží ani do Cardiffu? Musí to promyslet. Před sebou viděl nějakou polozřícenou hospodu, ale večer byl už na krku a protentokrát to musí stačit.

Valentina St. Michaelová už řvala ze všech sil. Je přece mokrá, má hlad a je jí zima! Kdepak je ten teplý prs se slaďounkým mlékem, aby ji zkonejšil? A kde je ten něžný hlas, který na ni tak pěkně mluví a zpívá jí ukolébavky? Něco je v nepořádku,

a proto musí křičet, pořád víc a víc, z plných plic! V hospodě, kam se uchýlili na noc, bylo kupodivu čisto, ačkoliv zařízení bylo jen prosté. Z kuchyně vzadu se táhly libé vůně a hostinský je vítal s úsměvem, který mu ale rychle zmizel z tváře, když uslyšel Valentinin křik. “Ale copak, copak, copak je s tou malou?” divil se. “Žena mi umřela při porodu,” řekl Cavan pohotově, “musím 423

jet do Cardiffu, protože tam mám krám, a kojná ztratila mléko! Jen aby mi dcerka neumřela! Je to to jediné, co mi po mojí Kate zbylo!”

“Polly!” hospodský zařval ze všech sil. Z kuchyně se vyvalila velká, tlustá ženská. “Copak, Harry?”

Hostinský jí vysvětlil situaci a jak pokračoval, během jeho řeči se jí tvář rozzářila úsměvem od ucha k uchu. “Nemohla bys jim pomoct, ženo?” zakončil.

“Jakpak ne, když mám mléka, že by to stačilo pro šest krků? Ukaž, děvče, dej mi toho drobka.” Hostinská vzala Valentinu do náručí, a hned na místě si rozepjala blůzu. Objevilo se obrovské ňadro. Jak Valentinka ucítila mléko, hned se hladově přisála, nic nedbajíc, že to není její maminka. “Jestli tu chcete zůstat na noc, vezmu dítě k sobě a nakrmím ho než odjedete. Je pořádně hladová a kojné bude možná stačit jen si jeden den odpočinout. Jsi moc hubená, holka,” řekla Wendě. “Není divu, že nemáš mléko.”

Když ráno odjížděli, podala jim hostinská kamennou lahvici. “Odstříkala jsem vám trochu svého mléka, ani nevíte, jak se mi ulevilo, když jsem se ho zbavila! Narodila se nám před osmi měsíci dvojčata a jeden chlapeček nám umřel. Ten druhý to všechno nestačí vypít. Odjakživa jsem byla dobrá kojná.” Obrátila se na Cavana. “Obětujte na to jednu rukavici, pane. Propíchnu ji na konci jehlou. Až bude mít malá hlad, nalejte do jednoho prstu mléko a dejte jí pít jako z prsu. Mléko vám vydrží až do Cardiffu a tam si najdete jinou kojnou.” Cavan poděkoval a za odměnu jí vtiskl do dlaně stříbrnou minci. Sice mu mléko od Polly nevydrží věčně, ale zaplať Bůh!, alespoň dojedou do Cardiffu. Tam najde kojnou, která s nimi pojede do Irska, a Wendu bude moci poslat zpátky na Pearrock Royal s vyděračským dopisem pro Aidan. Cavan správně odhadl Wendinu inteligenci. Nebyla nijak zvlášť chytrá, ale St. Michaelům naprosto oddána. Už po několik generací náležela její rodina panstvu z Pearrock Royal. Jen nerada opouštěla svou maličkou velitelku, ale protože byla zdravě uvažující vesnické děvče, uvědomovala si, že je pro slečinku na prvním místě potrava. Byla ráda, že sama vůbec vyvázla životem. A tak pevně sevřela koleny tlustého poníka, na kterém přijela, a obrátila se na zpáteční cestu s psaním, které nedokázala přečíst, pro paní Aidan. Ten zlý chlap, který ji unesl, jí neublížil a slíbil, že neublíží ani slečně Valentině. Dokonce ji nechal, aby sama vybrala vhodnou kojnou, protože Wenda přece moc dobře ví, že kojná musí být zdravá, aby na slečnu nepřenesla nějakou nemoc! Měla štěstí, že našla venkovskou dě-

večku, která utekla do města před hanbou. Narodilo se jí totiž nemanželské dítě, naštěstí mrtvé. Dívka to byla čistotná a zdravá a byla vděčná za příležitost, která se jí tu naskytla, i když to pro ni znamenalo nastoupit na loď a plout do neznámého Irska.

Wenda hnala poníka, co mu síly stačily, a tak vzdálenost mezi Cardiffem a Pearrock Royal urazila za dva a půl dne. Jak správně předpokládala, doma bylo všechno vzhůru nohama nad zmizením děťátka a chůvy, ale paní Aidan ještě pro pána neposlala. Uvítali ji s jásotem, ale jen aby zjistili, že Valentinku s sebou nemá. Nechtěla mluvit s nikým, dokud ji neuvedli k paní. Té všechno vypověděla a předala jí dopis od Cavana. Aidan naslouchala, v tváři bílá jako plátno. Šílela strachem o dítě, ale zároveň děkovala Bohu, že Wenda doprovodila Valentinku alespoň do Cardiffu. Vytrhla děvčeti pergamen z ruky a četla:

Jestli chcete dostat dcerku zpátky v pořádku, přijeďte do domu vašeho děda v Irsku. Máme spolu ještě nějaké nevyřízené účty.

Podepsán ten, jehož se nejvíc obávala: Cavan FitzGerald. Celou tu dobu správně tušila, že se pro ni vrátí, ale v tu chvíli všechen strach posledních měsíců zmizel a na jeho místo nastoupila chladná nenávist. Co jen udělala Cavanu FitzGeraldovi, že jí chce tolik ublížit? Proč ji nenechá na pokoji? Dobrá, postará se, aby od něj už měla pokoj navždycky, rozhodla se. Pojede do Irska, zachrání své dítě a s tím povýšeneckým bastar-dem si to vyřídí a jestli jí dědeček-pokrytec nepomůže, ukáže i jemu, zač je toho loket!

Rogan FitzGerald přece na její matku úplně zapomněl, když ji poslal do Anglie vdát se za Paytona St. Michaela. Aidan ho v životě ani neviděla, nikdy se o ni nestaral a ten náhlý zájem v dopisech jí zněl falešně, stejně jako Connovi. Když se rozpomněla na leccos, co o Roganu Fitzgeraldovi vyprávěla její matka, došla Aidan k přesvědčení, že ať už Cavan FitzGerald naplánoval cokoli, její děd se na tom podílí a souhlasil s tím, aby její dítě posloužilo jako návnada! Nu, dobrá, oba budou mít příležitost toho litovat! řekla si Aidan. “Beale!” zvolala, a majordom přispěchal.

“Mylady?”

“Pošli pro mladého Beala. Musí donést vzkaz manželovi, ještě dnes odpoledne, a pak mi pošli vašeho mladšího, Harryho.” Aidan se sklonila nad psacím stolkem, namočila pero, aby na jemném pergamenu napsala vzkaz Connovi: Cavan FitzGerald unesl Valentinu a odjel s ní do domu mého děda v Irsku. Odjíždím ještě dnes do Cardiffu, kde

nasednu na některou loď tvé sestry. Přijeď za mnou co nejrychleji. Obě tě potřebujeme.

Tvá milující žena, Aidan St. Michaelová, lady Blissová.

“Vstupte,” zvolala, když se ozvalo zaklepání. S čapkami v rukou vstoupili oba mladí Bealové.

“Petře,” obrátila se na staršího, kterému se všeobecně říkalo ,mladý Beal, protože měl křestní jméno po otci. “Přeji si, abys tenhle dopis odvezl jeho lordstvu na herefordský trh, co nejrychleji! Jeď bez zastávky. Vezmi s sebou tucet ozbrojenců a vyřiď jeho lordstvu, ať se ani nevrací domů, ale jede rovnou do Cardiffu a tam se nalodí do Irska.” Složila pergamen, zapečetila horkým voskem a otiskla do něj vlastní pečeť. Podala jej mladému Bealovi. “Bůh tě provázej,” řekla. Mladý Beal vzal dopis a odporoučel se. “Harry,” oslovila Aidan mladšího z Bealových synů, “ty se mnou pojedeš do Irska. Vyber si ještě dva muže s sebou. Měli by to být zdatní bojovníci, ale také chytří. Víš, co mám na mysli?” “Jistě, mylady,” odpověděl Harry s úsměvem. “Tak běž,” nařídila. “Odjíždíme za hodinu.” “Ne, ne, beze mě nepojedete,” ozval se cluny, který právě vstupoval. “Nikam beze mě nepojedete, mylady. To by mi pán nikdy neodpustil. A navíc, já znám Irsko, a vy jste tam ještě nikdy nebyla. Na palubě lodi společnosti Ó‘Malleyových budete v bezpečí, protože na jejich námořníky je spolehnutí, ale jak jednou přistaneme a vystoupíme na břeh, bude to už docela jiná písnička, mylady. Každičká míle cesty tam je pod dohledem nějakého místního kmenového náčelníka a ti jsou většinou mezi sebou znepřáteleni. Država vašeho dědečka je ve vnitrozemí, a protože nevíme, kde přesně přistaneme, musíme se připravit na leccos takže já jsem pro takový podnik ten správný člověk!” Aidan neodporovala. Věděla, že má Cluny pravdu, a byla mu vděčná za radu a pomoc. ,.Dokážeš se připravit do hodiny?” zeptala se jen a on se jen opovážlivě zašklebil. “Jsem připraven už teď, mylady.”

Jen ji Aidan zpravila o svých plánech, dala se Mág do pláče a starostlivého pobíhání.

“To je šílenství, dítě! Počkejte přece na pána!” uprošovala svou velitelku.

“Ne, kdepak, Mág. Každá minuta je drahá. Má holčička mě potřebuje! Nevyváděj přece tolik! Vždyť Jeho lordstvo bude v Cardiffu jistě dřív než my a nalodíme se společně.” Mág posmrkávala, ale tohle ji přece jen trochu uklidnilo. “Co vám mám zabalit?” dělala si starosti.,Jak povezete zavazadla, když chcete jet koňmo? Vezmete s sebou vůz?”

“To ne,” odpověděla Aidan. “Pojedu na koni obkročmo, jako jezdí Skye, a vezmu si na to jednu z těch kalhotových sukní, co mi dala. Cestování je tak rychlejší. Zabal mi do sedlového vaku jednu sukni navíc, dvě blůzy a víc párů punčoch, spíš silnějších, co se nosí do holínek. Budu potřebovat ještě kartáč na vlasy a teplou pláštěnku s kapucí. To mi bude docela stačit, má milá Mág.” “Přece nemůžete jet na návštěvu k dědečkovi takhle oblečená,” protestovala komorná. “Co jen si o vás starý pán pomyslí!” “Tady nejde o žádnou přátelskou návštěvu, Mág,” vysvětlovala Aidan. “Mám všechny důvody věřit, že je můj děd do toho únosu zapleten.”

“A víte, že by mě to ani nepřekvapilo?” poznamenala suše Mág. “Odjakživa byl ten starý vlastně kus loupežníka, i za mlada, pokud pamatuji. Vaše paní matka měla štěstí, že se tenkrát odtamtud dostala, a ani já jsem nikdy nelitovala, že jsem šla s ní. Buďte opatrná, paní Aidan! Rogan FitzGerald je starý neřád a vždycky byl!”

Zanedlouho Aidan vyjela směrem na Queen’s Malvern se čtyřmi průvodci v patách. Jakmile dorazila na zámek švagrové, spěchala hned dovnitř, kde zastihla Skye s Adamem právě u oběda. Když ji Skye uviděla oblečenou na cesty, hned si řekla, že zřejmě jede hledat dcerku. “Povídej,” řekla jen bez dalších úvodů.

Aidan jí opakovala, co vyprávěla Wenda, a zakončila: “Poslala jsem mladého Beala s dvanácti muži za Connem do Herefordu. Vzkázala jsem mu, aby jel rovnou do Cardiffu. Nebudu tam na něj čekat, jestli tam do té doby ještě nebude. Potřebuji se dostat do Irska co nejdřív. Co když ti prokletí FitzGeraldové chtějí mému dítěti ublížit?”

“To by ale nebylo moudré, Aidan,” vmísil se do hovoru Adam. “FitzGeraldové určitě Valentině ublížit nechtějí. Má jim jen posloužit jako návnada, aby tě přinutili udělat to nebo ono, kdoví co mají za lubem. Počkej na Conna, ať jede s tebou.” “Nebudu čekat, ani za boha!” prohlásila Aidan důrazně. “Musím se dostat co nejdřív k dítěti, potřebuje mě, Adame!” Adam jen bezmocně pozvedl paže a pohlédl na Skye. “Dovedu si představit, co asi cítíš, Aidan,” řekla Skye, “ale Adam má pravdu. Počkej na Conna.”

“Nejspíš tam bude dávno přede mnou,” namítla Aidan. “Mohla bys poslat poštovního holuba do Cardiffu se zprávou tamějšímu faktoroví, že budeme potřebovat nějaké peníze a že tam jedeme?”

“Jistě,” odpověděla Skye, “pošlu ho hned.”

“Tak tedy já jedu,” rozloučila se Aidan, vstala, oběma poslala vzdušný polibek a vyrazila ze dveří.

“Myslíš, že tam na něj počká?” tázal se Adam manželky. “Nejspíš ano. Ona se Cavana FitzGeralda bojí. Nebude se s ním chtít utkat sama,” odpověděla Skye.

Ale Aidan už se bratrance nebála. Na místo dřívějšího strachu nastoupila hluboká, trvalá nenávist a smrtonosná zloba. S každou ujetou mílí ta nenávist rostla a strach se zmenšoval. Aidan už není to slabé stvoření, s kterým mohl ještě před dvěma lety Cavan FitzGerald nakládat tak krutě, které mohl beztrestně prodat do otroctví. Od té doby toho viděla a zažila víc než on za celý život. Našla v sobě odvahu, vlastní jejímu pohlaví, poznala, že vnitřní síla je nezbytná, aby žena v nepřátelském světě přežila. Cítila v sobě tu sílu, její sebedůvěra rostla, cítila se neporazitelná! Ať s Connem nebo bez něho, ona jede do Irska zachránit dceru a dokáže to!

Už má dost Cavana Fitzgeralda, nehodlá dál snášet tu hrozbu, kterou jí až dosud byl. Už od návratu do Anglie žije ve strachu. Možná právě ten podvědomý strach je příčinou její neschopnosti těšit se z manželského soužití. Jak víc už jí ten člověk může ještě ublížit? Prodal ji do otroctví, ukradl jí dítě a vzal jí radost z manželovy lásky! Byla rozhodnuta s ním skoncovat, vždyť co je moc, je moc.

Aidan hnala sebe i své průvodce až na sám pokraj sil. Pochopila, že pokud chce zlomit moc Cavana FitzGeralda nad sebou, musí se s ním utkat sama, musí se s ním setkat tváří v tvář a k tomu se potřebuje dostat do Cardiffu a odplout do Irska ještě dřív, než se tam objeví Conn. Teď konečně porozuměla tomu, co jí před nedávnem svěřila Skye. Když se divila, jak si tak dokázala sama zorganizovat a řídit vlastní život, Skye řekla: “Dokud jsem se nepostavila na vlastní nohy a nepřestala být jen přívěskem nějakého muže, dotud jsem nevládla ani sebou, ani vlastním osudem.”

“Ale jaks to dokázala?” chtěla vědět Aidan.

“Tím, že jsem si dokázala poctivě přiznat vlastní slabiny, vypořádat se s nejrůznějšími strachy, které mě sužovaly.” Aidan Skye vlastně tehdy ani neporozuměla, ale teď náhle pochopila. Musí se utkat s hrozbou, která nad ní pořád visí. Jinak nad ní Cavan FitzGerald znovu získá moc. Zřejmě jí ten její hnusný bratranec ukradl Valentinu právě proto, aby ji dostal, a s bývalou Aidan by se mu to třeba i povedlo, ale teď už ne! Tentokrát se mu postaví a bude bojovat ze všech sil, musí zvítězit! Ach ano. Určitě zvítězí, ví to jistě!

KAPITOLA 19

Domovina její matky přivítala Aidan St. Michaelovou mlhou a deštěm. “To je počasíčko,” prohodil kapitán Bran Kelly

s úsměvem.

Vypluli z Cardiffu a pokračovali dál, bristolským průlivem kolem ostrova Lundy, kdysi državy rodiny de Marisco. Počasí jim přálo po celou cestu, jež vedla přes krátký úsek otevřeného moře, dělící Irsko od Anglie, kolem jižního pobřeží Irska a přes oba zálivy, Bantry Bay a Dingle Bay. Dokonce se na chvíli objevilo i slunce. Jinak bylo ve dne zataženo, v noci mlha, ale moře zůstávalo klidné a vítr vál právě tak, aby dokázali udržet poměrně slušné tempo. Když vpluli do ústí řeky Shannon, obdivovala se Aidan nádherné smaragdové zeleni ostrova. “Zvedá se vítr,” upozornil ji Bran Kelly, když se všichni v pořádku i s koňmi vylodili na opuštěném břehu. “Popluje se mi dobře na Innisfanu, mylady, a co nevidět jsem tu zpátky s pořádnou četou ozbrojenců O’Malleyových, nemějte obavy! Doprovodí vás.”

“Až dojede Conn, jistě takovou posilu ocení,” řekla Aidan. “Pozemkový majetek mého dědečka je podle všeho sice dost rozsáhlý, ale hotových peněz moc nevynáší, takže si FitzGeraldovi nemohou trvale vydržovat vycvičené muže ve zbrani. Nevím sice, co ode mě chtějí, ale doufám, že mi neublíží.” “Nejspíš máte pravdu,” odpověděl kapitán lodi. “Z té rodiny vašeho děda pocházejí spíš jen zloději a podvodníci, ale ne vrahové.” Zrudl, když si uvědomil, že by se to jemné Aidan mohlo dotknout. “Prosím za prominutí, mylady,” dodal. Aidan se jen zasmála. “To není žádná urážka, Brane, když mi jen opakujete, co mi vyprávěla už moje matka. A také Mág, musím dodat. Matka byla ráda, že ji z pout té rodiny sňatek s mým otcem vysvobodil. Když s nimi později udržovala písemný styk, bylo to jen z povinné úcty k otci. Ale já nejsem milým FitzGe-raldovým žádnou takovou úctou povinována. Zkrátka jsem si přijela pro dceru a dost.”

“Buďte opatrná, mylady,” nabádal ji kapitán Kelly. “Sice se traduje, že všechny hady z ostrova vyhnal už sám sv. Patrik, ale myslím, že jich tam v Ballycoille ještě pár zbylo!” “Vždyť mám s sebou Clunyho a Harryho Beala a ještě dva mládence. Dokážeme toho starého čerta, který si hraje na milujícího dědečka, pár dní udržet od těla, dokud nepřijede Conn. Děláte si zbytečné starosti, Brane. Nebudu riskovat, nebojte se!” Hleděl za ní a její malou družinou, jak odjíždí, a v srdci mu přes všechno její ujišťování hlodal nepokoj. Podle lady de Marisco to byla dívčina celý život opatrovaná jako oko v hlavě, prý

pořád měla někoho, kdo ji ochraňoval. Jemu se však jevila docela jinak: jako chladnokrevná a schopná mladá žena. Potřásl hlavou. Řekl by, že se dokáže o sebe postarat a odolat případným útokům těch několik dní do příjezdu manžela. Ale přece jen! Vždyť ti FitzGeraldové z Ballycoille jsou pořádně prohnaná a surová čeládka!

Ale Aidan ani na okamžik nezapochybovala, že se jí podaří splnit úkol, pro který se do Irska vydala. Popoháněla své průvodce, jen aby co nejrychleji překonali vzdálenost mezi ústím řeky Shannom a dědečkovým panstvím. Měla strach o dítě. Snad bude Valentina v pořádku, modlila se, ale nepřestávala se uklidňovat vědomím, že to po ní, po Aidan, FitzGeraldovi především pasou. Dítě jim posloužilo jen jako prostředek a jistě nemají zájem mu ublížit.

Zpustlost dědova sídla Aidan ani nepřekvapila, když je poprvé spatřila. Matka často mluvívala o tom, jaký byl rozdíl mezi dětstvím stráveným v Irsku, kde většinou běhala dokonce bosá, a mezi jejím novým domovem v Anglii, zámkem Pearrock Royal. Hrad FitzGeraldů byl starý a už zdálky bylo patrné, že nutně potřebuje opravy. Zbudován z hrubě otesaných žulových kamenů seděl na vrcholku hory, odkud měl dobrý výhled na vy-klučenou plochu zemědělské půdy a přilehlou vesnici. Přiblížit se k němu nepozorovaně bylo obtížné a uniknout z něho téměř nemožné. Nad tím se musela Aidan trochu zamyslet, ale na návrat bylo už pozdě.

Kolem hlavní věže hradu bylo několik chatrných přístavků a celý komplex byl ohrazen nízkým kamenným valem. V tu chvíli se otevřela těžká dubová vrata a objevil se jezdec s pláštěm divoce vlajícím ve větru. Poznala ho okamžitě a ústa se jí zkřivila v chladném posměchu, zatímco na ni Cavan FitzGerald přátelsky křičel a mával už zdálky, jako kdyby přijela na nějakou rodinnou oslavu.

“Vítám tě, Aidanko!” řekl, když zarazil koně vedle ní. “Líbezná jako vždycky, sestřenko!” Zeširoka se usmíval. “Tak líbezná, jako když jsme se naposledy viděli, ty bestie?” řekla zlověstně tichým tónem, upírajíc na něj ledový pohled. “Ale, ale, sestřenko, nechme minulost minulostí,” začal, ale ona ho nenechala domluvit.

“Cože, nechat minulost minulostí? Ježíši, Cavane, tys nejen blázen, ale ke všemu ještě pitomec!” Pak prudce pobodla koně a projela nečekaně těsně kolem něho, až se zakymácel a málem spadl. Bleskově se z obou stran vedle něho octli dva muži z jejího doprovodu. První ho přidržel v sedle, druhý zadržel koně. Když se Cavan pokusil vyrazit za ní, jeden z nich, rudovousý hromotluk, mu vzal uzdu z rukou, takže byl bezmocný. 430

Druhý, v kterém poznal osobního sluhu lorda Blisse, se jenom zašklebil a pravil: “Ale, ale, pane FitzGeralde, nezapomínejte na slušné vychování! Lepším lidem musíte dát přednost!” V Cavanovi se všechno vařilo vztekem. Tenhle mrňous si to vypije, jen co se on, Cavan, postará o jeho pána! Aidan že je něco víc než on? Ženská že má být něco lepšího? Hned pozná, kdo je tu lepší! Co nevidět tu anglickou čubku zkrotí, že bude za ním běhat jako pejsek, žádný strach! Už si olízl rty v předtuše snadného vítězství.

S drobným úsměvem vítězoslávy na rtech vjela Aidan v čele

družiny směle do hradu svého děda. Při pohledu do otevřených vrat stáje správně odhadla, že ubytování pro koně je v lepším stavu než pro lidi, protože ostatní budovy ve dvoře byly na spadnutí. Na nádvoří si hrál chumel špinavých bosých děcek oblečených v beztvarých hadrech, na hnojišti přičinlivě ryla prasata a smečka hladových psů se s nimi rvala o odhozené kosti a zbytky jídla. Hrdlo se jí sevřelo. Bývala kdysi její matka také jedním z těch dětí? Vzešla opravdu bytost tak půvabná z tohohle odpudivého prasečího chlívka? Sklouzla s koně a přikázala: “Marku, zůstaň s Jimem u koní. Proveďte je, najděte jim pěkné místo ve stáji a dobře je nakrmte a napojte. Prohlédněte jim podkovy, jestli tam nemají zaseknuté kameny. Cesta sem byla samý kámen. Cluny, vy pojďte i s Harrym Bealem se mnou.” Otočila se a pohledem si měřila Cavana, který ještě ani nestačil sesednout. “Nu, bratranče, ukážeš mi cestu, nebo si ji mám najít sama?”

Vyveden z míry její sebejistotou a ostrým tónem Cavan poslechl a spěchal před ní do hlavní hradní budovy. Aidan pokynula svým průvodcům, aby ji následovali, a pustila se za ním nahoru po schodech až do hradní síně, kde proti vchodu v čele dlouhého stolu seděl vysoký, bělovlasý stařec tvrdých rysů s pronikavýma modrýma očima. Aidan směle vykročila středem síně, stanula proti němu a řekla zlověstně chladným tónem: “Vy jste zřejmě Rogan FitzGerald, můj děd. Kdepak je má malá dceruška a jak jste si mohl dovolit poslat tohohle hnusného bastarda” mávla rukou směrem ke Cavanovi “aby mou Valentinu ohrožoval na životě jen pro nějaký bláznivý plán, který se vám vylíhl v hlavě?”

Zavládlo dlouhé ticho. Rogan FitzGerald mlčky pozoroval to neohrožené stvoření, jež tak odvážně vtrhlo do jeho hradu. Pak ji s hranou důstojností oslovil: “Vítej na Ballycoille, milá vnučko.” Načež se mu oči nebezpečně zúžily a dodal už ostřeji a výhružně: “Nelíbí se mi ani tvůj tón, ani postoj, vnučko má! Nezapomínej, že jsem tu pánem. Prokazuj mi úctu; pro mě jsi jen ženská jako každá jiná, to si pamatuj, jestli se ke mně nebudeš

chovat slušně, věř, že takový výprask jako tady jsi ještě nedostala!”

“Kde je moje dítě?” opakovala Aidan. Srdce jí tlouklo jako zvon, když si uvědomila, že si troufá čelit strašlivému starci a celé jeho domácnosti v doprovodu jen dvou mužů. Neměla raději počkat v Cardiffu na Conna? Nesmí teď dát na sobě znát strach, říkala si, a proto odvážně čelila jeho zlému pohledu. Rogan FitzGerald pokynul jakési služebné, ucourané ženské, a vyštěkl: “Přiveď kojnou s dítětem!”

Zatímco čekali, zavládlo další tíživé mlčení. Aidan stála pevně rozkročená před ním, oblečená sice výstředně, ale přitom slušivě, říkal si, a vlastně velice prakticky pro jízdu na koni obkročmo. Tohle není žádná sladká pitomoučká ženuška, kterou by utáhli na vařené nudli, jak Cavan pořád tvrdí. Ale ať je tomu jak chce, jednou je jeho vnučka a časem jistě přijde k rozumu. Sice se teď tváří zarputile a ti dva její chlapi taky. Jsou to zřejmě jejich poddaní, pěkně tvrdí a pánům oddaní. Bezděky pokýval hlavou. Nebude to mít synovec snadné, ale spojenými silami ji jistě spolu s Cavanem dokážou zkrotit. Vzpurná klisnička, nebude lehké nasadit jí uzdu, ale nakonec stejně budou mít vrch oni. Konečně vstoupila do síně kojná s dítětem. Aidan dala poprvé najevo slabost a Rogan FitzGerald se pro sebe ušklíbl. To škvrně je její slabina, jako konečně každé matky. Když děvče s miminkem v náručí sestupovalo po schodech do síně, vyběhla mu Aidan v ústrety k úpatí schodiště a vztáhla ruce. Valentina byla v čistotě a v suchu, nakrmená, konstatovala hned. Když jí kojná dítě podávala, zeptala se jí Aidan: “Jak se jmenuješ?” “Jsem Nan, kovářova dcera, mylady. Lord Cavan mě najal v Cardiffu, abych se starala o malou slečinku. Dělala jsem, co jsem mohla.”

“To vidím,” řekla měkce Aidan. Děvče bylo hrozně hubené, jen prsa jí překypovala, a na pažích mělo několik ošklivých

modřin. Koukalo vyděšeně, očima těkalo po místnosti, jako by očekávalo ránu. “Chci, aby ses vrátila se mnou na Pearrock Royal, Nan. Když ten prastrýcův bastard ukradl mou Valentinu a měla bys vědět, že je to jen obyčejný pan FitzGerald a žádný lord musela jsem si podvázat prsa a teď už mléko nemám. Chceš se mnou jet zpátky do Anglie? Budu s tebou dobře zacházet, to ti mohu slíbit!”

V dívčiných očích zaplálo světélko naděje. Bez váhání nadšeně přikývla: “Děkuji vám, mylady! Tolik vám děkuji!” “Můžeš mi tedy odpřísáhnout věrnost, mně a jenom mně, Nan? Chceš složit přísahu věrnosti ve jménu Ježíše Krista?” Nan nezaváhala ani na okamžik. “Chci, mylady! Přísahám při Ježíši Kristu!” 432

“Pak už se nemusíš ničeho bát. A teď mi řekni, kdes přišla k těm strašným modřinám!”

Děvče se dokrvava zardělo, očima zabloudilo ke Cavanovi,

ale mlčelo. Aidan pochopila, že se bojí.

“Pan FitzGerald tě znásilnil?” zeptala se tišeji.

“Ano, mylady. Pohrozil mi, že dítě zabije, když se mu nepodrobím.”

“Už se tě nikdy nedotkne,” řekla Aidan se zlověstným klidem, načež přešla ke Cavanovi, který vstoje rozmlouval s jejím dědem, stále sedícím v čele stolu. Probodla starce pohledem tak divokým, že sebou trhl. “Jestli se tenhle mizerný potomek vašeho bratra jen dotkne kojné mé dcery, vlastnoručně ho podříznu, to vám přísahám!” řekla tvrdě. Pak se pohrdavě obrátila ke Cavanovi: “Tys pěkný galán, Cavane FitzGeralde, dobře umíš prodávat bezbranné ženy do otroctví a znásilňovat ubohé, vystrašené holky! Je mi z tebe na zvracení!” Otočila se k němu zády a zeptala se Rogana: “Kam se mám uložit na noc? Je už pozdě na cestu zpátky k pobřeží.”

“Což mě chceš opustit tak brzy, ani mě nenecháš nabídnout ti pohostinství?” zakňoural starý.

“Jistě, nejraději bych odjela hned, kdyby bylo světlo, ale tady u vás je pořád přítmí, že se tu cizí nevyzná a cesta je strmá. Nechci vydat nebezpečí ani dítě, ani své lidi, ani koně. Budeme muset vyjet až ráno, dědečku. Doufám, že alespoň pro jednu noc tady najdu bezpečné útočiště.”

“Ale, ale, děvče, nemusíš se hned urážet,” chlácholil ji děd. “Přísahejte při jménu Krista Ukřižovaného a při památce mé matky, že se mi tu nic zlého nestane!” odpověděla chladně. “Přísahám,” vyštěkl a znovu na ni vrhl vzteklý pohled pro její neuctivý tón.

“Tak kde tedy budu spát?” tázala se znovu.

“Můžeš jít spát s kojnou a dítětem do komůrky na věži. Je

tam jen ta jedna místnost. Tvoji muži si mohou ustlat ve stáji.”

“Ve stáji už dva muže u koní mám,” řekla. “Cluny s Haným

budou spát přede dveřmi, aby mě ochránili před nežádoucími

návštěvami.”

“Prosím tě, proč se chováš tak urážlivě?” mručel Rogan FitzGerald. “Tvá matka, jak si vzpomínám, byla mírná a poddajná. Nezdědilas z ní nic. Ani podobu, ani chování. Vidím v tobě jen a jen protivnou Angličanku.”

“Tím líp!” Věnovala mu krátký ironický úsměv. “Ale jen se mějte na pozoru před tím, co je ve mně irského, dědečku. I když to na první pohled nevidíte, doutná to ve mně a každou fitzge-raldovskou špatnost včas vycítím.”

Rogan FitzGerald se znenadání uchechtl. Vlastně se mu ta jeho vnučka líbí, rozhodl se v duchu. Docela rád ji tady bude mít nastálo. Má v sobě něco z jeho Ceary, některými pohyby a posunky mu připomíná jeho ženu za mlada. “Pojď sem a posaď se vedle mne, Aidan St. Michaelová,” řekl, “Musíš už mít hlad po

té cestě.”

Jako by v místnosti napětí trochu povolilo, když si stařec a mladá žena vzájemně vyjasnili svoje postoje. Aidan si sedla vedle děda, Clunymu a Harrymu pokynula, aby si také našli

místo. Obezřetně se posadili zády ke zdi. Do síně se začali trousit ostatní členové rodiny, protože se blížila hodina oběda. Objevil se nejstarší Roganův syn Eamon, jeho žena Peggi a několik jejich nezvedených dětí. Ostatní Roganovi ženatí synové bydleli jinde, protože se na svoje majetky přiženili. Přišel i místní kněz, otec Barra, rozložitý muž s ledovýma, nic nevyjadřujícíma očima a s ústy prozrazujícími krutost. Už pro svou matku, dávno mrtvou Cearu, byl kdysi hádankou neuvědomila si totiž, že je tak zahořklý proto, že přišel na svět jako druhorozený. Eamon a Peggi měli už dva ženaté syny, kteří také bydleli na hradě. V tak přeplněném prostředí se nežilo snadno. Na stůl přišlo jídlo bohužel nijak vábné. Měli skopové, šlachovité a tuhé, a mořského okouna, ne už nejčerstvějšího. Doprava do vnitrozemí mu nepřidala, pomyslila si Aidan. Kuře naproti tomu bylo čerstvé a dobře propečené. Na stole nebyla jiná zelenina než řepa vodnice, zřejmě z nejposlednější podzimní sklizně, ale naštěstí se podával i čerstvě pečený chléb s máslem a tvrdý ostrý sýr. Vínem Rogan FitzGerald neplýtval ani na rodinu, natož na poddané, a tak se k jídlu pilo domácí pivo. Aidan si vzala kus kuřete, chléb, máslo a sýr. Když se Cluny s Harrym najedli, poslala je s dvěma porcemi jídla do stájí za Markem a Jimem. Bylo jí jasné, že by jinak zůstali o hladu. U dědečkova stolu nevládla tak velkorysá hojnost jako u ní doma. Jakmile dojedla a její dva ochránci se vrátili ze stájí, bez okolků vstala, všem popřála dobré noci a vyběhla po schodech do malého pokojíku ve věži. Cestou míjela obydlí ostatních členů rodiny. Jen vstoupila, ihned zajistila zevnitř dveře ohromnou závorou, zatímco se Cluny s Harrym venku přichystali držet stráž.

Nan už byla s Valentinkou uvnitř a Aidan si povšimla, že se děvče pokusilo udělat tu malou kamennou komůrku útulnější. Stála tu jen jediná úzká postel se zásuvkovým rezervním lůžkem pod sebou, ale byla úpravně ustlána a v malém krbu hořel oheň, zahánějící večerní chlad. Aidan se klidně usadila a čekala, až Nan dítě nakojí. Potom jí ho podala. Předtím neměla Aidan dost času přesvědčit se, zda je dcerka v pořádku, ale teď ji celou důkladně prohlédla, viděla, že je zdráva a bez úhony, přitiskla ji k sobě a řekla: , Jsi hodné děvče, Nan, a o Valentinku ses starala dobře. Možná budeme muset opustit Ballycoille nečekaně a ve spěchu. Dokážeš být připravena na zavolání a nenecháš se zastrašit, ať už se bude dít cokoliv?”

“Šla bych s vámi třeba do pekel, mylady, jen abych se odtud dostala. V životě jsem se ještě tak nebála, ten porod v příkopě v zastrčené uličce v Cardiffu nebyl nic proti tomu, co jsem zažila tady. Těm lidem tady ani nerozumím, jakou to mluví řečí, a pan Cavan je mizera.”

“Máš pravdu,” souhlasila Aidan, “a to je ještě slabý výraz! Neboj se, děvenko, slíbila jsem přece, že tě ochráním, a to také udělám. Zítra vyrazíme zpátky k pobřeží, kde na nás čeká loď, a pak honem zpátky do Anglie. Na Pearrock Royal se ti bude líbit. Je tam hezky.”

“Jak jen vám mám poděkovat, mylady?” řekla Nan třesoucím se hlasem a se slzami v očích.

“A jak já mám poděkovat tobě, Nan? Vždyť jsi mé dítě vlastním mlékem zachránila před smrtí hladem! Za to můžeš bydlet na Pearrock Royal tak dlouho, jak jen budeš sama chtít, a každý rok na svátek sv. Michala dostaneš plat. Chci mít ještě další děti a Valentina chůva dvě děti nezvládne. Potřebuji tě, děvče.” Protože byly po tolika námahách a rozčilení unavené, brzo ulehly. Nan uložila Valentinu do kolébky, která prý kdysipodle Roganových slov patřila Aidanině matce, Bevin. Za dveřmi hráli Cluny s Harrym v kostky, aby neusnuli, zatímco Cavan FitzGerald v síni soptil vzteky, že musel svůj plán na od-davky s Aidan pro ten večer odložit. “To má čas, synovče,” chlácholil ho Rogan.

“Jak to, čas? Když chce zítra odjet? Ta se, panečku, změnila,

to tedy ano! Ani se mi už nechce se s ní oženit.”

“Ale budeš muset,” tvrdě na to Rogan. “Jak by ses chtěl jinak dostat k jejímu majetku. Bez obav, Cavane, chlapče. Blíží se bouřka a ráno bude tak pršet, že Aidan St. Michaelová nás prostě nebude moci opustit, přinejmenším dokud potrvá liják, což bude nejméně dva dny! Za tu dobu už budeš s ní ženatý a pořádně ji pomuchláš v posteli. Je to citlivá klisnička, ale z rodu, který rodí nejlepší hříbata, za to ti ručím, hochu! Potřebuje jenom uzdu a pevnou ruku, musí poznat, kdo je jejím pánem!” “Stejně ji nikdy nedostaneme k oltáři, když má ty své hlídací psy pořád za patami,” řekl Cavan. Myslel tím Clunyho a Harryho Brala. “Ten menší je osobní sluha Conna O’Malleyho.” “Pak se jich tedy musíme nějak zbavit,” řekl Rogan FitzGerald.

“Nejradši bych je zabil, oba.”

“Cavane, chlapče, nebuď tak útočný! Není přece třeba prolévat krev. Až ponesou těm druhým dvěma do stáje jídlo, prostě jim zavřeme hradní bránu před nosem a hotovo! Měl by ses jít vyspat, chlapče, protože zítra tě čeká svatba a po ní se v noci moc nevyspíš!” hlasitě se zachechtal a poklepal mu rozverně po zádech.

Ráno bičoval celou jihozápadní část Irska déšť tak silný a vytrvalý, že cestovat v takovém počasí bylo zhola nemožné, jak konečně Rogan FitzGerald správně předpověděl. Aidan se vzbudila brzo, uslyšela bubnující déšť a přistoupila k oknu, aby vyhlédla ven. Ke svému zklamání neviděla nic než souvislou, těžkou clonu padající vody.

“K čertu!” zaklela pro sebe, pak spěchala ke dveřím a řekla oběma strážcům: “Venku leje jako z konve. Myslím, že nebudeme moci odjet, ale zaneste Markovi a Jimovi do stáje snídani a uvidíme, co řeknou oni.”

“Kdybychom tu byli sami, řekl bych, abychom odjeli za každou cenu a hned, ale s dítětem a kojnou, mylady? Obávám se, že budete muset počkat na lepší počasí. Cestou sem jsme neviděli žádnou hospodu, takže se nemáme ani kde cestou schovat.” “Třeba to ani nebude tak strašné, jak to teď vypadá,” řekla na-dějeplně Aidan.

.Anebo to může být ještě horší,” zažertoval Cluny. “Pojď, Harry,” řekl pak, “nevím, jak ty, ale já bych něco zakousl a trošku piva by taky neškodilo. Nebudeme pryč dlouho, mylady. Poradíte si tu bez nás?”

Přikývla. “Myslím, že si dědeček už ujasnil, že se mnou žádné žerty nejsou, ale přece jen bych ráda zjistila, ještě než odjedu, co vlastně zamýšleli. Nejspíš chtějí jen peníze; rozhodně by jich tu bylo potřeba.”

Oba muži se vydali dolů po točitém schodišti a Aidan se vrátila do komůrky, kde už byla Nan s dítětem vzhůru. Nalila trochu vody do umyvadla, aby si opláchla obličej a ruce. Voda byla ledová, musela vzpomínat na domov a na milou Mág, jak jí vždycky vodu na mytí ohřívala. Tady to byl pro ni neznámý, cizí svět a těžko by si tady zvykala, říkala si. “Zůstaň v pokoji,” nařizovala kojné. “Tady jste v bezpečí. Zavři na závoru a já ti pošlu něco k jídlu.” “Kdyby lady dovolila,” řekla Nan, “ráda bych seběhla dolů, ještě než všichni vstanou. Valentina už bude brzy mít hlad.” “Máš pravdu,” odpověděla Aidan. “Běž radši hned.” Nan vyklouzla z pokoje a Aidan usedla ke kolébce. Sledovala, jak si její dcerka hraje s prstíky. Jaké je to krásné děťátko s těma fialkovýma očima a rezavými vlásky! Je po mně, to je pravda, ale bude jednou mnohem hezčí než já! Kdopak je asi otcem, to bych ráda věděla. Aidan začala děťátko studovat, hledat 436

podobu. Holčička se smála na maminku, až se i jí objevil na tváři něžný úsměv. Nevidím žádnou podobu ani s Connem, ani s Džavidem Chánem, ani s Muradem, uvažovala. Možná je to tak lepší. Budeš mít jen jednoho tatínka, miláčku, a to mého milovaného Conna! Pohladila ji po líčku, jemném jak plátek růže.

“Už pojedeme domů, miláčku, jen co ten prokletý liják přestane,” slibovala.

Nan přiběhla zpátky, přinášela malý bochníček chleba, misku horké ovesné kaše a trochu domácího piva na zapití. “Váš dědeček už je v hlavní síni, mylady, a žádá, abyste se tam dostavila i vy k ranní modlitbě a na snídani.”

Aidan si překartáčovala sukni, vytáhla ze sedlového vaku rezervní halenku a ustrojila se. Rozpletla si cop, vlasy vykartáčovala a znovu zapletla. “Dej dveře na závoru, až odejdu,” řekla kojné. “Neotvírej nikomu, jenom mně, ať ti říkají, co chtějí. Strážci tu budou za chviličku.” “Ano, mylady,” odpověděla poslušně Nan.

Aidan spěšně vyšla a zaslechla ještě hluk zasouvané závory. Seběhla po schodech a připojila se k rodinnému shromáždění v síni. Scházeli se k ranní bohoslužbě tady, protože hrad neměl kapli. Její strýc, kněz Barra, vedl bohoslužbu, odříkával modlitby chladným, tvrdým hlasem a pak spolu s nimi usedl ke stolu. Snídali totéž co Nan. Aidan toužebně vzpomínala na tlusté plátky růžové šunky, na vejce na marsale, na med a svěží ovocný mošt. Nakonec se pro sebe ušklíbla a pustila se do toho, co měla před sebou. Mnoho toho nenamluvila, neměla si s příbuznými co říci.

Když rodina dojedla a služebnictvo sklidilo se stolu, řekl Rogan FitzGerald: “Dneska asi neodjedeš, ale stejně spolu máme ještě co vyřizovat, Aidan St. Michaelová.” ‘Vyřizovat! Aha, chcete mluvit o tom, jak mi váš synovec unesl dceru a donutil mě jít ji hledat až sem, do Irska. No jistě, dědečku, moc ráda uslyším, jak mi to zdůvodníte. Jen mluvte! ‘ Rogan FitzGerald se chladně pousmál. Je pyšná, ta jeho vnučka, ale však on jí ukáže, kdo je tady pánem a naučí ji móresům! “Je na čase, aby ses provdala,” začal.

“Cože, provdala! Zůstala na něj koukat, jako kdyby ztratil

rozum a na chvilku si nebyla jistá, jestli se skutečně nezbláznil.

“Dědečku, ale já jsem přece vdaná!”

“Podle naší víry ne,” odpověděl neústupně. “Ne v očích svaté matky církve katolické!”

“Vždyť mě oddával sám královnin kaplan!” vyrazila Aidan už rozzlobeně.

“U nás neuznáváme nemanželskou dceru Jindřicha Osmého

Tudora, ani nějakého jejího kaplana! Všichni jsou to kacíři! Narodila ses, bylas pokřtěna a vychována v katolické víře. To, čemu ty říkáš manželství, jejím přikázáním odporuje. Žilas v hříchu, Aidan St. Michaelová, ale omlouvá tě, žes neměla oporu v rodině, která by ti ukázala správnou cestu. Ze strany tvého otce již nikdo nežije, takže je mou povinností jakožto otce tvé matky, abych tě právoplatně provdal.”

Aidan netrpělivě potřásla hlavou. Je to sice dokonale směšné a absurdní, ale když to má udělat starému radost a jestli jde jen o tohle mohou být s Connem oddáni hned, jak dorazí podle katolického ritu.

“Dobrá, Rogane FitzGeralde, až přijede manžel, rádi se necháme oddat knězem svaté matky církve katolické. Budete pak spokojen?”

“Ani mě nenapadne uznat Conna O’Malleyho za svého vnuka,” řekl klidně Rogan.

“Ale to přece na vás nezáleží,” odpověděla.

“Ale, ale, milá vnučko, to se hrozně mýlíš! Jsem tvůj nejstarší žijící mužský příbuzný a jako takový mám zákonné právo vybrat ti manžela. Vybral jsem ti svého synovce, Cavana FitzGeralda.” “Cože?” Ohromením nemohla ani promluvit. Byla ochotna podrobit se bláhovému přání starce, vždyť mu byla i zavázána, za pohostinství; ale irský původ sem nebo tam, přece je jednou Angličanka a její manželství s Connem je pro ni platné! V očích se jí objevil nečekaný žlutavý záblesk a pronesla pevně: “Byla jsem oddána s Connem O’Malleyem podle příkazů anglikánské církve a za asistence samé královny. Nevzala bych si Cavana

FitzGeralda ani za celý svět, i kdyby to bylo možné. To, co mi tu navrhujete, je něco naprosto nemorálního! Už vám stářím měkne mozek, Rogane FitzGeralde!” Vstala od stolu. Roganovy oči jí zlověstně zaplály vstříc a železnými prsty jí sevřel paži, až jí jemná pleť zmodrala. Hrozivě se vztyčil v celé své výši a shlížel na mladou ženu, kterou stále ještě převyšoval, ač byla sama urostlá.

“Bude to, jak jsem řekl, Aidan St. Michaelová,” zahřměl. Pak ji pustil a z obou stran ji dlaní udeřil do tváře. “Vdáš se za Ca-vana FitzGeralda ještě dnes a vzpomeň si, co jsem ti říkal včera o tvém chování!” Uhodil ji tak tvrdě a bezohledně, že zkameněla hrůzou.

Rozzuřená takovým zacházením se nepřestávala bouřit. Jak si vůbec může dovolit ji bít! “Cavana si nevezmu nikdy!” vykřikla a očima hledala Clunyho s Harrym. Starý si toho povšiml a uhodl, nač myslí.

“Hradní brána je zamčená a tvoji muži zůstali venku. Nikdo ti tu nepřijde na pomoc. Uděláš, co říkám!” Stařec už se vemluvil do jednoho ze svých proslulých záchvatů vzteku. Kdo ho

znali, poznali, že už se blíží. Aidan však pořád neměla tušení, jak strašlivý člověk vlastně její děd je. S pohledem na Cavana a Eamona rozkázal: “Položte ji na stůl!”

Nic nechápající Aidan shledala, že je chycena a vlečena ke stolu, kde ji přehnuli přes jeho hranu. Zoufale se bránila, ale Ca-van jí už sundal opasek a rozepnul sukni. Hrůzou a zlostí zaječela, když ucítila, že jí jezdeckou sukni shrnují až ke kotníkům a obnažují ji tak před všemi. “Co to děláte?” křičela. “Jak se opovažujete?”

“Varoval jsem tě,” uslyšela starcův hlas. “Varoval jsem tě, že jestli se nebudeš chovat slušně, dostaneš výprask, děvče. Mně nebudeš odporovat před celou rodinou, Aidan! Tady jsem pánem já, Rogan FitzGerald, jen já sám jsem pánem na Ballycoille! Tady já přikazuji, a všichni mě musejí poslouchat. I ty patříš do rodiny, děvče, a při všem, co je mi svaté, budeš poslouchat nebo tě zabij u i s tvým parchantem!” Odvrátil se a slyšela, jak říká: “Přines mi důtky a hezky rychle, chlapče, nebo jich taky okusíš!” Aidan začalo srdce v prsou hlasitě bít; neměla strach ani tak o sebe jako o Valentinu. Ačkoli ji o tom každý ujišťoval, ona sama zdaleka nebyla přesvědčena, že by FitzGeraldové nedokázali dítěti ublížit! Co když jí tenhle starý zloduch přece jen něco udělá!

Cavan jí pošeptal do ucha, nepouštěje její paži z pevného stisku: “Jestlipak víš, sladká sestřenko, co jsou to důtky? To je kožený řemen tři palce široký, na konci rozdělený do úzkých řemínků. Vsadím se, žes ještě v životě neokusila, jak štípe, ale náš starý je ovládá mistrně!”

Jemně jí foukal do ucha a když se otřásla odporem, ještě jí olízl boltec a pokračoval: “Ani jsem si nemyslel, že máš tak pěknou zadnici, sestřenko má sladká, a co nevidět tě pěkně zabolí, až ti děda dá na pamětnou. Možná, že bych si měl také jedny důtky opatřit. Pravidelný výprask dělá ženským dobře.” “Jen se mě zkus dotknout, Cavane,” zasyčela na něj, “a dej si pak pozor, ať se ke mně ani na vteřinu neotočíš zády, sic tě zabiju!”

Potupně se zachechtal. “Uvidíme, jestli tě odvaha neopustí, milá sestřenko, až okusíš důtky!”

Ještě než mohla odpovědět, zaslechla Aidan tiché zasvištění a vzápětí bolest a překvapením vykřikla, když ucítila štípnutí řemínků. Ačkoli bylo v té době obecně zvykem trestat takto děti a dokonce i manželky, s ní nikdy ani otec, ani Conn tak ohavným způsobem nezacházeli. Důtky nezpůsobovaly ani tak zranění jako nesnesitelné pálení, a to na celé ploše bičované kůže, protože se řemínky zakusovaly do jemné pokožky na více místech najednou. Zaťala zuby, když za první ranou následovala 439

druhá a pak další a další v pravidelném rytmu, jelikož byl děd v používání důtek zběhlý a ruku měl i přes pokročilý věk pevnou. Neumdléval a zasazoval jí ránu za ranou; kůže ji tak nesnesitelně pálila, že se už nedokázala ovládnout a vykřikla. To ho jen povzbudilo, takže údery přicházely stále rychleji a byly silnější a silnější. “Budeš poslouchat, holka,” slyšela ho, jak burácí do jejích výkřiků bolesti. “Manžela jsem ti vybral a ty si ho vezmeš!”

Konečně rány pomalu ustávaly, až přestaly docela, navlékli jí zpátky šaty na rozbolavělé tělo a trhnutím ji postavili na nohy tváří v tvář starci. Byl v obličeji celý rudý a zpocený námahou. Bílé vlasy měl rozcuchané. “Provdáš se za Cavana FitzGeralda, Aidan! Rozumělas, holka? Tohle byla jen malá ukázka, co by tě čekalo, kdybys mi i nadále odpírala poslušnost.” “Nedonutíte mě k bigamii s tímhle zvířetem,” zuřivě vykřikla Aidan. Netrpělivě si stírala slzy bolesti hřbetem ruky. “Myslíte si, že mě dokážete zastrašit, protože jste nechal zamknout vrata a mé muže nechal venku? Až přijede manžel, žádná vrata ho nezastaví! Shodí vám tu ruinu, které vy říkáte hrad, rovnou na hlavu, Rogane FitzGeralde, a kampak se potom to vaše hadí hnízdo poděje, co?”

Stařec sice při té opovážlivé řeči zrudl hněvem, ale nebyl ještě ani zdaleka poražen, ba ani zastrašen. “Uděláš, co jsem řekl, Aidan St. Michaelová, nebo tvůj parchant, kterého máš s Connem O’Malleyem, pozná, zač je toho loket!”

“Jste snad orel, Rogane FitzGeralde, že byste se dokázal vynést až na vrcholek věže a dostat do mého pokoje? Dveře jsou zabarikádované a Nan neotevře nikomu, jenom mně,” posmívala se mu.

“Vyrazte ty dveře,” zavrčel starý a jeho syn a vnukové spolu s Cavanem vyběhli ze síně splnit rozkaz.

Slyšela rány starodávného beranidla, které si vzali na pomoc. Rána za ranou se ozývala shora, staré dubové dveře odolávaly, ale nakonec se ozvalo štípání dřeva a bezmocný výkřik ubohé Nan, jak se probourali dovnitř. Aidan rezignovaně povzdechla. Byla by přísahala, že dveře vydrží, ale asi někde přece jen povolily a teď už nebylo pomoci. Přesto pořád nevěřila, že by dědeček dokázal ublížit bezbrannému kojenci, navíc své vlastní pravnučce. Mýlila se, jak se mělo vzápětí ukázat. Vstoupili muži spolu s Nan a malou Valentinou, která už křičela strachy. Rogan FitzGerald uchopil dítě, položil si je na loket, druhou rukou sáhl k pasu, vytasil dýku a přiložil hrot k dětskému bříšku. Zároveň upřel studené oči na vyděšenou Aidan. Stačil nepatrný pohyb a zpod nože vytryskla krůpěj jasně rudé krve. Dítě zakňouralo a Nan se zajíkla hrůzou.

“Ty starý mizero,” zasyčela Aidan na Rogana. “Vždyť je to tvá vlastní krev! Moje dítě! Nevinná bytost!” Stařec se jen chladně usmál. “Víš, jaká je cena, Aidan St. Michaelová!” řekl jen.

“Starý blázne, což jsi úplně přišel o rozum? Nemáš žádné právo mi poroučet! Jsem svobodná žena, občanka Anglie, věrná poddaná pouze a jedině královny anglické. Před očima Boha i lidí jsem právoplatně provdaná!”

“Poslechneš, vždyť jsi potomkem mé nejmilejší dcery. Poslechneš, nebo to dítě pozná můj hněv.”

“Zabij Valentinu,” řekla Aidan odvážně, “a ztratíš nade mnou moc! Nevěřím, že bys to dokázal!”

“Ale to se hrozně mýlíš, děvče! Tenhle parchant znamená jen další krk, který je třeba živit a u nás není jídla nazbyt. Už ho nepotřebuji, protože tě už stejně mám ve své moci. Klidně ho vyhodím z okna nebo do krbu. Jestli ho nechám žít, pak jen proto, že jsem měl rád tvoji matku a ty žes její dcera. Nakonec se podřídíš mé vůli, jako se jí i tvá milá a poslušná matka vždycky podřizovala. Ať chceš nebo ne, vezmeš si Cavana FitzGeralda, ale jestli to škvrně bude žít, záleží jenom na tobě! Doufám, žes to pochopila, Aidan St. Michaelová!”

Když se Aidan zahleděla do vyděšené tvářičky malé Valentinky, věděla, že je konec. Nedovolí jí ublížit. Starý je možná blázen, ale myslí to doopravdy. Pomalu přikývla, ale necítila se ještě poražena úplně. Děsivá situace a ona neví, jak z ní. Kdyby už konečně přijel Conn. Naposledy se pokusila ho přesvědčit. “Vždyť mě tu navádíte k zločinu bigamie, Rogane FitzGeralde. Žádný soud v Anglii neuzná za platné manželství s Cavanem, když už jsem jednou provdána za Conna.”

“Ty už se do Anglie nevrátíš,” klidně odpověděl Rogan FitzGerald, “ale jestli to nějak upokojí tvůj jemnocit, Aidan, holčičko, mohu ti sdělit, že Conn O’Malley bude zanedlouho mrtev, jen co se sem přihrne pro tebe a toho parchanta. A co se týče tvého takzvaného sňatku, uzavřeného falešným knězem ve službách uzurpátorky anglického trůnu, v očích pravé církve je neplatný, což zde přítomný otec Barra dosvědčí.” , A bezpochyby mě drahý strýček s Cavanem i sám oddá, jen co proběhnou ohlášky, co?” podotkla Aidan sarkasticky. Alespoň sem bude mít Conn čas dorazit, než ji přimějou podílet se na takové frašce. Žádný strach, že by si s velkou družinou ozbrojenců nedokázal poradit se záludnými FitzGeraldy a jejich služebnictvem. “Svatba se bude konat hned, ještě dnes, vnučko má,” prohlásil Rogan FitzGerald s arogantním úsměvem. “Ohlášky už proběhly regulérně před dvěma týdny. Ale přece jen bych tě při oddav-kách rád viděl v nějakých alespoň trošku slušnějších šatech.” 441

“Škoda, mám s sebou jen tohle,” řekla, ráda i za tak nepatrné vítězství.

“Určitě se tady pro tebe něco vhodného najde, Aidan St. Michaelová,” odpověděl.

Poslal tu ucouranou ženštinu, kterou už viděla včera, aby přehrabala kufry, které kdysi náležely její tetě Sorche, nyní jeptišce. Na vysvětlenou dodal: “Byla taky tak vysoká jako ty.” Služka Bridget se vzápětí vrátila s tmavězelenou sametovou sukní. “Tohle je jediný kus, který ještě nezplesnivěl ani ho moli nesežrali.” Poměřila ji na Aidan. “Dlouhá je dost a s čistou blůzou, s jejím opaskem a s kyticí v ruce bude jako nevěsta vypadat docela přijatelně.”

“Cavane, chlapče, doprovoď svou nastávající do jejího pokoje,” poručil Rogan synovci. “Jen co se oblékne, může obřad začít.”

“Jen ať ten dobytek radši zůstane tady,” řekla Aidan ledově. “Dokážu dojít do pokoje sama. Jestli mi ho budete vnucovat, shodím ho ze schodů.”

“Vidím,” poznamenal Cavan, aby si zachránil tvář, “že jsi zralá na další výprask, Aidan, a ani by mě to moc nemrzelo.” Aidan pohrdavě odfrkla. “Máš krátkou paměť, Cavane. Varovala jsem tě, ať se mě ani nedotýkáš, sic tě zabiju. Neboj se, to taky udělám. Můžeš mě třeba zas přidržovat, až mě bude chtít děda vyplácet, ale jednou se přece jen se mnou octneš o samotě a pak…” dodala významně, zatímco on se nuceně zasmál. Zaznělo to falešně a do očí se jí při tom nepodíval. Aidan vzala Valentinu do náruče a s ostrým: “Pojď, Nan!” začala vystupovat po schodech do věže. Komorná poslušně cupitala za ní. Nahoře zjistila, že povolil jen starý zámek dveří, takže se dveře daly přece jen přivřít, což hned učinila. Popošla k oknu a vyhlídla, jen aby spatřila stále stejnou clonu deště, snad ještě vydatnějšího než předtím. Bylo zamračeno a na zlepšení počasí to nevypadalo. Tu upoutal její zrak nějaký pohyb u stájí. Rozrazila okno dokořán a zavolala dolů, překřikujíc vyjící vítr: “Cluny! Honem sem, člověče!”

Cluny, celý promočený, přiběhl k úpatí věže. “Mylady, zamkli nám vrata před nosem!”

“Vím,” volala v odpověď. “Prohlašují moje manželství s Connem za neplatné a chtějí mě donutit, abych si vzala Cavana! Conna chtějí zabít, až pro mě přijede, a nechtějí mě dovolit vrátit se domů. Pošli Jima napřed, pánovi naproti! ‘ Cluny přikývl. “Budete muset utéct, mylady.” “Není tu jiný východ než hradní branou, Cluny.”

“Kdybyste měla nějaké lano, mylady,” odpověděl, “mohla byste sešplhat oknem po stěně věže.”

“To by šlo! Dík, Cluny, Zůstaňte vždycky jeden pod věží a já nebo Nan vám řekneme. Musím už zpátky, než nás uslyší.” Aidan zavřela okno a vyprávěla všechno Nan. “Bude k tomu potřeba odvahy,” vysvětlovala, “ale polezu první, aby ses nebála.”

“Ale jak jenom poneseme děťátko?” starala se Nan. “Co kdybychom přivázali kolébku na dvě lana a spustily ji dolů?” navrhla Aidan. Nan přikývla.“Dítě bude muset jít první, mylady, protože, kdyby snad, Bůh uchovej, nás odhalili, jedna je vždycky dokáže zdržet, zatímco druhá v pořádku spustí dítě.” “Budu potřebovat nějakou zbraň. A kde jen, proboha vezmeme lana?” starala se Aidan.

“Ve stájích je lan dost, mylady. Kdyby je vaši sloužící přinesli pod věž, mohly bychom nadělat pruhy z prostěradel, spustit je z okna, dole by na ně navázali lano a vytáhly bychom ho nahoru.” “Nan, tys chytré děvče!” chválila Aidan kojnou. “Ale kde vezmu nějakou zbraň?”

“Já jednu mám,” zněla překvapivá odpověď. “Jakže? A proč jsi ji nepoužila?”

“Měla jsem takový strach, mylady. Vždyť jsem jenom služebná.” Popošla ke stěně a přejela prsty po kamenech, až našla jeden uvolněný. Za ním byl hluboký výklenek. Sáhla dovnitř a vytáhla dýku s dobře šest palců dlouhým ostřím. Rukojeť byla ze stříbra, ozdobně smaltovaná v keltských barvách: černé, žluté a červené. Podala ji Aidan. “Kdes k tomu přišla?” vydechla Aidan údivem. .Jednou večer se lord Eamon opil a usnul s hlavou na stole. Přišla jsem tam časně ráno, nikdo tam ještě nebyl a před ním na stole ležela tahle dýka. Vzala jsem ji. Myslela jsem si, že se mi bude hodit na pana Cavana, ale pak jsem neměla tu odvahu. Na co ji chcete?”

“Zabiju s ní Cavana FitzGeralda,” řekla Aidan tak klidně, že se až v děvčeti dech zatajil. Vykulila na Aidan oči. “Nic jiného mi nezbývá,” pokračovala Aidan. “Vymysleli si, že mě za něj provdají a to ještě dnes, a nemám žádnou možnost se tomu vyhnout. Ale ať mě Bůh zatratí, jestli mu dovolím jít se mnou do postele! Utečeme dneska v noci, hned jak toho neřáda zabiju, až budou všichni oslavovat dědečka, jak chytře to navlékl! Mám s Cavanem FitzGeraldem ještě jistý nevyřízený účet, víš?” Načež jí Aidan krátce vylíčila svá dobrodružství od chvíle, kdy jí před téměř třemi lety zemřel otec. Nan jen vyvalovala oči a samým údivem ani nemohla zavřít pusu. Něco takového si nedovedla představit ani ve snu. Když Aidan dovyprávěla, řekla Nan: “Musíš vyzvědět, který pokoj určili za svatební ložnici a během svatební hostiny, až budou všichni dole, polož tu dýku pod pol-

štář. Počkej co nejdéle, aby ji zatím někdo nenašel. A to se Eamon ani po ní nesháněl?”

“Ale ano, nadělal kolem toho hodně povyku, ale jeho žena řekla, že ji nejspíš ztratil, protože stejně pořád něco ztrácí. Ani je nenapadlo, že by ji mohl vzít někdo ze služebnictva, protože tady se FitzGeraldů všichni strašně bojí, stejně jako jsem se bála já. Vůbec nebrali v úvahu, že bych ji mohla sebrat já.” Pousmála se. , Jen kdybych byla měla dost odvahy vrazit ji do něho a tohohle všeho byste byla ušetřena.”

Aidan se na ni také usmála a přátelsky jí poklepala po ruce. Sice chladnokrevně mluvila o zavraždění Cavana FitzGeralda, ale ve skutečnosti ji pomyšlení na to děsilo možná víc, než vyhlídka, že ho bude muset snášet v posteli. Jak hrozný hřích to plánuje, říkala si, ale jiný způsob, jak se ho zbavit, ji nenapadal. Neměla s sebou ani žádné čarodějné byliny, kterými by ho uspala, a věděla, že se mu nikdy, nikdy nedokáže tělesně podrobit. Už samo pomyšlení na něco takového ji pobuřovalo. Připomínala si, jaké utrpení jí a Connovi Cavan FitzGerald připravil. Krutým zacházením ji připravil o první dítě, které nosila pod srdcem; prodal ji do otroctví; to jeho vinou musela snášet brutalitu sultána Murada. A ze všeho nejhorší je, že kvůli němu ztratila schopnost těšit se z Connovy lásky. Jeho smrt ji sice nevrátí zpět do časů nevinnosti, ale alespoň ji už nikdy nebude ohrožovat, ani její blízké! Zaslouží si zemřít! Utvrzovala se v krutém rozhodnutí a zároveň prosila Boha za odpuštění. Však i kdyby jí neodpustil, vezme na sebe trest za to, co této noci spáchat musí! Ozvalo se krátké zaklepání, a než mohla odpovědět, vnesla se dovnitř služebná Bridget s tmavězelenou sametovou sukní, kterou se jí podařilo dát jakž takž do pořádku. “Vezměte si čistou halenku,” poručila úsečně, “v hlavní síni už čekají. Ten stará držgrešle, váš dědeček, dokonce vyndal klíč od vinného sklepa, že se má nalévat všem! To je taková vzácnost, že vám musíme být vděčni!”

“Možná bych se mohla zpít do němoty,” zasmála se Aidan, “a připravit toho hnusáka o svatební noc.”

Bridget zakdákala smíchy, ukazujíc při tom černé zkažené zuby. “Alespoň byste to tak nevnímala, paní, ale pana Cavana o jeho kořist nikdo nepřipraví, to se nebojte! V životě jsem neviděla ženicha tak chtivého šoustání!”

A kdepak je v téhle hromadě kamení svatební ložnice?” opovržlivě se optala Aidan.

“Starý vám chce dát pro dnešní noc vlastní ložnici,” referovala služka s hrdostí. “Je rovnou nad hlavní síní a osobně jsem tam vyměňovala prostěradla, takže jestli je to všechno, mylady, řeknu, že už jdete.”

Aidan pokynula kojné: “Mám, tam v sedlovém vaku, čistou blůzu.”

Bridget odšustěla a Nan podala Aidan halenku. Když ji rozkládala, vypadla na zem suchá snítka levandule. Nan se pro ni shýbla. “Položím tohle na polštář, abyste věděla, že dýka je na místě, mylady. Pak dám slečně Valentince pořádně napít, aby tvrdě spala, až ji budeme stěhovat. To je milé malé zlatíčko, u ní vždycky předem víte, že když má plné bříško, nic ji nevzbudí, až ráno, až znovu dostane hlad. Je moc hodná, to věru je.” Aidan se usmála. “Nezapomeň říci Clunymu, kde jsou lana,” připomínala, zatímco si oblékala sametovou sukni a přepá-sávala ji vlastním páskem. Příjemná vůně vycházející z halenky ji osvěžila. Nejprve ji zapjala až ke krku, ale pak se rozmyslila a první tři knoflíčky rozepjala. Alespoň Cavana trochu vyvede z míry, když jí bude muset hledět do výstřihu. Navíc plánovala napojit ho pořádně vínem a dokonce mu našeptávat oplzlosti, aby mu pořádně zamotala hlavu a její vražedný plán tím lépe vyšel. Až se nad takovými černými myšlenkami otřásla, ale pak se na Nan povzbudivě usmála, odhodlaně vykročila ze dveří a seběhla po točitém schodišti do haly.

Podle hluku se dalo usuzovat, že oslava je již v plném proudu. Na vteřinu se zastavila; musela se opřít o kamennou stěnu. Několikrát se zhluboka nadechla, čekala, až se zklidní divoce bušící srdce a přestanou se jí třást kolena. Vtom si povšimla Connova prstenu na ruce a rychle ho stáhla, ještě než jí ho ukradnou. Schovala ho do kapsy. Pak konečně zdolala poslední úsek cesty a vstoupila do síně.

“Nevěsta! Nevěsta je tady!” zavřeštěla Eamonova žena, vychrtlá ženská s křivým pohledem. Vyběhla k Aidan a řekla: “Rozpusť si vlasy, neteři!”

“A proč?” odpověděla Aidan. “Vždyť nejsem už panna, a Ca-van to moc dobře ví!”

Moira FitzGeraldová však nedbala, kostnatými prsty rozpletla Aidan těžký cop, prohrábla a natřásla jí vlasy, aby se rozprostřely po ramenou a zádech. “Tak,” řekla spokojeně, “teď vypadáš docela pěkně!”

Aidan se jí zasmála do obličeje. “Moje věno je pěkné, a za ním se celá vaše rodina žene. Mohla bych vypadat třeba jako ropucha a Cavan by se se mnou stejně oženil!”

Její teta ale překvapivě tiše odpověděla: “Dej si pozor na jazyk, děvče! Vždyť víš, že FitzGeraldové na nějakou tu ránu nehledí, a když se napijí, jsou z nich hotové bestie.” Vzala neteř za paži a vedla ji ke stolu, který pro tuto příležitost přeměnili na

oltář.

Aidan pohledem přelétla místnost. Nebyla příliš veliká a teď byla plná lidí, jak členů rodiny, tak služebnictva. Většinou tu byli samí muži, jediné přítomné ženy byly její teta, dvě Eamono-vy snachy, jeho zpola odrostlá dcerka Maeve a dvě starší služebné. Všichni si už pořádně přihnuli vína, jak si povšimla, a muži už byli napůl opilí. Ráda by byla věděla, jestli si i ten kněz se zlýma očima zavdal. Zatím se kromě ní zdál být jediným z přítomných, kdo zůstal střízlivý. “Začněme,” vyhlásil otec Barra hlasem jak kus ledu. Aidan s Cavanem předstoupili a obřad začal. Aidan ani nevnímala, co se u oltáře povídá. Věděla, že si nesmí okolnosti připustit, že se musí obrnit proti tomu, co se právě odehrává, jinak by mohla podlehnout panice. Hned na počátku obřadu jí vložili ruku do ruky Cavanovi, a ten jí pokaždé, když měla odpovědět, bolestivě stiskl prsty. Konečně byli prohlášeni mužem a ženou a bylo po obřadu.

Mezi shromážděnými vypukl jásot a Cavan se jí přisál na ústa horkým, vlhkým polibkem. Aidan ho zlostně odstrčila a vyťala mu políček. Ohromen se dotkl tváře tam, kde ho udeřila a zrudl.

“Peníze, Cavane,” syčela na něj, “nezapomeň, chceš moje peníze!”

“Ne, zatracená čubko, chci všechno, i tebe!” zavrčel. “Od první chvíle, kdy jsem tě poznal, tě chci! Dneska v noci ti trošku té bojovnosti z těla vyrazím, to si buď jistá! Za tohle mi zaplatíš, choti!” a třel si tvář. Pak ji chytil hrubě za zápěstí a přitáhl ji ke stolu, který už mezitím odstrojili a znovu prostřeli jako jídelní tabuli. Měla následovat svatební hostina. K jídlu měli roštěnec, opékaný na otevřeném ohni, několik pečených kuřat, tentokrát v jakési nasládlé omáčce, dokonce i pár paštik, zřejmě králičích, jak Aidan usoudila. Dokonce, světe div se, přišla na stůl i zelenina: miska mladých cibulek a špenát dušený na víně. K tomu spousta čerstvě pečeného chleba, másla a sýra a samozřejmě i víno tak starostlivě Roganem FitzGeraldem pro tuto příležitost opatrované. Žádný svatební dort, protože jednak nebylo dost času a jednak na to kuchařské umění zdejších ženských zřejmě nestačilo.

Aidan jedla opatrně, vzala si hovězí, zeleninu a chléb. Když se nikdo nedíval, schovala malý bochníček sýra do kapsy sukně; při tom nahmatala prsten od Conna. Z toho dotyku čerpala sílu k tomu, co mělo přijít.

Cavan FitzGerald nemohl od své “novomanželky” odtrhnout

oči. Jemnou hedvábnou halenku měla na tři perleťové knoflíčky

rozepnutou, takže se mu naskýtal výhled na její báječná ňadra.

Už si netroufl na ni sáhnout, aby ho znovu neuhodila a nezostudila ho tak před příbuznými ještě víc. Za chviličku už ji bude

mít celou pro sebe a potěší se s jejím rozkošným tělem do sytosti, vrchovatě využije svých manželských práv, říkal si. Musí ji poznat celičkou, aby až chytí Conna mu ještě předtím, než ho zabije, mohl dopodrobna vylíčit, jak s Aidan souložil a jak se jí to líbilo. Ani na okamžik nezapochyboval, že ji dokáže uvést do extáze, vždyť se mu to s ženami dařilo už málem od třinácti let. Má na to přece talent.

Uběhlo několik hodin a Cavan si uvědomil, že jestli bude ještě dál popíjet, nebude ten večer schopen manželství dovršit. Snědl, co mohl, chvíli naslouchal třetímu Eamonovu synovi, který byl něco jako lidový pěvec, a už se cítil zralý do postele. Pevně uchopil Aidan kolem pasu a zašeptal jí do ucha: “Jdi do svatební ložnice a připrav se. Nebude mi to dlouho trvat, čubko, takže radši moc neotálej!” Načež se naklonil k Eamonově ženě a řekl: “Jdi, připrav ji, Moiro, už se mi nechce čekat.” Aidan vstala, vrhla na něj zlověstný pohled, vyšla ze síně

a dala se po schodech s Moirou, jejími dvěma snachami a dcerou v patách. Když vstoupily do ložnice Rogana FitzGeralda na poschodí, spadl jí kámen se srdce. Zpozorovala totiž snítku levandule na polštáři.

“Tak, děvče, teď šaty dolů,” řekla Moira FitzGeraldová stroze. “Nejsi žádné poupátko, aby ses zdráhala.” Sama už jí rozepínala pás i pásek sukně.

Aidan klidně vystoupila ze šatů, které jí spadly ke kotníkům, rozepjala si blůzu, zatímco jí teta stahovala spodničky. “Podejte mi košili,” řekla Aidan, když usedla, aby ji mohly zout. Moira FitzGeraldová chňapla po košili, kterou držela její dcera. “Tu nebudeš potřebovat, Aidan, děvče zlaté! Nanejvýš by ji na tobě roztrhal a to by byla škoda. Je to pěkná, kvalitní věc. Tak a šup do postele!”

Slova protestu jí odumřela na rtech. Co na tom záleží? řekla si. Radši ať už to má za sebou a ony ať se co nejdřív vrátí k svému pití. Má přece dost zkušeností na to, aby dokázala Cavana FitzGeralda udržet od těla alespoň na tak dlouho, než se jí podaří ho probodnout. Beze slova vlezla do velké postele, ale když jí teta chtěla natřást polštáře, zadržela jí ruku. “Ne, teto, už slyším mužské. Takhle to stačí.”

“Máš pravdu,” odpověděla teta a popoháněla ostatní tři ženy ven, aby je tam Cavan nezastihl. Aidanino šatstvo nedbale pohodila na židli.

Aidan bleskurychle sáhla pod polštář. Vzápětí se píchla o hrot dýky tam ukryté. “Panebože!” křižovala se v duchu, ale ulevilo se jí. Chvíli si cucala prst a pak pečlivě prohlédla lůžko, jestli tam někde není stopa krve, která by mohla vzbudit v Cavanovi podezření. Rozhlédla se po pokoji. Ve světle ohně z krbu a svíč-

ky hořící u postele viděla, že je to místnost z celého hradu pravděpodobně nejlépe zařízená, až se podivila. Nezdálo se jí, že by si Rogan FitzGerald nějak zvlášť potrpěl na pohodlí ale možná byl ten pokoj výsledkem snažení její zemřelé babičky. Vtom se ozval opilý smích, dveře se rozletěly a na prahu stál Cavan. Vtrhl do pokoje spolu s ostatními mužskými členy rodiny. “No vida,” řekl Rogan FitzGerald vítězoslavně. “Vidíš, jak tu na tebe čeká jako hodná a poslušná manželka, Cavane. Ach, máš ty ale štěstí, chlapče. Velké štěstí!”

Cavan překlopýtal k posteli, zvedl přikrývku a zařval: “Vstaň, Aidan! Vstaň a ukaž příbuzným, jaké máš pěkné kozičky,” a násilím ji k jejímu zděšení zvedl na nohy. Podařilo se mu ji sevřít kolem pasu. Druhou rukou jí pozvedl ňadro. “Podívejte! Podívejte se na tu krásu a záviďte mi! Konečně jsem dostal, co mi patří!”

Na chvíli zavládlo trapné ticho. Aidan se svíjela studem, když byla přinucena předvádět se nahá prakticky cizím lidem. Stálo ji velké přemáhání, aby toho hnusného kance, který si říká její manžel, přede všemi nesrazila k zemi. Namísto toho se upřeně zahleděla Roganovi FitzGeraldovi do očí a dostalo se jí zadostiučinění, když konečně zahanbeně odvrátil zrak. Řekl jenom: “Má štěstí ten náš Cavan, ale teď už ho necháme, ať si užije svatební noci.” Stařec postrkoval ostatní před sebou ven, a když vyšel jako poslední, pevně za sebou zavřel.

V tu chvíli ji Cavan FitzGerald pevně objal a přitiskl svá ústa na její. Nic nedbal jejích zděšených protestů. Málem se jí zvedl žaludek, když jí vnikl jazykem do úst, ale vší silou se donutila zachovat klid. Chytil ji za bedra, tiskl ji a třel o sebe. “Ježíši,” mumlal s ústy na jejích, “bez šatů jsi úplná krasavice, Aidan. To jsem ani nečekal, ale tím víc si tě cením.” Pustil její boky, přidržel si ji jednou rukou kolem pasu a druhou si začal pohrávat s ňadry. Uchopil ji za ruku a donutil ji sáhnout mu dolů mezi nohy; zasténal: “Sáhni si, jsem po tobě celý žhavý,

cítíš?”

“A to vždycky šoustáš oblečený, Cavane?” zamumlala. “Už máš manželku i svatební lože, už sis mě prohlédl, tak bych si tě i já ráda prohlédla.” Donutila se k svůdnému úsměvu, jemně se mu vymanila a ulehla na záda s roztaženýma nohama.

Úžasem zkoprněl; zůstal na ni koukat. “Myslel jsem, že máš

ráda Conna O’Malleyho,” řekl podezíravě.

“Och ano, to mám,” odpověděla, “ale teď vím, že jsme

vlastně nebyli právoplatně oddáni v očích svaté matky církve

katolické. Ale ty a já jsme, s tím nic nenadělám, Cavane. Beru

život tak, jak je, a potom, v Turecku jsem si užívala s různými

mužskými.”

“Zkus mi zahnout,” hrozil, “a duši z tebe vymlátím, Aidan, dej si pozor! Ze mě nikdo paroháče dělat nebude!” “Paroháč z tebe nebude, Cavane, když mi prokážeš, žes mužský jak se patří. Něco mi říká, že jsi takový,” předla svůdně. “A teď šaty dolů, pane, a ukažte mi vaše zboží!” Nenuceně sklouzla rukou k svému klínu a přejela si tam prstem. “I ženské někdy ráďy šoustají, Cavane.”

Strhal se sebe šaty, házeje je bez ladu a skladu za sebe po pokoji, musel se posadit na kraj postele, aby si stáhl boty. Nakonec se hrdě postavil vedle lůžka, aby se jí předvedl v celé kráse a řekl: “Určitě jsi ještě lepšího neviděla,” chvástal se a zeširoka se šklebil.

Aidan musela potlačit smích, protože Cavan FitzGerald měl podle jejího odhadu příslušné partie jen průměrné velikosti, ale přesto vztáhla ruku a zkušeně ho polaskala. Několikrát mu rukou přejela po celé délce údu a pak mu překvapivě zajela níž, až na šourek. Na okamžik slastně přivřel oči a slabě zasténal. “Umíš to jak pravá děvka,” řekl.

“Byl bys radši, kdybych křičela a tys mě musel donutit násilím? Vsadím se, že tvá španělské manželka při tom odříkávala růženec. Já růženec odříkávat nebudu,” pokoušela ho, “ale namísto toho ti předvedu, jak umím muže potěšit. Ukážu ti tajné rozkoše, kterým jsem se přiučila v harému, Cavane, a také ti povím, co zas dělá dobře mně. Rád bys to znal a uměl, co, Cava-ne?” a vztáhla k němu paže.

S drsným zařváním se na ni vrhl, chvíli se vrtěl, aby našel správný směr. Aidan se otřásla odporem, ale věděla, že nesmí ani na chvíli přestat předstírat vášeň. Chtělo se jí vykřiknout a shodit ho se sebe. Žaludek se obracel, div nezačala zvracet, ale donutila se myslit na svůj úkol. Už cítila, jak do ní vniká a na okamžik propadla panice. S předstíraným zaúpěním rozkoše ho objala nohama, vzala ho jednou rukou kolem krku a pro větší přesvědčivost přitiskla svá ústa na jeho. Oči měla přitom pevně zavřené. Druhou rukou opatrně tápala pod polštářem, hledala dýku. Srdce jí divoce tlouklo. Věděla, že nesmí minout, druhou šanci už mít nebude. Cavan zařval rozkoší, když se mu podařilo do ní proniknout a rozkázal: “Dělej, pracuj boky, děvko, slyšíš, přirážej!” Aidan už nahmatala rukojeť dýky, a když se její prsty kolem ní sevřely, ulehčené vydechla. Přinutila se odpovídat na jeho pohyby a přitom pomaloučku vytahovala zbraň zpod polštáře. “Och, Cavane! Och, Cavane,” fňukala mu do ucha, protože věděla, že očekává nějakou reakci na své vášnivé úsilí. Pohyboval se intenzivně, pravidelně a rychle a při tom mumlal: “Řekni, že tě ještě nikdo tak dobře nešoustal, řekni to! Řekni to, děvko!”

Podařilo se jí uvolnit paži a natáhnout ji tak daleko, aby mohla bodnout. Otevřela oči, a odhadovala vzdálenost, zatímco jí pokrýval hrdlo uslintanými polibky a se stále větší intenzitou pokračoval.

“Tak řekni, čubko!” naléhal.

“Jsi ten nejhorší milenec, jakého jsem kdy měla, neřáde!” odpověděla ledově a vrazila mu dýku do zad s takovou silou, že pronikla až k srdci.

Cavan FitzGerald překvapeně zvedl hlavu, otevřel ústa, ale nevydal žádný zvuk. Z posledních sil se zvedl, jeho úd, dosud Ztopořený, vyklouzl z Aidan. Naštěstí, říkala si, protože hynula hrůzou, že by ji mohl oplodnit. Zavládlo hluboké ticho, ona chladnokrevně a on v posledním záchvěvu života sledovali, jak jeho ztopořený úd ochabuje, zmenšuje se, až z něho zbývá jen

malý splasklý červíček. Okamžik na něj hleděl s výrazem naprostého překvapení a hrůzy. Pak mu z očí vyprchal život a bez ducha sklesl na Aidan.

S rychlostí, která překvapila i ji samu, se Aidan zpod něj vyvlékla, odtáhla se až na konec lůžka, zakryla si obličej rukama a začala tiše plakat. Na několik okamžiků se neovladatelně roztřásla. Kde jsi, Conne? opakovala si. Tolik chce, aby tu byl manžel , aby ji vzal do náruče a řekl, že všechno bude zas v pořádku. Když první šok přešel, vstala z postele, popošla ke krbu a vzala kameninový džbán s vodou, který se tam hřál. Nalila trochu do umyvadla před krbem. Přidala trochu drobného dříví, aby se oheň víc rozhořel a začala se hadříkem omývat po celém těle. Musela ze sebe dostat jeho pach, který ji i teď šimral v nose, musela se ho zbavit, aby jí nepřipomínal ten strašlivý zážitek. Občas se ohlédla na postel, na jeho nehybné tělo. Chtěla se ujistit, že je doopravdy mrtev.

Když se umyla, otevřela vyřezávanou truhlici v nohách postele a našla tam svou kalhotovou sukni, jinou halenku a spodní prádlo, jak je tam Nan uložila. Třesoucíma se rukama se oblékla, jen s obtížemi si zapjala knoflíčky, a když našla punčochy a boty, kam je ženské předtím pohodily, obula se. Už vyrazila ke dveřím, ale pak si na něco vzpomněla, vrátila se k mrtvému tělu, otočila je a vytáhla dýku. Krev otřela o prostěradla. Ještě se může hodit, řekla si a zastrčila ji za pás. Pak došla po špičkách ke dveřím, chvíli naslouchala, ale všude bylo ticho. Otevřela tedy, vyklouzla ven a spěchala po točitých schodech do věže.

Nan už čekala úplně oblečena, měla na sobě Aidaninu pláštěnku. “Už jsem si myslela, že se vám nepovede utéci, mylady. Je opravdu mrtev?”

Aidan přikývla. “Je, ale už o tom nemluv, prosím tě, Nan. Pořád se ještě nemohu vzpamatovat, dělá se mi špatně z toho, co jsem musela udělat. Jsou naši muži dole?”

Dívka přikývla. “Teď zbývá jen rozřezat a svázat prostěradla

a spustit je oknem, aby nám mohli poslat lano. Musím vám ale

říci, rnylady, že mám děsný strach z té výšky.”

Aidan chvíli přemítala a pak řekla: “Nan, jediná další okna na

tuhle stranu vedou z dědečkovy ložnice, viď?”

“Ano,” přikývla pomalu kojná a pak se rozzářila úsměvem.

“Vždyť se můžeme spustit odtamtud, ne?”

“Když neomdlíš, až ho tam uvidíš mrtvého, děvče. Ale kolébku s sebou vzít nemůžeme. Budeme muset Valentinu spustit jen

tak.”

“Pevně ji zavinu a lano můžeme přivázat přes bříško a kolem nožiček. Nechala jsem ji večer hodně dlouho pít, takže ji nevzbudí ani ten déšť!”

Obě ženy, Nan s dítětem v náručí, opatrně sestoupily zpátky do Roganovy ložnice. Potichu za sebou zavřely a Aidan otočila starodávným železným klíčem v zámku. Dítě zatím položily na postel, dál od Cavanova těla. Společně přitáhly ke dveřím ještě těžké křeslo, podsunuly je pod kliku a navíc zajistily těžkou vyřezávanou truhlou. Pak se daly do práce: roztrhaly prostěradla na proužky, svázaly a spustily oknem. Dole už čekali sluhové. Cluny bleskurychle přivázal k pruhům prostěradel dvě silná lana a pokynul, aby je vytáhly.

Aidan byla ráda, že se rozhodly utéci raději z téhle místnosti. Z věže dolů to bylo o moc příkřejší a nebezpečnější. A tady je zatím nikdo nevyruší, protože všichni respektují soukromí svatební ložnice.

Každá přivázala jedno lano k sloupkům postele na obou stranách. Pracovaly mlčky. Postel je určitě udrží, vždyť je to kus nábytku tak těžký a mohutný, masivní dubové dřevo. Jejich váhu snadno unese. Aidan zkoušela pevnost uzlů a Nan zabalila miminko ještě víc a kouskem lehké látky mu zakryla obličej na ochranu před deštěm. Pak spolu přivázaly dítě na lana a opatrně je začaly spouštět z okna, nejprve pomalu přes okenní římsu a pak rychle, aby vyjící vítr nerozkýval ten malý uzlíček a ne-udeřil jím o hradní zeď. Aidan ulehčené vydechla, když se její dcerka octla v pořádku dole, byla rychle odvázána a mladý Jim ji vzal do náručí.

Teď byla řada na Nan. Aidan jí pevně uvázala lano kolem pasu a varovala ji: “Pamatuj si, žádný křik, ať se budeš bát sebevíc. I když vyje vichřice, mohli by nás přesto uslyšet. Spadnout nemůžeš, jsi dobře přivázaná. Jenom se pevně drž a odrážej se nohama od zdi. Půjde to dobře, neměj strach.” V obličeji bílá jako plátno jí kojná přesto statečně pokynula, 451

bez dalších protestů vylezla na okenní římsu a spustila se dolů, křečovitě svírajíc lano. Aidan ji sledovala z okna, s úlevou viděla, jak ji Mark s Clunym zachytili a rychle odvázali. Pak co nejrychleji vytáhla lana zpátky, shodila oknem dolů plášť a sama si pevně uvázala lano kolem pasu. Naposled se rozhlédla po pokoji a s rychlou modlitbou za Cavanovu duši na rtech odvážně seskočila do běsnící bouře.

Co nevidět se octla na úpatí věže, ucítila, jak ji Cluny odvazuje a brumlá: “Kdybyste byla počkala na manžela, nemuselo k tomuhle vůbec dojít. Copak jste udělala s Cavanem? Opila jste ho?” “Ne, zabila jsem ho, Cluny. Kdybych byla čekala na Conna, vběhl by jim do pasti a byl by zabit on. Moji drazí příbuzní se Conna chystali zavraždit, moudrá hlavo! Takhle je alespoň jednou provždy pokoj, co říkáš?” Nechtěně otevřel ústa úžasem, ale hned se vzpamatoval, když na něj zasyčela: “Kde jsou koně?” “Zamčeni ve stáji,” zněla odpověď. “Ten starý loupežník, váš děd, a jeho stájníci nás vyhnali už před pár hodinami, ať prý si jdeme hledat svého pána, protože vy už nás potřebovat nebudete. Měli jsme štěstí, že jsme včas ukradli ta lana. Můžeme se sice pro koně vrátit, ale já bych radil, mylady, abychom raději šli pěšky. I v té vichřici by nás mohli zaslechnout, až bychom se dobývali do stájí, a krom toho tam spí nejmíň půltuctu koňáků. Radši pojďme hned, protože nás začnou hledat až ráno, až začnou zjišťovat, proč ten šťastný párek tak dlouho nevstává.” “Čeká tam na ně pěkné překvapení ve svatební ložnici, to tedy ano,” zasmála se Aidan. “S Nan jsme zabarikádovaly dveře.” Pak zvážněla. “A dokážeme jim utéct pěšky?” “K pobřeží je to jen pár mil, mylady, a máme k dobru nejméně devět hodin, než nás začnou hledat. Jestli cestou lorda Blisse nepotkáme, pak máme ještě možnost ukrýt se na jistém hradě při pobřeží. Patří nějakému lordu Glinovi, loajálnímu poddanému anglické královny.”

“A jak ses to, prosím tě, dozvěděl?” divila se. Zas jednou ji Cluny překvapil.

“Byl tam jeden upovídaný stájník,” podotkl Cluny nedbale.

“Pojďte, mylady, vezměte si plášť. Musíme vyrazit.” Zabalil ji

do pláštěnky a na vlhké vlasy jí roztáhl kapuci.

“Dej mi Valentinu,” řekla Aidan kojné. “Schovám ji pod

plášť, ty nemáš žádný. Dala bych ti svůj, ale courala bys ho za

sebou, vždyť jsem o tolik větší.”

“Počkejte, mylady,” řekla Nan. “Udělám vám z prostěradla takový postroj, že budete mít děťátko hezky na těle a obě ruce volné.” Aidan souhlasila. Kojná rychle uvázala postroj a bezpečně připoutala holčičku k matčinu tělu, kde byla chráněna proti větru a dešti.

Vyrazili, Mark a Cluny napřed, za nimi obě ženy. Zamířili k pobřeží po kamenité cestě, jediné schůdné v celém kraji. Vítr a déšť nepřestával, ba jak se Aidan zdálo, ještě sílil. Déšť padal v celých proudech, takže málem nebylo vidět na cestu, a vítr vál tak silně, že se sotva drželi na nohou. Kdyby vichřice ještě zesílila, nemohli by pokračovat vůbec. Postupovali vpřed v podiv-, ném šeru, které nebylo ani nocí, ani dnem, ačkoli byla polovina léta a noci byly krátké.

Aidan věřila, že neztratí směr, pokud nesejdou ze stezky. Když chvíli kráčeli mlčky, popošla ke Clunymu a zeptala se: “A kdopak to je, ten lord Glin?”

“Jeho matka byla dědičkou hradu a panství Glinshannon.

Utekla z domova s nějaký anglickým hrabátkem, už když jí bylo patnáct. Její otec ji vydědil, ale když později zemřel, ukázalo se, že veškerý majetek odkázal jejímu nejstaršímu pod podmínkou, že se vrátí do Irska a bude na panství žít. Nu, a k všeobecnému podivu on tak učinil a dědictví po svém anglickém otci přenechal bratrovi.” “A jakpak je starý?”

“Ani mladý, ani starý, jak mi bylo řečeno.”

Aidan se zasmála. “No, to mi moc neříká.”

“Nevím o tom nic víc než vy, mylady. Jen tolik, že ačkoliv

převzal irské dědictví, zůstal lord Glin oddaným přívržencem

královny.”

“Výborně, když budeme muset u něj hledat útočiště, tím líp, když je to královnin člověk,” řekla Aidan upřímně. “Pořád doufám, že se shledáme s Connem dřív, než se zas budu muset do-prošovat u cizích. FitzGeraldovi jdou po mých penězích, Cluny, a to, že jsem Cavana zabila, je neodradí. To dokáže jen Conn, alespoň doufám.”

“Pak se tedy musíte modlit, aby přišel co nejdřív, mylady. Až ten starý loupežník, váš dědeček, zjistí, co jste provedla Cavanovi, vzbouří nebe i peklo, aby se pomstil, to vám říkám. Je jenom jedno místo, kam se můžete ukrýt, a to je Glinshannon, ale stejně se tam za vámi přihrne nejpozději zítra odpoledne. Ale je-li lord Glin věrný poddaný královny, nebojte se, že by vás vydal, aniž by spravedlivě vyslechl obě strany.” “Conn se tam jistě objeví,” řekla a vzdor vážnosti situace se zasmála. “Conn mě přece ještě vždycky zachránil, že, Cluny? Určitě tam přijede, vím to.”

KAPITOLA 20

Henry Sturminster, lord Glin, si zvědavě prohlížel skupinku šesti osob, které vyhledaly útočiště na jeho hradě. Čtyři z nich byli muži, poddaní, jak jeho zkušené oko hned rozpoznalo. Další dvě byly ženy, z nich jedna rovněž služebná. Druhá byla vysoká, teď zmáčená mladá žena velitelského zjevu. Něco na ní ho silně zaujalo. Přistoupila blíž a oslovila ho. “Jsem Aidan St. Michaelová, lady Blissová. Ráda bych u vás nalezla útočiště a přístřeší pro mé služebnictvo, moje dítě a pro sebe.” “Přišli jste pěšky, jak mi bylo řečeno,” líně protáhl lord Glin. “A kdepak máte koně?”

“Na Ballycoille,” odpověděla Aidan popravdě. “Na Ballycoille? Na hradě Rogana FitzGeralda? Co jste, proboha, hledali u toho starého loupežníka?”

“Ten starý loupežník je, bohužel, můj děd, i když se za něj do hloubi duše stydím,” dopověděla. “Ale dřív, než vám svou historii vypovím, ráda bych věděla, jestli nás tu necháte skrýt před deštěm a poskytnete nám azyl před rodinou FitzGeraldových? Protože jestli snad ne, mylorde, musíme okamžitě jít dál. Manžel už je na cestě z Anglie sem; ten nás ochrání.” Lord Glin byl pohledný chlapík s jemnými světlými vlasy, které mu neustále padaly do čela, a zlatohnědýma očima. Pozorně si Aidan prohlédl a z náhlého popudu, jehož důvod ani sám nedokázal určit, se rozhodl jí vyhovět. “Bude mi potěšením nabídnout vám pohostinství, madame, a věřte, že dobrovolně nevydám do rukou FitzGeraldů nic, natož urozenou dámu a její družinu!” Pokynul služebnictvu: “Uveďte lady Blissovou a její lidi dovnitř!” načež Aidan dvorně políbil ruku. “Až si odpočinete, madame, promluvíme si.”

Aidan ještě zahlédla, že její muže vedou ke kuchyni, načež i s Nan následovala služku, nejprve po širokých schodech do patra a pak chodbou až do rozkošného apartmá. Tam je obklopila skupinka dalších služebných. Nejprve jí pomohly odložit děťátko a pak se činily, seč mohly, aby s Nan měly co největší pohodlí. Pro Aidan tu byla vmžiku horká koupel, málem vykřikla radostí, když spatřila kouřící káď. Po koupeli si oblékla pohodlný tmavěmodrý sametový župan, který jí kupodivu výborně slušel. S Nan zacházely podobně a brzy ji i s dítětem usadily v malém pokojíku hned vedle ložnice paní. V krbu tam šlehal oheň, bylo tam teplo a příjemně.

Hlavní hospodyně hradu, zamračená osoba, úhledně oblečená

v černém, oslovila Aidan: “Jeho lordstvo se dává poroučet a ptá

se, zda může s vámi posnídat, mylady.”

“Vyřiďte, prosím, lordu Glinovi, že mi bude potěšením,” odpověděla Aidan. V suchu a teple, za silnými zdmi hradu, daleko od zlovolných FitzGeraldových, se cítila už o mnoho lépe. Osazenstvo hradu se jen míhalo kolem a brzo bylo v salónu hostinského apartmá prostřeno pro dva. Aidan ocenila těžký da-maškový ubrus na leštěném dubovém stole, stříbrné svícny se svíčkami z nejčistšího včelího vosku, které hořely prakticky bez kouře. Překvapením zvedla obočí nad zlacenými talíři a příbory a nádhernými poháry, vykládanými zelenými acháty. Nikdy by na tak odlehlém místě takový přepych nehledala. Rozhodně ne po tom, co viděla u dědečkova stolu, kde se jedlo primitivně jako u sedláka.

Z úvah ji vytrhl příchod lorda Glina. Když si hostitele dobře prohlédla, shledala Aidan, že je to docela atraktivní pán. Obličej měl sice dlouhý a úzký, ale měl v sobě něco milého, zdál se jí přístupný, až zranitelný. Nicméně si povšimla, že se k němu služebnictvo chová s upřímným respektem, který, jak dobře věděla, musel být důsledkem všeobecné obliby. Nikdo se tu nechoval ustrašeně, jako tomu bylo mezi poddanými jejího děda. “Postarali se o vás dobře?” otázal se, pozvedaje její ruku k ústům.

“Jako o královnu,” usmála se Aidan.

Vida, je hezká, řekl si Henry Sturminster, když jí úsměv prosvětlil tvář, a ta svatozář měděných vlasů, to je něco nevídaného. “Jestli se už cítíte lépe,” řekl nahlas, “rád bych teď vyslechl vaši historii. Jak jste se tu octla uprostřed bouře a proč vaše koně zůstali na Ballycoille? Musíte uznat, že je to poněkud nezvyklé a vyvolává to otázky.” Odvedl ji ke krbu, kde ji pohodlně usadil a sám usedl naproti ní.

“Všechno vám vylíčím popravdě,” řekla na to Aidan, “ale musíte mi dát slovo, mylorde, ba dokonce odpřísáhnout, že to, co vám svěřím, nikomu nepovíte. Můj příběh je hrozný, a k nevíře, ale ujišťuji vás, že všechno je to svatá pravda!” Lord Glin nejprve přikázal služebnictvu, aby opustilo místnost a nevracelo se, dokud je nezavolá. Pak vzal Aidaninu ruku do dlaní a řekl: “Přísahám při památce mých rodičů, kéž Bůh jim dá věčnou blaženost, že nikomu nevyzradím, co mi teď svěříte, lady Blissová.” Hleděl jí přitom do očí. “Bude to stačit?” V šedých očích se jí kmitl šelmovský úsměv. “Děkuji vám, můj pane. Samozřejmě, že to stačí, a tak tedy začnu. Když před třemi lety zemřel můj otec, zanechal poslední pořízení, v němž mě přikázal do péče královny s tím, že mi má najít slušného muže za manžela, který by spolu s mým ohromným věnem převzal i otcovo rodové jméno a titul, aby náš rod nevymřel. Tak se stalo, že jsem se vdala za pana Conna O’Malleyho, nejmladšího syna Dubhdary O’Malleyho z ostrova Innisfana. Můj nastá-

vající žil už v té době několik let v Anglii, pobýval u dvora jako člen královské gardy a královna mu byla velice nakloněna. Oddával nás královnin kaplan za přítomnosti Jejího Veličenstva; právě před dvěma lety na svátek sv. Valentina. Na příkaz královny jsme se po svatbě uchýlili na mé panství ve Worcestershiru, které náhodou sousedí s panstvím manželovy sestry a jejího chotě, lorda de Mariska. Brzy jsme se Conn a já do sebe hluboce zamilovali a zakrátko čekali dítě. Pak ale přišlo neštěstí v podobě irského bratrance ze strany mé matky, Cavana FitzGeralda, který se u nás zničehonic objevil s pozdravy od dědečka, Rogana FitzGeralda. Protože se děd nikdy po celou dobu, kdy byla provdána za mého otce, nenamáhal udržovat s matkou styky, byl mi tak náhlý zájem nápadný. Nechtěla

jsem však vypadat v bratrancových očích odmítavě, a tak jsme mu pohostinství poskytli.”

“Toho chlapa znám,” vpadl lord Glin. “Dovedu si představit, jak se vám asi snažil vlichotit, určitě stavěl na odiv ty nejlepší manýry, ale bohužel vím bezpečně, že je povahou stejný parchant, jako je rodem. Doufám, že jste se neurazila, že to říkám tak otevřeně, ale nezdáte se mi nijak falešně povznesená.” “Ne, o urážce nemůže být řeči,” odpověděla klidně, “ale nechte mě pokračovat, bude to ještě dlouhé, a určitě už máte také takový hlad jako já.”

Henry Sturminster se zasmál a souhlasně přikývl. “A ke všemu mám francouzského šéfkuchaře a ten je co se výsledků jeho práce týče úplný pedant. Dostal by z toho hysterický záchvat, kdybychom nechali jídlo vychladnout. Určitě bych potom nejméně čtrnáct dní dostával na stůl pokrmy buď připálené, nebo polosyrové.” “Panebože, pane, to bych si nikdy nemohla odpustit, připravit tak skvělému hostiteli tak strašný osud.” Pokračovala tedy. Čím déle jí naslouchal, tím více chápal, proč po něm chtěla slib mlčenlivosti. Její osudy byly tak fantastické, tak plné dramatických zvratů, jako by si je byla vymyslila. Dokonce by jí možná ani nevěřil nebýt skutečnosti, že ani na okamžik neodvrátila zrak a po celou dobu vyprávění mu upřímně hleděla do očí. Nikdo, říkal si Henry Sturminster, by nedokázal lhát tak přesvědčivě. Maličko zaváhal jen při líčení okolností smrti Ca-vana FitzGeralda. Viděl však na ní tak silné pohnutí, že jí uvěřil i vyprávění o té takzvané svatební noci. “Dobrý Bože, madame.” pravil, když skončila. “Kdybych to někde slyšel vyprávět, dozajista bych tomu nevěřil, ale vám věřím. Když jste jim ale takhle zhatila plány, proč myslíte, že vás budou pronásledovat až sem? Ptáček už z klece uletěl a vy jste jim přece dokázala, že jste nebezpečný protivník. Na jejich místě bych s vámi nechtěl mít už nic společného.” 456

Aidan zavrtěla hlavou. “Rogan FitzGerald je pevně rozhodnut získat mé jmění za každou cenu, ačkoliv pořád dost dobře nechápu, proč,” odpověděla.

“Ale já ano,” podotkl lord Glin. “Ten starý byl odjakživa zapleten do takového či onakého spiknutí, směřujícího ke svržení královny. Pokládá se za spasitele Irska, což mi připadá směšné, vždyť se v životě ze svého panství nevzdálil dál než na dvacet mil. Kdybyste ho vzala a posadila doprostřed panství Kildare, které také patří klanu FitzGeraldů, nikoho by tam nepoznal a nikdo by neznal jeho.”

Aidan se srdečně zasmála. “Je vlastním bratrancem hraběnky z Lincolnu, ale bezpečně vím, že se s ní v životě nesetkal. Když byla moje matka ještě dítě, žádal ji, aby jí našla nějaké místo ve svých službách. Matka totiž byla jeho miláčkem. Hraběnka ji však namísto toho provdala za mého otce.” To lorda Glina zaujalo. “A vy se s hraběnkou znáte osobně?” Aidan přikývla. “A s královnou?”

“Byla jsem jednou z jejích dvorních slečen, pane,” odpověděla. “Vy jste nikdy nepobýval u dvora, mylorde?” Zavrtěl hlavou a pravil: “Má matka byla dědičkou Glinshannonu. Její otec si pro ni vysnil sňatek s příslušníkem nějakého mocného irského šlechtického rodu. Dal jí příslušné vychování a nakonec ji poslal do klášterní školy ve Francii. Tam se v domě francouzské kamarádky potkala s mým otcem, který tehdy také ve Francii studoval. Byla z toho láska na první pohled, při první příležitosti spolu uprchli a dali se oddat.” Odevzdaně pokrčil rameny. “Rodina mého otce v Anglii nebyla tím sňatkem nijak nadšena, a co teprve můj irský dědeček! Ale matka už nosila pod srdcem dítě-mě, manželský slib byl stvrzen významnými svědky, a tak se nedalo dělat nic jiného než to manželství uznat. Má matka však byla žena silného charakteru. Když prakticky ztratila vlastního otce, protože se k ní přestal hlásit, ač ji zatím ještě nevydědil, snažila se získat si manželovy příbuzné, což se jí také podařilo. Po mně se rychle za sebou narodili ještě dva moji mladší bratři, pak dvě sestry a nakonec poslední nejmladší bratr. I když si naše rodina žila dobře, nebyli jsme bohatí ani vlivní, takže jsme se spokojovali s životem na venkově, na panství v Dorsetu.

Když mi bylo dvanáct, vzkázal irský dědeček otci, že mě ustanovuje dědicem Glinshannonu i veškerého majetku, ale pod jednou podmínkou: Musím se okamžitě odebrat do Irska, abych tam žil s ním, a vzdát se nároku na anglické dědictví i na titul po otci. Měl jsem si vybrat sám, ale jednou učiněné rozhodnutí mělo zůstat nezvratné. Dědeček mi zároveň poslal jako dar nejkrásnějšího hřebce, jakého jsem kdy viděl. Dostal jsem jeden měsíc na rozmyšlenou, po tu dobu měl u nás čekat věrný služebník, kterého pro mě poslal. Až lhůta uplyne, měl se vrátit do Irska se mnou nebo beze mne. Žádné vyjednávání ani smlouvání nepřipadalo v úvahu.”

“A tak jste odjel do Irska,” vpadla Aidan. “Těžká volba, viďte, pane? Nedovedu si představit, že bych se svého zámku Pearrock Roayl dokázala vzdát snadno!”

Henry Sturminster s úsměvem pokračoval: “Otec byl z toho celý bez sebe a chtěl, abych dědečkovi odřekl, ale matka měla radost a uprošovala mě, abych přijal. Tvrdila, že je jen spravedlivé, aby se mě otec jako dědice vzdal ve prospěch dědečka, když mu kdysi jeho jedinou dědičku odvedl. Otec přece má ještě dva další syny, argumentovala, a alespoň o jednoho bude tak postaráno. Až jednou zdědím dědečkův majetek, pomohu prý mladším bratrům najít si vhodné nevěsty. To u otce rozhodlo, takže svolil, pokud ovšem já sám budu do Irska chtít.” “Což jste podle všeho chtěl,” podotkla Aidan. “Ach ne, chtěl jsem zůstat v Anglii,” řekl Henry Sturminster, “ale nepřestával jsem myslet na to, co mi řekla matka. Jak jednou budu moci prospět bratrům, kterým by jinak mnoho majetku nezbylo, a jak budu moci dát sestrám věno, aby se mohly výhodně provdat. Velká zodpovědnost, abych ji dokázal unést už ve dvanácti letech, viďte? Ale z lásky k matce jsem ji na sebe vzal. Ale nelitujte mě, lady Blissová. Já sám toho nikdy nelitoval. Do Glinshannonu jsem se zamiloval na první pohled a s dědečkem jsme byli velcí kamarádi až do jeho smrti. Zemřel, když mě bylo právě devatenáct.”

“A existuje nějaká lady Glinová?” vyzvídala Aidan. Její fešný společník se zasmál. “Teď mluvíte jako moje matka. Vždyť je mi sotva třicet!”

“No, můj manžel je mladší než vy a už máme rodinu!” škádlila ho.

“Ale jděte, opravdu mluvíte jako matka!” a zasmál se už nahlas. “Jelikož se ale nejspíš právě teď raduje ze šťastné noviny, že se totiž na svátek sv. Michala žením s Mairou O’Harovou, svěřuji to i vám.”

“Manželství dělá muži dobře,” řekla s předstíranou škrobe-ností, ale v očích měla smích.

“Už jednou jsem vám řekl, lady Blissová, že jste nebezpečný protivník. Ale už skládám zbraně, protože slyším za dveřmi služebné, což znamená, že jídlo už se nese. Jestli nechceme mon-sieura Paula smrtelně urazit, musíme ke stolu.” “Vaši kapitulaci milostivě přijímám, mylorde,” řekla upjatě. Henry Sturminster se zasmál a otevřel dveře. 458

Sluhové vešli v řadě, každý nesl jednu mísu či podnos a obřadně je stavěli před stolovníky. Na tabuli se octly dva vaječné pokrmy: nadýchaná smažená vejce na smetaně, cibulce a s kousky šunky a stříbrný tác se ztracenými vejci v sladkém víně a na smetaně. Na dalším talíři byla celá růžová šunka, kterou sluha odkrajoval na plátky různé síly podle přání stolovníků. K tomu se podával křupavý čerstvý chléb s máslem a domácím medem nebo jedinečným švestkovým džemem. Menu doplňoval malý bochníček pikantního tvrdého sýra. Ten Aidan obzvlášť chutnal, zvlášť s výborným vínem, jež měli na zapití.

Dvakrát si naložila na talíř a snědla všechno do posledního drobečku, až se tomu lord Glin divil, protože u ženy takový apetit ještě nikdy neviděl. Byl rád, že monsieur Paul připravil vaječná jídla dvě, protože vejce se šunkou spořádala sama, i veškerý chléb, on stěží zachránil jediný kousek. Když dojedla, opřela se dozadu v křesle, div nepředla blahem jako nějaká velká, nasycená kočka. “Jak jen se vám proboha daří udržet takový kuchyňský zázrak tady, v té Bohem zapomenuté končině, lorde Gline?”

Henry Sturminster se usmál. “Protože ho nestydatě přeplácím,” odpověděl, “navíc mu poskytuji privilegium brát si jednou za dva roky dva měsíce dovolené, kdy odjíždí do Francie. Něco neslýchaného, viďte, ale já si bohužel zvykl na dobrou kuchyni zásluhou otce, který tak dlouho ve Francii pobýval. Dědeček tady míval celá léta starou kuchařku. Jen co jsem panství zdědil, hned jsem ji poslal do výslužby s tučnou penzí a do vlastní chaloupky. Ta paní všechno výhradně vařila, a to bohužel všechno v jednom hrnci: skopové, zeleninu i pudink.” Aidan na to s úsměvem: “Zato váš monsieur Paul je pravý umělec.”

Lord Glin vstal. “Už musíte být unavená,” řekl, “vždyť jste šli celou noc a v takovém počasí! Odpočiňte si trochu. Postavím na věž jednoho člověka, ať vyhlíží jak vašeho manžela, tak popřípadě i FitzGeraldy. Tady jste v bezpečí, mé slovo na to! Do Glinshannonu se bez mého vědomí nikdo nedostane! Je prakticky nedobytný.”

Aidan přijala jeho ujištění s povděkem; byla skutečně úplně vyčerpaná. Nakoukla do pokoje k Nan a viděla, že kojná i s dítětem tvrdě spí, na malém stolku viděla ještě zbytky dobrého jídla. Ani se po svých čtyřech mužích doprovodu neptala, věděla, že je o ně jistě stejně dobře postaráno. Henry Sturminster byl jako hostitel vskutku velkorysý. Uchýlila se tedy do prostorné ložnice s krásnými růžovými sametovými závěsy na oknech a kolem lůžka, shodila župan, vlezla mezi levandulí vonící prostěradla a v tu chvíli usnula.

Jak dlouho spala, nevěděla, ale najednou ji v teple prostorné postele začal zaplavovat tak dlouho postrádaný známý sladký pocit, což ji vzbudilo.

“Ajdan,” zaslechla známý hlas, “Ajdan, má lásko.”

Pomalu, pomaličku otevřela oči a hleděla do tváře manžela!

“Och, Conne!”

Přitiskl svá ústa na její ve žhoucím polibku, až ztratila dech. “Cožpak nikdy nemůžeš zůstat tam, kde tě nechám, drahoušku?” škádlil ji a lehkými polibky jí pokrýval čelo. Pak sklouzl na víčka, nosík a znovu na ústa. Aidan se silně zachvěla. Střetli se obapolně udiveným pohledem. Pomalu se sesunul na bok a začal jí hníst ňadra, cítil, jak jsou pevná a jak se jí bradavky touhou vztyčují. Hleděla na něj očima rozšířenýma údivem, teprve teď jí docházelo závratné pomyšlení: “Conne,” zašeptala, “Conne, už je to mezi námi zas takové, jako to bývalo!” “Opravdu, drahá, také jsem to poznal.” Hladil ji po celém těle. “A jaks mě našel?” vzdychla blaženě.

“Lord Glin dal signál naší lodi,” odpověděl. “A když jsem přišel sem, tys byla ve spánku tak k nakousnutí, že jsem neodolal, shodil šaty a vklouzl k tobě.”

“Conne,” vykřikla pohoršením, “co si jen o nás lord Glin pomyslí?”

“Určitě to ocení víc, než kdybych se jenom uklonil a políbil ti ruku, drahoušku. Rád bych teď zlíbal některé zajímavější partie, drahá!”

“Ach ano,” zvolala. Sklonil hlavu a začal ústy jemně a do detailu prozkoumávat vábné tělo své ženy. Nevěděl, čím to, ale najednou jako by pod jeho dotykem rozkvétala, jako kdysi, ještě předtím, než Cavan FitzGerald zničil jejich štěstí. Sklouzl ústy z pasu k lehce zaoblenému bříšku. Měla pleť tak hedvábně jemnou, že ho pouhý dotek nesnesitelně vzrušoval. Políbil ji důrazněji na podbřišek a zvolna se začal vracet, ale tu mu Aidan najednou stlačila hlavu níž.

“Prosím, prosím, Conne,” řekla k jeho nesmírnému údivu, “pomazli mě taky tam dole! Mám to moc ráda.” Panebože, říkala si při tom, snad měla ta Skye pravdu, když tvrdila, že se manželé rádi dozvědí, co se jejich ženám v posteli líbí! Na zlomek vteřiny se zarazil. Už takhle miloval jiné ženy, ale svou vlastní ženu ještě ústy na tak citlivém místě nedráždil. S manželkou je to přece něco jiného, blesklo mu hlavou, ale pak pochopil, a málem se rozesmál. Manželky jsou přece ženy jako jiné, ne? Proč jen si to neuvědomil dřív? Pak ho ale napadlo něco jiného, závažnějšího. Vždyť ji takhle ještě nikdy nemiloval! Takže kdo tedy? Přinutil se zachovat chladnou hlavu. Co na tom dnes už záleží, co se dělo během toho roku, kdy byli odlouče-ni? Konečně jsou zase spolu a ona nabyla ztracené schopnosti milovat, to jediné je důležité.

Sklonil proto znovu tmavou hlavu a začal ji laskat na nejcitlivějším místě, odměnou mu byly vzdechy rozkoše. Až mu slzy stouply do očí; konečně se jí zas vrátila ta nebeská slast, s jakou ho vítávala kdysi!

I Aidan tekly slzy, ani o tom nevěděla. Proč tehdy ztratila schopnost těšit se z lásky, to neví a nikdy se nedozví, jisté však je, že se jí tato schopnost právě vrátila a to jediné je důležité! Drobnými krůčky se jí do celého těla vkrádala rozkoš, až ji celou zaplavila a nezadržitelně ji unášela do extáze. Plně si uvědomovala každý jeho pohyb, každý počin, ale nemohla se ani pohnout, jako by měla údy z olova. Po chvíli opustil drobný klenot jejího ženství, znovu jí začal laskat ňadra, a když se sklonil, aby jí začal sát bradavku, žhavý záblesk jí projel celým tělem. Jak jí laskal bradavku, cítila odpovídající vzrušení i tam dole, mezi nohama.

“Miluji tě, má drahá ženo,” šeptal, když na ni naléhal. “Miluji tě, Aidan,” a jedním rázem do ní vnikl. “Miluji tě, drahá,” opakoval, když se začal zvolna pohybovat a v tu chvíli všechny zlé vzpomínky vybledly, ustoupily před jeho láskou, jako by měly udělat místo novým, k nimž se bude moci v budoucnu vracet. Až když si později ukojeni a ztišeni leželi v náručí, vyprávěla mu o událostech na Ballycoille. Obdivoval, s jakou statečností a rozmyslem si tam počínala. Zároveň ho ale mrzelo, že tak brzy po návratu z Turecka musela zas projít novou zkouškou. Ale naštěstí z ní vyšla bez úhony a konečně se zbavila té noční můry, která jim oběma bránila těšit se ze vzájemné lásky. “A víš to jistě, žes Cavana FitzGeralda zabila?” vyptával se. “Byl už studený, když jsme prchaly oknem,” ujišťovala ho. Najednou si ale uvědomila. “Ježíši! Přestalo pršet! FitzGeraldové tu budou co nevidět, jestli tady už nejsou!! Vstávej, Conne! Snad se nám ještě podaří utéci!”

“Ne, drahá, nikam nepůjdeme, zůstaneme pěkně tady a vyříkáme si to s nimi!” “Conne, zbláznil ses snad?”

“Ne, Aidan, nezbláznil, ale dokud úplně nevyvedeme z omylu toho zatraceného starého, tvého dědečka, sám Bůh ví, co si zas vymyslí příště, jen aby se dostal k tvému majetku.” “Conne, což to nechápeš? Chce tě zabít!” “Nuže, budeme mu to muset vymluvit, že?”

Nedovedla si představit, jak by se jim něco takového mohlo podařit, říkala si, že je holé šílenství vůbec se o to pokoušet, a ona že je blázen, že takové řeči vůbec poslouchá, ale v tu chvíli se ho nesnažila dál přemlouvat. Na to bude čas později.

Namísto toho rozmarně pravila: “Možná že bychom ho v šatech dokázali zlomit líp.”

Zachechtal se, v tu chvíli byl na nohou a začal se oblékat. Svoje šaty našla vyprané a vyžehlené úhledně složené na židli a rychle se dala do pořádku i ona.

“Nech si vlasy rozpuštěné,” poprosil. S úsměvem souhlasila. Odjakživa ji rád viděl s rozpuštěnými vlasy. Pohladil ji po dlouhých hladkých pramenech měděné hřívy a natočil si na prst jednu kadeř. “Jako tavené zlato v oranžovém plameni, miláčku. Nikdo nemá takové vlasy.”

“Valentina takové bude mít,” odpověděla. “Už jsi ji viděl? Podařilo se mi zachránit naši dceru, jestli to nevíš.” ,,Hned když jsem se ubezpečil, žes v pořádku, šel jsem se podívat na ni. Copak je to tam s ní za dívenku?” “To je kojná, kterou Cavan v Cardiffu najal. Je to dlouhá, smutná historie, ale já chci každopádně vzít Nan s sebou na Pearrock Royal. Předně potřebuje Valentina kojnou, protože já už o mléko přišla, a potom Wenda bude z toho celá pryč, takže budeme muset mít co nejdřív další potomky, aby měla Wenda co dělat. A hlavně, Nan je dobrá holka. Blíž ti to vysvětlím potom.”

“A to chceš mít hned další dítě, Aidan? Není to brzy?” Šťastně se zasmála. “Conne,” odpověděla důrazně, “otec mě vychoval jako syna. Umím číst, vést účetnictví. Vím všechno o obchodě, a kdyby bylo třeba, dokázala bych ho i sama řídit. Ale to není to, co opravdu chci.” “A co tedy opravdu chceš?”

“Chci být tvou ženou, mít s tebou kupu dětí a žít na venkově, na panství, Conne. To je celý můj život a to jediné si přeji v životě dělat. Jen tak mohu být šťastná. Chci zpátky domů, nemít už z ničeho strach a už nikdy se od tebe a z Pearrock Royal ani nehnout! Teď se musíme vypořádat s tím zlým starcem, který si říká můj dědeček, ať nás to stojí co stojí, a pak hurá domů , do Angli e!”

“U Boha, Aidan St. Michaelová!” řekl procítěně, “žehnám dni, kdy mi tě Alžběta dala, protože tys pro mě ta jediná pravá! Dokážeš se vyznat sama v sobě a za to tě mám rád!” “Jsem ráda, že to říkáš,” vážně pravila Aidan, rozhodnuta jednou provždy odhalit pravdu, “protože kdybych to byla královně sama nenavrhla, nevěděla by ani ona, že já jsem pro tebe ta pravá!”

Connovi poklesla brada a pak vypukl v smích. “Aidan,” řekl, “tobě se žádná nevyrovná! Tys prostě originál a jsem na tebe hrdý!” Letmo ji políbil.

Než mohla odpovědět, ozvalo se zaklepání a sluha vyřizoval,

že dole v hlavní hradní síni je očekává hradní pán spolu s Roganem FitzGeraldem a jeho synem Eamonem. Beze slova se Conn s Aidan vzali za ruce a začali sestupovat ze svého nebe na pevnou zemi. Spolu jsou neporazitelní, cítili. Když vstoupili do hlavní síně, rozzuřil pohled na ně Rogana FitzGeralda tak, že chvíli ani nemohl promluvit. Krev se mu nahrnula do hlavy, až zrudl, několikrát naprázdno zalapal po dechu, a když byl konečně mocen slova, zařval na Aidan: “Ty vražednice! Tys mi chladnokrevně zabila synovce, prokletá anglická čubko! Nechci tě znát!”

“Ani já, hnusný starý ďáble,” vykřikla Aidan v odpověď. “Ten tvůj zatracený parchant synovec dnes mohl být naživu, kdybys mě byl nepřinutil spáchat zločin bigamie! Doopravdy jsi čekal, že si to nechám líbit? Že dovolím zavraždit Conna? To bys měl špatné mínění o mém anglickém původu a ještě horší o své vlastní krvi, která mi proudí v žilách! ‘

Překvapen se na chvilku zarazil, ale chladně uvažující, vypočítavý Eamon FitzGerald, který si na Aidanino věno teď brousil zuby sám, řekl: “Žádám spravedlnost, lorde Gline, od vás jako od zástupce koruny pro náš kraj. Tahle žena, moje neteř, chladnokrevně a svévolně zabila svého zákonitého manžela Cavana FitzGeralda, aby mohla utéci s tímhle chlapem, Connem O’Malleyem. Oba volám k zodpovědnosti za smrt bratrance Cavana a žádám o jejich spravedlivé potrestání!”

Henry Sturminster, lord Glin se na delší chvíli zamyslel a pak pravil: “To je problém, který si netroufám rozřešit sám, pánové a paní. Otázka zní: Za koho je vlastně Aidan St. Michaelová doopravdy provdána? Jestliže je její sňatek s Connem O’Malleyem platný, pak jste vy, pánové z Ballycoille, spáchali zločin, když jste ji donutili k dalšímu sňatku a tím k bigamii. Pak musíme její čin, vraždu na Cavanu FitzGeraldovi, hodnotit jako obranu vlastní cti. Na druhé straně, je-li její manželství s Connem O’Malleyem neplatné, pak sňatek s Cavanem FitzGeraldem platí a zločin spáchala ona. Je třeba vzít v úvahu i právní stránku věci. Aidan St. Michaelová je Angličanka a podléhá anglickým zákonům, i církvi Anglie a především samé královně, jakožto její věrná poddaná. Než ještě proberu tyto otázky, musím v první řadě, pánové, konzultovat církevní autority. S tím jistě souhlasíte?” Rogan FitzGerald už se vzpamatoval a chystal se k boji. “Co, k čertu, má tohle znamenat?” chtěl vědět. “To znamená,” odpověděl mu Conn s úšklebkem, “že mylord Glin potřebuje vyjádření církve, aby určil, za koho vlastně je Aidan provdána, ještě než rozhodne.”

“Aidan uzavřela sňatek s Cavanem FitzGeraldem před očima svaté matky církve katolické. V jediné pravé víře byla oddána

a každý jiný sňatek je vedle toho protizákonný a neplatný,” vyštěkl stařec.

“Jakožto královnin věrný poddaný s vámi nemohu souhlasit, Rogane FitzGeralde,” řekl lord Glin. “Náš zemřelý panovník Jindřich VIJI. oddělil Anglii nikoli od křesťanské víry jako takové, ale jen od vlády Říma. Angličané nad sebou nestrpí vládu cizího pána.”

“Škoda, že nejsou Agličané v otázce svobody Irska stejně citliví jako v otázce svobody vlastní,” řekl stařec. Conn O’Malley se zasmál. “V tom s vámi, Rogane FitzGeralde, nemohu než souhlasit.”

“Když tedy se mnou souhlasíte, pročpak žijete v Anglii, synu velkého Dubhdary O’Malleye, Bůh buď jeho duši milostiv?” “Protože na rozdíl od vás, Rogane FitzGeralde uvažuji realisticky. Nejste nic jiného než snílek. Irové svobody nikdy nedobudou, pokud nebudou jednotni, jako tomu bývalo kdysi. Tehdy byl každý hodnocen jen podle vlastních činů, ať věřil v staré bohy, ať byl křesťan nebo třeba Žid. Tehdy i ženy byly váženy a považovány za rovné mužům. Tehdy jsme my Irové žili, bojovali a umírali jako jeden národ! Ty časy jsou pryč, starče, a z nás se stala banda ,nezávislých, kde se každý pyšní původem od starých králů a nikdo nevěří nikomu. Propadli jsme slabosti z rozdělení a tím jsme umožnili Angličanům nás ovládnout. Ani v současnosti to není jiné, Rogane FitzGeralde, a proto žiju v Anglii a s anglickou manželkou, abych mohl v klidu a bezpečí vychovat své děti. Každý dobrý otec si tohle přeje, a proto ještě nejsem Ir o nic horší než jiní, starče!” Zatím co hovořili, vstoupil sluha se vzkazem a lord Glin řekl: “Tohle náš problém neřeší, pánové, ale snad se teď rozluštění přiblížíme.” Obrátil se k sluhovi a něco mu řekl. Když muž odspěchal, lord Glin oznámil: “Právě přijel biskup z Mid-Con-naughtu, doufám, že nám pomůže rozmotat ten propletenec ohledně sňatků.”

Eamon FitzGerald však hlasitě protestoval: “Ale biskup

z MidConnaughtu patří k rodu O’Malleyů!”

“Jak to, je rodem O’Malley?” tázavě se podívala Aidan na

Conna.

“Je to můj nejstarší bratr,” pošeptal jí, “nevlastní bratr, syn první ženy Dubhdary O’Malleyho. Skye je jeho nejmladší sestra.”

“Vznáším námitku!” zařval Rogan FitzGerald. “Od O’Malleyho spravedlivé rozhodnutí čekat nemůžeme!” Tu vstoupil do síně rychlým krokem vysoký, hezký muž, od-kopávaje červenou biskupskou kleriku dlouhýma nohama, a ačkoliv ho Aidan viděla poprvé v životě, připadal jí důvěrně zná-

mý. Nemohlo být pochyb, z jakého rodu pochází. “Chcete mi snad tvrdit, Rogane FitzGeralde, že nemohu vykonávat svůj úřad, daný mi církví?” zeptal se přísně.

“Jste z Connaughtu! Ale tady jsme v Munsteru! Může nás rozsoudit jen biskup munsterský!” ohrazoval se Rogan FitzGerald. “To si, pane, ovšem počkáte, protože biskup munsterský prá-

vě před dvěma dny zemřel a potrvá pěkně dlouho, než zpráva o jeho skonu doletí do Říma. A než nám svatý Otec ustanoví jeho nástupce, uplyne doba ještě delší. V očích církve nezaujímá Irsko zas tak důležité postavení, Rogane FitzGeralde, takže se budete muset smířit s mým rozhodnutím, a pokud se vám nebude líbit, můžete se odvolat k papežské stolici do Říma.” Podíval se na Conna.“Zdá se, že se ti daří, bratříčku,” řekl. “Michaeli, tohle je moje žena Aidan.” “To se ještě neví!” zaječel Rogan. “Sedněte si a mlčte,” zařval Michael O’Malley. “Pane biskupe, smím vám nabídnout trochu vína?” promluvil do toho společenským tónem lord Glin.

Michael O’Malley mu věnoval okouzlující úsměv: “To je první civilizovaná věta, co slyším od chvíle, kdy jsem přijel na Glinshannon. Ano, mylorde, trochu vína bych si dal, děkuji vám.” Lord Glin usadil biskupa ke stolu a chvíli spolu tiše rozmlouvali, zatímco jim sluhové servírovali víno a sušenky. “Je ti podobný a není,” řekla Aidan Connovi. “Den ode dne je podobnější otci. Já sám se na otce skoro nepamatuji, ale na Innisfaně existuje jeho velký portrét. Skye a já jsme podobnější svým matkám, ale oba z otce něco máme. Michael je čestný člověk, rozsoudí nás spravedlivě.” “Ale co když rozhodne ve prospěch FitzGeraldů? Budu pak obviněna z vraždy?”

“Neměj strach, srdíčko,” uklidňoval ji. “Ty přece nejsi žádná vražednice. Vždyť ses tomu parchantovi jenom bránila, hájilas svou čest. Právoplatně oddáni jsme my dva, Aidan!” Když se Michael O’Malley občerstvil, dal znamení, že jednání může začít. Nejprve dal vyklidit hlavní síň Glinshannonu ode všech nepovolaných. Nepřál si totiž žádné půtky mezi ozbrojenci O’Malleyových a krajně různorodým doprovodem FitzGeraldů.

Když konečně v místnosti zbyli jen žalobci a žalovaní spolu s lordem Glinem, řekl biskup O’Malley: “Dobrá, Rogane FitzGeralde, vaši stížnost vyslechnu jako první.” Rogan začal: “Aidan St. Michaelová je jediným dítětem mé drahé zesnulé dcery Bevin. Ze strany jejího otce již nikdo nežije, a tak bylo mou povinností jako nejstaršího člena rodiny postarat se, aby byla řádně provdána. Vybral jsem jí za manžela

vlastního synovce, Cavana FitzGeralda. Byli oddáni v katolické víře, kterou vyznává celá moje rodina, ve víře, v níž se má vnučka narodila a byla pokřtěna. Včera v noci, poté, co jsme doprovodili novomanžele na svatební lože, tahle chladnokrevná čubka svého manžela zavraždila! Pak utekla za svým milencem, tímto mužem! Žádám spravedlnost, otče biskupe!” Michael O’Malley pohlédl na Aidan. “Je to pravda, co říká, Aidan St. Michaelová?”

“Není!” “Lhářko!”

“Buďte zticha!” rozkázal biskup. “Popíráte, že jste se včera provdala za Cavana FitzGeralda?”

“Popírám, že by byl mým manželem, pane biskupe,” řekla Aidan. “Že jsem byla donucena znesvětit svátost manželství bigamií, protože mě k tomu sňatku přiměli násilím, to nepopí-

rám.”

“Říkáte, že jste byla donucena. Jak?”

“Naši malou dcerušku, moji a Connovu, unesli z našeho domova v Anglii, aby mě tak vylákali do domu mého děda. Ten hrozný člověk před mýma očima přiložil hrot dýky k tělíčku bezbranného dítěte! Dokonce prolil i kapku její krve, až se bolestí rozplakala! Tak mě donutil, pane biskupe! Hrozil, že sice Valentinu nezabije, ale že ji nechá trpět, pokud se nepodrobím jeho šílenému plánu. Dokud se mi nepodařilo zorganizovat útěk z Ballycoille, musela jsem jít FitzGeraldům na ruku, nic jiného mi nezbývalo.”

“To je vážné obvinění, Rogane FitzGeralde,” řekl biskup. ,,Žádné znesvěcení svátosti se nekonalo,” ohrazoval se Rogan.

“Její takzvané manželství, uzavřené v Anglii, je neplatné, protože nebylo požehnáno pomazaným knězem jediné pravé církve. Jak by tedy mohlo jít o bigamii?”

Vítězně se zahleděl na biskupa, protože věděl, že ať je jeho osobní názor jakýkoli, musí své rozhodnutí založit jen na náboženských důvodech.

“Ty starý ničemo,” zvolala Aidan rozlíceně, “neuznávám žádné zákony, náboženské ani lidské, jen anglické právo!” “Řekněte, jak to bylo se svatbou s Connem,” řekl Michael uklidňujícím tónem. “Kdy se konala a kdo ji celebroval?” “Byli jsme oddáni v královnině kapli v Greenwichském paláci čtrnáctého února léta Páně patnáct set sedmdesát osm. Obřad provedl osobní královnin kaplan v přítomnosti královny, lorda Southwooda, našeho synovce, mojí komorné Mág a Connova sluhy Clunyho.”

“To je vysvěcená kaple,” podotkl Michael O’Malley. ,Ale neposvěcený kněz!” vykřikl Rogan FitzGerald. 466

“Vzpomínáte si, který z královniných kněží vás oddával?” Tohle je klíčový bod, říkal si biskup. Existovali totiž někteří knězi, kteří sice sloužili Alžbětě, ale nebyli papežem exkomuni-kováni za kacířskou odchylku anglikánské církve. Stará víra dosud v Anglii převládala.

“Oddával nás otec Béda,” odpověděla Aidan tiše.

“Pak je vaše manželství v očích církve platné,” řekl O’Mall ey.

“Jakže?” vykřikli současně Rogan i Eamon FitzGeraldovi, s vidinou unikajícího bohatství před očima. Nicméně se nehodlali vzdát bez boje. “Co jsme také mohli čekat, jaké spravedlivé rozhodnutí od nějakého O’Malleye, když se jedná o člena jeho rodiny! Proti vašemu rozhodnutí vznáším protest, pane biskupe! Poženu náš spor třeba až do Říma, abych získal spravedlivý rozsudek!”

“Poslouchejte, Rogane FitzGeralde,” řekl biskup trpělivě. “Otec Béda je dosud pokládán za pravověrného kněze římské církve. Několik jich totiž s němým souhlasem papežské stolice setrvává ve službách královského dvora, kvůli možnému smíru obou vyznání a návratu Anglie pod pastýřskou hůl Svatého otce. Vaše žaloba je odsouzena k nezdaru. Ovšem, kdyby si lady Blissová přála vás obvinit z násilného donucení k bigamii, může tak učinit. Jste starý muž, Rogane FitzGeralde, a brzy stanete před tváří Stvořitele. Máte toho mnoho na svědomí, ale jakožto poslušný syn církve máte naději na odpuštění v poslední hodince. Kdybyste byl za svůj zločin exkomunikován, tuto možnost ztratíte a vaše duše bude navěky hořet v pekle. Je to vážné rozhodnutí, Rogane FitzGeralde, a záleží jen a jen na vás. Kterou cestou se dáte?”

Jako by se stařec přímo před jejich očima sesouval, hroutil do sebe, až s ním Michael O’Malley na kratičký okamžik pocítil soucit. Pak se však rozpomněl na všechno utrpení, jež Rogan FitzGerald a jeho synovec Cavan způsobili nejmladšímu bratrovi a Aidan, a zatvrdil se. Eamon FitzGerald, praktičtější než jeho otec, poznal, že prohráli, a pokrčil jen rameny. Otcův a Cavanův sen o bohatství se rozplynul. On sám jen na krátký okamžik snil, jak by se za neteřino zlato dalo opravit Ballycoille. Byl blázen, že na to vůbec pomyslel, říkal si teď. Sny jsou dobré tak pro děti a pošetilce, kteří v ně uvěří. “Pojďte, otče. Světla už ubývá a domů to máme ještě kus.” Vzal starce v podpaží a odváděl ho.

“Chci zpátky svoje koně,” zavolala za nimi Aidan a její strýc se otočil.

“Přijeli jsme na nich, ale když ti je vrátím, někteří muži z doprovodu budou muset jít pěšky až na Ballycoille.” 467

“Když jsem tu cestu mohla pěšky urazit já, pak mohou tví lidé také. Jen je nech ve stáji lorda Glina!” , Jsi tvrdá, Aidan St. Michaelová,” řekl jí. “To ta moje irská krev,” odpověděla a hleděla za nimi, jak

strýc vede starého otce ven z hlavní síně Glinshanonu. Ramena Rogana FitzGeralda poklesla, kráčel se skloněnou hlavou. “Sbohem, dědečku!” zvolala. On se na okamžik zarazil, ale neotočil se. Pak vyšli ven a zmizeli jim z dohledu. Když FitzGeraldovi odešli, napětí v síni povolilo. Henry Sturminster, lord Glin, se na hosty usmíval. “Doufám, že zůstanete na noc, všichni,” řekl. Souhlasně přikývli.

“Šéfkuchař lorda Glina je čaroděj,” řekla Aidan uznale. “Jen dojím jedno jeho jídlo, už se mi sbíhají sliny na další.” “Jak můžete mít hlad po tom všem, co jste spořádala dnes ráno?” divil se lord Glin.

Aidan má přímo zázračnou chuť k jídlu,” řekl její manžel hrdě, “a nikdy nepřibere ani libru.”

Služebnictvo se vrátilo do síně a zabývalo se přípravami na večeři. Všichni hosté dostali po velkém poháru vína a hřáli se u krbu, protože po vydatném dešti byl letní večer chladný. Lord Glin pravil: “Jaké štěstí, pane biskupe, že otec Béda zůstal pra-vověrným synem církve.”

“Nevím to jistě,“odpověděl Michael O’Malley a oči mu šibalsky zasvítily.

Lordu Glinovi poklesla brada, vydechl:, Ale říkal jste přece…” “Vím, co jsem řekl, a uložím si co nejpřísnější pokání, pokud bylo mé tvrzení falešné, ujišťuji vás, mylorde. Ale přesto nám má informace pomohla vyřešit náš problém, že? Rogan a Eamon FitzGeraldovi jsou na cestě zpátky na Ballycoille a navždy zmizí ze života Aidan a mého bratra. Když bratr před šesti lety odcházel do Anglie za sestrou, to rozhodnutí změnilo jak jeho život, tak jeho příslušnost. Protože byl z nás nejmladší, nekynula mu v Irsku žádná budoucnost. S jeho volbou jsem nemohl než souhlasit.

V současné době je Alžběta svrchovanou vládkyní Anglie, Irska a Walesu. Conn složil do jejích rukou přísahu a ve věrnosti královně nikdy nezakolísal. Sloužil v královské gardě, přijal od ní manželku. Conn O’Malley pardon, bratře, Conn St. Michael je spolehlivým stoupencem královny a jeho anglická žena je jí rovněž oddána. Jejich sňatek v posvěcené královské kapli požehnaný královniným knězem je pro ně platný jakož i pro všechny věrné královniny poddané. Celé měsíce by trvalo, než by se tahle zapeklitá záležitost objasnila, a tak jsem vzal rozhodnutí na sebe. 468

Přesto musím podotknout, že jak mně, tak Connově matce by se velice ulevilo, kdyby můj bratr a jeho žena souhlasili se sňatkem ve víře, v níž se oba narodili. Když je sám právoplatně oddám podle ritu církve římskokatolické, nebude už nikdy žádných pochyb, že?”

“Jsme už oddáni,” tvrdohlavě trval na svém Conn. “Vím,” odpověděl starší bratr, “a podle všeho je to manželství platné i v očích církve římskokatolické, Conne, ale takhle alespoň bude důkladně stvrzeno, není to snad pravda?” “Považuji naše manželství, uzavřené v Greenwichi, za platné,” opakoval Conn. “Nikdy mě ani nenapadlo o tom pochybovat.” “Jistě, lásko, ale co nám to udělá, Conne?” Vzal její tvář do dlaní a zahleděl se jí do stříbřitých očí. “Udělalo by ti to radost?”

“Tvé matce by to udělalo radost,” odpověděla s úsměvem, “a když už jsme tak blízko Innisfany, bylo by hanba nevzít Valentinku ukázat babičce. Chci, aby s námi byla tvá matka spokojená, Conne. Jestli to má k její spokojenosti přispět, pak jsem pro svatbu. Náš sňatek před dvěma a půl lety uznávám, ale už nikdy nikdo nesmí naše manželství zpochybnit. Závisí na tom budoucí osud našich synů!”

Dotkl se ústy jejích rtů, obrátil se k Michaelovi a řekl: “Tak dobrá, ale oddej nás hned, tady u krbu!”

“No jistě, a před veškerým služebnictvem, aby se divilo, co

se to tu děje, a mělo o čem mluvit pořádně dlouho!” řekl biskup.

“Nemyslím, že by to tady bylo vhodné. Přece nechceš ohrozit

mou pověst duchovního?”

“Pojďte za mnou,” pravil na to lord Glin, ještě než mohli v hádce pokračovat.

Šli za ním ven z hlavní síně a dál širokou chodbou až na její konec. Lord Glin otevřel dvojkřídlé dveře a za nimi je uvítala malá kaple. V jejím čele zářil vyřezávaný a zlacený oltář s nádherně vyšívanou oltářní přikrývkou. Lord Glin popošel k oltáři a od věčného světla zažehl svíce ve zlatých svícnech. Měkké světlo svící pozlatilo prostor, kam už stejně pronikaly paprsky zapadajícího slunce skrz barevná okna za oltářem a po stranách kaple.

Michael O’Malley poklekl před oltářem a na chvíli se ponořil v modlitbu. Nato se otočil ke Connovi a Aidan. Lord Glin zůstal stát v pozadí jako svědek. Biskup se zhluboka nadechl a začal odříkávat melodickým hlasem svatební formuli: “Drazí přítomní, sešli jsme se zde před tváří Boží a tohoto shromáždění, abychom spojili tohoto muže a tuto ženu v posvátný svazek manželský…” 469

Epilog

.Jestli s tím rámusem a boucháním hned nepřestanou,” řekla podrážděně Aidan St. Michaelová, “začnu ječet.” “Ale vždyť se musí přistavovat,” chlácholila ji Skye. “Žádná ložnice není dost velká, aby se z ní dal udělat dětský pokoj. A Valentince je sice teprve rok, ale nedá se vůbec uhlídat, jak je podnikavá. Neustále žiju v hrůze, že spadne ze schodů, protože v jednom kuse Nan utíká.”

“To jenom proto, že se Nan stará víc o Harryho Beala,” uchichtla se Aidan. “Už na Innisfaně jsem si toho všimla. Prý se chtějí na sv. Michala brát, když dostanou od nás povolení. Bůh sám ví, že jim to přeju! Nan si trochu toho štěstí zaslouží.” “Ráda vidím služebnictvo ženaté a vdané,” poznamenala Skye. “Alespoň se usadí.”

“To se týká i nás,” zasmála se Aidan, “a některých víc než jiných!” poklepala si po vzdutém břiše. “Co myslíš, Skye, budou s tím novým křídlem hotovi, ještě než se děťátko narodí?” “Vždyť ti zbývá ještě alespoň měsíc, ne?” chlácholila ji Skye. “No, já nevím,” řekla Aidan. “Jen se na mě podívej! Tentokrát jsem jak bečka, mám pocit, že mi břicho musí každou chvíli prasknout! Už se nemohu ani položit, ani posadit. S Valentinkou jsem tohle nezažila. Jsem tak ráda, že už tvá sestra Eibhlin z Irska brzo přijede, už aby tady byla!”

“Vždyť jsi Valentinu porodila docela dobře a bez ní,” uklidňovala ji Skye.

“Tentokrát je to ale jiné,” prohlásila Aidan rozhodně, “docela jiné.”

“No, víš, Valentinka byla holčička,“vysvětlovala Skye; snažila se švagrové spravit náladu. “Vždyť nevíš, co to bude tentokrát.”

“Další divná věc,” pravila Aidan. “Tentokrát opravdu nevím, mé tušení nemluví jasně. Někdy vidím chlapečka a jindy zas další holčičku.” Pokusila se změnit polohu, ale enormně vzduté břicho jí v tom bránilo. S netrpělivým povzdechem odhodila ro-zešitou košilku a vstala. “Jdu si lehnout, Skye,” řekla. “Vleže ještě jakžtakž vydržím.”

‘Jen jdi,” řekla Skye soucitně. Sama porodila osm dětí a věděla, jak dokážou být poslední týdny těhotenství nepříjemné. Sledovala Aidan, jak se kolébá ven z pokoje, a na chviličku pocítila závist. Její vlastní nejmladší dcerka, Velvet de Marisková, bude mít zakrátko osm let, a když Skye viděla Aidan tak plodnou a plnou života, byla by si přála ještě další dítě. Kdybych tak mohla dát Adamovi syna, říkala si, ale věděla, že je to nemožné. Už narození Velvet byl pravý zázrak a uznávala, že nemůže

470

prosit Boha o další. Ze všech jejích manželství bylo tohle nejšťastnější, nejklidnější, nejspokojenější. Nepřála si nic jiného, než tak dál žít s Adamem, dokud je smrt nerozdělí ba ani to! Doufala, že i po smrti zůstanou spolu, navěky.

Věčná láska

“Zamyslila jsi se,” pravila Eibhlin O’Malleyová, právě vstupující do síně, černé klášterní roucho kolem ní jen vlálo. , Jak je tu krásně! Aidanina zahrada je v plném květu, jak jsem viděla.” “Myslela jsem na to, jak ráda bych měla další dítě,” přiznala upřímně Skye.

“Cože? Ve tvém věku? Vždyť je ti čtyřicet!” “Nepřipomínej mi moje léta, Eibhlin,” zasmála se Skye, “vždyť víš, že je to stejně nereálné. Ale musím Aidan závidět, nemohu si pomoci.”

Eibhlin sklesla do křesla, které před chvílí Aidan opustila, a řekla: “Na to, žes tak zdatná obchodnice, Skye, máš hrozně ráda děti. Se všemi sis dobře poradila, i když nejsi taková ta oddaná matka v pravém slova smyslu.”

“To je tím, co mi papá tak dlouho vtloukal do hlavy, když jsem byla ještě doma, před lety. Na prvním místě je rodina! Jen a jen rodina! Celý život jsem se tím řídila, i přes všechna dobrodružství, kterými jsem prošla!” Tlumeně se zasmála. “Ani nedopadly tak špatně, ty mé dětičky, když jich mám sedm od pěti otců!” Eibhlin se na sestru usmála, v úsměvu jako by trochu roztála její nábožná přísnost. “Ze všech potomků našeho otce jsme se my čtyři ty, já, Michael a Conn vymkli průměru. Michael proto, že se rozhodl být knězem, přestože byl nejstarší syn a dědic. Já, protože jsem se dala na léčitelství, a ty a Conn, protože jste tak dobrodružné povahy. Ráda bych věděla, jak se to obrazí v příští generaci. Kéž bych se toho dožila!” “Podle mě se všichni dožijeme vysokého věku,” řekla Skye. .Jedním z důvodů, proč nejsme jako ostatní, bylo to něco v nás, pořád hledající, plné otázek a to si myslím, že nám zůstalo, Eibhlin. A co se další generace týče, děti nikdy nebývají tak úplně po rodičích. Budou si muset v životě hledat a nalézt vlastní cestu.”

“Odkud bereš tu moudrost, sestřičko má milená?” škádlila ji Eibhlin.

“Ze života, protože jsem ho vychutnala až do dna,” zněla upřímná odpověď.

Náhle se Skye po boku objevila Mág. “Promiňte, mylady.” “Copak, Mág?”

“Paní Aidan není dobře. Nevím to jistě, ale možná že to už přišlo.”

Eibhlin svraštila obočí. “Trošku brzo, ne?” řekla a vstala. “Pojď, Skye, podíváme se na ni.”

Následovaly Mág z hlavní síně po schodech až k manželské ložnici. Zastihly tam Aidan, zbrocenou potem, jak se svíjí na posteli. Eibhlin přiskočila a pacientku rychle vyšetřila. “Máš bolesti?” vyptávala se jí.

“Mám stejný pocit, jako když se měla narodit Valentina,” odpověděla neklidně. ‘Ale na to je ještě brzy, Eibhlin, viď? Vždyť mám rodit až za pár týdnů!”

“Děti přicházejí na svět, kdy si zamanou, Aidan, a ne kdy podle nás mají,” usmála se Eibhlin. “Jestli si děťátko usmyslilo narodit se teď, pak je to sice o něco dříve, ale i tak bude všechno v pořádku, uvidíš. Může být třeba menší, ale když bude mít dobré plíce, všechno dobře dopadne. A nespletli jste se s Connem ve výpočtech, mimochodem? Teď vstaň a trošku choď. Možná že máš jenom ústřel, jak jsi špatně ležela,” pomohla Aidan vstát a začala ji vodit kolem pokoje.

Ale Aidan neomylně cítila, že nadešla její hodinka. Na potvrzení její předtuchy se najednou objevila plodová voda. Přišlo to náhle, jako prasknutí, a tekutina jí stékala po nohách na koberec. “Panebože,” zalamentovala. “Mág, zavolej služky, ať ten koberec hned vytřou, než se zničí!” Obrátila se k Eibhlin a Skye. “Myslím, že už to začalo,” řekla mrzutě. “Mág, pošli pro pána.” Podle pokynů Eibhlin nepřestávala chodit. V tu chvíli žádnou bolest necítila, takže Eibhlin mohla zorganizovat nezbytné přípravy k porodu. Nechala přinést velký čtverhranný dubový stůl, který měl posloužit jako porodní lehátko. Celý byl vyložen bavlněnými klůcky a přikryt rouškou. Okno muselo být dokořán,

protože venku bylo hezky a teplo a Eibhlin na rozdíl od jiných trvala na tom, že porod má probíhat v jasné a svěží atmosféře.

V krbu byl oheň starostlivě udržován, nad ním se houpaly kotle a konvice s horkou vodou, navlečené na železném rameni. Na příruční stolek, na čistou roušku, si Eibhlin položila pro případ potřeby své nástroje.

Conn se právě vrátil z pole, kde dohlížel na vysazování zeleniny, a srdečně svou ženu objal. Eibhlin ho v duchu pochválila, že dokázal takticky potlačit poznámku, že snad je na porod ještě brzy. Řekl jenom: “Budu v knihovně, musím dát do pořádku nějaké papíry. Až mě budeš potřebovat, drahá, jsem tu hned.” “Vždyť už jsi svůj úkol splnil a dobře, jak vidíš,” zažertovala. “Slib mi, že se ti nezatočí hlava, až tě zavolám k porodu a ty uvidíš krev, jako posledně.”

Conn se začervenal, ale pak se rozpustile zasmál: “No, musíš uznat, že to byl pro mě šok, když jsem poprvé v životě viděl, jak se rodí dítě, a tys mi celou tu dobu pěkně nadávala.” “Nejspíš ti budu dneska nadávat ještě víc,” popichovala ho, ale najednou se zkroutila v křeči. “První stah,” řekla Eibhlin. 472

Conn se odebral za svým papírováním a Aidan začala plnit bolestný, ale zároveň radostný úkol: přivést na svět nový život. . Nepřestávala chodit, občas usedla, aby si odpočinula, a hodiny plynuly. Když slunce právě zapadalo, pocítila první silnou bolest a Eibhlin, Skye a Mág jí pomohly na porodní stůl. Bolesti přicházely teď častěji a trvaly déle, sotva Aidan stačila chytit dech. Eibhlin poslala pro Conna, chce-li být přítomen narození dítěte. Byl překvapen, když uviděl Aidan na stole, protože Valentinu rodila v posteli.

Eibhlin zavelela: “Posaď se jí u hlavy, bratře. Nejlíp jí pomůžeš, když ji budeš povzbuzovat.” Prohlédla pacientku. “Děťátko tak pospíchá na svět, že jde nožkama napřed. Budu muset do tebe sáhnout, Aidan, a dítě otočit, tak prosím tě chvíli přestaň tlačit.”

V pokoji zavládlo ticho, nikdo se neodvažoval ani promluvit

a Aidan zatajila dech. Pak Eibhlin s úsměvem vzhlédla a Aidan věděla, že se jí manévr podařil.

“Tak,” řekla Eibhlin, “a teď tlač, tlač, co ti síly stačí! Tak je to dobře, Aidan! Zatlač ještě!”

Aidan sténala námahou, a když zvedla oči, setkala se s ustaraným pohledem manžela. Kupodivu jí přišlo k smíchu, jak mu předtím vyhrožovala, co mu při porodu dá ošklivých jmen, a zatím se teď musí tak soustředit, že na to ani nemá čas. Tlačila dál ze všech sil a za okamžik byla odměněna. Eibhlin zvolala: “Tak je to dobře, děvenko! Už jde!” Aidan prudce vydechovala a znova tlačila. Námahou přivřela oči a vtom uslyšela, jak Conn říká: “Už je na světě, drahoušku! Dítě je na světě!” Vzápětí se ozval křik, novorozeňátko se rozplakalo z plných plic. Otevřela oči a tázavě pohlédla na Eibhlin. “Je to holčička,” řekla Eibhlin, “a hezčí jsem v životě neviděla!”

Aidan se nejprve usmála, ale pak se zatvářila utrápeně. Právě chtěla něco říci Connovi, když vtom zalapala po dechu a vykřikla: “Eibhlin! Mám znovu bolesti! Proboha! A ještě horší!” Eibhlin se sklonila, aby ji prohlédla, a když se napřímila, usmívala se od ucha k uchu. “Ještě jedno je na cestě,” řekla. “Máš dvojčata, Aidan. To je ti podobné, Conne, ty musíš mít vždycky něco extra! Brian, Shamus a Shane puknou závistí!” Nad takovým komentářem se neubránili smíchu, i Aidan se uprostřed porodních bolestí smíchy zalykala. Uplynulo ještě několik minut. Aidan se poctivě snažila vypudit na svět dalšího potomka. Nakonec při závěrečném stahu, který jako by ji měl roztrhnout, silně vykřikla a dítě vyklouzlo Eibhlin do nastavených rukou. Jen co do maličkých plic nabralo první doušek vzduchu, hned se rozkřičelo a drobnými pěstičkami šermovalo

ve vzduchu, jako by se zlobilo, že muselo z přítmí a tepla na světlo světa.

“Je to chlapec!” zvolala nadšeně Skye. “Aidan, máš syna a dceru!”

Aidan vhrkly do očí slzy. Tolik si přála dát Connovi syna! Ač měli z Valentinky radost, pořád se nad ní vznášel stín sporného otcovství. Přes všechnu rodičovskou lásku si jej s sebou ponese po celý život. U dvojčat o otcovství nebylo pochyb a konečně je tu chlapec, syn a dědic pro Pearrock RoyaU Aidan zalitovala, že to nemůže vidět její otec.

Zatímco Skye a Mág dvojčátka koupaly a balily, dohlédla Eibhlin ještě na porod lůžka. Aidan s Connem si hleděli do očí a něco si šeptali. Nakonec ženy Conna vyhnaly. Spěchal do hlavní síně, aby oznámil všem šťastné narození syna a dcery. Vesele připíjeli na zdraví přírůstků rodiny St. Michaelů, narozených právě dnes, dne osmnáctého dubna léta Páně 1581 ve dvacátém třetím roce vlády královny Alžběty I. Když pak konečně nastal v domě klid, když Skye odjela na koni domů na Queen’s Malvern, když i Eibhlin se odebrala na lože spolu s celou domácností, uhnízdili se Conn s Aidan v posteli, vedle níž spala dvojčata ve dvou kolébkách, a začali si povídat.

Aidan pravila: “Když jsem dala Valentince jméno já, bylo by jen správné a spravedlivé, abys jim jména vybral ty.” Třela se mu o rameno.

“Chtěl bych chlapci dát jméno po mém otci,” řekl. Aidan se trochu zarazila. “Ty bys chtěl, aby se náš syn jmenoval Dubhdara? Takové jméno by chlapci zrovna v Anglii moc neprospělo, Conne.”

Conn se zasmál. “Ale vždyť Dubhdara je jenom přezdívka. Znamená to Černý dub. Otec miloval černý dub, přídě všech jeho lodí musely být z tohoto dřeva, proto se mu tak říkalo, Aidan. Ale pokřtěn byl Coilin, což je v angličtině Colin. Ať se náš syn jmenuje Colin St. Michael, pokud nic nenamítáš. Děvče ať je Anna po mé matce, a když má Valentina druhé jméno po královně, ať je má i Anička. Bude se jmenovat Anna Alžběta St.Michaelová. Vděčíme královně za tolik, že jí to nikdy nebudeme moci splatit. Ale především jí vděčíme za naši lásku,” a Conn se pozvedl na loket, aby viděl své vřele milované ženě do tváře. Něžně ji políbil.

Aidan srdce překypovalo štěstím, až si říkala, jestli je vůbec dovoleno být tak šťastna. Má za muže toho nejkrásnějšího u dvora, má dvě rozkošné dcery a pěkného syna. Ne, není to nic špatného, být šťastna. Může jen děkovat nebi. Nikdy, ani v nej-temnějších chvílích života se nevzdávala, protože se jí dostalo

největšího daru, největšího požehnání, které jí vždycky bylo a bude oporou, ať ji potká cokoli. Jakže to kdysi Conn řekl? Svraštila obočí, vzpomínajíc, a pak se jí tvář rozzářila úsměvem. Ano! Už to má! Zahleděla se mu do očí: ‘Ano, máme u královny veliký dluh, Conne, ale jak jí kdy můžeme splatit ten dar, který nám dala, tu naši věčnou lásku?”