Nicholas Sparks

To nejlepší z nás

Dawson Cole začal mít halucinace po explozi na plošině toho dne, kdy měl zemřít. Domníval se, že za těch čtrnáct let, co pracoval na ropné plošině, už zažil všechno. V roce 1997 pozoroval, jak pilot při přistání ztratil kontrolu nad helikoptérou. Stroj se zřítil na plošinu, vybuchl jak ohnivá koule a Dawson utrpěl popáleniny druhého stupně na zádech, když se pokoušel alespoň někoho zachránit. Zemřelo třináct lidí, většina z nich seděla v helikoptéře. Když o čtyři roky později na plošinu spadl jeřáb, letící kus kovu o velikosti basketbalového míče mu málem uřízl hlavu. V roce 2004 zůstal s několika dělníky na plošině při hurikánu Ivan s poryvy větru o rychlosti více než sto šedesát kilometrů za hodinu a vlnami tak vysokými, až si říkal, jestli nebude potřebovat padák, pokud ho vlna smete. Ale existovala tu i jiná nebezpečí. Lidé klouzali, občas se něco ulomilo, řezné rány a modřiny patřily k běžnému životu. Zlomeniny by Dawson ani neuměl spočítat, dvakrát postihla celou posádku otrava jídlem a před dvěma lety, v roce 2007, byl svědkem toho, jak se potápěla zásobovací loď, která odplouvala od plošiny. Na poslední chvíli ji zachránil člun pobřežní hlídky. Exploze však byla něco jiného. Protože při ní nezaznamenali únik ropy, bezpečnostní systémy tomu zabránily, událost se sotva dostala do celostátních zpráv a za pár dnů se na ni zapomnělo. Ovšem pro účastníky nehody, včetně něho, se z ní stala noční můra. Až do onoho okamžiku ráno vše probíhalo jako obvykle. Právě kontroloval čerpací stanice, když jeden zásobník s ropou zčistajasna vybuchl. Než si vůbec stačil uvědomit, co se stalo, odhodila ho tlaková vlna na přístřešek opodál. Vzápětí všude kolem zuřil oheň. Plošina, celá pokrytá mazivy a ropou, se rychle změnila v hotové peklo. Další dva výbuchy otřásly celým zařízením ještě mohutněji. Dawson si pamatoval, že odtahoval několik těl dál od ohně, avšak čtvrtá exploze, silnější než ty předešlé, ho podruhé vymrštila do vzduchu. Matně si vzpomínal, že padal do vody. Náraz ho měl podle všech předpokladů zabít. A najednou zjistil, že pluje v Mexickém zálivu dobrých sto čtyřicet kilometrů jižně od Vermilion Bay v Louisianě. Jako většina ostatních neměl čas obléknout si ochrannou kombinézu ani popadnout nějaký záchranný kruh, ale když ho vlny nadnášely, zahlédl v dáli černovlasého muže, který na něj mával, jako kdyby mu naznačoval, ať plave k němu. Dawson vyrazil tím směrem, bojoval s vlnami, vyčerpáním se mu točila hlava. Oděv a boty ho táhly dolů, a když mu ruce a nohy začaly ochabovat, uvědomoval si, že zemře. Domníval se, že se k muži přiblížil, třebaže kvůli vlnám to nevěděl určitě. Náhle zahlédl mezi troskami opuštěnou záchrannou vestu. Z posledních sil se jí chytil. Potom se dozvěděl, že strávil ve vodě téměř čtyři hodiny a vlny ho odnesly skoro kilometr a půl od plošiny, než ho naložila posádka zásobovací lodě, která spěchala na místo výbuchu. Vytáhli ho z vody a odnesli do podpalubí, kde se shledal s ostatními zachráněnými. Dawson se třásl, byl podchlazený a jako omráčený. Ačkoli viděl rozmazaně, později byl u něj diagnostikován slabý otřes mozku, uvědomoval si, jaké měl štěstí. Spatřil muže s ošklivými popáleninami na rukou a ramenou, jiní krváceli z uší nebo utrpěli zlomeniny. Většinu z nich znal jménem. Na ropné plošině jsou omezené možnosti vyžití, je to vlastně taková vesnička uprostřed oceánu, takže každý dříve či později zamíří do kavárny, společenské místnosti nebo do tělocvičny. Nicméně jedna osoba mu připadala jen vzdáleně povědomá, osoba, která na něj upřeně hleděla přes celou zaplněnou místnost. Asi čtyřicetiletý černovlasý muž na sobě měl modrou větrovku, kterou mu zřejmě půjčil někdo z posádky lodi. Dawsona napadlo, že se sem jaksi nehodí, že vypadá spíš jako úředník než dělník na ropné plošině. Muž mu zamával a tím vyvolal vzpomínku na postavu, kterou Dawson zahlédl ve vodě, byl to on– a Dawson zničehonic pocítil mrazení v týle. Než však mohl příčinu svého strachu odhalit, hodili mu přes ramena přikrývku a odvedli ho do rohu místnosti, kde čekal zdravotník. Když se Dawson zase usadil, černovlasý muž byl pryč. V následující hodině na palubu přibyli další zachránění, ale když se Dawson trochu ohřál, začal se pídit po tom, co se stalo s ostatními členy posádky. Nikde neviděl muže, s nimiž celá léta pracoval. Po čase se dozvěděl, že zahynulo dvacet čtyři lidí. Většina těl, ne všechna, byla nakonec nalezena. Když ležel v nemocnici, neustále myslel na to, že některé rodiny neměly možnost rozloučit se s blízkými.

Od výbuchu špatně spal. Ne kvůli nočním můrám, nýbrž proto, že se nemohl zbavit dojmu, že ho někdo sleduje. Měl pocit, že je… pronásledovaný, třebaže to znělo směšně. Ve dne i v noci občas koutkem oka zaznamenal nějaký pohyb, ale když se otočil, nikdy nespatřil nic, čím by se to dalo vysvětlit. Už si říkal, že přichází o rozum. Lékař usoudil, že jde o posttraumatický šok způsobený výbuchem a že jeho mozek se možná stále vzpamatovává z otřesu. Znělo to logicky, Dawsonovi to však nedávalo smysl. Nicméně přikyvoval. Lékař mu napsal recept na tablety na spaní, ovšem Dawson se ani neobtěžoval, aby si je vyzvedl. Dostal půlroční placené volno. Současně se roztočila kola spravedlnosti. Za tři týdny mu firma nabídla dohodu o vyrovnání a on ji podepsal. Mezitím ho už oslovilo půl tuctu právníků, kteří se předháněli, kdo podá hromadnou žalobu jako první, avšak Dawson nestál o žádné spory. Přijal odškodnění a peníze si uložil na účet hned ten den, kdy dostal šek. Měl dost, aby si o něm někdo mohl myslet, že je bohatý. Zašel do banky a většinu peněz zaslal na účet na Kajmanských ostrovech. Odtud byly přeposlány na účet v Panamě, který byl otevřen s minimálním papírováním, a nakonec na definitivní místo určení. Peníze se prakticky nedaly vysledovat. Ponechal si jen tolik, aby měl na nájem a pár dalších výdajů. Nepotřeboval moc. Ani nechtěl. Bydlel v jednoduchém mobilním domku na okraji New Orleansu a lidé, kteří obydlí viděli, nejspíš za jeho hlavní výhodu považovali, že ho nespláchl hurikán Katrina v roce 2005. Domek s

umělohmotným obložením, místy popraskaným a vybledlým, se krčil na škvárobetonových tvárnicích, původně dočasných základech, které se ale jaksi časem staly trvalými. Domek tvořily ložnice, koupelna, stěsnaný obývací pokoj a kuchyňka, kam se sotva vešla pidilednička. O izolacích se téměř nedalo mluvit a vlhko za ty roky zprohýbalo podlahu, až se zdálo, jako by stále chodil po šikmé ploše. Linoleum v kuchyni bylo v rozích popraskané, kobereček prošoupaný. Úzký prostor Dawson zařídil nábytkem, který postupně nakoupil po různých bazarech. Stěny nezdobil jediný obrázek. Ačkoli tady bydlel téměř patnáct let, spíš než domov to bylo místo, kde občas jedl, spal a sprchoval se.

Navzdory stáří vypadal domek tak dokonale jako domy v Garden District. Dawson si vždycky potrpěl na pořádek. Dvakrát ročně opravoval praskliny a utěsňoval spáry před hlodavci a hmyzem a před každým odjezdem na ropnou plošinu vydrhl dezinfekcí podlahu v kuchyni a koupelně a odstranil z kredence všechno, co by se mohlo zkazit a zplesnivět. Obvykle třicet dnů pracoval a pak měl třicet dnů volno, jenže veškeré jídlo, které nebylo v konzervách, by se ani ne za týden zkazilo, obzvláště v létě. Když se vrátil domů, zase vydrbal obydlí od sklepa až po půdu a vyvětral zatuchlý zápach.

Byl tu nicméně klid a to Dawsonovi stačilo. Domek stál asi čtyři sta metrů od hlavní silnice a nejbližší sousedé bydleli ještě dál. Po měsíci na plošině právě tohle potřeboval. K věcem, na které si při pobytu na plošině nikdy nezvykl, patřil ustavičný hluk. Nepřirozený hluk. Od jeřábů nepřetržitě přemisťujících materiál, přes helikoptéry a čerpadla až k nekonečnému bušení kovu o kov. Tahle kakofonie nikdy neustávala. Vrtná zařízení čerpala ropu celý den, což znamenalo, že rámus trval, i když se Dawson pokoušel usnout. Když pobýval na plošině, snažil se hluk nevnímat, ale po návratu sem ho pokaždé překvapilo téměř neproniknutelné ticho. Ráno slyšel zpěv ptáků na stromech a večer naslouchal, jak po západu slunce cvrčci a žáby občas sladili své melodie. Obvykle ho to uklidňovalo, avšak tu a tam v něm ty zvuky probudily vzpomínky na domov. Tehdy zašel dovnitř a snažil se je zapudit. Raději se zaměřil na jednoduché činnosti, které ovládaly jeho život na

pevné zemi.

Jedl. Spal. Běhal a vzpíral a spravoval auto. Podnikal dlouhé bezcílné toulky automobilem. Občas šel na ryby. Každý večer si četl a příležitostně napsal dopis Tucku Hostetlerovi. To bylo vše. Neměl televizor ani rádio, a ačkoli mobil vlastnil, v seznamu kontaktů převládala jen čísla do práce. Nakupoval potraviny a nezbytnosti a jednou za měsíc se zastavil v knihkupectví. Jinak si do centra New Orleansu netroufal. Za těch čtrnáct let nikdy nebyl na Bourbon Street ani ve Francouzské čtvrti. Nikdy nepopíjel kávu v Café du Monde ani si nedal drink v Lafitte’s Blacksmith Shop Bar. Místo v posilovně cvičil pod vyšisovanou plachtou, kterou měl napjatou vzadu mezi domkem a blízkými stromy. Nechodil do kina ani nesledoval s kamarády v neděli odpoledne zápasy fotbalového týmu New Orleans Saints. Bylo mu čtyřicet dva a rande neměl od mládí. Většina lidí by takhle žít nechtěla nebo nemohla, ale ti Dawsona neznali. Nevěděli, kým byl a co udělal, a on chtěl, aby to tak zůstalo. Potom zčistajasna jednoho teplého odpoledne v půlce června zazvonil telefon a vzpomínky na minulost se opět vynořily. Měl devět týdnů volna. Poprvé po téměř dvaceti letech pojede domů. Ta představa ho znervózňovala, věděl však, že se nedá nic dělat. Tuck nebyl jen přítel, byl jako jeho otec. A když mlčky zavzpomínal na ten rok, který způsobil zásadní zlom v jeho životě, opět se mu zdálo, že něco zahlédl. Otočil se, ale nic neviděl, a tak ho zase napadlo, že pomalu přichází o rozum. Volal Morgan Tanner, advokát z Orientalu v Severní Karolíně. Oznámil mu, že Tuck Hostetler zemřel. „Mám tu nějaké záležitosti, které se musí vyřešit osobně,“ vysvětloval mu. Když Dawson zavěsil, nejdříve si zarezervoval letenku a ubytování v místním penzionu a pak zavolal do květinářství a objednal doručení květin. Dr uhý den ráno zamkl přední vchod, obešel dům a zamířil k plechové kůlně, kde parkoval automobil. Byl čtvrtek 18. června 2009. Měl s sebou svůj jediný oblek a cestovní tašku, kterou si zabalil uprostřed noci, když nemohl spát. Odemkl visací zámek, otevřel vrata a sledoval, jak sluneční paprsky dopadly na vůz, který opravoval a uváděl do původního stavu od střední školy. Byl to Ford Mustang, fastback z roku 1969, takový, za nímž se hlavy otáčely v dobách prezidenta Nixona i dnes. Vypadal, jako kdyby právě sjel z výrobní linky, a Dawson v uplynulých letech dostával nepočítaně nabídek na odkoupení. Vždycky odmítl. „Pro mě to není jen auto,“ prohlásil bez dalšího vysvětlování. Tuck by tomu rozuměl. Dawson hodil tašku na sedadlo spolujezdce, oblek položil na ni a usedl za volant. Otočil klíčkem a motor s burácením naskočil. Dawson pomalu vyjel na štěrkovou cestu, vystoupil a zamkl kůlnu. Potom si v duchu kontroloval, zda má všechno. Za dvě minuty už jel po hlavní silnici a za další půlhodinu zaparkoval na letišti v New Orleansu na místě určeném pro dlouhodobé stání. Nechával tam vůz jen nerad, ale nic jiného mu nezbývalo. Vzal si věci a zamířil do odletové haly. U přepážky letecké společnosti měl připravenou letenku. Letiště bylo plné lidí. Muži a ženy, zavěšení do sebe, rodiny, které se chystaly na návštěvu Disney Worldu, studenti na cestě mezi školou a domovem. Obchodní cestující táhli za sebou příruční zavazadla a drmolili do mobilních telefonů. Čekal v pomalu postupující frontě, až na něj přijde řada a bude volná odbavovací přepážka. Ukázal doklady a odpověděl na základní bezpečnostní otázky, než dostal palubní vstupenky. Jenom v Charlotte bude asi hodinku čekat. To není tak zlé. Až přistane v New Bernu a vyzvedne si zamluvené auto, bude mít před sebou ještě čtyřicet minut cesty. Za předpokladu, že nenastane žádné zpoždění, by mohl být kvečeru v Orientalu. Dokud neusedl v letadle, neuvědomil si, jak je unavený. Nepamatoval si přesně, kdy nakonec usnul, když se díval naposled na hodiny, byly skoro čtyři. Ne že by měl něco na práci, až dojede do města. Byl jedináček, matka utekla, když mu byly tři roky, a jeho otec prokázal světu službu, když se upil k smrti. S nikým z rodiny roky nemluvil a ani nyní neměl v úmyslu obnovovat vztahy. Jen krátká cesta, rychle tam a rychle zpět. Vyřídí, co musí, ale nemá v plánu se tam zdržovat déle, než bude nutné. Možná v Orientalu vyrostl, ale nikdy tam doopravdy nepatřil. Ten Oriental, který znal on, vůbec nepřipomínal rozjásaný obrázek, jakým ho prezentovalo místní návštěvnické centrum. Na většinu lidí, kteří tu strávili odpoledne, působil Oriental jako výstřední městečko, oblíbené umělci, básníky a důchodci, jimž jde jen o to, strávit soumrak života plavbami na řece Neuse. Našli jste tu nepostradatelné kuriózní centrum, se starožitnostmi, galeriemi a kavárnami, a

pořádalo se tu víc týdenních festivalů, než by se očekávalo v městečku s necelým tisícem obyvatel. Ale skutečný Oriental, ten z Dawsonova dětství a mládí, obývaly rodiny, jejichž předci tu žili od

koloniálních dob. Lidé jako soudce McCall, šerif Harris, Eugenia Wilcoxová a rodiny Collierových

a Bennettových. Ti vlastnili půdu, farmařili, prodávali dřevo, podnikali. Tvořili mocný neviditelný spodní proud ve městě, které jim vždycky patřilo. A řídili ho podle svých not. Dawson to zjistil na vlastní kůži v osmnácti. A potom znovu ve třiadvaceti, když nadobro odjel. V okrese Pamlico nikde nebylo snadné patřit do rodiny Coleových, v Orientalu obzvlášť. Pokud věděl, každý Cole v dějinách rodiny až po pradědečka strávil nějakou dobu ve vězení. Rodinní příslušníci byli usvědčeni z nejrůznějších deliktů od napadení, ublížení na zdraví až po žhářství, pokus o vraždu a vraždu. A kamenitá zalesněná půda, kde žila rozvětvená rodina, byla jakýmsi okresem sama pro sebe s vlastními pravidly. Na pozemku, který jeho rodina nazývala domovem, se

nacházela porůznu hrstka zchátralých srubů, obytných přívěsů a stodol s harampádím, a dokonce i

šerif se tomu místu vyhýbal, pokud mohl. Lovci pozemek obcházeli velkým obloukem, protože

správně předpokládali, že cedule s nápisem VETŘELCE STŘÍLÍME není pouhé varování, nýbrž slib. Coleové byli pašeráci alkoholu, drogoví dealeři, alkoholici, surovci, kteří bili manželky, hrubí otcové i matky, zloději a pasáci, ale především patologičtí násilníci. Podle článku, který kdysi vyšel v dnes už zaniklém časopise, jejich rodinu jednu dobu považovali za nejzvrácenější a nejpomstychtivější východně od Raleighu. Dawsonův otec nebyl výjimkou. Většinu života v době mezi svým dvacátým a třicátým rokem strávil ve vězení za různá provinění včetně bodnutí člověka cepínem za to, že mu překážel v jízdě. Dvakrát ho obvinili z vraždy, ale poté co zmizeli svědci, byl obvinění zproštěn. A dokonce ani ostatní členové rodiny ho radši nedráždili. Dawson nedokázal odpovědět na otázku, proč si jeho matka toho muže vůbec vzala. Nedivil se, že utekla. Po většinu dětství chtěl také utéct. Ani se na ni nezlobil, že ho nevzala s sebou. Muži v rodině Coleových si podivně zakládali na vlastnictví svého potomstva a Dawson vůbec nepochyboval, že by otec matku pronásledoval a jeho by stejně přivedl zpět. Nejednou to Dawsonovi zopakoval a Dawson měl dost rozumu, aby se otce neptal, co by udělal, kdyby mu ho matka odmítala dát. Odpověď znal předem. Přemýšlel, kolik členů rodiny ještě asi na pozemku žije. Když tehdy definitivně odcházel z domova, kromě otce tam bydleli dědeček, čtyři strýcové, tři tety a šestnáct bratranců a sestřenic.

Dnes, když sestřenky a bratranci dospěli a sami mají děti, jich tam bude nejspíš ještě více, ale Dawson nijak netoužil to vědět. Možná mezi nimi vyrostl, ale podobně jako do Orientalu ani k nim nikdy nepatřil. Zřejmě s tím měla co do činění jeho matka, ale nechoval se jako oni. Na rozdíl od bratranců se ve škole nepouštěl do bitek a slušně se učil. Vyhýbal se drogám a alkoholu a v dospívání se stranil bratranců, kteří projížděli městem a hledali, do čeho by se zapletli. Vymlouval se obvykle, že musí zkontrolovat destilační stanici nebo pomáhat rozebrat auto, které někdo z rodiny ukradl. Chodil s hlavou sklopenou a ze všech sil se snažil nebudit pozornost.

Balancoval na hraně. Coleové možná byli kriminálníci, ale to neznamenalo, že jsou hlupáci, a Dawson instinktivně věděl, že musí odlišnost ze všech sil skrývat. Nejspíš se stal jediným žákem v historii školy, který se tvrdě připravoval, aby záměrně zkazil písemku, a naučil se falšovat vysvědčení, takže vypadala horší než ve skutečnosti. Uměl tajně vyprázdnit plechovku piva tak, že do ní udělal díru nožem, když se nikdo nedíval, a pokud se bratrancům vymlouval na práci, často se lopotil až do noci. Nějakou dobu to mělo úspěch, ale postupně se začaly objevovat trhliny. Jeho učitel se zmínil před kamarádem Dawsonova otce, že je chlapec nejlepší student ve třídě. Tety a strýcové si začali všímat, že jako jediný z bratranců dodržuje zákony. V rodině, která si nade vše cenila loajality a souladu, vyčníval a to byl nejhorší zločin. Otce to rozzuřilo. Ačkoli ho od dětství tloukl pravidelně, nejvíc měl v oblibě pásky, asi od dvanácti let se výprasky staly jaksi osobnějšími. Otec ho bil, dokud neměl Dawson záda a hruď modré a černé, potom se za hodinu vrátil a zaměřil se na chlapcovy nohy a obličej. Učitelé věděli, co se děje, ale nevšímali si toho, protože se báli o své rodiny. Šerif předstíral, že modřiny a podlitiny nevidí. A zbytku rodiny to bylo jedno. Nejednou se do něj pustili i starší bratranci Abee a Šílený Ted a zmlátili ho stejně jako otec, podle Abeeho si to Dawson zasloužil, Šílený Ted ho bil jen tak z rozmaru. Vysoký Abee měl pěsti jak lopaty, byl násilnický a vznětlivý, avšak chytřejší, než dával najevo. To Šílený Ted se narodil jako zákeřný mizera. Ve školce bodl spolužáka tužkou při bitce o moučník, a než ho konečně ze školy v páté třídě vyloučili, dostal do nemocnice dalšího chlapce. Povídalo se, že když byl ještě mladistvý, zabil nějakého feťáka. Dawson usoudil, že nejlepší bude nebránit se. Místo toho se naučil krýt před ranami, dokud to jeho bratrance nezačalo nudit nebo se neunavili.

Př esto se nezapojil do rodinného podnikání a byl pevně rozhodnutý, že to ani nikdy neudělá. Časem zjistil, že čím víc křičí, tím víc ho otec bije, a tak mlčel. Otec byl surovec, ale taky zbabělý tyran a Dawson si mimoděk uvědomil, že tihle lidé svádějí pouze takové bitvy, o nichž vědí, že je mohou vyhrát. Tušil, že nastane čas, kdy bude dost silný, začne rány vracet a přestane se otce bát. Při výprasku si vždy představoval, jakou matka prokázala odvahu, když zpřetrhala rodinné vazby. Snažil se vývoj co nejvíc urychlit. Na strom si přivázal pytel naplněný hadry a hodiny do něj bušil. Kdykoli mohl, zvedal těžké kamení a části motoru. Během dne dělal shyby, kliky a sedy-lehy. Do třinácti přibral přes čtyři kila svalové hmoty a dalších devět do čtrnácti. Také hodně vyrostl. V patnácti byl téměř stejně vysoký jako otec. Jednou večer, asi měsíc po šestnáctých narozeninách, za ním přišel opilý otec s páskem. Dawson se mu postavil a vytrhl se mu. Prohlásil, že jestli se ho otec ještě jednou dotkne, zabije ho. Protože neměl kam jít, schoval se tehdy večer do Tuckovy autoopravny. Když ho Tuck ráno našel, Dawson ho požádal o práci. Tuck neměl důvod, aby mu pomáhal, byl pro něj úplně cizí, navíc Cole. Otřel si ruce do šátku, který nosil zastrčený v zadní kapse, a zkoumavě si ho prohlížel. Potom si zapálil cigaretu. Tehdy mu bylo šedesát jedna a už dva roky žil jako vdovec. Když promluvil, z

jeho dechu byl cítit alkohol a hlas měl ochraptělý z camelek bez filtru, které kouřil od dětství. Mluvil jako Dawson, obyčejným jazykem.

„Tipuju, že rozebírat auta umíš, ale seš schopnej je zas poskládat dohromady?“

„Ano, pane,“ potvrdil Dawson.

„Máš dneska školu?“

„Ano, pane.“

„Tak se potom vrať a uvidí se.“ Dawson se po škole vrátil a ze všech sil se snažil, aby se osvědčil. Večer pršelo. Když se Dawson vplížil zpátky do autoopravny, aby se schoval před bouřkou, Tuck na něj čekal. Neřekl nic. Místo toho silně potáhl z camelky, beze slova na Dawsona zamžoural a nakonec odešel do svého domku. Dawson už doma nestrávil ani noc. Tuck po něm nechtěl nájem, jídlo si Dawson kupoval sám. Jak měsíce ubíhaly, začal poprvé v životě přemýšlet o budoucnosti. Šetřil si, co mohl, peníze utrácel pouze za starý ford ze smetiště a čtyřlitrové kanystry s ledovým čajem. Po večerech auto opravoval, popíjel u toho ledový čaj a snil o tom, že půjde na vysokou, což ještě nikdo z rodiny Coleových neudělal. Také zvažoval, že by šel k armádě nebo si prostě někde pronajal vlastní bydlení. Jenže než se stačil nějak rozhodnout, objevil se nečekaně v autoopravně otec. Přivedl si s sebou Šíleného Teda a Abeeho. Oba měli baseballové pálky a v Tedově kapse

rozeznal obrysy nože.

„Naval prachy, cos vydělal,“ spustil otec bez okolků.

„To ne,“ zaprotestoval Dawson.

„Věděl sem, že to řekneš, chlapče. Proto sem si přived Abeeho a Teda. Vymlátěj to z tebe a já si

ty prachy stejně vezmu, nebo můžeš rovnou navalit, co visíš za to, žes zdrhnul.“

Dawson nic neříkal. Otec se šťoural párátkem v zubech.

„Koukej, abych s tebou zatočil, na to mi stačí ňáká pitomost tady ve městě. Třeba zlodějna, požár.

Kdo ví? Potom prostě rozhodíme důkazy, anonymně brnknem šerifovi a necháme zákon, ať zakročí.

Ty tady sám v noci, alibi žádný, a co se mě týče, klidně si hnij do konce života vobehnanej mřížema

a betonem. Mně to vadit nebude. Tak co kdybys mi prostě dal ty prachy?“

Dawson věděl, že otec neblufuje. S kamenným výrazem vybral peníze z peněženky. Otec

přepočítal bankovky, vyplivl párátko na zem a zašklebil se.

„Příští tejden sem tu zas.“

Dawson vystačil. Podařilo se mu část vydělaných peněz poschovávat, aby mohl pokračovat v

opravách svého auta a koupit si ledový čaj, ale většinu mu sebral otec. Podezíral Tucka, že o tom ví,

ale ten se nikdy ani slovem nezmínil. Ne že by se bál Coleových, prostě mu do toho nic nebylo.

Místo toho začal vařit večeře, které sám nějak nemohl sníst. „Něco zbylo, jestli chceš,“ prohlásil,

když vešel s talířem do garáže. A často zase beze slova odešel. Tak to mezi nimi chodilo a Dawson

to respektoval. Respektoval i Tucka. Svým způsobem se Tuck stal nejdůležitějším člověkem v jeho

životě a Dawson si nedovedl představit, co by to změnilo.

Dokud do jeho světa nevstoupila Amanda Collierová.

Ačkoli ji znal roky, v okrese Pamlico byla jen jedna střední, takže většinu života chodil do

stejné školy jako ona, poprvé spolu prohodili víc než pár slov až na jaře ve třetím ročníku.

Vždycky si myslel, že je hezká, ale to nebyl sám. Amanda byla oblíbená, ten typ dívky, která sedí v

kavárně s kamarádkami a kluci bojují o její pozornost. Kromě předsedkyně třídy dělala i roztleskávačku. Když se k tomu připočetli bohatí rodiče, připadala mu nedostupná jak nějaká televizní celebrita. Nepromluvil s ní ani slovo, dokud spolu nemuseli vytvořit dvojici při laboratorních pracích na chemii.

Nad zkumavkami a při společné přípravě na písemky zjistil, že vůbec není taková, jak si představoval. Zaprvé jí zřejmě bylo úplně fuk, že on pochází z rodiny Coleových a ona je Collierová, což ho překvapilo. Nezkrotně se smála a z jejího úsměvu se dalo vyčíst jakési spiklenectví, jako kdyby věděla něco, co ostatní nevědí. Měla medově blond vlasy, oči v barvě teplé letní oblohy, a když si zapisovali rovnice do sešitů, občas se ho dotkla, aby upoutala jeho pozornost. A on ten dotek cítil ještě celé hodiny. Když odpoledne pracoval v autoopravně, přistihl se, že na ni nepřestává myslet. Trvalo mu až do jara, než konečně sebral kuráž a zeptal se, jestli jí může koupit zmrzlinu. Ke konci školního roku spolu trávili víc a víc času. Psal se rok 1984 a jemu bylo sedmnáct. Koncem léta věděl, že je zamilovaný, a když ve vzduchu jiskřily první mrazíky a podzimní listí se snášelo k zemi jak červená a žlutá stuha, byl si jistý, že s ní chce strávit zbytek života, byť to zní bláhově. Následující rok se ještě víc sblížili a trávili spolu tolik času, kolik jen mohli. Vedle Amandy byl bez potíží sám sebou. Poprvé v životě se cítil spokojený. Ještě teď občas nemyslel na nic jiného než na ten poslední společně prožitý rok. Nebo přesněji, na nikoho jiného než na Amandu. V letadle se Dawson pohodlně usadil. Měl sedadlo u okna v zadní části stroje, vedle mladé ženy: vysoká, něco kolem třiceti, rudé vlasy, dlouhé ruce a nohy. Ne právě jeho typ, ale dost hezká. Naklonila se k němu, když hledala pás, a omluvně se usmála. Dawson pokývl, ale protože vytušil, že se chystá zapříst hovor, hleděl z okna. Sledoval, jak vozík na zavazadla odjíždí od letadla, a v duchu zase zabloudil ke vzpomínkám na Amandu. Vybavil si, jak

se tehdy to první léto chodili koupat do Neusy a jejich mokrá těla se o sebe občas otřela. Nebo jak sedávala v Tuckově autoopravně na ponku, když Dawson pracoval na svém voze, rukama si objímala pokrčená kolena a on nemyslel na nic jiného, než že ji chce takhle vídat navždy. V srpnu, když konečně poprvé s autem vyjel, ji vzal na pláž. Leželi tam na osuškách a s propletenými prsty si povídali o oblíbených knihách, o filmech, tajemstvích a snech do budoucna.

Také se dohadovali. Tehdy Dawson poznal její vznětlivou povahu. Nehádali se pořád, ale ani ne vzácně. Kupodivu však, jak rychle spor vzplanul, téměř stejnou rychlostí zase skončil. Občas šlo o maličkosti, Amanda byla nesmírně umíněná. Chvíli se zuřivě hašteřili, obvykle bez výsledku. Přesto si nemohl pomoci a ani v okamžicích, kdy se na ni opravdu zlobil, nepřestával obdivovat její upřímnost. Upřímnost, která pramenila z toho, že ho měla ráda víc než kdokoli jiný v jeho životě. Kr omě Tucka nikdo nechápal, co na něm vidí. Zpočátku se sice snažili svůj vztah tajit, jenže Oriental je malé město, mezi lidmi se o nich nevyhnutelně začalo mluvit. Její kamarádky se od ní jedna za druhou odtahovaly a bylo jen otázkou času, kdy na to přijdou rodiče. Byl Cole, ona Collierová, a to je víc než dostatečný důvod ke zděšení. Nejdřív se rodiče upínali k naději, že jejich dcera prostě prochází obdobím vzdoru, a snažili se ničeho si nevšímat. Když to nezabralo, situace se zhoršila. Sebrali jí řidičský průkaz a zakázali používat telefon. Na podzim jí uložili několik týdnů domácího vězení a o víkendech nesměla nikam chodit. Dawsonovi nikdy nedovolili, aby vstoupil do jejich domu, a když s ním Amandin otec jednou jedinkrát promluvil, nazval ho

„bezcennou lůzou“. Matka Amandu zapřísahala, aby s ním skončila, a otec s dcerou v prosinci úplně přestal mluvit. Nepřátelské okolí Amandu a Dawsona jen stmelilo. Když ji Dawson vzal na veřejnosti za ruku, pevně ji tiskla a postavila se všem, kdo by jí chtěli radit, ať ho pustí. Jenže Dawson nebyl naivní. Přestože pro něj tolik znamenala, vždycky měl pocit, že ty společné chvíle jsou jen vypůjčené. Jako by se proti nim všechno spiklo. Jakmile se o Amandě dozvěděl jeho otec, okamžitě se na ni začal vyptávat, když si zase přišel pro Dawsonovu mzdu. Ačkoli z jeho tónu nezněla žádná otevřená hrozba, Dawsonovi se dělalo špatně už jen z toho, že ho slyšel vyslovit její jméno. V lednu jí bylo osmnáct a její rodiče, třebaže kvůli Dawsonovi zuřili, jí najednou přestali vyhrožovat, že ji vyhodí z domu. To už Amandě bylo jedno, co si otec s matkou myslí, nebo to alespoň Dawsonovi vždycky tvrdila. Občas se po hádce s rodiči vyplížila v noci oknem ze svého pokoje a přiběhla do dílny. Často na ni čekal, ale někdy se probudil, až když do něj strkala a lehla si vedle něj na matraci, kterou měl rozloženou na podlaze v kanceláři. Chodívali k potoku, seděli na jedné nízké větvi prastarého dubu a Dawson ji objímal kolem ramen. V měsíčním světle z vody vyskakovaly parmice a Amanda probírala kolem dokola hádku s rodiči, třásl se jí hlas, ale vždy brala ohled na jeho city. Měl ji za to rád, ale stejně přesně věděl, co si o něm její rodiče myslí. Když jednou po další hádce plakala, nesměle navrhl, že by pro ni možná bylo lepší, kdyby se přestali scházet.

„Ty to tak chceš?“ zašeptala ochraptělým hlasem.

Přitáhl ji k sobě, objal ji oběma rukama. „Já jen chci, abys byla šťastná,“ zašeptal.

Přitiskla se k němu a opřela si hlavu o jeho rameno. A on se snad ještě nikdy na sebe tolik

nezlobil, že se narodil jako Cole.

„Já jsem nejšťastnější s tebou,“ zamumlala nakonec.

Tenkrát se poprvé milovali. A on nosil vzpomínku na ta slova a ten večer v sobě po následující

dvě desetiletí až dosud, protože si uvědomoval, že tehdy to vyjádřila za ně oba.

Když letadlo přistálo v Charlotte, hodil si Dawson tašku a ramínko s oblekem přes rameno, prošel příletovou halou a ani si nevšímal okolí, jak byl zabrán do vzpomínek na poslední léto s Amandou. Na jaře ji přijali na Dukeovu univerzitu, o čemž odmala snila. Blížící se odjezd spolu s izolací od rodiny a přátel jen posilovaly touhu, aby spolu trávili co nejvíce času. Hodiny leželi na pláži a podnikali dlouhé cesty autem s nahlas puštěným rádiem nebo se jen tak potloukali kolem Tuckovy autoopravny. Přísahali si, že po jejím odjezdu se mezi nimi skoro nic nezmění. Buď on bude jezdit do Durhamu, nebo ona přijede na návštěvu sem. Amanda nepochybovala, že najdou způsob, aby to fungovalo. Nicméně její rodiče měli jiné plány. Jedno srpnové sobotní ráno asi týden předtím, než měla odjet do Durhamu, ji zahnali do úzkých. Slovo si vzala její matka, i když Amandě bylo jasné, že otec s ní nepochybně souhlasí. „Už to zašlo příliš daleko,“ spustila matka a překvapivě klidným tónem Amandě oznámila, že pokud se bude s Dawsonem dál vídat, bude se muset v září odstěhovat a platit si účty sama. A že za ni nezaplatí školu. „Proč bychom měli utrácet za školu, když se chystáš život úplně promarnit?“ Amanda se snažila protestovat, avšak matka jí hned skočila do řeči. „Stáhne tě dolů, Amando, jenže teď jsi ještě moc mladá, abys to pochopila. Jestli chceš mít svobodu jako dospělá, musíš také převzít odpovědnost. Znič si s Dawsonem život, nebudeme ti bránit. Ale ani tě v tom nebudeme podporovat.“ Amanda vyběhla z domu a myslela jen na Dawsona. Když se přihnala do opravny, pro slzy nemohla promluvit. Dawson ji k sobě tiskl a nechal ji, aby ze sebe soukala po kouskách vyprávění. „Budeme bydlet spolu,“ navrhla s ještě vlhkými tvářemi.

„A kde?“ položil jí otázku. „Tady? V garáži?“

„Já nevím, na něco přijdeme.“

Dawson mlčel a hleděl do země. „Musíš jít na vejšku,“ řekl nakonec.

„Mě škola nezajímá,“ namítla Amanda. „Záleží mi jen na tobě.“

Spustil ruce. „Mně na tobě taky záleží. A proto po tobě nemůžu tohle chtít.“

Amanda zaraženě zavrtěla hlavou. „Ty po mně nic nechceš. To moji rodiče. Ti se mnou jednají,

jako bych byla malá.“

„Jenže to je kvůli mně a my to oba víme.“ Kopnul do hlíny. „Když někoho miluješ, měl bys ho

nechat jít, ne?“

Oči jí zaplály. „A jestli se vrátí, patříte k sobě? Takhle to myslíš? Takové klišé?“ Popadla ho za

ruku a prsty mu zaryla do kůže. „Náš vztah není klišé. Nějak to vyřešíme. Můžu si najít práci jako

servírka nebo něco podobného, najmeme si byt.“

Mluvil tiše. „Jak? Ty si myslíš, že můj otec přestane s tím, co dělá?“

„Můžeme se někam odstěhovat.“

„Kam? S čím? Nic nemám. Copak to nechápeš?“ Nechal slova viset ve vzduchu, a až když Amanda

neodpovídala, pokračoval: „Jen se snažím být realista. Mluvíme o tvém životě. A… já už nemůžu

být jeho součástí.“

„Co to povídáš?“

„Že tvoji rodiče mají pravdu.“

„To nemyslíš vážně.“

V jejím tónu slyšel přímo strach. Ačkoli toužil ji obejmout, schválně o krok ustoupil. „Běž

domů.“

Pohnula se směrem k němu. „Dawsone…!“

„Ne!“ vykřikl a udělal další krok vzad. „Copak mě neposloucháš? Je konec, jasný? Zkusili jsme

to, nevyšlo to. Život jde dál.“

Tvář měla voskově bledou, téměř bez života. „A to je všechno?“

Místo odpovědi se otočil a odcházel. Věděl, že kdyby se třeba jen krátce ohlédl, rozmyslel by si

to, a to jí nemohl udělat. To by jí neudělal. Sklonil se pod otevřenou kapotu svého auta, aby

neviděla jeho slzy.

Když konečně odešla, sesul se na zaprášenou betonovou podlahu vedle auta a tam zůstal celé

hodiny, dokud konečně nevyšel z domu Tuck a neposadil se vedle něj. Dlouho mlčel.

„Skončils to,“ promluvil konečně.

„Musel jsem.“ Dawson sotva mluvil.

„No jo.“ Tuck přikývl. „Slyšel jsem.“

Slunce stoupalo vysoko na oblohu a pokrylo prostor před dílnou klidem, který působil téměř

mrtvolně.

„Udělal jsem správně?“

Tuck sáhl do kapsy a vylovil cigarety, aby získal čas. Vyklepal jednu camelku.

„Nevim. Mezi váma něco je, to se nedá popřít. A to se těžko zapomíná.“ Poplácal Dawsona po

zádech, vstal a odcházel. Řekl toho víc než kdy dřív. Když odešel, zamžoural Dawson do sluníčka a

zase mu vyhrkly slzy. Věděl, že Amanda bude vždy jeho nejlepší součástí.

Ovšem netušil, že už ji nikdy neuvidí, ani s ní nepromluví. Příští týden se přestěhovala na kolej a

jeho za měsíc zatkli.

Následující čtyři roky strávil za mřížemi.

Amanda vystoupila z auta a prohlížela si chalupu na předměstí Orientalu, které Tuck říkal domov.

Řídila tři hodiny, a tak bylo příjemné protáhnout si nohy. Napětí za krkem nepolevovalo a

připomínalo jí ranní hádku s Frankem. Nechápal, proč trvá na tom, že se musí pohřbu zúčastnit, a

když o tom teď znovu přemýšlela, měl pravdu. Za téměř dvacet let manželství se o Tucku

Hostetlerovi nezmínila. Kdyby to bylo obráceně, taky by se asi rozčilovala.

Ale vlastně nešlo o Tucka nebo její tajemství, dokonce ani o to, že stráví další víkend daleko od

rodiny. Ve skutečnosti oba věděli, že jde jen o pokračování jedné a téže hádky, která se táhne po

většinu uplynulých deseti let a už se z ní stal jakýsi zvyk. Nekřičel ani nezuřil, Frank nebyl ten typ,

bohudíky, a před odchodem do práce zamumlal omluvu. A ona se jako obvykle snažila po zbytek

dopoledne i odpoledne na celou věc zapomenout. Nakonec, stejně s tím nic nenadělá a už se

naučila nevnímat vztek a úzkost, charakteristické pro jejich vztah.

Po cestě do Orientalu jí volaly obě starší děti Jared a Lynn. Byla vděčná za rozptýlení. Syn a

dcera měli letní prázdniny, a tak se dům v uplynulých několika týdnech otřásal nekonečným

hlukem tak typickým pro mládež. Tuckův pohřeb ani nemohl být lépe načasován. Jared i Lynn měli

v plánu, že stráví víkend s přáteli. Jared s dívkou jménem Melody a Lynn s kamarádkou ze střední

školy u jezera Norman, kde kamarádčina rodina vlastní dům. Annette, jejich „nádherná nehoda“,

jak jí říká Frank, je na dvoutýdenním táboře. Nejspíš by také volala, kdyby tam děti neměly

zakázané mobily. Což bylo jen dobře, protože jinak by ta malá štěbetalka telefonovala ráno, v

poledne i večer.

Vzpomínka na děti vykouzlila na její tváři úsměv. Kromě dobrovolnické práce na dětské

onkologické klinice v univerzitní nemocnici se její život točil hlavně kolem dětí. Když se narodil

Jared, zůstala v domácnosti, a přestože se jí tahle role zamlouvala, vždycky ji zároveň trochu štvala

s tím související omezení. Ráda se považovala za něco víc než jen matku a manželku. Studovala

vysokou školu, chtěla být učitelka a uvažovala dokonce o titulu, aby mohla učit na jedné z místních

univerzit. Po promoci vyučovala na základní škole… a potom zasáhl život. Nyní ve dvaačtyřiceti se

občas přistihla, jak žertuje, že se nemůže dočkat, až vyroste, aby si mohla vybrat, čím se bude živit. Ně kdo by to mohl nazvat krizí středního věku, ale tím si nebyla Amanda tak jistá. Netoužila koupit si sportovní bourák, jít na plastickou operaci nebo utéct na nějaký karibský ostrov. Ani se nenudila. Bůh ví, že s dětmi a v nemocnici měla práce dost. Spíš to souviselo s pocitem, že se někde vytratila osoba, kterou kdysi chtěla být, a ona neměla ponětí, jestli ještě někdy dostane příležitost ji opět nalézt. Dlouho se považovala za šťastného člověka i díky Frankovi. Potkali se na studentském večírku, když chodila do druháku. Navzdory zmatku se jim podařilo najít klidné místečko, kde si povídali až do časných ranních hodin. Byl o dva roky starší a působil seriózně a inteligentně a ona hned ten první večer poznala, že tenhle mladík uspěje v čemkoli. To stačilo, aby si spolu začali. Příští rok v srpnu šel studovat stomatologii, ale chodili spolu dál ještě dva roky. Zásnuby brali jako hotovou věc a v červenci 1989, sotva pár týdnů po její promoci, se vzali. Po návratu ze svatební cesty na Bahamách začala učit na místní základce, ale když se příští rok v létě narodil Jared, vzala si roční volno. Za dalších osmnáct měsíců se narodila Lynn a dovolená se změnila v trvalý stav. Mezitím si Frank půjčil dost peněz, aby si mohl otevřít vlastní ordinaci a koupit pro začátek domek v Durhamu. Byla to hubená léta. Frank chtěl prorazit sám, a tak odmítal pomoc od obou rodin. Když poplatili účty, mohli mluvit o štěstí, že mají aspoň na to, aby si půjčili film na víkend. V restauracích večeřeli jen výjimečně, a když se jim rozbilo auto, zůstala Amanda odříznutá měsíc doma, než si mohli dovolit dát vůz opravit. Spali s přikrývkou navíc, aby ušetřili za topení. Když o tom tak přemýšlela, byly to sice vyčerpávající a stresující časy, ale zároveň i nejšťastnější roky jejich manželství. Frankova praxe se rozrůstala a život se ustálil ve vyjetých kolejích. Manžel pracoval, ona se starala o dům a děti, a když prodali starý domek a přestěhovali se do většího v mnohem výstavnější čtvrti, narodilo se jim třetí dítě, Bea. Potom bylo ještě rušněji. Frankova praxe jen vzkvétala, zatímco Amanda vozila Jareda do školy a zase zpět, Lynn do parku a ke kamarádkám a Bea vždycky sedávala mezi nimi v sedačce. V té době Amanda právě začala oprašovat plány na postgraduální studium. Dokonce si našla čas, prozkoumala několik nabídek studijních programů a představovala si, že až začne Bea chodit do školy, dá se do studia. Po dceřině smrti však její ambice ochably. Tiše odložila knihu přípravných testů a přihlášky zastrčila do zásuvky. Překvapivé těhotenství ji jen utvrdilo v rozhodnutí, že do školy se nevrátí. Místo toho se v ní znova probudila touha budovat rodinný život, a tak se odhodlaně vrhla s dětmi do různých činností, i kdyby jen proto, aby zahnala smutek. Jak čas plynul a vzpomínky na sestřičku bledly, Jared a Lynn se pomalu zase vraceli k normálnímu životu, za což byla Amanda vděčná. Veselá Annette přinesla do jejich domova opět radost a Amanda mohla tu a tam předstírat, že jsou úplná a láskyplná rodina, nepoznamenaná tragédií.

Předstírat totéž o svém manželství jí šlo hůř. Nikdy netrpěla iluzemi, že v manželství panuje nekonečná láska a romantika. Spojte dva lidi, přidejte všudypřítomné úspěchy a nezdary, řádně promíchejte a bouřlivým hádkám se nevyhnete, ať už se ti dva mají jakkoli rádi. Také čas přináší další výzvy. Pohoda a důvěrná znalost jsou báječné, ale zároveň otupí vášeň a vzrušení. Předvídatelnost a zvyk vylučují možnost jakéhokoli překvapení. Není o čem si povídat, oba občas dokončí větu toho druhého a dospěli do bodu, kdy stačí významný pohled a slova jsou zbytečná. Ale Beina smrt je změnila. Amanda se s nadšením zavázala, že bude pracovat v nemocnici, zatímco Frank se z příležitostného pijáka stal doslova alkoholikem. Dokázala to rozlišit a nikdy nebyla co se pití týče prudérní. Na koleji několikrát došlo k tomu, že na večírku přebrala, a i teď si u večeře ráda dala sklenku vína. Někdy dokonce přidala ještě jednu, což jí téměř vždy stačilo. Avšak ve Frankově případě se původní prostředek utlumení bolesti přeměnil v něco, co už nedokázal zvládnout. Když se nad tím zamýšlela, občas ji napadlo, že si měla něčeho všimnout. Na škole se rád díval s kamarády na basket a popíjel u toho. Na stomatologii se často chtěl po vyučování uvolnit dvěma nebo třemi pivy. Jenže v těch ponurých měsících, kdy byla Bea nemocná, dvě nebo tři piva za večer postupně přecházela v celá balení šesti plechovek. A když dívka zemřela, dospěl ke dvanácti. V době druhého výročí Beiny smrti, když už čekali Annette, pil nadmíru, třebaže druhý den ráno musel do práce. Poslední dobou popíjel čtyři i pět večerů za týden a včerejšek se nijak nelišil. Připotácel se do ložnice po půlnoci, opilý jako obvykle, a začal chrápat tak hlasitě, že musela jít spát do pokoje pro hosty. Ne Tuckův pohřeb, ale jeho pití bylo pravým důvodem, proč se dnes ráno pohádali.

Za ty roky už byla svědkem všeho, od nezřetelného mumlání u večeře nebo někde na barbecue až po stav, kdy padal na podlahu u nich v ložnici. Přesto, jelikož byl obecně pokládán za vynikajícího zubaře, zřídkakdy v ordinaci chyběl a pravidelně platil účty, si nemyslel, že se něco děje. Protože se nechoval hrubě, domníval se, že o nic nejde. Protože obvykle pil jen pivo, nemohlo to přece být nic vážného.

Jenže vážné to bylo, neboť se z něj postupně stával muž, o kterém si nedovedla představit, že by si ho vzala. Nespočítala by, kolikrát kvůli tomu plakala. A mluvila s ním, kladla mu na srdce, aby myslel na děti. Zapřísahala ho, aby zašel do poradny a hledal řešení, nebo zuřila, jak je sobecký. Celé dny s ním třeba nemluvila, donutila ho spát týdny v pokoji pro hosty a modlila se vroucně k Bohu. Asi tak jednou za rok si Frank vzal její prosby k srdci a na chvíli s pitím přestal. Po pár týdnech si dal pivo k večeři. Jen jedno. A ten večer to dobře dopadlo. Dokonce i příště. Jenže tím otevřel stavidla, démon vstoupil a pití se zase vymklo kontrole. A ona si kladla stejné otázky jako v minulosti. Proč když ho to popadne, nemůže prostě někam odejít? A proč odmítá připustit, že tím ničí jejich manželství? To netušila. Ale vyčerpávalo ji to. Většinou měla pocit, že ona je jediný rodič, na něhož se lze spolehnout, že se postará o děti. Jared a Lynn sice byli dost staří, aby mohli řídit auto, ale co kdyby se jim něco přihodilo a Frank by byl opilý? Skočil by do auta, připoutal Annette na zadní sedadlo a vyrazil do nemocnice? Nebo co kdyby byl někdo nemocný? To už se stalo. Ne dětem, ale jí. Před několika lety snědla zkažené ryby a hodiny zvracela v koupelně. Tehdy ještě Jared měl jen dočasný řidičský průkaz a nesměl řídit v noci a Frank flámoval. Když už byla téměř dehydratovaná, Jared ji nakonec kolem půlnoci odvezl do nemocnice, zatímco Frank se povaloval na zadním sedadle a předstíral, že je střízlivější, než ve skutečnosti byl. Přestože málem omdlívala, všimla si, že Jared neustále kouká do zpětného zrcátka, a z jeho výrazu se dalo vyčíst zklamání a hněv. Napadlo ji, že tehdy ztratil značný kus nevinnosti tváří v tvář stinným stránkám svých rodičů. Pití se stalo trvalým zdrojem obav a úzkosti. Už ji unavovala starost o to, co si asi děti myslí nebo co cítí, když vidí tátu vrávorat po domě. Nebo o to, že Jared a Lynn zřejmě přestali ke svému otci chovat respekt. Unavovaly ji obavy, že ho třeba někdy budou Jared, Lynn nebo Annette následovat, budou hledat únik v alkoholu, práškách nebo bůhví v čem ještě, dokud si také nezničí život. A ani mu nemohla nijak pomoct. I bez anonymních alkoholiků jí bylo jasné, že sama Franka k ničemu nepřinutí. Dokud si sám nepřizná, že je v potížích, a nezaměří se na to, aby je vyřešil, zůstane alkoholikem. A co to znamenalo pro ni? Ona se musela rozhodnout. To ona musela zvážit, zda to bude, či nebude dál snášet. Musela si sestavit seznam priorit a toho se držet. Řeklo se to snadno. V praxi ji to ale všechno štvalo. Proč má právě ona převzít zodpovědnost, když potíže způsobil on? A jestliže je alkoholismus nemoc, neznamená to, že Frank potřebuje její pomoc nebo alespoň loajalitu? Jak by si tedy potom ona, jeho žena, která slíbila, že s ním bude v nemoci i ve zdraví, ospravedlnila konec manželství a rozbití rodiny po všem, čím si prošli? Proto byl každý den tak těžký. Nechtěla se s ním rozvést a rozbít rodinu. Třebaže jejich manželství bylo v ohrožení, v nitru stále věřila ve slib, který kdysi dala. Milovala muže, kterým dřív býval, a toho, kterým by mohl zase být, ale když tak stála před domkem Tucka Hostetlera, cítila smutek a osamění a nemohla se ubránit úvahám, jak se její život mohl tak zvrtnout. Amanda věděla, že matka ji očekává, ale nebyla připravená se s ní setkat. Potřebovala ještě trochu času, a když začal padat soumrak, kráčela po zarostlém dvorku k dílně, kde Tuck opravoval stará auta. Uvnitř stál Chevrolet Corvette Stingray, podle jejího odhadu model z roku 1960. Když přejela rukou po kapotě, dokázala si snadno představit, že se Tuck každou chvíli objeví a jeho shrbená postava se bude rýsovat proti zapadajícímu slunci. Na sobě bude mít špinavé montérky, řídké šedivé vlasy mu budou sotva zakrývat lebku a vrásky ve tváři budou tak hluboké, že budou připomínat jizvy. Tř ebaže se Frank ráno vyptával, prozradila mu toho Amanda málo, jen Tucka popsala jako dávného přítele rodiny. Nebyla to celá pravda, jenže co měla asi tak říct jiného? Sama uznávala, že její vztah s Tuckem byl zvláštní. Znávala ho, když chodila na střední školu, ale znovu se s ním setkala až před šesti lety, když jí bylo třicet šest. Tehdy jela do Orientalu za matkou, zašla na kávu a zaslechla, jak Tucka pomlouvá skupina starších mužů u sousedního stolku. „Tuck Hostetler je pořád machr na auta, ale jinak je to blázen,“ říkal jeden z nich, smál se a vrtěl hlavou. „Povídat si s mrtvou manželkou je jedna věc, ale přísahat, že slyší, jak mu odpovídá, to je něco jinýho.“ Jeho přítel si odfrkl. „Jistý je, že byl vždycky divnej.“ To jí vůbec nepřipomínalo Tucka, kterého znávala, a tak zaplatila za kávu, nasedla do auta a vydala se k téměř zapomenuté prašné cestě k jeho domu. Nakonec strávili celé odpoledne v houpacích křeslech na propadající se verandě jeho domku. A od té doby se stalo dobrým zvykem, že se u něj zastavila pokaždé, když přijela do města. Zpočátku tak jednou dvakrát za rok, víc návštěv u matky by nevydržela, ale poslední dobou navštěvovala Oriental a Tucka, i když matka nebyla doma. Často mu vařila večeře. Tuck se dostával do let, a i když si Amanda namlouvala, že jen jezdí kontrolovat starého muže, oba znali skutečný důvod, proč se stále vrací. Muži v restauraci měli do jisté míry pravdu. Tuck se změnil. Už to nebyla ta převážně mlčenlivá, tajemná a občas nevrlá postava, kterou si pamatovala, ale stejně tak nebyl blázen. Poznal rozdíl mezi fantazií a skutečností a věděl, že jeho žena dávno zemřela. Amanda nakonec usoudila, že Tuck

má jednoduše schopnost uvést v realitu to, co si opravdu přeje. Alespoň pro něj to realita byla. Když

se ho nakonec na „hovory“ s mrtvou manželkou zeptala, věcně odpověděl, že Clara je pořád tady a

vždycky bude. A svěřil se, že si nejen povídají, ale že ji také vidí.

„Chceš říct, že je duch?“

„To ne,“ nesouhlasil. „Prostě jen řikám, že nechce, abych tu byl vopuštěnej.“

„Teď je tady taky?“ vyzvídala Amanda.

Tuck se ohlédl přes rameno. „Nevidíš ji, ale já slyšim, jak se potlouká po domě.“

Amanda se zaposlouchala, ale neslyšela nic jiného než vrzání houpacího křesla na prknech v

podlaze. „A byla tu… i tehdy? Když jsem sem chodila dřív?“

Tuck se zhluboka nadechl a pak promluvil unaveným hlasem: „Ne, ale já jsem se tenkrát nesnažil ji hledat.“

Jeho přesvědčení, že se tolik milovali, aby si našli cestu, jak zůstat spolu i po její smrti, bylo tak dojemné. Komu by to nepřipadalo romantické? Všichni chceme věřit, že věčná láska existuje. Amanda tomu kdysi také věřila, když jí bylo osmnáct. Jenže věděla, že láska je složitá, tak jako sám život. Někdy se ubírá směrem, který lidé nemohou předvídat ani pochopit, a zanechá za sebou smutek a lítost. A téměř vždy následují otázky typu co kdyby, které jsou ovšem nezodpověditelné. Co kdyby Bea nezemřela? Co kdyby se z Franka nestal alkoholik? Co kdyby se provdala za svou skutečnou lásku? Poznala by vůbec tu ženu, která na ni teď vždycky hledí ze zrcadla? Opřela se o auto a přemítala, co by asi Tuck řekl na její úvahy. Tuck, který každý den ráno jezdil k Irvinovi na vajíčka a ovesnou kaši a do sklenice s pepsi si házel opražené buráky. Tuck, který žil téměř sedmdesát let ve stejném domě a ze státu odjel jen jedinkrát, když ho povolali, aby sloužil své zemi ve druhé světové válce. Tuck, který poslouchal rádio a gramofon, místo aby koukal na televizi. Na rozdíl od ní Tuck zřejmě přijal roli, kterou mu svět přidělil. Amanda připouštěla, že takové neotřesitelné smíření je pravděpodobně moudré, sama toho však nebyla schopna. Samozřejmě, Tuck měl Claru, což s tím zřejmě souviselo. Vzali se v sedmnácti a strávili spolu čtyřicet dva let. Amanda se z Tuckova povídání postupně dozvídala jejich příběh. Tiše vyprávěl o třech potratech, z nichž ten třetí způsobil vážné komplikace. Podle Tucka Clara téměř rok každý večer usínala s pláčem, když jí lékaři oznámili, že nikdy nebude mít děti. Amanda se dozvěděla, že Clara pěstovala zeleninu a jednou vyhrála celostátní soutěž o největší dýni, a prohlédla si vybledlou modrou stuhu stále zastrčenou za zrcadlem v ložnici. Tuck jí svěřil, že když se mu trochu rozjelo podnikání, postavili si chatku na kousku pozemku u řeky u městečka Vandemere, vedle něhož byl Oriental přímo velkoměsto, a trávili tam každým rokem dlouhé týdny, protože pro Claru to bylo nejkrásnější místo na světě. Popisoval, jak si Clara broukala podle rádia, když uklízela, a taky prozradil, že sem tam si zašli zatancovat do baru Reda Leea, kam Amanda často chodívala v době svého dospívání.

Nakonec došla k závěru, že to je taková zlatá střední cesta, život, kdy člověk nachází potěšení i v maličkostech. Je to důstojný a čestný život, ne bez smutku, ale přece naplňující. Věděla, že Tuck to

chápe víc než kdo jiný.

„S Clarou mi vždycky bylo dobře,“ zakončil jednou takový rozhovor. Možná to zapříčinil důvěrný tón jeho vyprávění nebo Amandina rostoucí osamělost, ale postupně se Tuck stával jejím důvěrníkem, což by ji dřív vůbec nenapadlo. S Tuckem sdílela bolest a smutek po dceřině smrti a u něj na verandě dávala průchod svému vzteku na manžela. Jemu se svěřovala se starostmi o děti i se svým rostoucím přesvědčením, že někde ve svém životě kdysi zvolila špatný směr. S ním se podělila o příběhy utrápených rodičů a neuvěřitelně optimistických dětí, které potkávala v nemocnici na oddělení dětské onkologie. A Tuck zřejmě pochopil, že tahle práce ji vlastně zachránila, třebaže o tom nikdy nemluvila. Většinou držel její ruku ve svých pokroucených prstech od kolomazi a jeho mlčení ji uklidňovalo. Nakonec se stal jejím nejbližším přítelem a Amanda cítila, že Tuck Hostetler ji znal lépe než kdo jiný, věděl, jaká opravdu je. A nyní její přítel zemřel. Stýskalo se jí. Zadívala se na chevrolet a říkala si v duchu, jestlipak věděl, že tohle je poslední vůz, na němž pracuje. O ničem se nezmínil, ale když se teď zamyslela, uvědomila si, že pravděpodobně měl podezření. Při poslední návštěvě jí dal klíč od domu, mrkl na ni a řekl, aby ho neztratila, protože jinak by musela rozbít okno. Strčila si ho do kapsy a nijak zvlášť o tom nepřemýšlela, protože toho večera říkal i jiné podivné věci. Vybavila si, jak prohlížela

kredenc a hledala, co udělá k večeři, a Tuck zatím seděl u stolu a kouřil.

„Máš radši červený nebo bílý?“ zeptal se najednou, zničehonic.

„Přijde na to,“ odpověděla a přehrabávala se v plechovkách. „Občas si dám sklenku červeného k

večeři.“

„Koupil sem ňáký červený,“ oznámil. „Tamhle ve skříňce.“

Otočila se. „Chceš, abych ho otevřela?“

„Na víno sem nikdá moc nebyl. Já mám pepsi a buráky.“ Odklepl popel do otlučeného hrnečku na

kávu. „Taky si objednávám čerstvý steaky. Nechávám si je vozit od řezníka každý pondělí. Spodní

přihrádka v ledničce. Gril je venku.“

Amanda se otočila k lednici. „Mám ti udělat steak?“

„Ne. Obvykle si je nechávám na pozdějc.“

Amanda zaváhala, protože si nebyla jistá, kam tím míří. „Aha… takže jsi mi to jen oznámil?“

Když přikývl a nic neříkal, připsala to jeho věku a únavě. Nakonec mu udělala vajíčka se slaninou

a potom uklidila, zatímco Tuck v lenošce u krbu s dekou přes rameno poslouchal rádio. Nemohla si

nevšimnout, jak seschl a je nesrovnatelně menší než muž, kterého znávala v mládí. Když se chystala

k odjezdu, urovnávala mu deku a myslela si, že usnul. Dýchal ztěžka a namáhavě. Naklonila se a

políbila ho na tvář.

„Mám tě ráda, Tucku,“ zašeptala.

Tuck se trochu pohnul, nejspíš se mu něco zdálo, ale když se otočila, zaslechla, jak zašeptal:

„Stýská se mi, Claro.“

To jsou poslední slova, která od něj kdy uslyší. Čišela z nich osamělost a Amanda tehdy okamžitě pochopila, proč Tuck před mnoha lety přijal Dawsona. Byl také osamělý. Dala vědět Frankovi, že dobře dojela, v telefonu už mu sotva rozuměla, a po několika strohých slovech zavěsila a děkovala Bohu, že děti mají o víkendu svůj program. Na ponku našla podložku s klipem a list papíru s Tuckovými záznamy o opravách a přemýšlela, jak naloží s autem. Letmý pohled na papír jí prozradil, že auto patří obránci hokejového týmu Carolina Hurricanes, a udělala si v duchu poznámku, aby tuto záležitost probrala s Tuckovým právníkem. Odsunula záznamy a přistihla se, že v myšlenkách zabloudila k Dawsonovi. Ten byl také součástí jejího tajemství. Kdyby Frankovi pověděla o Tuckovi, musela by následovat zmínka o Dawsonovi, což nechtěla. Tuck vždycky dobře věděl, že skutečným důvodem, proč k němu chodila na návštěvy, alespoň zpočátku, je Dawson. Ale nevadilo mu to, protože víc než kdo jiný chápal sílu vzpomínek. Když se slunce sklánělo na obloze a zalévalo Tuckův dvorek pozdním letním oparem, někdy téměř cítila, že Dawson stojí vedle ní, a vždycky si zase uvědomila, že Tuck v žádném případě není blázen. Tak jako Clařin, i Dawsonův stín tu všude byl. Ačkoli si uvědomovala, že nemá smysl přemýšlet, jak by se její život vyvíjel, kdyby zůstali s Dawsonem spolu, přesto poslední dobou cítila potřebu se na toto místo vracet pravidelně. A čím častěji sem jezdila, tím živější vzpomínky byly, dávno zapomenuté události a pocity vyplouvaly z hloubi minulosti. Tady si snadno vybavila, jak silná se vedle něj cítila a jak v ní dokázal vyvolat pocit výjimečnosti. Naprosto jasně si pamatovala jistotu, že Dawson je jediný člověk na světě, který ji opravdu chápe. Ale především si vzpomínala, jak ho bezvýhradně milovala a s jakou upřímnou vášní on lásku opětoval. Dawson ji svým klidným přístupem přesvědčil, že je všechno možné. Když teď bloumala dílnou plnou harampádí, s všudypřítomnou vůní benzinu a nafty, vnímala tíhu těch stovek večerů, které tady strávila. Přejížděla prsty po ponku, kde hodiny sedávala a sledovala Dawsona, jak se sklání nad otevřenou kapotou svého auta, francouzák v ruce, za nehty špínu. Ani tehdy u něj nenacházela mladický naivní výraz jako u svých vrstevníků, a když sáhl po jiném nářadí a svaly na předloktí se mu napjaly, viděla už muže. Jako všichni v Orientalu věděla, že ho otec pravidelně bil, a když pracoval bez košile, zahlédla jizvy na zádech, které nepochybně zanechala přezka pásku. Nebyla si jistá, zda si je Dawson vůbec uvědomuje, což jaksi způsobilo, že pohled na ně byl o to smutnější. Byl vysoký a hubený, s tmavými vlasy nad ještě temnějšíma očima, a jí už tehdy bylo jasné, že až zestárne, bude mnohem hezčí. Vůbec se nepodobal ostatním členům rodiny Coleových, takže se ho jednou zeptala, jestli je po matce. Tehdy zrovna seděli v jeho autě, na přední sklo dopadaly kapky deště. Mluvil téměř vždy tiše a jednal klidně jako Tuck. „Nevím,“ odpověděl a otíral přitom zamžené okno. „Můj táta všechny její fotky spálil.“ Koncem prvního společného léta chodili po západu slunce k zátoce u potoka. Dawson se doslechl, že má nastat meteorický roj, a tak rozložili deku na dřevěné molo a tiše pozorovali světélka křižující oblohu. Amanda věděla, že rodiče by zuřili, kdyby se to dozvěděli, ale v té chvíli nezáleželo na ničem jiném než na hvězdách, jeho teplém těle a na tom, jak něžně ji k sobě tiskl, jako kdyby si nedokázal představit budoucnost bez ní. Jsou takové všechny první lásky? O tom trochu pochybovala. I teď jí to připadalo mnohem skutečnější než cokoli jiného. Občas ji rozesmutnilo, že ten pocit už nikdy znovu nezažije, ale život uměl takovou vášeň stejně udusit. Sama moc dobře poznala, že jen láska nestačí. Ale když se dívala na dvorek před dílnou, přesto se v duchu ptala, zda Dawson takovou vášeň ještě poznal a zda je šťastný. Chtěla věřit, že ano, ale život bývalých vězňů není snadný. Podle všech předpokladů zřejmě opět sedí ve vězení, propadl drogám, nebo je dokonce mrtvý, avšak Amanda si nedokázala tyto obrázky spojit s osobou, kterou kdysi znala. To byl také zčásti důvod, proč se Tucka nikdy na Dawsona nezeptala. Bála se, co by jí pověděl, a jeho mlčení ji v tom jenom utvrzovalo. Dávala přednost nejistotě, i kdyby jen proto, aby si ho mohla pamatovat takového jako kdysi. Někdy ale přesto uvažovala, co asi cítí, když si vzpomene na ten společný rok, nebo jestli vůbec kdy užasl nad tím, co mezi nimi bylo. Či zda si vůbec na ni někdy vzpomene.

Letadlo přistálo v New Bernu dlouho poté, co slunce zahájilo sestup k západnímu horizontu. Dawson přejel v půjčeném voze přes řeku Neusu do Bridgetonu a odbočil na silnici č. 55. Po obou

stranách silnice byly v dáli rozeseté farmy a mezi nimi sem tam roztroušené polorozpadlé stodoly

na sušení tabáku. Rovinatá krajina se tetelila v odpoledním slunci a Dawsonovi připadalo, že se tu od jeho odchodu před mnoha lety nic nezměnilo, možná už sto roků. Projel Grantsboro a Alliance, Bayboro a Stonewall, města ještě menší než Oriental, a napadlo ho, že okres Pamlico připomíná místo ztracené v čase, něco jako zapomenutou stránku v opuštěné knize. Také to byl domov, a ačkoli spousta vzpomínek bolela, právě tady se spřátelil s Tuckem a potkal Amandu. Začal poznávat jednotlivé orientační body ze svého dětství a v tichu auta přemýšlel, jak také mohl skončit, kdyby Tuck s Amandou nevstoupili do jeho života. Ale kromě toho uvažoval i o tom, jak jinak by se jeho život mohl odvíjet, kdyby si doktor David Bonner nešel 18. září 1985 večer zaběhat. Doktor Bonner se do Orientalu přistěhoval v prosinci předcházejícího roku s manželkou a dvěma dětmi. Městu roky chyběl lékař. Ten bývalý odešel v roce 1980 do důchodu, odstěhoval se na Floridu a městská rada se od té doby pokoušela najít náhradu. Avšak navzdory značným výhodám, které město nabízelo, zájem o místo, které vlastně znamenalo stagnaci, projevilo jen málo vhodných kandidátů. Naštěstí se ukázalo, že manželka doktora Bonnera Marilyn zde vyrostla a její rodina byla považována, stejně jako Amandina, téměř za smetánku. Marilynini rodiče Bennettovi vlastnili na předměstí rozlehlý sad a pěstovali jablka, broskve, víno a borůvky, a tak se David Bonner, jakmile získal atestaci, přestěhoval do manželčina rodného města a otevřel si tam ordinaci. Od počátku měl napilno. Pacienti, které už unavovaly čtyřicetiminutové cesty do New Bernu, se do jeho ordinace jen hrnuli. Doktor si však nedělal iluze, že by někdy zbohatl. V malém městě v chudém kraji to prostě není možné, bez ohledu na počet pacientů v čekárně nebo rodinné styky. Ve městě to sice nikdo jiný nevěděl, avšak na sadu vázla vysoká hypotéka a toho dne, kdy se David do města přistěhoval, na něj tchán hned vyrukoval s žádostí o půjčku. Přesto tu byly náklady na bydlení tak nízké, že si mohl dovolit koupit koloniální dům se čtyřmi pokoji a s výhledem na Smith Creek. A manželka byla šťastná, že je doma. Považovala Oriental za ideální místo pro děti a celkem vzato měla pravdu. Doktor Bonner miloval pobyt v přírodě. Surfoval, plaval, jezdil na kole a běhal. Lidé ho běžně vídali, jak po práci utíká po Broad Street, popřípadě až na předměstí. Mávali mu nebo na něj troubili a doktor Bonner pokyvoval hlavou, ale nezastavoval se. Někdy se po obzvlášť dlouhém dnu nedostal ven dřív než před setměním. A přesně to se stalo 18. září 1985. Vyběhl z domu, právě když na město padl soumrak. A třebaže to doktor Bonner netušil, silnice byly vlhké. Odpoledne pršelo. Vyrazil na obvyklou trasu, která trvala asi třicet minut, avšak toho večera nedoběhl domů. Když vyšel měsíc, začala si Marilyn dělat starosti, požádala sousedy, aby ohlídali děti, skočila do auta a vydala se ho hledat. Hned za zatáčkou na kraji města, poblíž mlází, uviděla záchranku, šerifa a dav lidí. A zjistila, že její manžel zahynul, protože řidič dodávky ztratil kontrolu nad řízením a srazil ho. Řekli jí, že náklaďák patří Tucku Hostetlerovi. Řidiči, kterého brzy obviní z těžkého zločinu a neúmyslného zabití, bylo osmnáct a už mu nasadili pouta. Jmenoval se Dawson Cole.

Tři kilometry před Orientalem, a před zatáčkou, na kterou nikdy nezapomene, si Dawson

všiml staré štěrkové odbočky vedoucí k rodinným pozemkům a přistihl se, že myslí na otce. Když čekal Dawson ve vazbě na soud, přišel za ním jednou dozorce a oznámil, že má návštěvu. Za chvilku před ním stál otec s párátkem mezi zuby. „Zdrhnout, tahat se s tou zazobanou holkou, dělat si plány. A kde nakonec skončíš? V base.“ Dawson zahlédl zlomyslný záblesk v otcových očích. „Myslel sis, že si něco lepšího, jenže nejsi. Si stejnej.“

Dawson na to nic neřekl. Hleděl na otce a jeho pocity se blížily nenávisti. Tehdy si slíbil, že ať se

stane cokoli, se svým otcem už nikdy nepromluví.

Soud nebyl. Dawson navzdory radám přiděleného veřejného obhájce přiznal vinu a navzdory návrhům žalobce byl odsouzen k nejvyššímu možnému trestu. Odpykával si ho v nápravném zařízení Caledonia v Halifaxu v Severní Karolíně, pracoval na vězeňské farmě, pomáhal pěstovat kukuřici, pšenici, bavlnu a sójové boby, potil se ve žhavém prázdninovém slunci při sklizni nebo naopak mrzl v ledovém severním větru, když oral. Dopisoval si s Tuckem, ale za ty čtyři roky ho nikdo nenavštívil.

Po propuštění na podmínku se vrátil do Orientalu pod dohled kurátora. Pracoval pro Tucka, a když občas jel do obchodu pro materiál, slýchal, jak si o něm lidé šeptají. Věděl, že je vyvrhel, další mizerný Cole, který zabil nejen zetě Bennettových, ale i jediného místního lékaře, a pocit viny ho drtil. V takových chvílích navštívil květinářství v New Bernu a posléze i hřbitov v Orientalu, kde odpočíval doktor Bonner. Položil na hrob květiny, buď brzy ráno, nebo pozdě večer, když se kolem vyskytovalo jen pár lidí. Občas postál i hodinu či déle a myslel na doktorovu manželku a děti, které po něm zůstaly. Jinak ale ten rok trávil převážně v ústraní a snažil se nechodit nikomu moc na oči. Jeho rodina s ním však neskončila. Otec si zase přišel do opravny pro peníze a přivedl si s sebou Teda. Otec měl pušku, Ted baseballovou pálku, jenže udělali tu chybu, že přišli bez Abeeho. Když jim Dawson řekl, ať zmizí, Ted na něj zaútočil. Ovšem ne dost rychle: čtyři roky práce na poli Dawsona zocelily, a tak byl připravený. Tedovi přerazil nos a čelist páčidlem, otce odzbrojil a zlomil starému muži pár žeber. Oba leželi na zemi, Dawson na ně mířil puškou a varoval je, aby se nevraceli. Ted skučel, že ho zabije. Dawsonův otec jen nadával. Od té doby spával Dawson s puškou po boku a zřídka opouštěl Tuckův pozemek. Věděl, že si pro něj mohou přijít kdykoli, avšak osud je nepředvídatelný. Šílený Ted ani ne za týden pobodal nějakého muže v baru a byl zatčen. A táta, kdovíproč, už nikdy nepřišel. Dawson to nezjišťoval. Místo toho počítal dny, než bude smět konečně z Orientalu odjet, a jakmile dohled kurátora skončil, zabalil pušku do nepromokavého plátna, zavřel do krabice a tu zakopal u kořenů dubu u Tuckova domu. Naložil auto, rozloučil se s Tuckem a vydal se do Charlotte. Tam si našel práci jako automechanik a po večerech chodil na svářečské kurzy. Potom zamířil do Louisiany a začal pracovat v rafinerii. A odtud vedla cesta na ropnou plošinu. Snažil se nepřitahovat pozornost a po většinu času žil sám. Nenavštěvoval přátele, protože žádné neměl. Nechodil na rande, protože pořád myslel jen na Amandu. Kdyby se chtěl s kýmkoli sblížit, musel by dotyčnou osobu seznámit se svou minulostí, a toho se vždycky zalekl. Bývalý vězeň z rodiny kriminálníků, který zabil hodného muže. Ačkoli si odpykal trest a od té doby se snažil nahradit škodu, věděl, že sám si nikdy neodpustí. Už jen kousek. Dawson se blížil k místu, kde byl zabit doktor Bonner. Matně si všiml, že mlází u zatáčky nahradila nízká budova a štěrkové parkoviště. Očima sledoval silnici, odmítal se tam podívat.

Ani ne za minutu byl v Orientalu. Projel centrem a přes most, který se klenul nad soutokem Green Creek a Smith Creek. Pod mostem jako kluk často sedával, když se chtěl vyhnout rodině, sledoval plachetnice a představoval si vzdálené přístavy, kam by lodě mohly doplout, a místa, která chce jednou navštívit on.

Zpomalil, protože ho jako kdysi upoutal výhled. V přístavu bylo rušno, lidé pobíhali na lodích, nakládali chladicí boxy, odvazovali lana, která přidržovala lodě na místě. Podle vlnících se větví stromů odhadoval, že vítr fouká dostatečně, i kdyby chtěli plout celou cestu jen podél pobřeží. Ve zpětném zrcátku zahlédl penzion, kde bude bydlet, ale ještě neměl chuť se ubytovat. Místo toho zastavil u mostu, vystoupil a s úlevou si protáhl nohy. V duchu zauvažoval, zda dorazila

objednávka z květinářství, ale říkal si, že to určitě brzy zjistí. Zamířil k řece a vzpomněl si, že Neuse je v místech, kde vtéká do zálivu Pamlico, nejdivočejší řekou v USA, což věděl jen málokdo. Vyhrál díky tomu nejednu sázku, obzvlášť na ropných plošinách, kde prakticky každý tipoval Mississippi. Dokonce ani v Severní Karolíně to nebylo běžně známé. Jemu to prozradila Amanda. Hned o ní začal jako vždy přemýšlet. Co dělá, kde bydlí, jak vypadá její každodenní život. Nepochyboval, že je vdaná, a častokrát se pokoušel sestavit obrázek muže, jakého si vybrala. Třebaže ji znal dobře, nedokázal si představit, že se směje nebo spí s někým jiným. Předpokládal ale, že na tom nezáleží. Na minulost zapomenete, jen když poznáte něco lepšího, a Dawson soudil, že přesně tohle Amanda udělala. Nakonec to dokázal zřejmě každý. Každý něčeho lituje a dělá chyby, avšak Dawsonovy omyly jsou jiné. Vleče je na zádech navždy. Znovu si připomněl doktora Bonnera a rodinu, kterou zničil. Když tak hleděl na vodu, najednou zalitoval, že přijel. Věděl, že Marilyn Bonnerová v Orientalu stále žije, ale netoužil se s ní setkat, ani snad náhodou. A třebaže jeho rodina nepochybně zjistí, že je tady, ani s nimi se nechtěl vidět. Nic ho tu nečekalo. Ačkoli docela rozuměl, proč Tuck chtěl, aby po jeho smrti advokát Dawsonovi zavolal, nechápal, proč sem měl přijet. Od chvíle, kdy se to dozvěděl, přemítal o žádosti stále dokola, ale nedávalo mu to smysl. Tuck ho nikdy nepožádal, aby přijel na návštěvu, protože lépe než kdo jiný věděl, co tu Dawson zanechal. Sám se nikdy nevydal do Louisiany, a ačkoli mu Dawson pravidelně psal, odpověď dostal jen vzácně. Tehdy se domníval, že Tuck má prostě své důvody. Nyní ho nic nenapadalo. Už se chystal vrátit do auta, když si všiml teď už známého náznaku pohybu. Otočil se a bez úspěchu se pokoušel odhalit zdroj, ale poprvé od chvíle, kdy se zachránil na moři, mu zatrnulo v týle. Najednou věděl, že tam něco je, i když to jeho mysl nedokáže identifikovat. Zapadající slunce se ostře třpytilo na vodní hladině, až musel přimhouřit oči. Zastínil si je rukou a prozkoumával přístav a okolí. Povšiml si postaršího muže a jeho ženy, kteří táhli plachetnici do doku. Opodál nějaký muž svlečený do půl těla nakukoval do motoru. Zpozoroval i další osoby. Pár středního věku lenošil na palubě lodi a skupina teenagerů vykládala chladničku po dni stráveném na vodě. Na vzdáleném konci mariny vyplouvala na vodu další plachetnice, aby ještě využila pozdně odpolední vítr, nic neobvyklého. Užuž se odvracel, když si všiml tmavovlasého muže v modré větrovce, který hleděl jeho směrem. Muž stál na konci mola a jako Dawson si stínil oči. Když Dawson pomalu spustil ruku, tmavovlasý muž provedl totéž. Dawson kvapně ustoupil vzad, neznámý také. Dawson zatajil dech a cítil, jak mu buší srdce.

Tohle není skutečné. To prostě nejde. Slunce zapadalo za ním, takže obtížně rozeznával mužovy rysy, avšak navzdory slábnoucímu světlu si byl Dawson náhle jistý, že jde o téhož muže, kterého poprvé uviděl v moři a potom zase na zásobovací lodi. Rychle mrkal a snažil se zaostřit pohled. Spatřil však pouze obrysy sloupku u mola a roztřepená lana. To, co viděl, ho vylekalo a najednou pocítil nutkání jet rovnou k Tuckovu domu. Před lety to bývalo jeho útočiště a Dawson si zničehonic vybavil ten pocit klidu, který tam nacházel. Nijak se mu nezamlouvala představa společenské konverzace v penzionu, až se bude ubytovávat. Chtěl být sám a přemítat o tmavovlasém muži. Buď utrpěl horší otřes mozku, než lékaři předpokládali, nebo měli pravdu, když mluvili o stresu. Vyjel zase na silnici a v duchu se rozhodl, že v Louisianě znovu zajde na kontrolu, ačkoli se obával, že mu lékaři povědí totéž co minule. Zahnal nepříjemné myšlenky, spustil okénko a cestou mezi stromy vdechoval vůni borovic a poloslané vody. Za pár minut odbočil k Tuckovu pozemku. Vůz poskakoval po rozježděné štěrkové cestě, a když zahnul za roh, zjevil se před jeho zraky dům. K jeho překvapení před ním parkovalo BMW. Věděl, že není Tuckovo. Zaprvé bylo příliš čisté, ale kromě toho by Tuck nikdy nejezdil autem zahraniční výroby, ne že by nevěřil jejich kvalitě, ale protože by neměl sadu nářadí, které potřeboval k případné opravě. Navíc dával Tuck přednost malým náklaďákům, obzvláště těm ze začátku šedesátých let dvacátého století. Za ty roky jich nejspíš koupil a opravil půl tuctu, nějakou dobu s nimi jezdil a potom je prodal tomu, kdo projevil zájem. Protože Tuckovi nešlo ani tak o peníze, jako spíš o opravu samu.

Dawson zaparkoval vedle BMW, vystoupil a překvapilo ho, jak málo se dům změnil. Nikdy to

nebylo nic víc než chalupa, dokonce už tehdy, když tady Dawson bydlel. Domek vždycky vypadal, že

je nedostavěný a pořád potřebuje opravy. Amanda kdysi Tuckovi koupila květináč s květinami, aby to tu trochu zkrášlila, a nádoba dosud stála v rohu verandy, ovšem květiny dávno odumřely. Dawson si uměl ještě vybavit, s jakým nadšením ho Tuckovi předávala, i když ten nevěděl, co si o tom má myslet.

Dawson se rozhlížel, na větvi svídy poskakovala veverka. Z koruny stromů volal na poplach červený kardinál, ale jinak se místo zdálo opuštěné. Vydal se kolem domu ke garáži. Tam bylo ve stínu borovic chladněji. Když zahnul za roh a vyšel zase na sluníčko, zahlédl v dílně nějakou ženu. Prohlížela si zřejmě poslední klasický automobil, který kdy Tuck opravoval. Nejdřív Dawsona napadlo, že bude nejspíš z advokátní kanceláře, a užuž ji chtěl pozdravit, ale vtom se žena otočila.

Hlas mu uvázl v hrdle.

I na tu dálku byla krásnější, než si ji pamatoval. Dlouho nebyl schopen slova. Napadlo ho, že má možná zase halucinace, ale když pomalu zamrkal, poznal, že se mýlí. Byla skutečná a stála tady, v útočišti, které kdysi bývalo jejich. A právě ve chvíli, kdy se na něj Amanda zadívala po těch letech, pochopil, proč Tuck Hostetler trval na tom, aby se vrátil domů.

Jak se překvapení pomalu měnilo v poznání, ani jeden z nich se nepohnul a nebyli schopni slova. Dawsona nejdřív napadlo, že ve skutečnosti je mnohem živější než v jeho vzpomínkách. Blond vlasy jí v pozdně odpoledním slunci plály jak zlato a modré oči ho elektrizovaly i na tu vzdálenost. Ale postupně si začal uvědomovat malé rozdíly. Tvář ztratila mladistvou měkkost. Lícní kosti výrazně vystupovaly a oči měla hlubší, v koutcích lemované slabými pavučinkami vrásek. Uvědomil si, že roky k ní byly hodně laskavé. Od té doby, kdy ji naposledy spatřil, dozrála do nevšední krásy. Amanda se také pokoušela vstřebat, co viděla. Pískovou košili měl ledabyle zastrkanou do vyšisovaných džín, které obepínaly jeho stále hranaté boky, zdůrazňovala široká ramena. Usmíval se stejně, ale tmavé vlasy teď nosil delší než v mládí a všimla si, že na spáncích jsou prošedivělé. Tmavé oči byly tak neobyčejné, jak si je pamatovala, ale odhalila v nich jakousi ostražitost, která bývá průvodním znakem těch, kdo žijí složitější život, než očekávali. Možná to bylo jen tím, že ho potkává tady, na místě, kde toho spolu tolik zažili, ale nevěděla, co říct.

„Amando?“ promluvil nakonec on a vydal se k ní.

Údiv v jeho hlase jí naznačil, že to je skutečně on. Je tady, pomyslela si, je to opravdu on, a jak se zmenšovala vzdálenost mezi nimi, cítila, že pomalu mizejí i všechny ty roky, třebaže se to zdálo nemožné. Když k ní konečně došel, rozevřel náruč a ona do ní vklouzla stejně přirozeně jako tehdy před dávnou dobou. Přitiskl ji k sobě a objímal ji, jako se objímají milenci, jimiž kdysi byli, ona se k němu tiskla a najednou měla pocit, že jí je zase osmnáct.

„Ahoj, Dawsone,“ zašeptala.

Objímali se dlouho, tiskli se k sobě v pohasínajícím slunci a jemu na okamžik připadalo, že se

Amanda třese. Když se konečně pustili, přímo vnímala jeho emoce.

Prohlížela si ho a zaznamenala změny, které způsobil čas. Před ní stál dospělý muž. Měl

ošlehanou snědou tvář člověka, který tráví dlouhé hodiny na slunci, a jen mírně prořídlé vlasy.

„Co tady děláš?“ zeptal se a dotýkal se jí, jako kdyby se chtěl ujistit, že je skutečná.

Otázka ji probrala a připomněla jí, kdo je, takže ustoupila o krůček. „Jsem tu nejspíš ze stejného

důvodu jako ty. Kdy jsi přijel?“

„Právě teď,“ odpověděl a podivoval se, na jaký popud udělal tuhle neplánovanou zastávku v

Tuckově domku. „Nemůžu uvěřit, že jsi tady. Vypadáš… úžasně.“

„Děkuju.“ Proti své vůli cítila, jak se červená. „Jak jsi věděl, že mě tu najdeš?“

„Nevěděl jsem to,“ svěřil se. „Něco mě sem táhlo a pak jsem uviděl auto. Obešel jsem dům a…“

Když se odmlčel, Amanda za něj větu dokončila: „A uviděl jsi mě.“

„Jo.“ Přikývl a poprvé jí pohlédl do očí. „A uviděl tě.“

Jeho pronikavý pohled se nezměnil a Amanda ustoupila o další krok v naději, že větší odstup jim

to ulehčí. V naději, že v něm nevyvolá mylný dojem. Zamířila k domu. „Ubytuješ se tady?“

Dawson zamžoural na dům, než se obrátil k Amandě. „Ne, zamluvil jsem si pokoj v penzionu v

centru. A ty?“

„Já bydlím u mámy.“ Když si všimla jeho překvapeného výrazu, dodala: „Táta zemřel před

jedenácti lety.“ „To je mi líto.“

Pokývla a nic neřekla a Dawson si vzpomněl, že v minulosti takhle obvykle hovor končila. Když vrhla pohled do dílny, Dawson udělal pár kroků. „Můžu?“ zeptal se. „Už jsem to tu roky neviděl.“ „Samozřejmě. Jen dál.“

Sledovala, jak prošel kolem ní, a pocítila úlevu, aniž si předtím uvědomila, že je jak na trní.

Dawson nakoukl do malé stísněné kanceláře, potom přejel rukou po ponku a rezivějící montážní

páce. Pomalu procházel dál a rozhlížel se. Stěny obložené prkny, trámy ve stropě bez podhledu, v

koutě ocelový sud, kam Tuck vyléval přebytečnou naftu. Hydraulický zvedák a montážní bedna s

nářadím stály opuštěně u zadní stěny za haldou pneumatik. Místo proti ponku zabíraly elektrická

bruska a svářečka. V rohu se opíral o zeď zaprášený větrák vedle stříkací pistole na barvy, ze

stropu visely žárovky a na každém volném místečku se povalovaly nějaké součástky.

„Vypadá to tady úplně stejně,“ poznamenal Dawson.

Amanda šla za ním dovnitř, pořád trochu rozechvělá, snažila se udržovat odstup.

„Taky to nejspíš stejné je. Tuck byl puntičkář v tom, kam odkládal nářadí, zvlášť posledních pár

let. Asi věděl, že začíná zapomínat.“

„Když vezmeme v úvahu jeho věk, nechápu, že vůbec ještě auta opravoval.“

„Hodně ubral. Tak jedno dvě auta za rok, a jen když věděl, že to zvládne. Žádné velké renovace

nebo něco podobného. Tohle je první auto, co tady po nějaké době vidím.“

„Zřejmě jsi s ním trávila dost času.“

„To ne. Vídala jsem ho jednou za pár měsíců. Dlouho jsme nebyli v kontaktu.“

„Nikdy se o tobě v dopisech nezmínil,“ podivil se Dawson.

Amanda pokrčila rameny. „O tobě také nemluvil.“

Dawson přikývl a obrátil pozornost zase k ponku. Na kraji ležel úhledně poskládaný jeden z

Tuckových šátků a Dawson ho zvedl a poklepal prstem na stůl. „Ty iniciály, které jsem vyryl, tu

pořád jsou. I ty tvoje.“

„Já vím,“ odpověděla Amanda. Taky věděla, že pod iniciálami je ještě slovo navždy. Založila paže

na prsou a snažila se nekoukat mu na ruce. Byly upracované a silné, ruce dělníka, a přece zároveň

štíhlé a půvabné.

„Nemůžu uvěřit, že je mrtvý,“ povzdechl si Dawson.

„Já taky ne.“

„Říkala jsi, že zapomínal?“

„Jenom maličkosti. Vzhledem k tomu, kolik mu bylo a jak moc kouřil, když jsem ho naposledy

viděla, těšil se celkem slušnému zdraví.“

„Kdy to bylo?“

„Možná koncem února?“

Dawson popošel k autu. „Víš něco o tomhle?“

Amanda zavrtěla hlavou. „Jen to, že na něm Tuck dělal. Tamhle je rozpis práce s Tuckovými

poznámkami, ale kromě jména majitele z toho nepoznám nic jiného.“

Dawson našel rozpis a pročetl nejdřív seznam a pak si prohlédl auto. Amanda sledovala, jak

otevírá kapotu a naklání se nad motor, košile se mu na ramenou napínala a Amanda se odvrátila,

protože nechtěla, aby si všiml, že ji to zaujalo. Za minutku zaměřil Dawson pozornost na krabičky na ponku. Zvedal víčka, vraštil obočí a pokyvoval nad součástkami hlavou.

„To je zvláštní,“ poznamenal. „Co?“

„Nejde vůbec o renovaci. Hlavně opravoval motor a tak. Karburátor, spojku a pár dalších záležitostí. Odhaduju, že zřejmě čekal, až tyhle součástky dorazí. U těchhle starých aut to někdy

trvá.“

„A co to znamená?“

„Kromě jiného to, že majitel s tím odtud neodjede.“

„Požádám advokáta, aby majitele kontaktoval.“ Odhrnula si vlasy z očí. „Stejně se s ním uvidím.“

„S advokátem?“

„Ano. To on mi volal, že Tuck zemřel. Tvrdil, že je důležité, abych přijela.“

Dawson zabouchl kapotu. „Nejmenoval se náhodou Morgan Tanner?“

„Ty ho znáš?“ zeptala se překvapeně.

„Jen se s ním mám taky setkat, zítra.“ „V kolik hodin?“

„V jedenáct. Což je nejspíš stejná hodina, kdy s ním máš schůzku i ty, že?“

Chvíli trvalo, než jí došlo, nač Dawson právě přišel, Tuck očividně tohle setkání předem

naplánoval. Kdyby se nepotkali dnes tady, setkali by se stejně zítra. Amanda najednou nevěděla,

jestli za to chce Tucka praštit nebo políbit.

Všechny tyhle pocity se jí musely zračit na tváři, protože Dawson řekl: „Chápu to tak, že jsi neměla tušení, co Tuck chystá.“ „To neměla.“ Ze stromů vyletělo hejno špačků a Amanda pozorovala, jak nad nimi mění směr a krouží na nebi v abstraktních obrazcích. Když se zase podívala na Dawsona, opíral se o ponk a tvář měl napůl ve stínu. Na tomto místě, kde je obklopovala minulost, by klidně přísahala, že vidí toho mladého Dawsona, ale snažila se připomenout si, že teď jsou oba jiní. Vlastně cizí lidé.

„Je to už dávno,“ prolomil ticho.

„Ano, dávno.“

„Mám asi tisíc otázek.“

Pozvedla obočí. „Jenom tisíc?“

Zasmál se, ale Amandě se zdálo, že z jeho smíchu slyší smutek. „Já mám také otázky,“

pokračovala, „ale nejdřív… měl bys vědět, že jsem vdaná.“

„Já vím,“ odpověděl. „Všiml jsem si prstýnku.“ Zastrčil si palec do kapsy, zase se opřel o ponk a

překřížil nohy. „Jak dlouho?“

„Příští měsíc to bude dvacet let.“

„Co děti?“

Zarazila se, protože si nikdy nebyla jistá, jak na tuto otázku odpovídat. „Tři,“ řekla nakonec.

Dawson si všiml jejího zaváhání, ale neuměl si ho vysvětlit. „A co tvůj manžel? Líbil by se mi?“

„Frank?“ Vybavila si mučivé hovory, které o Frankovi vedla s Tuckem, a přemýšlela, kolik toho

Dawson asi ví. Ne že by nedůvěřovala Tuckovi, spíš měla náhle pocit, že Dawson okamžitě pozná,

jestli mu lže. „Jsme spolu už dlouho.“

Dawson zřejmě vyhodnocoval zvolená slova, než se konečně odlepil od ponku. Prošel kolem ní a

s elegancí sportovce zamířil k domu. „Předpokládám, že ti Tuck dal klíč, že jo? Potřebuju se napít.“

Překvapeně zamrkala.

„Počkej! Tuck ti to pověděl?“

Dawson se otočil a dál šel pozadu. „Ne.“

„Tak jak to víš?“

„Protože mně klíč neposlal a jeden z nás ho mít musí.“

Stála a pokoušela se přijít na to, jak to uhodl, než se konečně vydala za ním.

Dawson zdolal schody na verandu jediným plavným skokem a zastavil se u dveří. Amanda

vylovila klíč z kabelky. Když ho zasouvala do zámku, zavadila o Dawsona. Dveře se rozlétly a

zavrzaly.

Uvnitř panovalo milosrdné chladno a Dawsona okamžitě napadlo, že vnitřek je vlastně pokračováním lesa: samé dřevo, hlína a přírodní barvy. Stěny z prken a borovicová podlaha byly po letech zašedlé a popraskané, hnědé závěsy jen stěží zakrývaly praskliny pod okny, jimiž zatékalo.

Opěrky a sedáky na kostkované pohovce byly téměř úplně prodřené. Malta okolo krbu začínala pukat, cihly kolem otvoru byly zčernalé po tisíci burácejících ohňů. U dveří stál menší stůl, na němž

ležela kupa alb s fotografiemi, gramofon, který byl snad starší než Dawson, a rozviklaný ocelový

ventilátor. Ve vzduchu se vznášel vyčichlý cigaretový dým, a tak otevřeli okna, Dawson zapnul větrák a poslouchal, jak rachotí. Noha se trošku kymácela. Amanda mezitím stála u krbu a dívala se na fotografii na římse. Byli na ní Tuck s Clarou v době pětadvacátého výročí svatby. Dawson zamířil ke krbu a postavil se vedle Amandy. „Pamatuju si, kdy jsem tuhle fotku viděl poprvé,“ začal. „Byl jsem tady asi měsíc, než mě Tuck pustil do domu. Vzpomínám si, že jsem se zeptal, kdo to je. Vůbec jsem netušil, že býval ženatý.“ Amanda cítila teplo jeho těla a snažila se nevšímat si ho. „Jak to, žes to nevěděl?“ „Protože jsem ho neznal. Dokud jsem se té noci neocitl u něj doma, nikdy jsem s Tuckem nemluvil.“

„A proč jsi sem tehdy šel?“

„Nevím,“ povzdechl si a potřásl hlavou. „A ani nevím, proč mě tu nechal.“

„Protože tě tu chtěl mít.“

„To ti řekl?“

„Ne těmihle slovy. Ale Clara ještě nebyla dlouho po smrti, když ses u něj objevil, a já myslím, že

tě prostě potřeboval.“

„A já jsem si vždycky myslel, že to bylo kvůli tomu, že byl tehdy v noci opilý. Mimochodem, jako

většinu nocí.“

Amanda zavzpomínala. „Tuck přece nebyl alkoholik, že ne?“

Dawson se dotkl fotografie v jednoduchém dřevěném rámečku, jako kdyby se stále ještě musel

srovnávat se světem bez Tucka. „To bylo ještě předtím, než jsi ho znala. Měl tehdy slabost pro Jima

Beama a občas se vpotácel do dílny s napůl prázdnou lahví v ruce. Otřel si obličej šátkem a oznámil

mi, že by bylo lepší, kdybych si našel jiné bydlení. Prvních šest měsíců, co jsem u něj spal, to snad

říkal každý večer. A já jsem pak celou noc doufal, že na to do rána zapomene. Potom jednoho dne

prostě s pitím přestal a už mi nic takového nikdy neřekl.“ Otočil se k ní, tvář měl jen pár centimetrů

od její. „Byl to hodný člověk.“

„Já vím,“ přitakala Amanda. Byl tak blízko, že cítila jeho vůni, směs mýdla a pižma. Příliš blízko.

„Mně také chybí.“

Ustoupila a začala rovnat polštář na pohovce, aby mezi nimi vytvořila odstup. Venku sluníčko

zapadalo za stromy a v malé místnosti se ještě víc zešeřilo. Slyšela, jak si Dawson odkašlal.

„Dáme si tedy něco k pití. Tuck má v lednici určitě ledový čaj.“

„Tuck ledový čaj nepije. Ale nejspíš má pepsi.“

„Tak se podíváme,“ navrhl Dawson a zamířil ke kuchyni.

Pohyboval se s půvabem sportovce a Amanda lehce zavrtěla hlavou, aby tu myšlenku zapudila.

„Jsi si jistý, že bychom to měli dělat?“

„Jsem si zatraceně jistý, že přesně tohle Tuck chtěl.“

Kuchyně nejspíš stejně jako obývací pokoj uvázla v čase, s přístroji z katalogu z roku 1940,

toastovačem o rozměrech mikrovlnky a krabicovitou lednicí s prastarou rukojetí. Dřevěná

pracovní deska byla kolem dřezu začernalá od vody a bílý nátěr dvířek u skříněk se kolem úchytů

odlupoval. Závěsy s květinovým vzorem, které očividně pověsila ještě Clara, měly šedožlutou

barvu, zašlou od kouře z Tuckových cigaret. Stolek pro dva měl nohu ze sudu, pod kterou někdo

zastrčil složený ubrousek, aby se nekývala. Dawson otevřel lednici, sáhl dovnitř a vytáhl džbán s

čajem. Amanda do kuchyně vešla, když postavil džbán na stolek.

„Jak jsi věděl, že má Tuck ledový čaj?“ divila se.

„Stejně jako jsem odhadnul, že máš klíče,“ odpověděl, zatímco bral ze skříňky dvě sklenice od

marmelády.

„O čem to mluvíš?“

Dawson nalil čaj. „Tuck tušil, že oba nakonec skončíme tady, a pamatoval si, že mám rád ledový

čaj. Tak zajistil, aby tu na nás nějaký čekal v lednici.“

Samozřejmě. Stejně to zařídil s advokátem. Ale než se Amanda dostala ke slovu, podal jí Dawson

sklenici s čajem a vrátil ji do přítomnosti. Zavadila mu o prst.

Dawson pozvedl svoji sklenici. „Na Tucka,“ připil.

Amanda cinkla svou sklenicí o jeho a všechno, to, že stojí těsně u Dawsona, oživená minulost,

pocity, které měla, když ji předtím objal, to, že jsou sami dva v tomto domě, bylo téměř k

nesnesení. Nějaký hlásek v jejím nitru jí našeptával, že si musí dávat pozor, že z toho nemůže vzejít

nic dobrého, a připomínal jí, že má manžela a děti. Což ji jen víc znervóznilo.

„Tak dvacet let, jo?“ ozval se Dawson.

Mluvil o jejím manželství, ale Amandě, právě duchem nepřítomné, chvíli trvalo, než jí to došlo.

„Skoro. A co ty? Oženil ses?“

„Zřejmě jsem to neměl v kartách.“

Zadívala se na něj přes okraj sklenice. „Jsi moc přelétavý, viď?“

„Poslední dobou se spíš straním společnosti.“

Amanda se opřela o linku a nevěděla určitě, co má jeho odpověď znamenat. „Kde bydlíš?“

„V Louisianě. Na kraji New Orleansu.“

„Líbí se ti tam?“

„Ujde to. Dokud jsem nepřijel sem, neuvědomil jsem si, jak moc to tam připomíná domov. Tady je víc borovic, tam tilandsií, ale jinak vážně nevím o nějakém rozdílu.“

„Až na krokodýly.“

„Jo. Až na ty.“ Pousmál se. „Teď ty. Kde bydlíš?“

„V Durhamu. Po svatbě jsem tam zůstala.“

„A párkrát do roka přijedeš za matkou?“

Amanda přikývla. „Dokud žil táta, jezdívali oni k nám kvůli dětem. Ale po jeho smrti to je

složitější. Máma nerada řídí, tak musím jezdit já sem.“ Upila čaje a kývla hlavou ke stolku. „Nevadí,

že si sednu? Děsně mě bolí nohy.“

„Klidně. Já ale postojím. Celý den jsem seděl v letadle.“

Amanda si vzala sklenici a zamířila ke stolku. Cítila na sobě jeho pohled.

„Co v Louisianě děláš?“ zeptala se a posadila se.

„Pracuju s jeřábem na ropné plošině, především mám na starosti vrtání. Zavádím vrtné trubky do

šachty a zase je vytahuju, kontroluju, jestli jsou správně všechny kontakty, a dohlížím na čerpadla.

Nejspíš ti to nic neříká, protože jsi na ropné plošině asi nikdy nebyla. Špatně se to vysvětluje, když

ti to nemůžu ukázat.“

„To je dost vzdálené od oprav aut.“

„Míň, než si myslíš. V podstatě pracuju s motory a stroji. A ve volnu ještě dělám na autech. Ten

Ford Mustang jezdí jako nový.“

„Pořád ho máš?“

Dawson se zazubil. „Mám to auto rád.“

„Ne,“ namítla Amanda, „ty to auto miluješ. Obvykle jsem tě od něj musela odtáhnout, když jsem za tebou přišla. A v polovině případů se mi to nepovedlo. Překvapuje mě, že nenosíš jeho obrázek v peněžence.“

„Nosím.“

„Vážně?“

„Dělám si legraci.“

Amanda se zasmála, stejným bezuzdným smíchem jako před lety. „Jak dlouho pracuješ na

plošině?“

„Čtrnáct let. Začínal jsem jako obyčejný dělník, vypracoval se na kvalifikovaného pomocníka a

teď je ze mě jeřábník.“

„Od dělníka přes pomocníka k jeřábníkovi?“

„No, to víš, my na moři máme vlastní řeč.“ Nepřítomně šťoural do jedné z mnoha rýh v prastaré

pracovní desce. „A co ty? Chodíš do práce? Vždycky jsi říkala, že budeš učitelka.“

Amanda se napila a přikývla. „Rok jsem učila, ale když se narodil nejstarší syn Jared, chtěla jsem

s ním zůstat doma. Potom jsem měla Lynn a pak… událo se dost věcí, například zemřel můj táta,

bylo to těžké.“ Odmlčela se, protože si byla vědoma, že spoustu věcí vynechala, avšak ještě nebyl

správný čas, aby mluvila o Bee. Narovnala se a pokračovala klidným hlasem: „Za pár let přišla na

svět Annette, a to už jsem neměla důvod chodit do práce. Ale posledních deset let trávím hodně

času dobrovolnickou prací v univerzitní nemocnici. Hlavně pomáhám s hledáním sponzorů. Občas

je to těžké, ale mám aspoň pocit, že dělám něco jiného.“

„Jak staré jsou děti?“

Začala odpočítávat na prstech. „Jaredovi bude v srpnu devatenáct, právě dokončil první ročník

vysoké, Lynn je sedmnáct, půjde do čtvrtého na střední. A devítiletá Annette skončila třetí třídu. Je

to taková sladká, bezstarostná holčička. Zatímco Jared a Lynn jsou ve věku, kdy si myslí, že všechno

vědí. A já pochopitelně jsem podle nich mimo.“

„Jinými slovy chceš říct, že jsou stejní, jako jsme bývali my?“

Amanda zauvažovala, tvářila se téměř vážně. „Možná.“

Dawson zmlkl, díval se z okna a Amanda sledovala jeho pohled. Potok měl železitou barvu a v

pomalu plynoucí vodě se odráželo tmavnoucí nebe. Starý dub na břehu se od té doby, kdy ho

naposledy viděl, moc nezměnil, avšak molo shnilo a zbyly z něj jen pilíře.

„Máme na tohle místo spoustu vzpomínek, Amando,“ poznamenal tichým hlasem.

Asi to bylo tím tónem, ale v Amandě jako by něco cvaklo, jako když se otočí klíčem ve

vzdáleném zámku.

„Já vím,“ přitakala konečně. Odmlčela se, přejížděla si dlaněmi po pažích a jediným zvukem v kuchyni se na chvíli stalo hučení lednice. Lustr vrhal žluté odstíny na stěny a v nich se zvláštně

odrážely jejich siluety. „Jak dlouho se tady zdržíš?“ zeptala se nakonec.

„Mám letenku na pondělí brzy ráno. A ty?“ „Slíbila jsem Frankovi, že se vrátím v neděli. Moje matka by ovšem dala přednost tomu, abych zůstala v Durhamu, kdyby bylo po jejím. Řekla mi, že není dobrý nápad přijet na pohřeb.“ „A proč?“ „Protože neměla Tucka ráda.“ „Chceš tím říct, že neměla ráda mě.“ „Vždyť tě ani neznala,“ namítla Amanda. „Nedala ti šanci. Vždycky měla o mém životě své představy. Na tom, co si přeju já, nikdy moc nezáleželo. A snaží se mi radit, co mám dělat, i když jsem dospělá. Vůbec se nezměnila.“ Otřela zamžené sklo sklenice. „Před pár lety jsem udělala chybu a prozradila jí, že jsem se zastavila u Tucka. Člověk by si málem myslel, že jsem spáchala nějaký zločin. Udělala mi kázání, vyptávala se, proč jsem ho navštívila, chtěla vědět, o čem jsme si povídali, a peskovala mě jak malé dítě. Tak jsem jí to prostě už neříkala. Namluvila jsem jí, že jdu nakupovat nebo na pláž na oběd s kamarádkou Martou. Marta se mnou bydlela na koleji a teď žije v Salter Path, ale přestože spolu mluvíme, roky jsem ji vlastně neviděla. Nechci poslouchat máminy otázky, tak jí prostě lžu.“ Dawson točil svou sklenicí, přemýšlel a sledoval, jak se hladina nápoje ve sklenici zase uklidnila. „Když jsem sem jel, nedalo mi to, abych si nevzpomněl na tátu, jak se snažil mít všechno pod kontrolou. Nechci tvrdit, že tvoje máma je jako můj táta, ale třeba se jen snaží zabránit ti, abys udělala nějakou chybu.“ „Chceš snad říct, že byla chyba navštěvovat Tucka?“ „Pro Tucka ne, ale co pro tebe?“ zauvažoval Dawson. „Přijde na to, co jsi doufala, že tady najdeš, a na to můžeš odpovědět jen ty.“ Chtěla se bránit, ale vtom si vybavila, že takhle spolu mluvili před lety. Jeden řekl něco, co toho druhého naštvalo, a často to vedlo k hádce. Amanda si uvědomila, jak moc se jí po takové konverzaci stýskalo. Ne po tom dohadování, ale po odpuštění, které nevyhnutelně následovalo.

Protože nakonec si vždycky navzájem odpustili.

Zčásti Dawsona podezírala, že ji takhle zkouší, ale nechala jeho poznámku bez odpovědi. Místo toho se ke svému překvapení naklonila nad stolem a následující slova z ní vyklouzla téměř

automaticky.

„Co budeš dneska večeřet?“

„Nemám žádné plány. Proč?“

„Protože kdyby ses chtěl najíst tady, v lednici jsou steaky.“

„A co tvoje máma?“

„Zavolám jí, že jsem se zdržela.“

„Jsi si jistá, že to je dobrý nápad?“

„Ne,“ opáčila. „Právě teď si nejsem jistá vůbec ničím.“

Zaškrábal prstem po sklenici, díval se na ni a nic neříkal. „Tak jo.“ Přikývl. „Dáme si steaky.

Snad nejsou zkažený.“

„Dodali je v pondělí,“ uklidnila ho a vzpomněla si, co jí Tuck říkal. „Gril je venku za domem,

jestli se do toho chceš pustit.“

Vzápětí vycházel ze dveří, jí se však zdálo, jako by byl stále tady, i tehdy, když vylovila mobil z

kabelky.

Když byly uhlíky rozžhavené, přišel Dawson do domu pro steaky, které Amanda mezitím potřela

máslem a okořenila. Strčil do dveří a uviděl, jak Amanda nepřítomně kouká do skříňky a v ruce

přitom drží plechovku s fazolemi.

„Co se děje?“

„Pokoušela jsem se najít něco, co by se hodilo ke steakům, ale kromě fazolí tu nic moc není,“

oznámila a ukázala plechovku.

„Co je na výběr?“ zeptal se a myl si ruce ve dřezu.

„Kromě fazolí ještě ovesná kaše, omáčka na špagety, lívance v prášku, napůl prázdná krabice

těstovin a cereálie. V lednici má Tuck máslo a dresinky. Jo a ten ledový čaj, pochopitelně.“

Dawson oklepal z rukou kapičky vody. „Cereálie by šly.“

„Já si asi dám těstoviny,“ prohlásila Amanda a obrátila oči v sloup. „A neměl bys venku

grilovat?“

„Zřejmě jo,“ přitakal a Amanda musela potlačit úsměv. Koutkem oka zahlédla, jak sebral talíř a vyšel ven, dveře za ním tiše zaklaply.

Nebe mělo sametovou, temně purpurovou barvu a už zářily hvězdy. Za Dawsonovou siluetou se klikatil potok jak černá stuha a vrcholky stromů začínaly ve světle vycházejícího měsíce stříbrně

žhnout.

Amanda napustila vodu do hrnce, přihodila trochu soli a otočila knoflíkem sporáku. Z lednice vzala máslo. Když se voda vařila, nasypala do ní těstoviny a dalších několik minut hledala cedník, až ho konečně objevila vzadu v zásuvce ve skříňce vedle sporáku. Když byly těstoviny uvařené, slila je a vsypala zpátky do hrnce, přidala máslo, česnek v prášku a trošku soli a pepře. Potom rychle ohřála fazole, a právě když se Dawson vrátil s talířem, měla hotovo.

„Tady to voní,“ zvolal a nenamáhal se skrýt překvapení.

„Máslo a česnek,“ vysvětlila Amanda. „To pokaždé zabere. Co steaky?“

„Jeden je středně propečený, druhý trochu víc. Mně vyhovujou oba, ale nevěděl jsem, jak ho

chceš ty. Vždycky můžu jeden vrátit na pár minut na gril.“

„Ten propečenější bude fajn,“ prohlásila.

Dawson postavil talíř na stůl a začal prohledávat zásuvky a skříňky, chystal talíře, sklenice,

příbory. Amanda zahlédla v otevřené kredenci dvě sklenice na víno a vzpomněla si, co jí Tuck říkal

při poslední návštěvě.

„Dal by sis víno?“

„Jenom když ty si dáš taky.“

Amanda přikývla, potom otevřela skříňku, kterou jí tehdy Tuck ukázal, a objevila dvě lahve. Vybrala cabernet a odzátkovala ho, zatímco Dawson dokončoval prostírání. Nalila jim oběma a jednu skleničku mu podala. „Jestli chceš, v ledničce je omáčka na steaky,“ upozornila ho. Dawson našel dresink a Amanda mezitím nasypala do jedné mísy těstoviny a do druhé fazole. Ke stolu přišli zároveň, a když si ho prohlíželi, všimla si Amanda, jak Dawson dýchá a mírně se mu zvedá hruď. Dawson tu chvilku narušil tím, že vzal z linky lahev vína, a Amanda zavrtěla hlavou a usedla.

Upila víno a jeho chuť jí ulpěla na patře. Když se sami obsloužili, Dawson začal váhavě jíst.

„Něco se děje?“ Amanda se zamračila.

Její hlas ho přivedl zpět. „Jen jsem se snažil si vzpomenout, kdy naposledy jsem takhle jedl.“

„Myslíš steak?“ podivila se, ukrojila si kousek masa a napíchla první sousto.

„Všechno.“ Pokrčil rameny. „Na plošině se stravuju v samoobslužné jídelně se spoustou chlapů a

doma jsem zase sám, takže obvykle skončím u něčeho jednoduchého.“

„A co když si někam vyrazíš? V New Orleansu je hodně skvělých restaurací.“

„Já se do centra málokdy dostanu.“ „Ani na rande?“ vyzvídala mezi sousty. „Já nerandím.“

„Vůbec?“

Dawson začal krájet maso. „Vůbec.“

„Proč ne?“

Cítil, jak si ho prohlíží a čeká. Zavrtěl se na židli.

„Je to tak lepší,“ odpověděl.

Ruka s vidličkou zůstala viset v půli cesty. „Není to kvůli mně, že ne?“

Promluvil klidným hlasem: „Nejsem si jistý, co chceš, abych řekl.“

„No určitě tím nechceš naznačit…,“ začala.

Když Dawson mlčel, zkusila to znovu: „Vážně se mi snažíš říct, že jsi, že jsi s nikým nechodil od

té doby, co jsme se rozešli?“

Dawson opět neodpověděl a Amanda odložila vidličku. Slyšela, jak se do jejího hlasu vkrádá

útočný tón. „Naznačuješ, že já jsem příčinou… že sis vybral takový život?“

„Já opravdu nevím, co chceš, abych řekl.“

Přimhouřila oči. „No, tak to já taky nevím, co na to mám říct.“

„Jak to myslíš?“

„Myslím to tak, že v tvém podání to vypadá, jako že já jsem zavinila, že ty jsi sám. Že to je…

prostě nějak moje vina. Víš, jak mi je?“

„Neřekl jsem to, abych ti ublížil. Jen jsem chtěl…“

„Já přesně vím, co jsi tím myslel,“ skočila mu Amanda do řeči. „A víš co? Tehdy jsem tě milovala

stejně jako ty mě, jenže z nějakého důvodu to prostě nemělo vyjít a skončilo to. Ale můj život

neskončil. A tvůj taky ne.“ Položila ruce na stůl dlaněmi dolů. „Ty si opravdu myslíš, že odtud

odjedu s myšlenkou, že strávíš zbytek života sám? Kvůli mně?“

Zadíval se na ni. „Nežádal jsem, abys mě litovala.“

„Tak proč jsi něco takového říkal?“

„Nic jsem neřekl,“ namítl Dawson. „Vždyť jsem ani neodpověděl na tvou otázku. Ty sis to

vyložila podle svého.“ „Takže se pletu?“

Místo odpovědi si vzal nůž. „Ještě tě nikdo neupozornil, že když nechceš slyšet nějakou

odpověď, nemáš se ptát?“

Přestože na její otázku odpověděl otázkou, to uměl vždycky, nemohla si pomoct. „No, i tak to

není moje vina. Jestli si chceš ničit život, jen do toho. Copak já bych tě mohla zastavit?“

Dawson se k jejímu překvapení rozesmál. „Je fajn vědět, že ses ani trochu nezměnila.“

„Ale změnila. Věř mi.“

„Moc ne. Pořád mi ochotně říkáš přesně to, co si myslíš. I když věříš, že si zničím život.“

„Očividně potřebuješ, aby ti to někdo pověděl.“

„Tak co kdybych tě zbavil výčitek? Já jsem se taky nezměnil. Jsem teď sám, protože jsem byl

sám vždycky. Než jsi mě poznala, dělal jsem, co se dalo, abych si udržel odstup od své šílené rodiny.

Když jsem přišel sem, Tuck se mnou kolikrát nepromluvil celé dny a po tvém odchodu jsem

skončil v nápravném zařízení. Když mě pustili, nikdo ve městě o mě nestál, tak jsem se odstěhoval.

Nakonec vždycky celé měsíce pracuju na ropné plošině uprostřed oceánu, což není právě místo na

navazování vztahů, mám to z první ruky. Ano, existujou páry, které takové pravidelné odloučení

ustojí, ale taky vím o spoustě zlomených srdcí. Takhle mi to prostě přijde jednodušší a kromě toho

jsem si už zvykl.“

Amanda vyhodnocovala jeho vysvětlení. „Chceš vědět, jestli si myslím, že mi říkáš celou

pravdu?“

„Vlastně ne.“

Proti své vůli se zasmála. „Můžu se tě tedy zeptat na něco jiného? Nemusíš odpovídat, jestli o tom

radši nechceš mluvit.“

„Můžeš se mě zeptat na cokoli,“ pobídl ji a nabral si sousto. „Co se stalo tehdy v noci při té nehodě? Slyšela jsem něco od mámy, ale neznala jsem všechny podrobnosti a nevěděla jsem, čemu mám věřit.“ Dawson mlčky kousal maso, než odpověděl. „Není moc co vyprávět,“ spustil konečně. „Tuck si objednal sadu pneumatik na auto, které opravoval, jenže je bůhví proč doručili do obchodu v New Bernu. Požádal mě, jestli bych je vyzvedl, a já jsem to udělal. Trochu pršelo, a když jsem se vracel domů, byla už tma.“ Odmlčel se a znovu se snažil pochopit nepochopitelné. „Proti mně vyrazilo auto a ten chlápek se hnal dost rychle. Nebo ženská. To jsem nikdy nezjistil. Prostě auto přejelo středovou čáru, právě když jsem se blížil, tak jsem strhnul volant, abych uhnul. A pak vím jen to, že proletěl kolem mě a já se s autem ocitnul napůl mimo silnici. Zahlédl jsem doktora Bonnera, jenže…“ Ten výjev byl stále jako živý, vždycky, neměnná noční můra. „Jako by se celá ta věc udála zpomaleně. Dupnul jsem na brzdu a otáčel jsem volantem, ale silnice i tráva byly kluzké a pak…“ Hlas vyzněl do ztracena. Amanda se v tichu dotkla jeho paže. „Byla to nehoda,“ zašeptala. Dawson nic neřekl, ale když pohnul nohama, Amanda se zeptala: „Proč jsi šel do vězení? Jestliže jsi nebyl opilý ani nejel rychle?“

Když pokrčil rameny, uvědomila si, že odpověď zná sama. Byla naprosto jasná. Jeho příjmení.

„Mrzí mě to,“ pronesla. Ta slova zněla nepatřičně.

„Já vím. Ale nelituj mě. Lituj rodinu doktora Bonnera. Kvůli mně se nevrátil domů. Kvůli mně

vyrostly jeho děti bez otce. Kvůli mně žije jeho žena stále sama.“

„To nevíš,“ namítla. „Třeba se znova vdala.“

„Nevdala,“ ujistil ji Dawson. A než se ho mohla zeptat, jak to ví, dal se zase do jídla. „Ale co ty?“

položil jí Dawson náhle otázku, jako kdyby za předchozím tématem zabouchl dveře, a ona zalitovala, že o tom začala. „Vyprávěj mi, cos dělala od té doby, kdy jsme se naposledy viděli.“ „Ani nevím, kde mám začít.“ Natáhl se pro lahev s vínem a oběma jim dolil. „Co třeba od vysoký?“ Amanda kapitulovala, seznámila ho se svým životem, nejprve povšechně. Dawson pozorně naslouchal, kladl jí otázky a zjišťoval podrobnosti. Slova začala plynout snáze. Vyprávěla mu o spolubydlících na koleji, o přednáškách a profesorech, kteří jí dali nejvíc. Přiznala, že rok, kdy učila, nesplnil její očekávání, i kdyby jen proto, že se obtížně vyrovnávala s vědomím, že už není studentka. Prozradila mu, jak se seznámila s Frankem. Ale jeho jméno v ní vzbudilo podivný

provinilý pocit, a tak se o něm znova nezmínila. Hovořila o svých přátelích a o místech, která za ty roky procestovala, ale především mluvila o dětech a snažila se příliš nevychloubat jejich úspěchy. Občas, když dokončila nějakou myšlenku, se Dawsona zeptala na život na ropné plošině nebo co dělá, když je doma, ale on obvykle hovor zase nasměroval k ní. Zdálo se, že ho upřímně zajímá, jak žije, a jí připadalo podivně normální, že přeskakuje z jednoho tématu na jiné, téměř jako kdyby navázali nit dávno přerušeného rozhovoru.

Potom zavzpomínala, kdy si takhle povídala s Frankem nebo kdy byli někde spolu sami. Poslední

dobou Frank hodně pil a většinou mluvil sám. Když se bavili o dětech, vždycky šlo o to, jak se jim daří ve škole, jaké mají problémy a jak je nejlépe vyřešit. Vedli praktické cílené hovory a Frank se jí zřídka zeptal, co dnes dělala nebo co ji zajímá. Věděla, že zčásti jde o jev, který se pravidelně vyskytuje u všech déletrvajících manželství, protože není nic nového, o čem se dá mluvit. Avšak nějak cítila, že její vztah s Dawsonem byl vždy jiný, a proto trochu pochybovala, zda by si nakonec život vybral svou daň i na nich. Nechtěla si to připustit, jenže jak to může vědět jistě? Povídali si až do noci, hvězdy už svítily za kuchyňským oknem. Zvedl se vítr a šuměl v listí na stromech jak vlny v moři. Lahev vína byla prázdná a Amandě bylo teplo a cítila se odpočatě. Dawson odnesl nádobí do dřezu, stáli vedle sebe, on umýval a ona utírala. Sem tam ho přistihla, jak si ji prohlíží, když jí podává další talíř, a ačkoli samozřejmě uplynulo hodně času, měla zvláštní pocit, že nikdy úplně neztratili kontakt. Když uklidili v kuchyni, zamířil Dawson k zadním dveřím. „Máš ještě pár minut?“ Amanda vrhla krátký pohled na hodinky, a třebaže věděla, že by měla jít, slyšela se, jak odpovídá: „Dobře, ale jen pár minut.“ Dawson přidržel dveře, Amanda kolem něj proklouzla a sestoupila po vrzajících dřevěných schodech. Měsíc konečně vystoupal nahoru a propůjčil krajině podivnou exotickou krásu. Zem pokryla stříbrná rosa, která Amandě smáčela prsty v otevřených sandálech, a ve vzduchu se vznášela těžká vůně borovic. Kráčeli bok po boku, zvuk jejich kroků se ztrácel v cvrlikání cvrčků a šelestění listí. U břehu rozprostíral dlouhé větve prastarý dub a jeho stín se odrážel ve vodě. Řeka odplavila část svahu, takže bylo téměř nemožné dostat se k větvím, aniž by si člověk namočil nohy, a tak se zastavili. „Tady jsme vždycky sedávali,“ připomněl Dawson. „Naše místečko,“ přitakala Amanda. „Zvlášť když jsem se pohádala s rodiči.“ „Počkej. Ty ses tehdy hádala s rodiči?“ předstíral Dawson údiv. „Snad ne kvůli mně, že ne?“ Šťouchla do něj ramenem. „Ty vtipálku. Tak jako tak, vždycky jsme vyšplhali nahoru, tys mě objal, já plakala a ječela a tys mě prostě nechal vymluvit. Tenkrát jsem pěkně vyváděla, co?“

„Ani jsem si nevšim.“

Potlačila smích. „Pamatuješ, jak z vody pokaždé vyskakovaly ryby? Někdy jich bylo tolik, až to vypadalo, jako kdyby uváděly nějaké představení.“

„Jsem si jistý, že dnes budou taky skákat.“

„Já vím, jenže to už nebude ono. Když jsme sem vždycky přišli, potřebovala jsem je vidět. A ty ryby jako kdyby věděly, že čekám na něco zvláštního, aby mi bylo líp.“

„Myslel jsem, že jsem to byl já, kdo se postaral, aby ti bylo líp.“

„Rozhodně to byly ty ryby,“ dobírala si ho.

Usmál se. „Bylas tady někdy i s Tuckem?“

Zavrtěla hlavou. „Svah byl na něj moc příkrý. Ale já jsem sem zašla. Nebo jsem se o to pokusila.“

„Co to znamená?“

„Nejspíš jsem chtěla vědět, jestli na mě to místo bude působit stejně, ale nedostala jsem se ani takhle daleko. Ne že bych cestou sem něco slyšela nebo viděla, ale napadlo mě, že v lese by mohl někdo být, a moje představivost… se prostě splašila. Uvědomila jsem si, že jsem sama, a kdyby se něco stalo, nemohla bych nic dělat. Tak jsem se otočila, vrátila se do domu a už sem nikdy nešla.“

„Dodneška.“

„Nejsem sama.“ Zadívala se na vodní víry a doufala, že vyskočí parmice, ale nikde nic. „Je těžké uvěřit, že už je to tak dávno,“ zamumlala. „Byli jsme hrozně mladí.“ „Tak moc ne.“ Promluvil tiše, ale přesto kupodivu přesvědčivým tónem. „Byli jsme děti, Dawsone. Tehdy nám to tak nepřipadalo, ale jakmile se staneš rodičem, vnímáš všechno jinak. Lynn je sedmnáct a já si nedovedu představit, že zažívá to, co já tehdy. Vždyť ani nemá kluka. A kdyby se uprostřed noc vyplížila z pokoje oknem, nejspíš bych se zachovala stejně jako moji rodiče.“

„Myslíš, kdyby se ti nelíbil její kluk?“

„I kdybych byla přesvědčená, že je pro ni ten pravý.“ Otočila se k němu tváří v tvář. „Co jsme si

mysleli?“

„Nemysleli jsme. Byli jsme zamilovaní.“

Zadívala se na něj, v očích se jí slabě odráželo měsíční světlo. „Mrzí mě, že jsem tě nenavštívila ani ti nenapsala. Tehdy, když tě poslali do Halifaxu.“ „To je v pořádku.“ „Ne, není. Ale myslela jsem… na nás. Pořád.“ Natáhla ruku a dotkla se dubu, snažila se načerpat z něj sílu, než pokračovala: „Ale prostě kdykoli jsem sedla ke stolu, úplně jsem ztuhla. Jak bych měla začít? Měla jsem ti vyprávět o škole nebo o spolubydlících? Nebo se tě ptát, jak tam žiješ? Vždycky jsem něco napsala, přečetla si to a nezdálo se mi to vhodné. Tak jsem dopis roztrhala a slíbila si, že to zkusím znova další den. Jenže plynul den za dnem a potom už to bylo moc dlouho a…“ „Já se nezlobím,“ ujistil ji. „A ani tenkrát jsem se na tebe nezlobil.“

„Protože jsi na mě zapomněl?“

„Ne. Protože tehdy jsem měl co dělat se sebou. A to, že ty jdeš dál, pro mě znamenalo všechno.

Chtěl jsem, abys vedla život, jaký bych ti já nikdy nemohl dopřát.“

„To nemyslíš vážně.“

„Ale ano,“ potvrdil.

„Tak to jsi tedy na omylu. Každý má v minulosti něco, co by chtěl změnit, Dawsone. I já. Můj

život taky nebyl dokonalý.“ „Chceš o tom mluvit?“

Před lety dokázala Dawsonovi říct všechno, a třebaže zatím váhala, cítila, že je jen otázkou času,

než se to stane zase. To poznání ji vyděsilo, i když přiznávala, že v ní Dawson probudil něco, co

necítila už hodně, hodně dlouho.

„Zlobil by ses, kdybych řekla, že ještě nejsem připravená?“

„Vůbec ne.“

Slabě se pousmála. „Tak si tohle místo prostě pár minut vychutnáme, ano? Jako kdysi. Je tu

takový klid.“

Měsíc propůjčoval okolí nadpozemský nádech. Opodál slabounce probleskovaly hvězdy jako

drobné hranoly. Dawsona napadlo, jak často na něj za ty roky asi myslela. Určitě méně než on na ni,

přesto měl dojem, že oba byli osamělí, byť každý jiným způsobem. On je samotář v pusté krajině,

zatímco ona je jedna tvář v bezejmenném davu. A nebylo to tak i tehdy, v mládí? To je přece svedlo

dohromady a našli štěstí spolu.

Ve tmě zaslechl, jak si Amanda povzdechla. „Už bych měla jít.“

„Já vím.“

Po jeho odpovědi se jí ulevilo, ale zároveň byla i trochu zklamaná. Otočili se a mlčky se vydali

zpátky k domu, oba zabraní do svých myšlenek. Dawson uvnitř zhasl, Amanda zamkla a oba pomalu

zamířili ke svým vozům. Dawson ji předešel a otevřel dvířka.

„Uvidíme se zítra u advokáta,“ připomněl.

„V jedenáct.“

V měsíčním světle jí vlasy zářily jak stříbrný vodopád a Dawson odolával pokušení pročísnout je

prsty. „Byl to krásný večer. Děkuju za večeři.“

Když stála před ním, napadlo ji najednou, že by ji mohl políbit, a poprvé od dob studií měla pocit,

že se jí nedostává dechu, když se na ni někdo dívá. Ale odvrátila se dřív, než se mohl o něco

pokusit.

„Ráda jsem tě viděla, Dawsone.“ Vklouzla za volant a zhluboka si oddechla, když Dawson zabouchl dvířka. Nastartovala a zařadila zpátečku. Dawson jí mával, když couvala a otáčela se, a sledoval, jak odjíždí po štěrkové cestě. Červená zadní světla poskakovala, dokud auto nezabočilo a nezmizelo mu z dohledu. Pomalu kráčel zpátky k dílně. Stiskl vypínač, a když se jediná žárovka u stropu rozsvítila, usadil se na haldě pneumatik. Panovalo tu ticho, nikde ani živáčka kromě jedné můry, která třepetala křídly a letěla ke světlu. Když křídly mlátila do žárovky, zamyslel se Dawson nad skutečností, že Amanda se v životě posunula dál. Ať už skrývala smutek, či potíže, a věděl, že nějaké měla, přesto si dokázala vybudovat takový život, jaký si vždy přála. Měla manžela, děti a dům ve městě a její vzpomínky se týkaly těchto věcí, a přesně tak to mělo být. A jak tak seděl sám v Tuckově autoopravně, napadlo ho, že lhal sám sobě, když se domníval, že i on se posunul dál. Neposunul. Vždycky předpokládal, že na něj Amanda zapomene, ale nyní to měl potvrzené. Hluboko v nitru cítil, že se v něm něco zlomilo. Rozešel se s ní už před dávnou dobou a od té chvíle chtěl věřit, že udělal správně. V tichém žlutém světle v opuštěné garáži si tím však nebyl tak jistý. Kdysi Amandu miloval a nikdy ji milovat nepřestal a čas, který s ní dnes strávil, na té prosté pravdě nic nezměnil. Ale když si bral klíče, uvědomil si ještě něco jiného, něco, co nečekal. Vstal, zhasl, zamířil ke svému autu a cítil se podivně vyčerpaný. Jedna věc bylo zjištění, že se jeho city k Amandě nezměnily, něco úplně jiného však jistota, že se ani nikdy nezmění.

Závěsy v penzionu byly slabé a slunce probudilo Dawsona jen pár minut po svítání. Převrátil se a doufal, že ještě usne, ale nešlo to. Vstal a několik minut cvičil. Ráno ho obvykle bolelo celé tělo, obzvlášť ramena a záda. Uvažoval, jak dlouho ještě asi bude zvládat práci na plošině. V těle měl spoustu opotřebovaných součástek a každým rokem se jejich stav zřejmě zhoršoval.

Vylovil z tašky běžeckou výbavu, oblékl se a tiše seběhl ze schodů. Penzion splňoval jeho očekávání: čtyři pokoje v patře, kuchyň, jídelna a posezení v přízemí. Majitelé měli v oblibě námořnickou tematiku, což ho nepřekvapovalo. Stolky byly vyzdobené dřevěnými modely miniaturních lodí a stěny obrázky škunerů. Nad krbem viselo prastaré kormidlo a na dveřích byla připíchnutá napínáčky mapa řeky se zvýrazněnými plavebními kanály. Majitelé ještě nebyli vzhůru. Když se předchozí večer přihlašoval, informovali ho, že v pokoji má doručené květiny a že snídaně je v osm. Měl tedy spoustu času, aby zařídil před schůzkou, co potřeboval. Bylo krásné ráno. Nad řekou se jak nízký mrak vznášel slabý opar, ale obloha nad ním byla zářivě modrá a čistá. Teplý vzduch už teď věštil, že přijde větší horko. Dawson si několikrát protáhl ramena a poklusával, než se vydal na silnici. Trvalo několik minut, než rozhýbal tělo a dostal se do pohodlného tempa.

V centru Orientalu panovalo ticho. Minul dvě starožitnictví, železářství a několik realitních kanceláří. Na druhé straně ulice už měla otevřeno restaurace U Irvina a před ní parkovala hrstka aut. Mlha nad řekou se začínala zvedat, a když se Dawson zhluboka nadechl, ucítil slanou vůni a borovice. Poblíž přístavu proběhl kolem rušné kavárny a za několik minut mohl dokonce přidat, protože ranní ztuhlost se téměř vytratila. V přístavu kroužili a pokřikovali rackové, lidé si nosili k lodím chladicí boxy.

Dawson běžel dál, kolem baptistického kostela, obdivoval jeho barevná okna a snažil se vzpomenout si, zda si jich v dětství vůbec kdy všiml. Potom začal pátrat po kanceláři Morgana Tannera. Adresu znal a konečně zahlédl na menší cihlové budově mezi lékárnou a numizmatickým obchůdkem cedulku. Stálo na ní jméno ještě jednoho advokáta, ačkoli asi nesdíleli společnou praxi. Přemýšlel, jak Tuck přišel na Morgana Tannera. Dawson o tom člověku nikdy neslyšel, dokud mu nezavolal.

Když proběhl centrem, odbočil Dawson z hlavní silnice, která se rozvětvovala do bočních uliček,

a běžel dál bez určitého cíle.

Nespal dobře. Hlavou se mu donekonečna střídavě honily myšlenky na Amandu a Bonnerovy.

Kromě Amandy ve vězení myslel jen na Marilyn Bonnerovou. Svědčila u soudu a její výpověď

podtrhla skutečnost, že ji nejen připravil o muže, kterého milovala, a o otce jejích dětí, ale vlastně jí

úplně zničil život. Zlomeným hlasem se svěřovala, že vůbec netuší, jak zajistí rodinu, co s nimi

bude. Ukázalo se, že doktor Bonner neuzavřel životní pojistku. Nakonec přišla o dům. Přestěhovala se k rodičům, avšak její život byl neustálý boj. Otec již odešel do důchodu a trpěl rozedmou plic v počátečním stadiu, matka onemocněla cukrovkou. Splácení úvěru spolykalo skoro každičký dolar, který ovocný sad vydělal. Protože rodiče potřebovali téměř celodenní péči, mohla Marilyn pracovat jen na půl úvazku. A i když dala dohromady nevelký plat se sociálními dávkami rodičů, tak tak to stačilo na pokrytí základních výdajů, a někdy ani to ne. Starý dům se začínal rozpadat, splátky hypotéky na sad se opožďovaly. V době, kdy Dawson vyšel z vězení, byli Bonnerovi v zoufalé situaci. Dawson se to dozvěděl až za šest měsíců, když se k nim vydal, aby se omluvil. Marilyn málem nepoznal. Vlasy jí zešedivěly a pleť měla sinalou. Ona však okamžitě věděla, kdo Dawson je, a než vůbec stačil promluvit, rozkřikla se na něj, ať jde pryč, že jí zničil život, zabil manžela, že nemá peníze ani na to, aby spravila díry ve střeše nebo najala potřebné dělníky. Ječela, že bankéři chtějí sad zabavit, a nakonec mu pohrozila, že zavolá policii. Varovala ho, ať se tam už nikdy neukazuje. Dawson tedy odešel, ale hned večer se vrátil a zkoumal rozpadající se stavbu, procházel řady broskvoní a jabloní. Příští týden, když dostal od Tucka šek s výplatou, zašel do banky a poslal téměř celou částku šekem na doručitele Marilyn Bonnerové zároveň se vším, co po návratu z vězení zatím uspořil. Nepřipojil k šeku žádnou zprávu.

Od té doby se Marilynin život zlepšoval. Rodiče zemřeli a ona zdědila dům i sad. A ačkoli to občas bývalo obtížné, pomalu se jí dařilo splácet dlužné částky a provést nezbytné opravy. Nyní vlastnila majetek bez dluhů. Pár let poté, co Dawson odešel z města, si zařídila zásilkový obchod s domácími zavařeninami. Díky internetu obchody rostly, takže se nemusela obávat, jak zaplatí účty. Znovu se sice nevdala, ale chodila už téměř šestnáct let s účetním jménem Leo. Dcera Emily promovala na East Carolina University a přestěhovala se do Raleighu, kde pracuje jako vedoucí v obchodním domě, a pravděpodobně se chystá, že jednoho dne přebere matčin byznys. Syn Alan žil u matky v malém domku, který mu koupila, nešel na vysokou, ale měl stálou práci a na fotografiích, které Dawson dostával, vždycky vypadal spokojeně. Jednou za rok přišly do Louisiany fotografie s krátkou zprávou, co je u Bonnerových nového. Soukromý detektiv, kterého Dawson najal, si vždy vše na místě ověřil, ale nikdy neslídil příliš. Dawson se občas cítil provinile, že nechává Bonnerovy sledovat, ale potřeboval vědět, zda dokázal jejich život, byť jen trošičku, změnit k lepšímu. Nic jiného si od té noci nepřál, a proto také posílal v uplynulých dvou desetiletích každý měsíc anonymně šeky. Vždyť byl zodpovědný za tu největší ztrátu, jaká jejich rodinu postihla, a když teď běžel tichými ulicemi, věděl, že je ochoten udělat cokoli, aby škodu nahradil. Abee Cole cítil, že se mu dělá zle z horečky, a třebaže úplně hořel, roztřásl se. Před dvěma dny vytáhl baseballovou pálku na chlápka, co provokoval. Jenže ten ho překvapil boxerem, který zanechal ošklivě vypadající ránu v Abeeho břiše. Dneska brzy ráno si všiml, že z rány teče zelený hnis a páchne jak odpad, navzdory lékům, co mu měly pomoct. Jestli horečka rychle neklesne, měl sto chutí vzít pálku na bratrance Calvina, protože mu přísahal, že antibiotika, co ukradl u veterináře, zaberou.

Teď právě ho ale zaujal pohled na Dawsona na druhé straně ulice. Abee zauvažoval, co s ním. Ted byl v obchodě za ním a Abeeho by zajímalo, jestli taky Dawsona zahlídl. Nejspíš ne. Jinak by vyrazil z obchodu jak divočák. Jakmile se Ted dozvěděl, že Tuck natáhl bačkory, čekal, kdy se Dawson ukáže. A pravděpodobně si u toho čekání brousil nože, nabíjel pistole, chystal granáty a pancéřové pěsti, nebo co to všechno schovával v té díře, kde bydlel s tou courou Ellou. Ted to neměl v hlavě úplně v pořádku. Nikdy. Takový zuřivý vypatlanec. Ani devět let v base ho nenaučilo sebeovládání. V posledních letech to došlo tak daleko, že bylo skoro nemožné udržet Teda pod kontrolou, což ale zase podle Abeeho nebylo vždycky úplně na škodu. Dělalo to z něj účinný nástroj, díky kterému měli zajištěno, že každý, kdo se podílel na výrobě pervitinu na jejich pozemku, dodržoval pravidla. Ted naháněl hrůzu každému, včetně členů rodiny, a to se Abeemu hodilo. Nestrkali nos do jeho záležitostí a dělali, co se jim řeklo. Abee sice svého mladšího bratra neměl obzvlášť v lásce, ale byl mu užitečný. Teď se ale Dawson vrátil a čert ví, co Ted provede. Abee počítal, že se Dawson po Tuckově smrti objeví, ovšem doufal, že bude mít dost rozumu, aby zůstal jen tak dlouho, jak bude nutné, a vypadl dřív, než se o něm někdo vůbec dozví. To by udělal každý se špetkou zdravého rozumu a Abee si byl jistý, že Dawson je dost chytrý, aby věděl, že Ted ho chce zabít pokaždé, když se podívá do

zrcadla a vidí ten pochroumaný nos.

Abeemu bylo fuk, co s Dawsonem bude, tak či tak. Ale nestál o zbytečné potíže. I bez toho měli co dělat, když jim federálové, šerif i státní policajti strkali nos do rodinného byznysu. Nebylo to jako za starých časů, kdy se jich zákon bál. Dneska mají policajti vrtulníky, psy, infračervené kamery a práskače všude. Abee musel na tohle všechno myslet. Háček byl v tom, že Dawson je mnohem chytřejší než feťáci, se kterými Ted obvykle měl co do činění. Můžeš si o Dawsonovi myslet, co chceš, ale sám zmlátil Teda i svého tátu, a to přitom byli oba ozbrojení. To už panečku něco znamenalo. Dawson se Teda ani Abeeho nebál a bude na ně připravený. Uměl být nemilosrdný, když na to přišlo, takže by se měl Ted držet zpátky. Jenže to nepůjde, protože Ted neuvažuje normálně. Ze všeho nejmíň by stál o to, aby se Ted musel vypařit. Potřebuje ho tady, vždyť polovička rodiny je závislá na pervitinu a mají sklony dělat pitominy. Jestli Abee nezabrání Tedovi, aby vyšiloval, až uvidí Dawsona, mohl by se Ted zase ocitnout před soudem. Z toho pomyšlení se mu zvedl žaludek. Abee se předklonil a zvracel na asfalt. Otřel si pusu hřbetem ruky, zatímco Dawson konečně zmizel za rohem. Ted ještě nevyšel. Abee si v duchu oddechl a rozhodl se, že mu nic nepoví. Zase se roztřásl, vnitřnosti měl v jednom ohni. Ježíš, je mi svinsky. Koho by napadlo, že ten kluk má boxera?

Ne že by se ho Abee snažil zabít, jen chtěl toho kluka a všechny, co by si dělali zálusk na Candy, varovat. Příště Abee nic neponechá náhodě. Jakmile se jednou rozmáchne pálkou, nepřestane. Bude

opatrný, vždycky je opatrný, když hrozí, že se do toho zapletou policajti, ale všichni musí

pochopit, že jeho holka je nedotknutelná. Chlapi ať na ni radši nekoukají, nebaví se s ní, natož aby někoho napadlo, že se jí dostane do kalhotek. Candy se nejspíš naštve, ale musí pochopit, že teď je jeho. Opravdu nechtěl rozmlátit tu její hezkou tvářičku, aby jí to názorně předvedl. Candy si nebyla jistá, jak na Abeeho Colea. Jasně, párkrát si vyšli a on si nejspíš myslel, že teď už jí může poroučet. Ale byl to chlap a chlapy prokoukla už dávno, dokonce i tak umíněné jako Abee. Možná jí je teprv dvacet čtyři, ale stará se sama o sebe už od sedmnácti a naučila se, že dokud má blond vlasy dlouhé a rozpuštěné a dívá se na chlapy tím pohledem, udělají, co chce. Věděla, jak je oblbnout. V uplynulých sedmi letech jí to takhle vycházelo. Zásluhou jednoho staršího chlápka z

Wilmingtonu vlastnila kabriolet a od sladkého Číňana z Charlestonu dostala malou sošku Buddhy patrně ze zlata, kterou si vystavila na parapet. Věděla, že kdyby řekla Abeemu, že jí došly peníze, pravděpodobně by jí nějaké dal a cítil se jak král. Ale na druhou stranu třeba to není tak dobrý nápad. Nebyla odtud, a když se před několika měsíci do Orientalu přistěhovala, netušila, co jsou Coleovi zač. Čím víc o nich věděla, tím míň jistá si byla, jestli si má Abeeho pustit k tělu. Ne proto, že byl kriminálník. V Atlantě žila za skoro dvacet tisíc dolarů pár měsíců s drogovým dealerem a oba byli spokojení. Ne, tohle zčásti souviselo s tím, že se necítila dobře vedle Teda. Ted ji děsil. Nešlo jen o tu poďobanou tvář nebo hnědé zuby, byl to spíš celkový dojem… nějaké vibrace. Když se na ni zazubil, čišela z něj škodolibost, jako by se nemohl rozhodnout, jestli ji má uškrtit, nebo políbit, ale obojí by ho bavilo.

Z Teda jí od začátku běhal mráz po zádech, ale musela přiznat, že čím víc poznávala Abeeho, tím větší obavy měla, že ti dva jsou ze stejného těsta. Abee byl poslední dobou trochu… majetnický, což ji začínalo děsit. Upřímně řečeno nastal pravděpodobně čas zvednout kotvy. Přesunout se na sever do Virginie nebo na jih na Floridu. Odjela by zítra, jenže zatím neměla moc peněz na cestu. Nikdy se jí nedařilo udržet prachy, ale spočítala si, že když tenhle víkend zmákne zákazníky u baru a nasadí správné páky, mohla by si do neděle vydělat dost na to, aby se vypařila, než si toho Abee a Ted vůbec všimnou. Dodávka se kymácela mezi středovou čarou a krajnicí, což byl následek toho, jak se Alan Bonner pokoušel poklepáváním o bok vysunout z balíčku cigaretu a zároveň nerozlít kelímek s kávou, který si přidržoval mezi koleny. Rádio vyhrávalo country, něco o muži, který ztratil psa nebo chtěl psa nebo rád jedl psy nebo bůhví co, ale slova nebyla tak důležitá jako rytmus a tahle písnička měla závažný rytmus. Když k tomu přičetl fakt, že je pátek, což znamenalo, že ho čeká jen sedm hodin práce před úžasným dlouhým víkendem, měl Alan už teď dobrou náladu.

„Nemoh bys to ztlumit?“ zeptal se Buster.

Buster Tibson byl u firmy nový, proto taky seděl v dodávce a celý dlouhý týden si stěžoval na

rádio nebo se pořád vyptával. To by jednoho přivedlo k šílenství.

„Co? Tobě se ta písnička nelíbí?“

„V pravidlech se píše, že nahlas puštěné rádio rozptyluje pozornost. Ron se zrovna o tom

zmiňoval, když mě přijímal.“

To byla na Busterovi další otravná věc. Lpěl na pravidlech. Proto ho zřejmě taky Ron najal.

Alan dokončil vyklepávání cigarety, zasunul si ji mezi zuby a šmátral po zapalovači. Měl ho

zastrčený hluboko v kapse, a tak se musel soustředit, aby nerozlil kafe, když zalovil v kapse.

„Jen klid. Je pátek, nezapomeň.“

Bustera odpověď zřejmě neuspokojila. Když na něj Alan vrhl pohled, všiml si, že si ráno vyžehlil

košili. A nepochybně se postaral, aby si toho Ron všiml. Nejspíš vešel do kanceláře s notesem a

propiskou, aby si mohl zapsat všechno, co Ron řekne, a zároveň mu lichotit, jak je rozumný.

A co to jeho jméno? To je další věc. Kteří rodiče dají svému dítěti jméno Buster?

Dodávka zajela zase na krajnici, když Alan konečně vytáhl zapalovač.

„Hele, kde jsi ksakru přišel k tomu jménu?“ zeptal se.

„To je rodinné jméno. Z matčiny strany.“ Buster se zamračil. „Kolik máme dnes zakázek?“

Tuhle otázku kladl Buster celý týden a Alan už zjistil, proč je přesné číslo pro něj tak důležité.

Rozváželi krekry, buráky, chipsy, směsi sušeného ovoce a oříšků nebo sušené maso k benzinkám a

večerkám, ale hlavní bylo nespěchat, protože by jim Ron přidal prostě další zákazníky. To Alan

zjistil vloni a nemínil udělat znova stejnou chybu. Jeho rajon pokrýval celý okres, což znamenalo

nekonečné jízdy po těch nejnudnějších silnicích v dějinách lidstva. I tak to ovšem byl zdaleka

nejlepší džob, jaký kdy měl. Mnohem lepší než práce na stavbě, zakládání zahrad, mytí aut nebo co

všechno od maturity dělal. Tady foukal okny čerstvý vzduch, hudba hrála tak hlasitě, jak si přál, a

žádný šéf mu nedýchal na krk. I plat byl docela slušný.

Alan si přikryl cigaretu dlaněmi, a zatímco si zapaloval, řídil lokty. Vyfoukl kouř otevřeným

okýnkem. „Hodně. Budeme rádi, jestli to stihneme.“

Buster se otočil k okénku spolujezdce a mumlal si: „Tak to bychom neměli tak dlouho obědvat.“

Ten kluk ho vážně štval. A přesně tohle byl, ještě kluk, třebaže podle rodného listu starší než

on. Ovšem ze všeho nejmíň by stál o to, aby Buster referoval Ronovi, že se Alan fláká.

„Nejde o obědy,“ namítl a snažil se o vážný tón. „Jde o zákazníky. Nemůžeš jen tak vletět dovnitř

a zase ven. Musíš s lidma promluvit. Naše práce je přesvědčit se, že zákazníci jsou spokojený. Proto

se vždycky ujišťuju, že se držím předpisů.“

„Myslíš třeba kouření? Víš, že nemáš kouřit v dodávce.“

„Každej máme nějakou neřest.“

„A to rádio puštěné nahlas?“

Ale, ale. Ten chlapec si očividně sestavuje seznam. Alan musí rychle reagovat.

„To je kvůli tobě. Něco jako oslava, víš? Dneska končíš první tejden a máš za sebou slušnou

práci. Až to dneska zapíchnem, postarám se, aby se to Ron dozvěděl.“

Zmínka o Ronovi Bustera na chvíli umlčela, což sice nebyl žádný zázrak, ale po týdnu s tímhle

klukem v autě Alanovi přišlo trochu ticha vhod. Příští týden bude mít dodávku zase sám pro sebe.

Díkybohu.

A dneska večer? Důležité je, aby víkend začal dobře, což znamená, že musí zapomenout na Bustera. Dneska večer zapadne k Tidewater, což byl obyčejný podnik na kraji města a snad jediné místo v okolí, které nabízelo nějaký noční život. Vypije pár piv, zahraje si kulečník, a když bude mít štěstí, bude tam ta hezká barmanka. Nosila těsné džíny, které ji obepínaly na správných místech, a nakláněla se k němu v tom skrovném tílku pokaždé, když mu podávala pivo, takže mu chutnalo mnohem víc. Ostatně stejně bude probíhat sobotní i nedělní večer, za předpokladu, že jeho matka bude se svým dlouholetým přítelem Leem a nezastaví se u Alana doma jako včera. Nechápal, proč si ještě Lea nevzala. To by snad měla lepší věci na práci, než kontrolovat dospělého syna. Tenhle víkend rozhodně nestál o to, aby dělal společnost mámě. Co na tom, jestli bude v pondělí trochu přiopilý? Buster bude mezitím sedět ve vlastní dodávce, a jestli tohle nestojí za oslavu, tak už nic.

Marilyn Bonnerová si dělala o Alana starosti. Samozřejmě ne pořád a taky si dávala záležet, aby své obavy skrývala. Nakonec je dospělý, a jak dobře věděla, i dost starý, aby se rozhodoval sám. Jenže byla jeho matka. Alanův hlavní problém podle ní tkvěl v tom, že si vždycky vybral snadnou cestu, která nevedla nikam, místo nějaké náročnější, která by se mohla ukázat jako lepší. Trápilo ji, že se chová spíš jako teenager než někdo, komu je dvacet sedm. Včera večer se u něj zastavila. Zrovna hrál nějakou videohru a jeho první reakce byla, že se jí zeptal, jestli to nechce zkusit. Stála ve dveřích a přistihla se, že nechápe, jak mohla vychovat syna, který ji zřejmě vůbec nezná. Přesto věděla, že by mohlo být i hůř. Mnohem hůř. Hlavně že Alan dopadl dobře. Byl hodný, měl práci a do ničeho se nikdy nepřipletl, což byl v jeho věku a v téhle době docela úspěch. Myslete si, co chcete, ale Marilyn četla noviny a slýchala spoustu fám. Věděla, že mnozí jeho kamarádi, mladíci, které znala od dětství, dokonce i z lepších rodin, propadli drogám, pili, nebo dokonce skončili ve vězení. Dávalo to smysl, uvážíme-li, kde žili. Hodně lidí vynášelo do nebes malé město jako místo z obrazů Normana Rockwella, jenže realita byla úplně jiná. S výjimkou doktorů, právníků nebo lidí, kteří podnikali, nikdo v Orientalu a nakonec ani v jiném malém městě nenašel slušně placenou práci. A přestože to na jednu stranu bylo ideální místo pro děti, mládeži nenabízelo nic atraktivního. Na malých městech prostě nejsou, a ani nikdy nebudou, místa ve středním managementu, o víkendech tu není co dělat a nepotkáte tady moc nových lidí. Nechápala, proč tu Alan pořád zůstává, ale pokud je spokojený a vydělává si na sebe, byla ochotna mu to trochu ulehčit. Třebaže mu musela do začátku koupit ten domek, co by kamenem dohodil od jejího domu. Ne, nedělala si iluze o Orientalu. V tom se lišila od místní honorace. Jenže ztráta manžela, když vychováváte dvě děti, trochu změní váš náhled. To, že je Bennettová a vystudovala univerzitu, nijak nezabránilo bankám, aby chtěly zastavit sad. Rodné jméno ani známosti nepomohly živit rodinu. A za diplom z ekonomie si taky nic nekoupila.

Nakonec jde vždycky o peníze. O to, co člověk zrovna dělá, a ne o to, za koho se považuje, což byl důvod, proč tak nesnášela zavedené poměry v Orientalu. Dneska si radši najme pracovitou imigrantku než nějakou fiflenu z univerzity, která je přesvědčená, že svět jí dluží slušné živobytí. To by nejspíš připadalo takové Evelyn Collierové nebo Eugenii Wilcoxové jako blasfemie, ale Marilyn dávno pohlíží na Evelyn a Eugenii a lidi jejich sorty jako na dinosaury patřící do světa, co už neexistuje. Na poslední schůzi obecní rady to dokonce řekla. Dřív by způsobila pozdvižení, ale její podnik patřil k těm málo úspěšným ve městě, a tak nikdo nemohl příliš protestovat, včetně

Evelyn Collierové a Eugenie Wilcoxové.

Tehdy po Davidově smrti si začala vážit těžce získané nezávislosti. Naučila se věřit svým instinktům a musela přiznat, že se jí líbí, když má život ve svých rukou, aniž by na ni někdo kladl nějaké nároky. Nejspíš proto odmítala Leovy opakované žádosti o ruku. Účetní z Morehead City byl chytrý, majetný a bylo jí s ním dobře. Za nejdůležitější považovala, že ji respektoval a děti ho vždycky zbožňovaly. Emily ani Alan nechápali, proč mu stále říká ne. Ale Leo věděl, že její odpověď bude vždycky stejná, a smířil se s tím, protože po pravdě řečeno to takhle vyhovovalo oběma. Zítra se spolu nejspíš podívají na nějaký film, v neděli Marilyn zajde do kostela a potom na hřbitov k Davidovu hrobu jako každý víkend téměř po čtvrtstoletí. Večer půjdou s Leem na večeři. Milovala ho, svým způsobem. Možná téhle lásce jiní nerozumějí, ale na tom nezáleží. Jí a Leovi to stačilo. Na opačné straně města pila Amanda u kuchyňského stolu kávu a ze všech sil se snažila nevnímat matčino významné mlčení. Když předcházející večer přišla, matka na ni čekala v salonu, a ještě než se Amanda stačila posadit, spustila výslech. Kde jsi byla? Proč ses tak zdržela? Proč jsi nezavolala? Volala jsem, připomněla jí Amanda. Ale nenechala se vtáhnout do rozhovoru plného výčitek, jak si matka nepochybně přála, zamumlala, že ji bolí hlava a v první řadě si musí jít lehnout. Pokud matčino dnešní ranní chování mělo něco naznačit, zjevně ji to odmítnutí pohoršilo. Od příchodu do kuchyně matka kromě krátkého pozdravu neřekla ani slovo. Zamířila rovnou k toastovači, a poté

co zdůraznila mlčení povzdechem, zasunula toasty a stiskla tlačítko. Když zhnědly, povzdechla si

znovu, tentokrát hlasitěji.

Je mi to jasný, chtělo se Amandě říct. Jsi rozzlobená. Už tě to přešlo? Místo toho ale upíjela kávu a

byla rozhodnutá, že se nebude pouštět do hádky, bez ohledu na to, kolik knoflíků matka stiskne.

Zaslechla, jak toasty vyskočily. Matka otevřela zásuvku, vzala si nůž a s rachotem ji zase zavřela.

Začala si mazat toast máslem.

„Už je ti lépe?“ zeptala se nakonec, aniž se otočila.

„Ano, díky.“

„Můžeš mi tedy už říct, co se děje? Nebo kde jsi byla?“ „Říkala jsem ti to, zdržela jsem se.“ Amanda se snažila o klidný tón.

„Zkoušela jsem ti volat, ale dostala jsem se vždycky jen do hlasové schránky.“

„Asi došla baterka.“ Tahle lež ji napadla včera večer. Matka prostě byla hodně předvídatelná.

Evelyn vzala talíř. „Proto ses také neozvala Frankovi?“

„Včera jsem s ním mluvila, když přišel domů z práce.“ Amanda popadla ranní noviny a přelétla

titulky s hranou lhostejností.

„No, volal i sem.“

„A?“

„Překvapilo ho, že tu ještě nejsi.“ Matka popotáhla nosem. „Tvrdil, že pokud ví, odjela jsi ve dvě.“ „Musela jsem předtím ještě něco zařídit,“ namítla Amanda. Lhaní jí jde nějak snadno, pomyslela

si, ovšem na druhou stranu v tom má praxi.

„Dělal si starosti.“

Ne, byl opilý, opravila ji v duchu Amanda. A pochybuju, že si to bude pamatovat. Vstala a dolila si kávu. „Zavolám mu.“

Matka se posadila. „Včera jsem byla pozvaná na bridž.“

Tak o to jde, pomyslela si Amanda. Nebo aspoň částečně. Matka byla na bridži závislá a hrála s

jednou dámskou partou už asi třicet let. „Měla jsi jít.“

„Nemohla jsem, protože jsem věděla, že přijedeš, a myslela jsem, že spolu povečeříme.“ Matka

seděla strnule. „Musela mě nahradit Eugenie Wilcoxová.“

Eugenie Wilcoxová bydlela opodál ve stejné ulici v dalším historickém sídle, stejně nádherném

jako Evelynino. Ačkoli údajně byly přítelkyně, matka se s Eugenií znala celý život, vždycky mezi

nimi existovala nevyřčená rivalita, která zahrnovala soupeření v tom, kdo má hezčí dům, zahradu a

všechno ostatní, včetně toho, která z nich umí upéct lepší červený sametový dort.

„Promiň, mami,“ omluvila se Amanda a zase se posadila. „Měla jsem ti zavolat dřív.“

„Eugenie především nic neví o licitaci, což celou hru zkazilo. Už mi volala Martha Ann a

stěžovala si. Nicméně jsem se jí zmínila, že jsi přijela, a ona nás nakonec dnes pozvala na večeři.“

Amanda se zamračila a odložila šálek. „Neslíbilas jí, doufám, že přijdeme?“

„Pochopitelně že ano.“

Amandě v mysli bleskla vzpomínka na Dawsona. „Nevím, jestli budu mít čas,“ začala

improvizovat. „Možná se bude večer držet stráž u rakve.“

„Jak možná? Bude, nebo nebude.“

„No, nejsem si ještě jistá. Když mi advokát volal, neřekl mi k pohřbu žádné podrobnosti.“

„To je poněkud zvláštní, nemyslíš? Že by ti nic neřekl?“

Možná, říkala si v duchu Amanda. Ale o nic zvláštnější než večeře nachystaná Tuckem pro mě a

Dawsona včera večer. „Jsem si jistá, že jen plní Tuckova přání.“

Při zmínce o Tuckovi si její matka sáhla na krk na perlový náhrdelník. Amanda si nevzpomínala,

že by vyšla z ložnice bez make-upu a šperků, a dnešek nebyl výjimkou. Evelyn Collierová vždy

ztělesňovala starého jižanského ducha a nepochybně v tom bude pokračovat do smrti.

„Stejně nechápu, proč jsi sem kvůli tomu musela jezdit. Vždyť jsi toho člověka ani pořádně

neznala.“ „Ale znala, mami.“

„Před lety. Samozřejmě něco jiného by bylo, kdybys stále žila tady. To bych tomu možná

rozuměla. Ale takhle jsi neměla důvod jezdit sem jen kvůli tomu.“

„Přijela jsem, abych mu vyjádřila úctu.“

„Neměl právě nejlepší pověst, víš. Hodně lidí ho považovalo za blázna. A co mám asi povědět

svým přítelkyním?“

„Nevím, proč jim musíš něco říkat.“

„Protože se mě zeptají, z jakého důvodu jsi přijela.“

„Proč?“

„Protože se o tebe zajímají.“

Amanda v matčině hlase zaslechla něco, čemu nerozuměla. Přilila si smetanu do kávy a snažila se

tomu přijít na kloub. „Neuvědomila jsem si, že jsem žhavým tématem hovorů,“ poznamenala.

„Když se zamyslíš, není to zas takové překvapení. Málokdy s sebou bereš Franka a děti. Není

divu, že jim to připadá podivné.“

„Tohle jsme už probraly,“ namítla Amanda a neskrývala podráždění. „Frank pracuje a děti jsou

ve škole, ale to neznamená, že já nemůžu přijet. To občas dcery dělají. Že přijedou navštívit matku.“

„A občas se s ní vůbec neuvidí. To jim právě připadá nejpodivnější, když už chceš znát pravdu.“

„O čem to mluvíš?“ Amanda přimhouřila oči.

„Mluvím o tom, že přijedeš do Orientalu, když víš, že tady nebudu. A že bydlíš v mém domě, aniž

bys mi to oznámila.“ Matka se nenamáhala maskovat nevraživost. „Neuvědomila sis, že o tom vím,

viď? Třeba vloni, když jsem byla na okružní plavbě. Nebo když jsem předloni jela do Charlestonu

ke své sestře. Tohle je malé město, Amando. Viděli tě. Moje přítelkyně tě viděly. Opravdu nechápu,

proč sis myslela, že na to nepřijdu.“

„Mami…“

„Nech toho,“ zarazila ji matka a zvedla ruku s dokonalou manikúrou. „Vím dobře, proč jsi přijela. Možná jsem stará, ale to neznamená, že jsem senilní. Proč jinak bys jezdila na pohřeb? Je jasné, že jsi tady, abys ho viděla. A tak to bylo pokaždé, když jsi mi tvrdila, že jdeš nakupovat, nemám pravdu? Nebo že jdeš s kamarádkou na pláž. Celou dobu jsi mi lhala.“

Amanda sklopila zrak a nic neříkala. Vlastně ani neměla co. V tichu zaslechla povzdech. Když

matka zase promluvila, neznělo to už tak útočně.

„A víš co? Já jsem kvůli tobě taky lhala, Amando, a už mě to unavuje. Ale jsem stále tvoje matka

a můžeš si se mnou promluvit.“

„Ano, mami.“ Ve svém hlase zaslechla ozvěnu vzpurného mládí a nenáviděla se za to.

„Je snad něco s dětmi, o čem bych měla vědět?“

„Ne, děti jsou skvělé.“

„Takže jde o Franka?“

Amanda otočila ouškem šálku na druhou stranu.

„Chceš o tom mluvit?“

„Ne,“ pronesla Amanda mdlým hlasem.

„Můžu s tím já něco udělat?“ „Ne,“ odpověděla znovu. „A co se děje s tebou, Amando?“ Kdovíproč si Amanda po této otázce vzpomněla na Dawsona a na chvíli se ocitla zase v Tuckově kuchyni na výsluní Dawsonovy pozornosti. A hned si uvědomila, že si nepřeje nic jiného, než ho zase vidět, bez ohledu na následky. „Já nevím,“ zašeptala konečně. „Kéž bych to věděla, ale nevím.“ Když Amanda odešla nahoru, aby se osprchovala, stála Evelyn Collierová na zadní verandě a hleděla na slabý opar vznášející se nad řekou. Tohle obvykle bývala její oblíbená denní doba, už od dětství. Tehdy nebydlela u řeky, ale u mlýna, který patřil jejímu otci. O víkendech však chodívali k mostu, kde někdy i hodiny sedávala a sledovala, jak slunce postupně mlhu rozptýlilo. Harvey věděl, že si vždycky přála žít u řeky, a proto pár měsíců po svatbě koupil tenhle dům. Samozřejmě, od svého otce ho dostal za pakatel, tehdy Collierové vlastnili spoustu majetku, takže to pro něj neznamenalo zas takový výdaj, ale to nebylo důležité. Podstatné bylo, že ho to napadlo, a Evelyn si přála, aby tu ještě byl. I kdyby jen proto, aby si s ním mohla promluvit o Amandě. Kdo pro všechno na světě věděl, co to s ní teď je? Na druhou stranu je pravda, že Amanda měla vždycky tajemství, už jako děvče. Měla vlastní názory a od chvíle, kdy se naučila chodit, byla vzpurná jako vzpříčené dveře za vlhkého letního dne. Jestliže jí matka řekla, aby nikam nechodila, Amanda při první příležitosti utekla. Jestliže ji požádala, aby se hezky oblékla, Amanda přiskotačila dolů v něčem, co vyhrabala na dně skříně. V dětství se jim jakžtakž dařilo udržovat ji v patřičných mezích. Vždyť byla Collierová a lidé měli svá očekávání. Ale jakmile začala dospívat? Bůh jim byl svědkem, že se chovala, jako kdyby do ní vjel ďábel. Nejdřív Dawson Cole, Cole!, potom lži, útěky, věčná náladovost a prostořeké odpovědi, kdykoli se snažila dceru umoudřit. Evelyn začaly doopravdy šedivět vlasy ze stresu, a ačkoli Amanda to netušila, asi by ty hrozné roky nepřežila bez vydatné podpory bourbonu.

Jakmile ji však dostali z Coleova vlivu a odešla na vysokou, situace se zlepšovala. Následovalo

několik klidných let a potom samozřejmě přišla radost z vnoučat. Smutek nad tou malou holčičkou,

sotva batoletem a tak roztomilým stvořením. Ale Bůh nikomu neslibuje život bez soužení. Sama zažila potrat rok před narozením Amandy. Přesto ji potěšilo, že se Amanda po přiměřené době zase dostala do sedla, Bůh ví, že rodina ji potřebovala, a dokonce se pustila do pozoruhodné charitativní práce. Evelyn by sice uvítala něco poněkud méně náročného, třeba nějakou neziskovku,

avšak nemocnice při Dukeově univerzitě byla vynikající instituce a jí nevadilo vyprávět

přítelkyním o charitativních akcích, které Amanda pořádala, nebo o dobrovolnické činnosti.

Poslední dobou se však zdálo, že Amanda zase jede ve starých kolejích, lže jako v dospívání!

Ano, nikdy si nebyly příliš blízké a Evelyn se dávno smířila s tím, že si nejspíš ani blízké nebudou. To, že matky a dcery jsou nejlepší kamarádky, je jen mýtus. Kromě toho přátelství je mnohem méně důležité než rodina. Přátelé přicházejí a odcházejí, rodina zůstává. Ne, opravdu neměly důvěrný vztah, avšak takové svěřování bývá často jen synonymem pro stížnosti a nářky, což je obvykle plýtvání časem. Život je složitý. Vždycky byl a vždycky bude, prostě to tak je, tak proč si stěžovat? Buď s tím něco uděláte, nebo neuděláte. Jak si kdo ustele, tak si lehne. Nepotřebovala mozek atomového vědce, aby poznala, že Amanda a Frank mají neshody. Poslední roky Franka moc nevídala, protože Amanda obvykle přijela sama. A Evelyn si dobře vzpomínala, že měl až příliš rád pivo. Na druhou stranu i Amandin otec měl v lásce bourbon a žádné manželství není úplně bez mráčku. Byla doba, kdy se na Harveyho sotva mohla podívat, natož aby s ním chtěla žít. Kdyby se jí Amanda zeptala, musela by to přiznat, ale zároveň by dceři připomněla, že všude je chleba o dvou kůrkách. Mladá generace nechápala, že aby něco rostlo, musíte to zalévat. Tudíž i Amanda a Frank musí začít kropit, jestli chtějí, aby se něco změnilo. Jenže Amanda se jí nezeptala.

Což byla škoda, protože Evelyn by ji upozornila, že jen komplikuje už tak složité manželství, a

lhaní na tom mělo svůj podíl. Protože Amanda lhala matce, nebylo těžké odhadnout, že lže i Frankovi. A jakmile jednou začnete, kde to skončí? Evelyn si nebyla jistá, ale Amanda rozhodně vypadala zmateně a lidé dělají chyby, když jsou zmatení. A to pochopitelně znamená, že tento víkend bude muset být obzvlášť bdělá, ať už se to Amandě líbí, nebo ne.

Dawson se vrátil.

Ted Cole stál na schodech před vchodem dřevěné chaty, kouřil a tupě zíral na stromy, kterým vždycky když chlapi přišli z lovu, říkával masové. Na prohnutých větvích visel párek zdechlých jelenů, stažených a vykuchaných, kolem poletovaly mouchy a lezly po mase, zatímco v prachu pod zvířaty se válely vnitřnosti. Hnijící torza se v ranním větru lehce otáčela. Ted znova dlouze potáhl z cigarety. Viděl Dawsona a věděl, že Abee ho viděl taky. Ale Abee mu lhal, což ho vytočilo skoro stejně jako Dawsonovo troufalé zjevení se ve městě.

Bratr Abee ho začínal pomalu unavovat. Tím, jak mu pořád poroučel, jak se staral, kam jdou rodinné peníze. Blíží se chvíle, kdy by se starý Abee mohl ocitnout tváří v tvář opačnému konci revolveru. Jeho drahý bratříček nedávno pěkně narazil. Ten chlápek s boxerem ho málem zabil, což by se před pár lety nemohlo stát. A nestalo by se to, kdyby s ním byl Ted, jenže Abee mu neřekl, co má v plánu, což byla další známka toho, že začíná být neopatrný. Ta jeho nová holka mu zamotala hlavu, Candy nebo Cammie nebo jak se ksakru jmenuje. Jo, má pěknou tvářičku i tělo, takže by Tedovi nebylo proti mysli si ho trochu prohlídnout, jenže byla to ženská a pravidlo zní jasně: Něco od nich chceš, dostaneš to, a jestli se naštvou nebo jsou na tebe drzé, ukážeš jim, že tudy cesta

nevede. Někdy to vyžaduje pár lekcí, ale nakonec všechny ženské přijdou k rozumu. Na to zřejmě Abee zapomněl. A lhal mu, přímo do očí. Ted odhodil nedopalek a pomyslel si, že brzy si to nepochybně budou muset s Abeem vyříkat. Ale nejdřív to nejdůležitější: Dawson. Na tohle čekal dlouho. Kvůli Dawsonovi má nos nakřivo a zadrátovanou čelist. To Dawson ho zesměšnil a zničil devět let jeho života. Nikomu neprojde, aby s ním takhle zametl. Nikomu. Ani Dawsonovi, ani Abeemu. Nikomu.

Kromě toho se na tuhle chvíli hezky dlouho těšil. Ted se otočil a zašel dovnitř. Chata byla postavená na přelomu století a jediná žárovka u stropu jen stěží rozrážela tmu. Na rozhrkaném gauči před televizí trůnila Tina, jeho tříletá dcera, a sledovala nějakou pohádku. Ella kolem prošla beze slova. V kuchyni stála umaštěná pánev od slaniny a Ella začala krmit mimino, které sedělo ve vysoké židličce, ječelo a pusu mělo zamazanou něčím žlutým a lepkavým. Elle bylo dvacet, měla úzké boky, husté hnědé vlasy a vějíř pih na tvářích. Její šaty jen sotva zakrývaly vystouplé břicho. Byla v sedmém měsíci a unavená. Pořád byla unavená.

Ted popadl klíče a Ella se otočila.

„Někam jedeš?“

„Nestrkej nos do mejch věcí,“ odsekl. Když se odvrátila, poplácal mimino po hlavě a zamířil do

ložnice. Vytáhl revolver, který schovával pod polštářem, zastrčil si ho za pas a měl příjemný pocit,

jako by všechno na světě klapalo.

Bylo načase jednou provždy tuhle záležitost vyřešit.

Když Dawson doběhl zpátky do penzionu, někteří hosté upíjeli kávu v salonu a četli čerstvé

vydání USA Today . Na schodech cestou do svého pokoje ucítil z kuchyně vůni slaniny a vajíček.

Osprchoval se, hodil na sebe džíny a košili s krátkým rukávem a sešel dolů na snídani.

Většina hostů už byla po jídle, takže snídal sám. Ani po běhu neměl příliš hlad, ale majitelka,

žena kolem šedesátky jménem Alice Russellová, která se do Orientalu přistěhovala před osmi lety,

když odcházela na odpočinek, mu přinesla plný talíř a Dawson měl pocit, že by ji zklamal, kdyby

vše nesnědl. Působila babičkovsky, s tou zástěrou a v kostkovaných domácích šatech.

U jídla mu vyprávěla, že se s manželem do Orientalu přestěhovali na důchod jako mnozí další

kvůli plachtění. Manžel se nicméně začínal nudit, a tak nakonec před pár lety koupili tento penzion.

Oslovovala ho překvapivě pane Cole a nedala najevo, že by věděla, o koho jde, i když se zmínil, že

ve městě vyrostl. Zjevně se tady ještě nevyznala.

Ovšem jeho rodina tu stále žila. Před obchodem zahlédl Abeeho, a jakmile zahnul za roh, zaběhl

mezi domy a zamířil zpátky do penzionu. Pokud možno se vyhýbal hlavní silnici. Ze všeho nejméně

stál o nějaký konflikt s rodinou, obzvlášť s Tedem a Abeem, ovšem měl znepokojivý pocit, že to

jen tak neprojde.

Něco však musel přesto vyřídit. Jakmile dojedl, vzal kytici, kterou objednal ještě z Louisiany a nechal si ji poslat do penzionu, a nasedl do pronajatého vozu. Cestou upřeně sledoval zpětné zrcátko a ujišťoval se, že ho nikdo nesleduje. Na hřbitově prokličkoval mezi známými náhrobními kameny až ke hrobu doktora Davida Bonnera.

Jak doufal, hřbitov byl opuštěný. Položil kytici k náhrobnímu kameni a odříkal krátkou modlitbu

za jeho rodinu. Zdržel se jen pár minut a vrátil se do penzionu. Když vystupoval z vozu, vzhlédl.

Modrá obloha se táhla až k horizontu a postupně se oteplovalo. Pomyslel si, že takové krásné ráno by se nemělo promarnit, a rozhodl se, že se projde. Slunce se třpytilo ve vodách řeky Neusy a Dawson si nasadil sluneční brýle. Přešel ulici a zkoumal okolí. Třebaže obchody měly otevřeno, chodníky zatím zely prázdnotou, a tak si říkal, jak se vůbec obchody mohou udržet. Pohlédl na hodinky a zjistil, že do začátku schůzky zbývá ještě půl hodiny. Když tudy ráno běžel, zahlédl nedaleko kavárnu, a ačkoli na další kávu neměl chuť, nezaškodila by sklenice vody. Došel ke kavárně a ucítil závan vzduchu, protože se dveře otevřely. Sledoval, kdo vyjde, a téměř okamžitě se začal usmívat.

Amanda stála u pultu v kavárně a dávala si smetanu a cukr do etiopské kávy. Kavárna sídlila v bývalém domku s výhledem na přístav, nabízela asi dvacet různých druhů kávy a výborné pečivo a Amanda sem při návštěvách Orientalu vždy ráda zašla. Podobně jako U Irvina se i tady scházeli místní, aby se dozvěděli, co se ve městě děje. Za sebou slyšela hovor. Ačkoli ranní nával dávno pominul, sedělo tu víc lidí, než čekala. Od chvíle, kdy vešla, se ta přibližně dvacetiletá dívka za pultem nezastavila.

Kávu potřebovala. Po ranním dohadování s matkou cítila apatii. Když se sprchovala, napadlo ji, že se do kuchyně vrátí a pokusí se s matkou normálně promluvit. Ale když se otírala ručníkem, rozmyslela si to. Třebaže vždycky doufala, že se z Evelyn vyklube soucitná chápavá matka, po které často toužila, celkem snadno si uměla představit ten vyděšený zklamaný výraz, kdyby zaslechla Dawsonovo jméno. Pak by následovala přednáška, stejné rozhořčené kázání, jakými Amandu zahrnovala v dospívání. Matka koneckonců uznávala staromódní hodnoty. Rozhodnutí byla dobrá, nebo špatná, volba správná, nebo nesprávná a určité hranice nesmějí být překročeny. Existovaly jisté zásady, o nichž se nesmělo diskutovat, obzvlášť když šlo o rodinu. Amanda pravidla znala, věděla, v co její matka věří. Evelyn kladla důraz na zodpovědnost, věřila, že každé rozhodnutí má své následky, a měla málo pochopení pro fňukání. Amanda si uvědomovala, že to není vždycky na škodu. Uplatnila něco z matčiny filozofie na své děti a věděla, že jsou díky tomu lepší. Rozdíl spočíval v tom, že její matka si vždy byla vším jistá. Sama sebou i svými rozhodnutími. Jako kdyby život byl píseň, ona musela jen pochodovat do rytmu a vše vyjde. Amanda si často říkala, že její matka ničeho nelituje. Jenže Amanda taková nebyla. A nemohla matce zapomenout, jak necitelně tehdy zareagovala na Beinu nemoc a posléze i vnuččinu smrt. Vyjádřila soustrast, pochopitelně, a starala se o Jareda a Lynn. Dokonce po pohřbu jednou nebo dvakrát uvařila. Amanda však vůbec nechápala ten stoický klid, s nímž matka celou situaci přijala, a nemohla strávit kázání, které jí matka uštědřila tři měsíce po Beině smrti, že se má „přestat litovat“ a „zase vyskočit do sedla“. Jako kdyby ztráta dcery nebyla o nic horší než rozchod s klukem. Ještě dnes v ní vřel vztek, když si na to vzpomněla, a občas přemýšlela, zda je matka vůbec schopná soucitu. Vydechla a připomněla si, že matčin svět je odlišný od jejího. Matka nikdy nestudovala, nebydlela jinde než v Orientalu, a to nejspíš sehrálo svou roli. Přijímala věci, protože neměla s čím srovnávat. A rodina ji vždy milovala, což ovšem matka při Amandině výchově neopakovala. Ale kdo ví? Stoprocentně však Amanda věděla, že svěřit se matce by vedlo k dalším sporům, a na to teď právě nebyla připravená. Když zavírala kelímek s kávou víčkem, zazvonil jí mobil. Volala Lynn. Amanda vyšla ven a přijala hovor. Pár minut si povídaly. Potom Amanda zavolala Jaredovi, probudila ho a poslouchala, jak ospale mumlá. Než zavěsil, řekl, že se těší, až se v neděli zase uvidí. Ráda by si popovídala i s Annette, ale utěšovala se tím, že si dcera pobyt v táboře jistojistě užívá. Po krátkém váhání zavolala Frankovi do práce. Dřív to nestihla, navzdory tomu, co namluvila matce. Jako obvykle musela počkat, až bude mít chvilku mezi pacienty. „No ahoj,“ pozdravil ji. Z hovoru pochopila, že si včerejší telefonát s Evelyn nepamatuje. Nicméně zdálo se, že ji rád slyší. Vyptával se na matku a Amanda mu oznámila, že půjdou na večeři. On jí prozradil, že v neděli dopoledne má v plánu jít s kamarádem Rogerem na golf a potom se možná v klubu budou dívat na baseball. Zkušenosti jí napověděly, že tyhle aktivity s sebou nevyhnutelně nesou i hodně popíjení, ale snažila se ovládnout zlost, protože věděla, že ničemu neposlouží, když ho naštve. Frank se zeptal na pohřeb a co ještě bude dělat. Amanda sice odpověděla po pravdě, ještě to nevěděla, přišlo jí však normální, že se nezmínila o Dawsonovi. Frank si zřejmě ničeho nevšiml, ovšem když hovor skončil, cítila Amanda nepříjemné provinilé mrazení. Když se k tomu přidal vztek, připadala si nezvykle nesvá. Dawson čekal ve stínu magnolie, dokud Amanda nestrčila telefon opět do kabelky. Napadlo ho, že z ní čiší jakýsi neklid, ale když si upravila popruh kabelky na rameni, usadil se jí na tváři zase nerozluštitelný výraz.

Měla také džíny, a když se k ní blížil, povšiml si, jak jí tyrkysová halenka zdůrazňuje barvu očí. V

zamyšlení se chystala odejít, když ho poznala.

„Ahoj,“ pozdravila a usmála se. „Nečekala jsem tě tady.“

Dawson vystoupil na předzahrádku a sledoval, jak si přejela rukou po úhledném ohonu. „Chtěl

jsem si před schůzkou koupit vodu.“

„Kávu ne?“ Amanda ukázala rukou za sebe. „Tady mají nejlepší ve městě.“

„Měl jsem kávu u snídaně.“

„Byl jsi U Irvina? Tuck to tam vždycky vynášel do nebes.“

„Ne. Najedl jsem se v penzionu, kde bydlím. Snídaně je v ceně a Alice měla vše připravené.

„Alice?“

„To je jen jedna modelka, která čirou náhodou vlastní ten podnik. Nemáš důvod žárlit.“

Amanda se rozesmála. „Jo, jasně. Jak se vede?“

„Dobře. Hezky jsem si zaběhal a přitom jsem měl možnost si prohlédnout, co se tady změnilo.“

„A co ty na to?“

„Jako bych se ocitl v časové smyčce. Připadám si jako Michael J. Fox v Návratu do budoucnosti.“ „To patří ke kouzlu Orientalu. Když jsi tady, snadno se předstírá, že okolní svět neexistuje a tvoje potíže prostě odletí.“

„To je jak reklama pro Obchodní komoru.“ „To je zase moje kouzlo.“

„Kromě spousty dalších, nepochybně.“ Když to říkal, zase ji zaskočil ten jeho upřený pohled. Nebyla zvyklá, aby ji někdo takhle podrobně zkoumal, naopak si spíš připadala doslova neviditelná při každodenních obehraných činnostech. Než se stačila rozpovídat, že je plachá, pokývl Dawson hlavou ke dveřím. „Zajdu si pro tu vodu, jestli ti to nevadí.“

Vešel dovnitř a Amanda si ze svého výhodného postavení všimla, jak se ta hezká dvacetiletá pokladní snaží na něj nezírat. Když došel k chladicímu boxu, dívka se zkontrolovala v zrcadle za pultem a pak ho s přátelským úsměvem pozdravila u pokladny. Amanda se rychle odvrátila, aby ji nepřistihl, že se dívá. Za minutku se zase vynořil z kavárny a ještě se snažil ukončit hovor s pokladní. Amanda zachovala kamenný výraz a oba v mlčenlivé shodě sešli z malé terasy a loudali se k místu, odkud byl lepší výhled na přístav. „Ta slečna v kavárně s tebou flirtovala,“ poznamenala Amanda. „Jen se chovala přátelsky.“

„Bylo to jasné.“

Dawson pokrčil rameny a odšrouboval uzávěr lahve. „Vůbec jsem si nevšiml.“

„Jak je to možné?“

„Myslel jsem na něco jiného.“

Podle jeho tónu poznala, že jde o něco víc. Čekala. Zamžoural na řadu lodí pohupujících se v

přístavu.

„Dneska ráno jsem viděl Abeeho,“ svěřil se nakonec. „Když jsem byl běhat.“

Amanda ztuhla. „Byl to určitě on?“

„Je to můj bratranec, nepamatuješ si?“

„A co se stalo?“ „Nic.“

„Tak to je dobře, ne?“

„Ještě nevím.“

Amanda pocítila napětí. „Co tím myslíš?“

Neodpověděl hned. Místo toho se napil vody a Amanda přímo vnímala, jak mu mozek pracuje.

„Tím myslím, že se budu držet co nejvíc stranou. Ale jinak se s tím musím nějak vypořádat.“

„Třeba nic neudělají.“

„Možná,“ připustil. „Zatím se nic neděje.“ Zase lahev zašrouboval a změnil téma. „Co myslíš, že

nám pan Tanner poví? V telefonu byl pěkně tajnůstkářský. Nesdělil mi ani žádné podrobnosti o

pohřbu.“

„Mně taky ne. Dneska jsem o tom mluvila i s matkou.“

„Jo? A jak se matce vede?“

„Trošku ji rozladilo, že včera večer zmeškala bridž. Aby to napravila, byla tak laskavá, že mě

přinutila jít dnes na večeři k jedněm známým.“

Dawson se usmál. „Takže… až do večera máš volno?“

„Proč? Co máš v plánu?“

„Nevím. Nejdřív zjistíme, co má na srdci pan Tanner. Což mi připomíná, že bychom měli raději

jít. Jeho kancelář je blok odtud.“

Amanda zaklapla víčko na kelímku a vydali se po chodníku z jednoho stínu do dalšího.

„Pamatuješ, jak ses mě zeptal, jestli mi můžeš koupit zmrzlinu?“ zeptala se. „Tehdy poprvé?“

„Pamatuju si, jak jsem se divil, když jsi souhlasila.“

Jeho poznámku přešla. „Vzal jsi mě do bufetu se staromódní fontánkou a dlouhatánským pultem

a oba jsme si dali zmrzlinu s horkou polevou. Dodneška jsem lepší zmrzlinu nikde nejedla. Nechápu, že to tam zbourali.“

„Kdy to vlastně bylo?“

„Nevím. Asi před šesti nebo sedmi roky. Jednoho dne, když jsem přijela, byl dům prostě pryč.

Bylo mi smutno. Chodívala jsem tam s dětmi.“

Dawson se pokoušel představit si ji, jak sedí s dětmi ve starém bufetu, jenže k nim nedokázal

přiřadit žádné obličeje. Podobají se Amandě nebo jsou po otci? Mají její oheň, laskavé srdce?

„Myslíš, že by se tady tvým dětem líbilo, kdyby tu vyrůstaly?“

„Když byly malé, určitě ano. Tohle je krásné město se spoustou míst na hraní. Ale ve starším

věku by jim to tu nejspíš připadalo dost omezené.“

„Jako tobě?“

„Ano, jako mně,“ přitakala. „Nemohla jsem se dočkat, až odtud odejdu. Nevím, jestli si

vzpomínáš, ale hlásila jsem se na Newyorskou univerzitu i do Bostonu, jen abych mohla bydlet v

opravdickém velkoměstě.“

„Jak bych mohl zapomenout? Všechny byly tak daleko.“

„No… můj táta studoval na Dukeově univerzitě. Když jsem vyrůstala, pořád jsme o ní doma

mluvili, sledovala jsem v televizi univerzitní basket. Nejspíš bylo předem vepsáno ve hvězdách, že

když mě vezmou, půjdu právě tam. A nakonec to byla správná volba, protože ta škola je skvělá,

poznala jsem tam spoustu přátel a dospěla. Kromě toho ani nevím, jestli by se mi líbilo v New

Yorku nebo Bostonu. Jsem srdcem holka z malého města. Mám ráda cvrlikání cvrčků před spaním.“

„Tak to by se ti líbilo v Louisianě. To je hlavní město hmyzího světa.“

Amanda se usmála a upila kávu. „Vzpomínáš, jak jsme jeli na pobřeží, když se blížil hurikán

Diana? Jak jsem tě prosila, abys mě tam zavezl, a tys mi to rozmlouval?“

„Myslel jsem, že ses zbláznila.“

„Ale nakonec jsi mě tam dovezl. Protože jsem chtěla. Sotva jsme se dostali z auta, jak foukal vítr,

a oceán byl tak… bouřlivý. Po celém horizontu se táhly napěněné vlny a ty jsi mě držel a

přemlouval, abych se vrátila do auta.“

„Nechtěl jsem, aby se ti něco stalo.“

„Bývají takové bouře na ropné plošině?“

„Ne tak často, jak si myslíš. A když už se ocitneme v předpokládané trase, obvykle nás

evakuujou.“ „Obvykle?“

Dawson pokrčil rameny. „Meteorologové se občas spletou. Už jsem zažil okraj hurikánů, což je nepříjemné. Jsi opravdu vydaná na milost počasí a jen si prostě musíš někde sednout na bobek, když se plošina naklání, a uvědomuješ si, že tě nikdo nepřijde zachránit, jestli se převrhne. Viděl jsem pár chlapů, co to nezvládli.“

„Já bych asi byla jako oni.“

„Když se blížila Diana, byla jsi v pohodě,“ připomněl jí.

„Protože jsi tam byl se mnou.“ Amanda zpomalila. Říkala to vážným tónem. „Věděla jsem, že bys

nedovolil, aby se mi něco stalo. S tebou jsem se vždycky cítila v bezpečí.“

„I tenkrát, když k Tuckovi přišel můj táta s bratranci? Pro peníze?“

„Jo,“ přitakala. „I tenkrát. Mě tvoje rodina nikdy neobtěžovala.“

„Tos měla štěstí.“

„Nevím. Když jsme spolu chodili, párkrát jsem potkala Abeeho nebo Teda ve městě a sem tam i

tvého tátu. Pokaždé se tak trochu uculovali, ale nikdy jsem z nich nebyla nervózní. A později, když

jsem sem jezdívala na prázdniny, potom co Teda někam poslali pryč, Abee a tvůj táta udržovali

odstup. Myslím, že věděli, co bys udělal, kdyby se mi někdy něco stalo.“ Teď se úplně zastavila ve

stínu stromu a pohlédla na Dawsona. „Takže ne, nikdy jsem se jich nebála. Ani jednou. Protože jsem

měla tebe.“

„Přeceňuješ mě.“

„Vážně? Chceš říct, že bys je nechal, aby mi ublížili?“

Nemusel odpovídat. Poznala z výrazu na jeho tváři, že se neplete.

„Víš přece, že se tě vždycky báli. Dokonce i Ted. Protože tě znali stejně dobře jako já.“

„Ty ses mě bála?“

„Tak jsem to nemyslela,“ namítla. „Věděla jsem, že mě miluješ a že bys pro mě udělal cokoli. A

proto tak bolelo, když jsi to skončil. Protože jsem už tenkrát věděla, jak výjimečná naše láska je.

Takovou zažijou jen ti nejšťastnější.“

Dawson na okamžik jako by ztratil řeč. „Mrzí mě to,“ vysoukal ze sebe nakonec.

„Mě taky,“ opáčila a nenamáhala se skrýt dávný smutek. „Já jsem patřila k těm šťastlivcům,

pamatuješ?“

Když Dawson a Amanda přišli do kanceláře Morgana Tannera, usadili se v malé recepci s ošoupanými parketami, stolky zavalenými stohy starých časopisů a s prodřenými čalouněnými židlemi. Recepční, která vypadala, že má už pár let nárok na důchod, si četla nějaký románek. Na druhou stranu, nic moc jiného na práci neměla. Za deset minut, kdy čekali, ani jednou nezazvonil telefon.

Konečně se dveře otevřely a v nich se objevil postarší muž v pomačkaném obleku a s bělostnou kšticí, který měl místo obočí šedivé roští. Kývl na ně, aby vešli. „Vy budete Amanda Ridleyová a Dawson Cole, že ano?“ Potřásli si rukama. „Morgan Tanner, těší mě, přijměte moji hlubokou soustrast. Vím, že to musí být těžké.“ „Děkuju,“ odpověděla Amanda. Dawson jen přikývl. Tanner je uvedl ke dvěma koženým židlím s vysokými opěradly. „Posaďte se, prosím. Nemělo by to trvat dlouho.“

Tannerova kancelář se vůbec nepodobala recepci. V mahagonových policích byly úhledně

seřazené stovky právnických publikací a okna vedla na ulici. Na honosném starožitném stole s

ozdobnými lištami na krajích stála zřejmě lampa od Tiffanyho se stínítkem z barevného skla.

Uprostřed trůnila dóza z ořechového dřeva.

„Omlouvám se, že jste museli čekat. Zdržel jsem se telefonátem, ještě jsem řešil nějaké detaily.“

Obcházel stůl a přitom stále mluvil. „Předpokládám, že vás zajímá, proč je kolem toho tolik

tajností, ale tak si to prostě Tuck přál. Byl dost neústupný a měl svoje představy.“ Prohlížel si je

zpod huňatého obočí. „Ale to vy, předpokládám, dávno víte.“

Amanda vrhla kradmý pohled na Dawsona, když Tanner usedl a sáhl po svazku ležícím na stole.

„Také oceňuji, že jste si to oba dokázali zařídit. Podle toho, co jsem od něj slyšel, vím, že Tuck by to ocenil také. Určitě jste už oba zvědaví, takže se do toho pustíme.“ Krátce se usmál a odhalil kupodivu rovné a bílé zuby. „Jak víte, Tuckovo tělo objevil v úterý ráno Rex Yarborough.“

„Kdo to je?“ zeptala se Amanda.

„Pošťák. Ukázalo se, že chodil Tucka kontrolovat pravidelně. Když zaklepal, nikdo se neozval.

Dveře byly nicméně odemčené, tak vešel a našel Tucka v posteli. Zavolal šerifovi. Závěr byl, že

nejde o trestný čin. Potom zavolal šerif mně.“

„Proč zrovna vám?“ chtěl vědět Dawson.

„Protože Tuck ho o to požádal. Oznámil šerifovu úřadu, že jsem vykonavatel jeho poslední vůle a

že mě mají kontaktovat, jakmile zemře.“

„To vypadá, že se smrtí počítal.“

„Myslím, že to vycítil,“ připustil Tanner. „Tuck Hostetler byl starý muž a bez obav čelil realitě

vyššího věku.“ Zavrtěl hlavou. „Jen doufám, že budu stejně odhodlaný, až se můj čas nachýlí.“

Amanda a Dawson si vyměnili pohledy, ale nic neřekli.

„Naléhal jsem na něj, aby vás oba seznámil se svými posledními přáními a záměry, ale chtěl to z

nějakého důvodu udržet v tajnosti. Neumím si to vysvětlit.“ Tanner mluvil téměř otcovským tónem.

„Taky dal jasně najevo, že mu na vás záleží.“ Dawson se narovnal. „Já vím, že to není důležité, ale odkud jste se vy dva znali?“ Tanner přikývl, jako kdyby takovou otázku očekával. „Seznámil jsem se s Tuckem před osmnácti lety, když jsem mu přivezl do opravy starého Forda Mustanga. Tehdy jsem byl partnerem velké firmy v Raleighu. Byl jsem lobbista, jestli chcete vědět pravdu. Dělal jsem hlavně pro zemědělství. Ale abych to zkrátil, zůstal jsem tady ve městě, protože jsem chtěl sledovat, jak opravy pokračujou. Znal jsem Tucka jen z doslechu a úplně jsem mu nedůvěřoval. Nakonec jsme se celkem sblížili a já jsem zjistil, že se mi tady líbí. Když jsem si za pár týdnů přijel pro vůz, Tuck mi nenaúčtoval tolik, kolik jsem čekal, a jeho práce mě udivila. Přeskočme patnáct let. Připadal jsem si vyhořelý a rozhodl jsem se, že odejdu do důchodu a přestěhuju se sem. Jenže to tak úplně nevyšlo. Asi po roce jsem si otevřel praxi. Nic velkého, hlavně poslední vůle a tu a tam uzavírám nějaké smlouvy na reality. Nepotřebuju pracovat, ale něčím se zabavit. A mojí ženě nic neudělá větší radost, než když na pár hodin týdně vypadnu z domu. Prostě jsem náhodou Tucka potkal jednou ráno U Irvina a řekl mu, že kdyby někdy něco potřeboval, jsem mu k dispozici. No a on potom v únoru k mému velkému překvapení nabídku využil.“ „Proč vy a ne…“ „Jiný advokát ve městě?“ dokončil Tanner otázku za Dawsona. „Měl jsem dojem, že chce někoho, kdo to tady moc nezná. Neoplýval velkou důvěrou ve vztah advokát-klient, třebaže jsem ho ujistil, že jde o absolutní diskrétnost. Ještě něco?“ Když Amanda zavrtěla hlavou, přitáhl si spis a nasadil brýle. „Takže začneme. Tuck mi dal instrukce, jak jeho poslední vůli vypořádat. Především si nepřál tradiční pohřeb. Místo toho mě pověřil, abych po jeho smrti zařídil kremaci, a podle svého přání byl Tuck Hostetler včera zpopelněn.“ Ukázal na dózu na svém stole, aby nebylo pochyb, že v ní je Tuckův popel. Amanda zbledla. „Ale my jsme včera přijeli.“ „Já vím. Požádal mě, abych to zařídil před vaším příjezdem.“ „Nechtěl, abychom tam byli?“ „Nechtěl tam mít nikoho.“ „Proč ne?“ „K tomu mohu říct pouze to, že si to tak výslovně přál. Ale kdybych si měl tipnout, zřejmě měl dojem, že by vás obtěžovalo, kdybyste museli něco zařizovat.“ Zvedl jeden list ze spisu a přidržel si ho před očima. „Řekl, a to cituji, neni nutný, aby se tim museli zabejvat.“ Tanner si sundal brýle

na čtení, opřel se zády a odhadoval jejich reakce.

„Jinými slovy, žádný pohřeb nebude?“ ujasňovala si Amanda.

„V tradičním slova smyslu ne.“

Amanda pohlédla na Dawsona a potom zase na Morgana Tannera. „Proč tedy chtěl, abychom

přijeli?“

„Poprosil mě, abych vás kontaktoval, protože doufal, že pro něj uděláte něco jiného, něco

důležitějšího. V podstatě si přál, abyste rozptýlili jeho popel na místě, které pro něj podle jeho slov

bylo velmi významné, na místě, které ani jeden z vás očividně zatím nenavštívil.“

Amandě trvalo jen chvilku, než hádanku rozluštila. „Chata u Vandemere?“

Tanner přikývl. „Přesně tak. Zítřek k tomu bude ideální, v jakoukoli hodinu. Samozřejmě, pokud

se vám ta představa nepozdává, mám se o to postarat sám. Stejně tam musím zajet.“

„Ne, zítřek se hodí,“ prohlásila Amanda.

Tanner vzal proužek papíru. „Tady je adresa a také jsem si dovolil vytisknout pokyny pro cestu.

Je to poněkud stranou, jak možná tušíte. A ještě jedna věc: požádal mě, abych vám dal tohle.“

Tanner vytáhl ze spisu tři zalepené obálky. „Na dvou z nich jsou vaše jména. Nejdřív ale máte

nahlas přečíst ten neoznačený list, ještě před obřadem.“

„Před obřadem?“ opakovala Amanda.

„Tím myslím před rozptylem popela,“ upřesnil advokát a podával jim pokyny a obálky. „A

pochopitelně můžete oba při tom promluvit, budete-li chtít.“

„Děkujeme,“ řekla Amanda a převzala listiny. Obálky byly nějak těžké, jakoby zatížené nějakým

tajemstvím. „Co s těmi zbylými?“

„Předpokládám, že ty si máte přečíst potom.“

„Předpokládáte?“

„K tomu mi Tuck nic dalšího nesdělil, jen to, že až si přečtete první dopis, budete vědět, kdy

otevřít ty další dva.“

Amanda obálky schovala do kabelky a snažila se strávit vše, co jim Morgan Tanner řekl. Dawson

se tvářil stejně zmateně.

Tanner znovu listoval spisem. „Nějaké otázky?“

„Nenaznačil, kde přesně chce, aby byl popel rozptýlen?“

„Ne.“

„Jak to poznáme, když jsme tam nikdy nebyli?“

„Položil jsem Tuckovi stejnou otázku, ale byl si zřejmě jistý, že budete vědět, co dělat.“ „Měl na mysli určitou hodinu?“ „Ne, i to nechal na vás. Nicméně neoblomně trval na tom, že to musí být soukromý obřad. Požádal mě, abych se například ujistil, že se informace o jeho smrti nedostane do novin, a to ani úmrtní oznámení. Nabyl jsem dojmu, že nechce, aby se kdokoli jiný kromě nás tří vůbec dozvěděl, že zemřel. A já jsem se jeho přání držel. Samozřejmě že navzdory mému úsilí na veřejnost něco prosáklo, ale chci, abyste věděli, že jsem dělal, co jsem mohl.“ „Neřekl proč?“ „Ne,“ odpověděl opět Tanner. „A já jsem se vlastně neptal. Došlo mi, že kdyby za mnou předem sám nepřišel, ani já bych to nezjistil.“ Podíval se vyčkávavě na Amandu a Dawsona, jestli budou následovat další otázky. Když oba mlčeli, položil vrchní list papíru do spisu. „Přejděme tedy k Tuckovu majetku. Jak oba víte, neměl žádné žijící příbuzné. Chápu, že vám ve chvíli smutku může připadat nepatřičné probírat jeho poslední vůli, avšak Tuck mě požádal, abych vás seznámil s jeho záměry, dokud tady budete oba. Souhlasíte?“ Když přikývli, pokračoval: „Tuckův majetek není zas tak bezvýznamný. Vlastnil poměrně rozlehlé pozemky a k tomu má na různých účtech uložené finanční prostředky. Ještě se probírám čísly, ale měli byste vědět toto: máte si vybrat cokoli z jeho osobního majetku, po čem toužíte, i kdyby to byla jen jediná věc. A jestliže by nastaly o něco spory, prostě chtěl, abyste je vyřešili, dokud tady budete. Já budu vyřizovat pozůstalost několik měsíců, ale ve zkratce to bude tak, že majetek se prodá a výtěžek dostane dětské onkologické centrum univerzitní nemocnice v Durhamu.“ Tanner se usmál na Amandu. „Myslel si, že byste to chtěla vědět.“ „Nevím, co na to mám říct.“ Amanda vycítila, že Dawson trochu zpozorněl. „Je to od něj tak velkorysé.“ Zaváhala, protože ji to dojalo víc, než chtěla přiznat. „Asi… zřejmě věděl, co to pro mě bude znamenat.“

Tanner přikývl, prolistoval nějaké papíry a nakonec je odložil. „To je vše, pokud vás ještě něco

nenapadá.“

Nic je nenapadlo. Rozloučili se, Amanda vstala a Dawson vzal ze stolu dřevěnou schránku. Tanner stál, ale nejevil snahu doprovodit je ke dveřím. Amanda šla za Dawsonem a všimla si, že se mračí.

Zastavil se, než došli ke dveřím, a otočil se.

„Pane Tannere?“ „Ano?“

„Něco by mě zajímalo.“

„Ano?“

„Říkal jste, že zítřek bude ideální.“

„Ano.“

„Mohl byste mi říct proč?“

Tanner posunul spis na kraj stolu. „Lituji, nemohl.“

„Co to mělo být?“ divila se Amanda.

Kráčeli k jejímu autu, které ještě stálo před kavárnou. Dawson místo odpovědi strčil ruku do

kapsy.

„Kde budeš obědvat?“

„Nemíníš odpovědět na moji otázku?“

„Nevím, co mám říct. Tanner mi taky neodpověděl.“

„Ale proč ses ho na to vůbec ptal?“

„Protože jsem zvědavý. Vždycky jsem byl zvědavý.“

Amanda přešla silnici. „Ne,“ namítla, „s tím nesouhlasím. Vždycky jsi bral všechno s téměř

stoickým klidem. Ale mně je jasné, oč ti jde.“

„A oč mi jde?“

„Snažíš se změnit téma.“

Nezapíral. Místo toho si posunul dózu pod paží. „Tys mi taky neodpověděla.“

„Na co?“

„Ptal jsem se, kde budeš obědvat. Protože jestli nemáš žádné plány, vím o jednom skvělém

místě.“

Amanda zaváhala a pomyslela na maloměstské pomluvy, ale Dawson ji jako obvykle odhalil.

„Věř mi, vím, kam jít.“

Za půl hodiny byli zase v Tuckově domě a seděli u řeky na dece, kterou Amanda vytáhla z

Tuckovy skříně. Cestou Dawson koupil pár baget a několik lahví vody.

„Jak jsi to uhodl?“ zeptala se bez okolků jako kdysi. Vedle Dawsona si připomněla, jaké to je,

když někdo uhodne vaše myšlenky, dřív než je vyřknete. V mládí stačil často letmý náznak nebo

nejnepatrnější gesto.

„Tvoje máma a všichni, které zná, bydlí pořád tady. Jsi vdaná a já jsem někdo z tvojí minulosti.

Nebylo tak těžké spočítat si, že by možná nebyl dobrý nápad, aby nás viděli spolu.“

Potěšilo ji to, ale když vytáhl bagety ze sáčku, stejně měla provinilý pocit. Namlouvala si, že

prostě jen obědvají, ale nebyla to úplně pravda a ona to dobře věděla.

Dawson si zřejmě ničeho nevšiml. „Krůtí nebo s kuřecím salátem?“ zeptal se a nabízel jí obě

bagety.

„To je jedno,“ odpověděla, ale pak si to rozmyslela. „S kuřecím salátem.“

Podal jí bagetu a lahev vody. Amanda se rozhlížela kolem a vychutnávala si ticho. Nad hlavami

jim pluly lehké mráčky a na kmeni dubu obrostlého tilandsiemi se honil párek veverek. Na druhé

straně zátoky se na kládě slunila želva. Amanda tady vyrostla, a přece jí to tu připadalo podivně cizí,

naprosto jiný svět, než v jakém žila nyní.

„Co si myslíš o té schůzce?“ zeptal se Dawson.

„Tanner mi přijde jako slušný člověk.“

„Co ty dopisy, které Tuck napsal? Napadá tě něco?“

„Vůbec nic.“

Dawson přikývl, rozbalil svoji bagetu a Amanda udělala totéž se svojí. „Tak dětská onkologie?“

Amanda pokývla a hned si vzpomněla na Beu. „Říkala jsem ti, že pomáhám v univerzitní

nemocnici. Pořádám pro ně charitativní akce.“

„Ano, ale nezmínila ses, na jakém oddělení pracuješ,“ připomněl jí Dawson. Zaslechla náznak

otázky a věděla, že čeká. Nepřítomně otáčela víčkem na lahvi.

„Měli jsme s Frankem ještě jednu dceru, tři roky po narození Lynn.“ Odmlčela se a sbírala sílu,

ale věděla, že když se svěří Dawsonovi, nebude cítit takovou bolest ani rozpaky, jako když o Bee

mluvila s někým jiným.

„Když jí bylo osmnáct měsíců, objevili jí nádor na mozku. Nedal se operovat a navzdory

všemožné snaze doktorů a personálu na dětské onkologii za půl roku zemřela.“ Zadívala se na

prastarou zátoku a cítila dobře známou, hluboce zakořeněnou bolest, smutek, o němž věděla, že

nikdy nepomine.

Dawson se natáhl a stiskl jí ruku. „Jak se jmenovala?“ zeptal se tiše.

„Bea.“

Dlouho ani jeden nepromluvil, bylo slyšet jen bublání vody a šustění listí. Amanda si nemyslela,

že je potřeba ještě něco říkat, a Dawson to ani nečekal. Věděla, že přesně chápe, jak jí je, a měla

dojem, že i on cítí bolest, i kdyby jen proto, že jí nemůže nijak pomoct.

Po obědě posbírali zbytky, složili deku a vydali se zase k domku. Dawson šel za Amandou dovnitř

a sledoval, jak zmizela za rohem, aby uklidila deku. Vypadala najednou nějak ostražitě, jako kdyby

se bála, že překročila jakousi nevyřčenou hranici. Dawson vzal z kredence skleničky a nalil ledový

čaj. Když se Amanda vrátila do kuchyně, jednu sklenici jí podal.

„Je ti něco?“ zeptal se.

„Ne, nic mi není.“

„Omlouvám se, že jsem tě rozrušil.“

„Nerozrušil,“ odmítla jeho obavy. „Prostě je pro mě pořád těžké o Bee mluvit. A taky je tohle

zatím… nečekaný víkend.“

„Pro mě taky,“ souhlasil Dawson. Opřel se zády o kuchyňskou linku. „Jak to chceš provést?“

„Co provést?“

„Projít dům. Abys viděla, jestli si něco chceš vzít.“

Amanda vydechla a doufala, že na ní nervozita není tolik vidět. „Nevím. Nějak mi to nepřipadá

správné.“

„To by nemělo. Tuck si přál, abychom na něj měli památku.“

„Já si ho budu pamatovat i tak.“

„Tak co bys řekla tomuhle? Tuck chce být něco víc než pouhá vzpomínka. Chce, abychom měli

kousek z tohoto místa, kousek jeho.“

Amanda upila čaje a uvědomovala si, že Dawson má nejspíš pravdu. Ale představa, že se přehrabuje Tuckovými věcmi, aby si vybrala nějaký suvenýr, byla prostě právě teď nesnesitelná.

„Co kdybychom to odložili? Souhlasíš?“

„Tak dobře. Až budeš připravená. Chceš si zatím sednout venku?“

Amanda přikývla, vyšla za ním na zadní verandu a každý se usadil do jednoho ze starých

Tuckových houpacích křesel. Dawson si položil skleničku na klín. „Představuju si, že tady takhle

trávili čas i Tuck s Clarou,“ poznamenal. „Jen tak seděli venku a pozorovali svět.“

„Asi ano.“

Otočil se k ní. „Jsem rád, že jsi za ním jezdila. Mrzelo mě, že je tu pořád tak sám.“

Amanda vnímala vlhký povrch zamlžené sklenice, kterou držela v ruce. „Víš, že vídal Claru? Po její smrti.“

Dawson se zamračil. „O čem to mluvíš?“

„Přísahal, že je tady s ním.“

Na okamžik se mu hlavou mihly vzpomínky na vlastní zážitky. „A ty myslíš, že ji viděl?“

„Jak jsem řekla. On ji viděl a mluvil s ní.“

Dawson přivřel oči. „Chceš mi tvrdit, že Tuck věřil na duchy?“

„Copak tobě to neřekl?“

„Nikdy se mnou o Claře nemluvil, tečka.“

Amanda vykulila oči. „Nikdy?“

„Řekl mi jenom její jméno.“

Tak Amanda odložila sklenici a začala mu vyprávět historky, které jí Tuck za ty roky svěřil. O

tom, jak ve dvanácti utekl ze školy a našel si práci u strýce v autoopravně. Jak poprvé Claru uviděl

v kostele, když mu bylo čtrnáct, a okamžitě věděl, že se s ní ožení. Jak se celá Tuckova rodina,

včetně strýce, v době krize přestěhovala na sever za prací a už se nevrátila. Popsala mu začátky

manželství s Clarou, včetně prvního potratu, a jak Tuck dřel na farmě Clařina otce a po nocích

stavěl tenhle domek. Prozradila mu, že Clara měla ještě dva další samovolné potraty po válce,

vylíčila mu, jak Tuck začal na začátku padesátých let opravovat auta, včetně cadillacu jistého

nadějného zpěváka jménem Elvis Presley. Nakonec mu pověděla o Clařině smrti a o tom, jak Tuck

mluvil s jejím duchem, a když skončila, Dawson dopil sklenici, hleděl do ní a nepochybně se snažil

přiřadit si tento příběh k muži, kterého znával.

„Nechápu, že ti nic z toho neřekl,“ divila se Amanda.

„Měl nejspíš svoje důvody. A tebe měl možná radši.“

„To pochybuju. Spíš to bude tím, že já jsem ho znala v pozdější době. Tys ho poznal, když se tím

ještě trápil.“

„Možná,“ připustil, ale neznělo to přesvědčeně.

Amanda pokračovala: „Byl jsi pro něj důležitý. Nakonec, nechal tě tady přece bydlet. Ne jednou,

dvakrát.“ Když Dawson konečně přikývl, ještě dodala: „Můžu se tě na něco zeptat?“

„Na cokoli.“

„ O čem jste si tedy vy dva povídali?“

„O autech. Motorech. Převodovkách. Občas o počasí.“

„To musela být jiskřivá konverzace,“ poznamenala vtipně.

„Ani si to neumíš představit. Ale tehdy jsem nebyl právě moc upovídaný.“

Naklonila se k němu jaksi odhodlaně. „No tak fajn. Teď víme oba něco o Tuckovi a ty víš něco o

mně. Ale já jsem se pořád nedozvěděla nic o tobě.“

„Ale ano. Vyprávěl jsem ti o sobě včera. Pracuju na ropné plošině. Bydlím na venkově. Jezdím

pořád stejným autem. Nechodím na rande.“

Amanda si zvolna přehodila stažené vlasy přes jedno rameno, byl to téměř smyslný pohyb.

„Pověz mi něco, co nevím,“ škemrala. „Co neví nikdo. Něco, co by mě překvapilo.“

„Nemám nic zajímavého.“

Zkoumavě se na něj zadívala. „Proč ti nevěřím?“

Protože jsem před tebou nikdy neuměl nic zatajit, pomyslel si Dawson. „No to nevím,“ odpověděl

nahlas.

Amanda se zamyslela. „Včera jsi říkal něco, co mě zaujalo.“ Když na ni upřel nechápavý pohled,

vysvětlila mu to: „Jak víš, že se Marilyn Bonnerová znovu nevdala?“

„Prostě to vím.“

„Pověděl ti to Tuck?“

„Ne.“

„Tak jak to víš?“

Dawson propletl prsty rukou a opřel se do křesla. Věděl, že když jí neodpoví, bude se ho vyptávat znova. Ani v tomhle se nezměnila. „Nejlepší asi bude, když začnu od začátku,“ povzdechl si. A vyprávěl jí o Bonnerových. Jak před lety navštívil Marilyn v rozpadajícím se domě, jak to měla její rodina těžké, takže jim začal anonymně posílat peníze, když ho pustili z vězení. A nakonec jí prozradil i to, že celé roky dostával od soukromého detektiva zprávy o tom, jak se jim daří. Když skončil, Amanda mlčela a očividně si jeho odpověď srovnávala v hlavě. „Co na to mám říct,“ vyhrkla konečně. „Věděl jsem, že řekneš tohle.“ „Mluvím vážně, Dawsone.“ Z jejího hlasu bylo znát, že se zlobí. „Uznávám, že to, co jsi pro ně udělal, je ušlechtilé a že jim to pomohlo. Ale… je to i smutné, protože ty sis ještě neodpustil, třebaže šlo jasně o nehodu. Každý může udělat chybu, i když některé mají horší následky. Nehody se stávají. Ale nechávat je sledovat? Vědět do podrobností, jak žijou? To je prostě špatně.“

„Ty nechápeš…,“ začal.

„Ne , ty nechápeš,“ skočila mu do řeči. „Nemyslíš, že si zaslouží soukromí? Fotografovat je,

šťourat se v jejich životech…“

„Takhle to není,“ bránil se Dawson.

„Ale je!“ Amanda plácla dlaněmi do opěradel houpacího křesla. „Co kdyby na to přišli? Umíš si představit tu hrůzu? Jak by si připadali?“ K jeho překvapení mu položila ruku na paži a pevně ji stiskla, aby se ujistila, že ji opravdu poslouchá. „Netvrdím, že nesouhlasím se vším, co děláš. Jak naložíš se svými penězi, je tvoje věc. Ale to ostatní? Detektiv? Musíš s tím přestat. Slib mi to, ano?“ Cítil teplo sálající z její dlaně. „Dobře, slibuju.“ Pozorně se na něj zadívala a ujišťovala se, že říká pravdu. Poprvé od chvíle, kdy se potkali, vypadal Dawson téměř unaveně. Z jeho postoje vyzařovalo jakési poraženectví a Amanda se přistihla, že přemýšlí, co by s ním bylo, kdyby tehdy v létě neodjela. Nebo kdyby ho dokonce navštívila ve vězení. Přesvědčovala se, že by se tím něco změnilo, že by Dawson mohl žít, aniž by ho pronásledovala minulost. I kdyby nebyl šťastný, alespoň by našel klid. Ten se mu vždycky vyhýbal.

Jenže v tom nebyl sám. Copak po klidu netouží všichni?

„Musím se přiznat ještě k něčemu,“ ozval se Dawson. „Co se týká Bonnerových.“

Najednou jako by se jí nedostával vzduch v plicích. „Cože?“

Podrbal se volnou rukou na nose, aby získal čas. „Dneska ráno jsem donesl květiny na hrob

doktora Bonnera. Začal jsem s tím, když jsem vyšel z vězení. Není to taky už moc?“

Dívala se na něj a čekala, jestli nevytáhne nějaké další překvapení, ale nic nenásledovalo. „Tohle

není úplně totéž jako to ostatní.“

„Já vím. Jen jsem myslel, že bych se o tom měl zmínit.“

„Proč? Protože chceš znát můj názor?“

Pokrčil rameny. „Možná.“

Neodpověděla hned. „Podle mě jsou květiny v pořádku,“ připustila nakonec, „pokud to

nepřeháníš. Vlastně se to… hodí.“

Otočil se k ní. „Vážně?“

„Ano,“ potvrdila. „Položit květiny na jeho hrob má smysl, a přitom to není narušení soukromí.“

Dawson mlčky přikývl. Amanda se k němu naklonila ještě blíž. „Víš, na co myslím?“

„Po všem, co jsem řekl, se téměř bojím hádat.“

„Zdá se mi, že jste si s Tuckem podobní mnohem víc, než si uvědomuješ.“

„A to je dobře, nebo špatně?“

„Zůstala jsem s tebou, ne?“

Když začínalo být dusno i ve stínu, šli zase dovnitř. Síť ve dveřích za nimi tiše zaklapla.

„Jsi připravená?“ zeptal se Dawson a rozhlížel se po kuchyni.

„Ne. Ale nejspíš to musíme udělat. Mezi námi, pořád mi to připadá nesprávné. Ani nevím, kde

začít.“

Dawson přešel po celé délce kuchyně a pak se k Amandě otočil čelem. „Začneme tedy takhle:

když si vzpomeneš na svou poslední návštěvu u Tucka, co tě napadne?“

„Probíhala jako obvykle. Mluvil o Claře, já jsem mu uvařila večeři.“ Pokrčila rameny. „Když

usnul v křesle, hodila jsem mu deku přes ramena.“

Dawson ji odvedl do obývacího pokoje a kývl hlavou ke krbu. „Tak by sis asi měla vzít tu fotku.“

Amanda zavrtěla hlavou. „To ne.“

„Byla bys radši, aby se vyhodila?“

„Ovšem že ne. Ale mohl by sis ji vzít ty. Znal jsi ho lépe.“

„To tedy ne. Nikdy se mnou o Claře nemluvil. Kdykoli se na tu fotku podíváš, vzpomeneš si na oba, nejen na Tucka, a proto ti o ní vyprávěl.“ Protože stále váhala, popošel ke krbu a sundal fotografii z římsy. „Chtěl, aby to pro tebe bylo důležité. Aby oni dva pro tebe byli důležití.“ Přijala fotku a zadívala se na ni. „Ale pokud si já vezmu tohle, co zbyde na tebe? Nic moc jiného tady není.“

„Žádný strach. O něčem vím.“ Zamířil ke dveřím. „Jdeme.“

Amanda za ním sestupovala ze schodů. Jak se blížili k dílně, svitlo jí. Jestliže ona a Tuck

upevňovali svůj vztah v domě, garáž byla místem pro Tucka a Dawsona. A ještě než to našel, věděla,

oč má zájem.

Dawson sáhl po šátku úhledně složeném na ponku. „Tuck by chtěl, abych si vybral tohle,“

prohlásil.

„Určitě?“ Amanda úkosem pohlédla na čtverec červené látky. „Není to nic vzácného.“

„Tohle je poprvé, kdy tu leží nějaký čistý, takže musí být pro mě.“ Zazubil se. „Jo, jsem si jistý.

Tenhle šátek je pro mě zosobněním Tucka. Nikdy jsem ho snad bez něj ani neviděl. A vždycky

stejná barva, pochopitelně.“

„Pochopitelně. Mluvíme přece o Tuckovi, ne? O panu Neměnném.“

Dawson si šátek zastrčil do zadní kapsy. „Není to tak špatné. Změna nevede vždy k lepšímu.“

Ta slova zůstala jakoby viset ve vzduchu. Amanda neodpověděla. Protože když se Dawson opřel

o corvettu, na něco si vzpomněla a o krok k němu popošla. „Nezeptala jsem se Tannera, co máme

udělat s autem.“

„Napadlo mě, že bych mohl dokončit opravu. Potom by Tanner prostě zavolal majiteli, aby si pro

vůz přijel.“

„Vážně?“

„Pokud můžu soudit, všechny díly jsou tady,“ vysvětloval. „A vsadím se, že Tuck by si přál, abych

auto dodělal. Kromě toho, ty jdeš na večeři s matkou, takže dneska večer nemám co na práci.“

„Jak dlouho to potrvá?“ Amanda zkoumala krabice s náhradními díly. „Nevím. Asi pár hodin.“

Amanda prošla podél vozu a zase se otočila čelem k Dawsonovi. „Dobře. Nepotřebuješ pomoc?“ Dawson se ironicky usmál. „Ty ses od té doby, co jsme se naposled viděli, naučila opravovat

auta?“

„Ne.“

„Dám se do toho, až odjedeš,“ ujistil ji. „Není to nic velkého.“ Máchl rukou k domu. „Jestli chceš,

můžeme jít teď radši dovnitř. Tady je pěkný vedro.“ „Nechci, abys pracoval dlouho do noci,“ poznamenala a zamířila k místečku, které kdysi bývalo její. Jako kdyby znovu objevila starý zvyk. Odstrčila rezavý klíč, vyhoupla se na ponk a pohodlně se usadila. „Zítra nás čeká velký den. A kromě toho jsem tě vždycky ráda pozorovala při práci.“ Zdálo se, jako by v tom zaslechl cosi jako příslib, a napadlo ho, že roky se jako v časové smyčce vracejí a dovolují mu, aby znovu navštívil místo a chvíle, kdy byl nejšťastnější. Pak si uvědomil, že Amanda je vdaná. Ze všeho nejmíň určitě stála o nějaké komplikace, které by s sebou nesla snaha přepisovat minulost. Dlouze si povzdechl a sáhl do krabice s nářadím na opačném konci ponku.

„Budeš se nudit. Tohle chvíli zabere,“ varoval ji a snažil se zamaskovat své myšlenky.

„Jen si nedělej starosti. Jsem zvyklá.“

„Nudit se?“

Přitáhla si kolena pod bradu. „Hodiny tady sedět a čekat, až skončíš, abychom mohli konečně vyrazit někam za zábavou.“ „Mělas něco říct.“ „Kdyby mi to vadilo, ozvala bych se. Ale já jsem věděla, že kdybych tě odvlekla od práce moc často, Tuck by mi nedovolil sem chodit. Proto jsem si s tebou taky nepovídala.“ Tvář měla částečně ve stínu, její hlas zněl svůdně. Budila příliš vzpomínek. Dawson vzal z bedny karburátor a prohlížel si ho. Byl repasovaný, ale kvalitně, a tak ho odložil a podíval se na záznam prací.

Přešel k autu, zvedl kapotu a nakoukl do motoru. Když zaslechl, jak si Amanda odkašlala, vzhlédl.

„Vzhledem k tomu, že Tuck tady není, můžeme si povídat podle libosti, i když pracuješ, ne?“

„Tak dobře.“ Narovnal se a popošel k ponku. „O čem si chceš povídat?“

Amanda se zamyslela. „Co třeba o tomhle: co si nejvíc pamatuješ z toho prvního léta, kdy jsme

spolu chodili?“

Dawson uvažoval o otázce a přitom si vzal sadu klíčů. „Pamatuju si, jak jsem si říkal, proč chceš

pro všechno na světě chodit zrovna se mnou.“

„Já to myslím vážně.“

„Já taky. Neměl jsem nic, ty všechno. Mohla jsi chodit, s kým bys chtěla. A i když jsme se snažili

schovávat, věděl jsem hned, že ti to způsobí jen potíže. Nedávalo mi to smysl.“

Amanda si opřela bradu o kolena a přitáhla si je blíž k tělu. „Víš, co si pamatuju já? Jak jsme

spolu jeli na pláž. A viděli tam hvězdice. Jako kdyby všechny najednou vyplavaly, a my jsme chodili

po pláži a házeli je zpátky. Potom jsme si rozdělili hamburger a hranolky a sledovali západ slunce.

Povídali jsme si snad dvanáct hodin v kuse.“

Usmála se, než pokračovala, protože věděla, že si na to Dawson taky vzpomíná. „Proto jsem byla s tebou ráda. Dělali jsme ty nejobyčejnější věci, ale já jsem si přesto uvědomovala, jaké mám štěstí. Protože ty jsi byl první kluk, který se mě nesnažil neustále ohromovat. Byl jsi srovnaný sám se sebou, ale navíc jsi mě bral takovou, jaká jsem. A na ničem jiném nezáleželo, na mojí ani na tvojí rodině, na nikom jiném na světě. Byli jsme prostě jen my dva.“ Odmlčela se. „Nemyslím, že bych se kdy cítila tak šťastná jako ten den, ale s tebou to tak bylo vlastně vždycky. Nechtěla jsem, aby to skončilo.“ Podíval se jí do očí. „Třeba to neskončilo.“

V tu chvíli s odstupem let pochopila, jak moc ji tehdy miloval. A stále miluje, našeptával jí hlásek

v nitru. A vzápětí se jí zmocnil zvláštní pocit, že všechno, co v minulosti sdíleli, je otevřená kapitola v knize, která ještě není dopsána. Ta představa by ji měla vyděsit, ale nevyděsila. Přejela dlaní po obrysech iniciál vyřezaných do ponku před tolika lety. „Byla jsem tu, když mi umřel otec.“ „Cože? Tady?“ Když přikývla, popadl Dawson zase karburátor. „Neříkala jsi, že jsi začala Tucka navštěvovat před pár lety?“ „Nevěděl o tom. Neřekla jsem mu to.“ „Proč?“ „Nemohla jsem. Jen taktak jsem se držela a chtěla jsem být sama.“ Odmlčela se. „Bylo to asi rok po Beině smrti, ještě jsem se z toho nevzpamatovala, když mi matka zavolala, že otec měl srdeční záchvat. Nedávalo to moc smysl. Před týdnem nás oba navštívili v Durhamu a teď najednou jsme naložili děti a jeli mu na pohřeb. Cesta nám trvala celé dopoledne, a když jsem vešla do dveří, matka už byla naparáděná a téměř okamžitě mi oznámila, že máme jednání v pohřební službě. Ona nedala najevo skoro žádnou lítost. Zdálo se, že jí dělá větší starost, aby na bohoslužbu doručili správné květiny a jestli jsem svolala všechny příbuzné. Připadala jsem si jak ve špatném snu a večer jsem byla tak… osamělá. Tak jsem se uprostřed noci vyplížila ven, jezdila autem kolem, a ani nevím proč, zaparkovala jsem dole na silnici a došla sem. Neumím si to vysvětlit. Musela jsem tu sedět a plakat celé hodiny.“ Oddechovala, vzpomínky se rojily jedna za druhou. „Vím, že táta ti nikdy nedal šanci, ale nebyl zas tak zlý. Vždycky jsem s ním vycházela líp než s mámou, a čím starší jsem byla, tím víc jsme se sbližovali. Měl rád děti, zvlášť Beu.“ Zmlkla, nakonec se smutně usmála. „Myslíš, že to je divný? Tedy to, že jsem sem přišla?“ Dawson přemýšlel. „Ne,“ odpověděl. „Vůbec si to nemyslím. Když jsem si odpykal trest, taky jsem se sem vrátil.“

„Ty jsi neměl kam jít.“

Pozvedl obočí. „A ty ano?“

Měl samozřejmě pravdu. Tuckův dům byl nejen místem idylických vzpomínek, ale také místem,

kam se vždycky chodila vyplakat.

Pevně si stiskla kolena, snažila se zahnat vzpomínky a pozorovala Dawsona, jak začíná skládat motor dohromady. Odpoledne ubíhalo, nenuceně si povídali o běžných věcech, o minulosti i současnosti, o svých životech, sdělovali si názory na vše od knih až po místa, o nichž vždy snili, že je navštíví. Amandu překvapil pocit déja vu, když naslouchala známému cvakání gola klíče, jak

Dawson díly motoru upevňoval na své místo. Viděla, jak s námahou uvolňuje závit, zatíná zuby, než

šroub konečně povolil a Dawson ho opatrně odložil. Stejně jako v mládí se tu a tam zarazil, aby

zdůraznil, že ji pozorně poslouchá. A téměř bolestně ji zasáhlo, jak jí svým zdrženlivým způsobem

dává najevo, že pro něj vždy byla a bude důležitá. Když si po chvíli udělal v práci přestávku, zašel

do domu a vrátil se s dvěma sklenicemi ledového čaje, nastal okamžik, jen okamžik, kdy si

představila, že mohla žít jinak, mohla vést život, který si vždycky, jak věděla, přála ze všeho nejvíc.

Když pozdně odpolední slunce viselo nízko nad borovicemi, Dawson a Amanda konečně odešli z

dílny a pomalu se blížili k jejímu autu. Za posledních několik hodin se mezi nimi něco změnilo,

snad křehké vzkříšení minulosti, což ji nadchlo a zároveň vyděsilo. Dawson ji toužil obejmout,

když kráčeli bok po boku, avšak jakmile vycítil její zmatek, zarazil se.

Amanda se u auta váhavě usmála. Vzhlédla k němu a všimla si hustých řas, jaké by mu i ženy

záviděly.

„Kéž bych nemusela odejít,“ povzdychla si.

Dawson přešlápl. „Určitě si s matkou večer užijete.“

Možná, říkala si, ale spíš ne. „Zamkneš, až budeš odcházet?“

„Samozřejmě,“ slíbil a pozoroval, jak se sluneční paprsky dotýkají její kůže, jak jí ve větru

poletují pramínky vlasů. „Jak to chceš udělat zítra? Sejdeme se až tam, nebo mám jet za tebou?“

Zvažovala možnosti, nevěděla. „Není důvod, abychom jeli dvěma auty, ne?“ usoudila nakonec.

„Co kdybychom se sešli třeba kolem jedenácté tady a pokračovali společně?“

Dawson přikývl a zadíval se na ni. Ani jeden se nepohnul. Nakonec Dawson ustoupil o krok,

porušil kouzlo a Amanda si vydechla. Neuvědomila si vlastně, že zadržovala dech.

Nasedla, Dawson zabouchl dvířka. Jeho postava se rýsovala v zapadajícím slunci, až se jí zdálo, že

je to někdo neznámý. Najednou upadla do rozpaků, začala lovit v kabelce klíče a všimla si, jak se jí

třesou ruce.

„Děkuju za oběd,“ vysoukala ze sebe.

„Není zač.“

Ve zpětném zrcátku při couvání viděla, že Dawson stojí stále na místě, jako kdyby doufal, že si to

rozmyslí a otočí se. Pocítila, že v ní klíčí něco nebezpečného, něco, co dosud potlačovala.

Pořád ji miluje, teď už si tím byla jistá, a to poznání bylo doslova opojné. Věděla, že to je špatné,

a snažila se ten pocit zahnat, ale minulost se v ní probudila. Amanda už nemohla dál popírat prostou

pravdu, že poprvé po letech se cítí, jako by se konečně vrátila domů.

Ted sledoval tu někdejší roztleskávačku, jak odjíždí od Tucka, a usoudil, že na svůj věk vypadá zatraceně dobře. Vždycky to ostatně byla krasavice a kdysi ho kolikrát napadlo, že si s ní pohraje. Prostě ji hodí do auta, užije si a pak ji zahrabe, kde ji nikdo nenajde. Ale Dawsonův táta zasáhl, prohlásil, že si jí nesmějí všímat, a tehdy si Ted ještě myslíval, že Tommy Cole ví, co dělá. Jenže Tommy Cole nevěděl nic. Ted na to přišel až ve vězení, a když ho propustili, začal Tommyho Colea nenávidět skoro stejně jako Dawsona. Tommy nehnul ani prstem, když je jeho synáček oba ponížil. Udělal z nich terč posměchu, což byl důvod, proč se Tommy ocitl na prvním místě Tedova seznamu, jakmile vyšel z basy. Nedalo práci narafičit to tak, aby to vypadalo, že se Tommy tehdy v noci uchlastal k smrti. Stačilo do něj dostat trochu čistého lihu, jakmile ztratil vědomí, a pak se Tommy udusil vlastními zvratky. A teď si konečně Ted odškrtne ze seznamu i Dawsona. Zatímco čekal, až Amanda vypadne, přemýšlel, co tam ti dva dělali. Nejspíš si vynahrazovali promeškané roky, váleli se v posteli a křičeli svoje jména. Kdyby si měl tipnout, řekl by, že je vdaná, a zajímalo by ho, jestli má manžílek nějaké podezření. Asi ne. Takové věci ženské neinzerujou, obzvlášť ty, co řídí takováhle auta. Pravděpodobně si vzala nějakého zazobance a odpoledne tráví v salonu krásy na manikúře stejně jako její máma. Její starej bude nejspíš doktor nebo advokát moc ješitný na to, aby ho vůbec napadlo, že by si ženuška mohla za jeho zády něco začít. Ona taky nejspíš umí držet jazyk za zuby. Jako většina ženských. Ted by o tom měl něco vědět. Vdaná nevdaná, na tom houby záleží. Když nabízejí, bere si. Je mu fuk, jestli jsou z rodiny. Měl pletky s polovičkou ženských z jejich rodinného klanu, dokonce i s těmi, co byly vdané za jeho bratrance. A s jejich dcerami taky. S Claire, Calvinovou starou, na to v uplynulých šesti letech

skočili několikrát týdně a Claire neřekla nikomu ani slovo. Ella zřejmě něco tušila, protože mu prala podvlíkačky, ale taky držela pusu a bude ji držet dál, jestli ví, co je pro ni dobré. Tohle byla jeho věc. Zadní světla auta červeně blikla, když Amanda konečně odbočila a zmizela z dohledu. Jeho náklaďáčku si nevšimla, což ho nepřekvapilo, protože ho odstavil mimo silnici a schoval v houští. Rozhodl se, že pár minut počká, pro jistotu, kdyby se vrátila. Rozhodně nestál o svědka, ale stejně pořád uvažoval, jak nejlíp tuhle záležitost vyřešit. Jestliže Abee dneska ráno Dawsona viděl, bylo jasné, že Dawson viděl Abeeho, takže možná tam sedí a čeká s puškou na klíně. Třeba má i nějaký svůj plán pro případ, že se jeho příbuzný opravdu ukáže.

Jako minule.

Ted poplácal pistoli u boku a říkal si, že klíčový bude moment překvapení. Dostat se dost blízko,

aby mohl vystřelit, potom strčí tělo do kufru a to pronajaté auto odveze někam do bezpečné

vzdálenosti na jejich pozemku. Opiluje číslo motoru a celé to podpálí, až z toho zbyde jen kostra.

Zbavit se těla nebude taky těžké. Prostě ho hodí někde do řeky a nechá vodu a čas, ať se postarají o

zbytek. Nebo by ho mohl zahrabat někde v lese, kde není pravděpodobné, že by ho někdo našel.

Vražda bez mrtvoly se prokazuje těžko. Ta roztleskávačka nebo i šerif můžou mít sebevětší

podezření, ale podezření má daleko k důkazu. Bude kolem toho samozřejmě poprask, nakonec to

ale vyšumí. A potom si to vyříká s Abeem. A dlužno podotknout, že jestli si Abee nedá bacha, mohl

by se taky ocitnout na dně řeky.

Když se Tedovi konečně zdálo, že je čas, vylezl z auta a vydal se do lesa.

Dawson odložil klíč a zabouchl kapotu, s motorem skončil. Od chvíle, kdy Amanda odjela, se

nemohl zbavit dojmu, že ho někdo sleduje. Nejdřív pevně sevřel klíč a vykoukl zpod kapoty, ale

nikdo tam nebyl.

Teď došel ke vchodu do garáže a zkoumal okolí. Viděl duby a borovice, po jejichž kmenech šplhaly popínavky, a všiml si, že se stíny už prodlužují. Nad hlavou mu přeletěl jestřáb, jeho stín se mihl nad příjezdovou cestou, špačci štěbetali ve větvích. Jinak panoval v letním vedru klid. Přesto ho někdo sledoval. Byl si tím jistý. Hlavou mu probleskla vzpomínka na pušku, kterou zakopal pod dub poblíž domu před těmi dlouhými lety, ne hluboko, asi tak třicet centimetrů, zabalenou do plátna napuštěného olejem, bezpečně chráněnou před přírodními vlivy. Tuck měl v domě asi taky zbraně, nejspíš pod postelí, ale tím si nebyl jistý. Podle jeho soudu nic tam venku není, jenže právě v té chvíli se poblíž skupiny stromů na druhé straně příjezdové cesty něco pohnulo.

Když tam zaměřil pohled, nic neviděl. Zamrkal, čekal, co bude dál, a přemýšlel, zda to byla jen jeho představivost. Pomalu mu začal běhat mráz po zádech. Ted se pohyboval obezřetně, protože věděl, že by byla hloupost tam zbrkle vpadnout. Najednou si přál, aby měl s sebou Abeeho. Hodilo by se, kdyby se blížil z opačné strany. Ale jestli neodešel pěšky, je Dawson pořád nahoře. Auto by Ted slyšel. Zajímalo by ho, kde přesně Dawson je. V domě, v garáži nebo někde venku? Doufal, že není uvnitř. K domu by se těžko dostal nepozorovaně. Tuckův domek stál na mýtině u zátoky, ovšem okna měl na všechny strany a Dawson by ho mohl zahlédnout. V tom případě bude lepší, když se bude držet z dohledu a počká, až Dawson vyjde ven. Jenže potíž byla, že Dawson mohl vyjít předním i zadním vchodem, a Ted nemůže být na obou místech najednou. Ze všeho nejvíc by bylo potřeba nějak zaujmout jeho pozornost. A jakmile se Dawson půjde podívat, co se děje, Ted si počká, dokud nebude dost blízko, a až pak stiskne kohoutek. S pistolí značky Glock si byl jistý na deset metrů. Ale jak to udělat? To je otázka. Plížil se dál, vyhýbal se kamení. V téhle části okresu se všude povalovala spousta slínu. Jednoduché, a přitom účinné. Hodit pár kamínků, možná by stačil i jeden, který zařinčí o auto nebo rozbije okno. Dawson vyběhne ven a Ted bude čekat. Nabral hrst kamínků a nasypal si je do kapsy. Dawson tiše došel k místu, kde předtím zahlédl pohyb, a vybavil si vidiny, které ho pronásledovaly od výbuchu na plošině, a vše mu přišlo nějak povědomé. Zastavil se na kraji mýtiny, zkoumavě se zadíval mezi stromy a pokoušel se uklidnit zběsile bušící srdce. Zaposlouchal se do štěbetání špačků, na stromech jich seděly stovky. Možná i tisíce. V dětství ho pokaždé fascinovalo, jak celé hejno naráz vylétlo z větví, když zatleskal, jako kdyby byli svázáni provazem. Teď něco pokřikovali.

Varování?

Nevěděl. Les za ním byl živoucí organismus. Vzduch byl slaný, vznášel se v něm těžký zápach

shnilého dřeva. Svěšené větve dubů se plazily po zemi, některé se začaly natahovat k nebi.

Popínavky zakrývaly svět ani ne pár metrů od něj.

Koutkem oka zase zahlédl pohyb, rychle se otočil a zatajil se mu dech, když za jedním stromem

uviděl tmavovlasého muže v modré větrovce. V uších slyšel ozvěnu svého bušícího srdce. Ne,

pomyslel si, to není možné. Tohle není skutečnost, nemůže být, má jen vidění.

Ale odhrnul větve a rozběhl se za mužem hlouběji do lesa.

Teď musíš jít blíž , pomyslel si Ted. Mezi listím zahlédl špičku komína, sklonil se a postupoval

opatrně. Žádný hluk, žádný kravál. To je podstata lovu a v tom Ted vždycky vynikal.

Člověk nebo zvíře, v tom není rozdíl, jestliže je lovec dost zkušený.

Dawson se prodíral podrostem, vyhýbal se stromům. Ztěžka oddychoval, jak se snažil zkrátit

vzdálenost. Nechtěl se zastavit, ale každým krokem se víc bál.

Doběhl k místu, kde zahlédl tmavovlasého muže, a běžel dál, hledal nějaký důkaz, že tam byl. Pot

z něj lil, košili měl přilepenou k tělu. Odolal náhlému nutkání zavolat nahlas a v duchu přemýšlel,

jestli by vůbec byl schopen, kdyby to zkusil. Hrdlo měl úplně vyprahlé.

Země byla vyschlá, jehličí mu praskalo pod nohama. Když přeskočil spadlý strom, všiml si, jak se

tmavovlasý muž prodírá větvemi, sklání pod stromy a za ním vlaje bunda.

Dawson se rozběhl nejvyšší rychlostí.

Ted se konečně přesunul k hranici dřeva naskládané na kraji mýtiny. Dům se tyčil hned za ní. Ze

svého výhodného postavení viděl do autodílny. Světlo ještě svítilo. Ted se tam díval skoro minutu a

pátral po nějaké známce pohybu. Dawson předtím byl uvnitř a dělal na tom autě, tím si byl Ted jistý.

Jenže teď tam není, ani nikde poblíž.

Buď šel do domu, nebo je někde vzadu. Ted se přikrčil a ve stínu lesa obloukem obešel dům. Ani

tam však Dawsona nenašel. Ted se ve svých stopách zase vrátil k haldě dřeva. V dílně stále po

Dawsonovi ani vidu, ani slechu. Z čehož plyne, že musí být v domě. Nejspíš se šel napít nebo na

záchod. V každém případě za chvíli zase vyjde.

Musí tedy čekat.

Dawson toho muže zahlédl potřetí, tentokrát blíž u silnice. Utíkal za ním, větve a křoví ho

švihaly, ale nezdálo se, že by se vzdálenost mezi nimi zkracovala. Ztěžka oddechoval a postupně

zpomaloval, na kraji silnice se zastavil.

Muž zmizel. Pokud ovšem vůbec v lese byl, čímž si Dawson najednou nebyl tak jistý. Nepříjemný dojem, že ho někdo sleduje, se vytratil, stejně jako mrazivý strach. Teď byl jen uhřátý a unavený a k tomu se přimísil pocit zklamání a vlastní pošetilosti. Tuck vídal Claru a Dawson teď v letním vedru viděl tmavovlasého muže ve větrovce. Byl Tuck blázen stejně jako on? Dawson stál a čekal, až se mu dech vrátí do normálu. Ten muž ho nepochybně sledoval, ale kdo to tedy byl? A co s ním má společného?

Nevěděl, ale čím víc se snažil soustředit na to, co opravdu viděl, tím víc mu to unikalo. Jako sny

hned po probuzení. Až si nebyl jistý ničím.

Zavrtěl hlavou a byl rád, že auto má skoro hotové. Chtěl se vrátit do penzionu, osprchovat se,

lehnout si a přemýšlet. Tmavovlasý muž, Amanda… od exploze na plošině se jeho život obrátil

vzhůru nohama. Zadíval se směrem, odkud přiběhl, a usoudil, že nemá smysl se plahočit lesem.

Jednodušší bude jít po silnici a vyběhnout k domu po příjezdové cestě. Vyrazil po asfaltové silnici a

v té chvíli si všiml starého malého nákladního auta zaparkovaného mezi křovím.

Přemýšlel, kde se tady vzalo. Kromě Tuckova domu tady široko daleko nic není. Nemělo píchlé

pneumatiky, a i kdyby bylo porouchané, majitel by nejspíš zašel nahoru pro pomoc. Popošel k autu a

viděl, že je zamčené. Položil ruku na kapotu. Byla teplá, ale ne rozpálená. Pravděpodobně tu vůz tak

hodinku či dvě už stojí.

Také nechápal, proč je auto zaparkované za křovím. Kdyby potřebovalo odtáhnout, lepší by bylo

nechat ho u krajnice. Skoro se zdálo, že si řidič nepřál, aby si auta někdo všiml.

Že by ho chtěl schovat?

A najednou do sebe začalo všechno zapadat, od okamžiku, kdy dnes ráno uviděl Abeeho. Tohle

nebylo jeho auto, okolo toho běžel ráno, ale to nic neznamenalo. Dawson opatrně prohlížel zem

kolem a zarazil se, když objevil rozhrnuté větve.

Tudy někdo prošel.

Někdo tudy šel k domu.

Teda už čekání unavovalo, vylovil z kapsy kousek slínu, ale říkal si, že kdyby rozbil okno teď,

Dawson by mohl zůstat v domě zalezlý. Ovšem hluk je něco jiného. Když něco hlasitě bouchne do

zdi domu, vyběhnete, abyste zjistili, co se děje. Nejspíš by šel přímo kolem dřeva, jen pár kroků od

něj. Nedalo by se netrefit.

Spokojeně zalovil v kapse a vytáhl první kámen. Opatrně vykoukl nad hranicí dřeva. V okně

nikoho neviděl. Potom se rychle vztyčil, prudce hodil kamenem, a když se slín hlasitě rozbil o zeď,

byl Ted už zase schovaný za dřevem.

Ze stromů za ním hlučně vzlétlo hejno špačků.

Dawson zaslechl tlumené třesknutí. Nad hlavou mu prolétlo mračno špačků a zase se usadilo. Ránu nezpůsobila střelná zbraň, bylo to něco jiného. Zpomalil a tichounce se blížil k Tuckovu

domu.

Někdo tam je. Tím si byl jistý. Jeho příbuzný, nepochybně.

Ted byl jak na jehlách a přemýšlel, kde ksakru Dawson je. Nemohl přece tu ránu přeslechnout.

Kde tedy je? Proč nevylezl ven?

Vytáhl další kus slínu a ze všech sil hodil.

Dawson po druhé, hlasitější ráně zkameněl. Potom se zase uvolnil, připlížil se blíž a identifikoval

zdroj hluku.

Za hranicí dříví se schovával Ted. Ozbrojený.

Stál zády k Dawsonovi a nad dřevem vykukoval směrem k domu. Že by čekal, až Dawson vyjde?

Dělal rámus a doufal, že ho vyláká?

Dawson si najednou přál, aby předtím vykopal tu pušku. Nebo měl nějakou jinou zbraň. V dílně

bylo pár předmětů, jenže teď neměl šanci se k nim nepozorovaně dostat. Zvažoval, že se vrátí na

silnici, ale Ted pravděpodobně neodejde, pokud k tomu nebude mít důvod. Na druhou stranu, z

Tedova postoje se dalo soudit, že začíná ztrácet trpělivost, což bylo dobré znamení. Netrpělivost je

lovcův nepřítel.

Dawson se skrčil za strom, přemýšlel a hledal možnost, jak situaci vyřešit, aniž by byl zastřelen.

Uběhlo pět minut, potom deset a v Tedovi už to vřelo. Nic, absolutně nic. Žádný pohyb před

domem, dokonce ani v oknech. Ale na příjezdové cestě parkovalo auto z půjčovny, zahlídl nálepku

na nárazníku, a někdo pracoval v dílně. Bylo jasné jak facka, že to není ani Amanda ani Tuck.

Takže jestli Dawson nebyl před domem ani za domem, musel být uvnitř.

Proč tedy nevylezl?

Možná kouká na telku nebo poslouchá muziku… nebo spí, sprchuje se nebo bůhví co jiného.

Prostě z nějakého důvodu nic neslyší.

Ted se krčil dalších pár minut a vztek jím začínal lomcovat. Nakonec se rozhodl, že prostě

nemíní jen tak čekat. Vyrazil z úkrytu za dřevem, doběhl k domu z boku a nakukoval za roh ke vchodu. Když nic neviděl, po špičkách vyšel na verandu. Přitiskl se ke stěně mezi dveřmi a oknem. Nastražil uši, aby slyšel zvuky zevnitř. Podlaha nevrzala, televize neřvala, žádná muzika. Jakmile si byl jistý, že si ho nikdo nevšiml, vyklonil se, uchopil kliku a pomaličku otočil. Odemčeno. Skvělé. Ted si připravil zbraň. Dawson pozoroval, jak Ted otevírá dveře. Jakmile se za ním zavřely, uháněl do dílny, protože si spočítal, že má tak minutku, možná i méně. Popadl na ponku rezavý gola klíč a tiše sprintoval zpátky k domku. Odhadoval, že teď je Ted pravděpodobně v kuchyni nebo v ložnici. Modlil se, aby měl pravdu. Vyskočil na verandu a přitiskl se na stejné místo, kde stál předtím Ted, sevřel klíč a nachystal se. Netrvalo to dlouho. Zaslechl, jak se Ted blíží ke dveřím a kleje. Když se dveře rozlétly, zahlédl Tedův zmatený výraz. Ted svého příbuzného spatřil o chviličku později. Dawson máchl klíčem a ucítil vibrace v paži, když nářadí rozdrtilo bratrancův nos. Ted se zapotácel, vytryskl proud krve a Dawson už byl připraven k dalšímu útoku. Ted padl k zemi a Dawson zasáhl klíčem jeho napřaženou paži, až odlétla pistole. Když Ted zaslechl, jak mu praskají kosti, začal konečně ječet. Zatímco se svíjel na podlaze, Dawson popadl pistoli a namířil na něj. „Říkal jsem ti, aby ses nevracel.“ To byla poslední slova, která Ted slyšel, než bolestí ztratil vědomí. Přestože Dawson tolik nenáviděl svou rodinu, nepřiměl by se, aby Teda zabil. Zároveň však nevěděl, co s ním. Nejspíš by měl zavolat šerifovi, jenže jakmile po pohřbu odjede, už se sem nikdy nevrátí, soud nesoud, takže by Tedovi stejně nic neprokázali. Dawsona by jen hodiny zdržovali, aby popsal, jak se to událo, a nepochybně by na něj hleděli podezíravě. Nakonec vždyť je Cole a má záznam. Ne, nestojí o žádné potíže.

Stejně tak tady ale nemohl nechat Teda ležet, potřeboval ošetřit. Jenže kdyby ho odvezl do nemocnice, zase by se do toho zapletl šerif. A podobně by to dopadlo, kdyby zavolal záchranku. Sklonil se, prohledával Tedovi kapsy a našel mobilní telefon. Odklopil horní část, stiskl několik tlačítek a našel seznam kontaktů. Jen pár jmen, většinu z nich poznával. To by šlo. Znova zalovil v Tedově kapse a vytáhl klíče od auta, potom zaběhl zpátky do autodílny a posbíral nějaké gumy a lanka, jež použil k tomu, aby Teda svázal. Když zapadlo slunce, přehodil si bratrance přes rameno. Donesl ho k jeho autu a hodil ho na korbu. Potom nasedl, nastartoval a zamířil k pozemku, na němž vyrostl. Když se blížil k ceduli ZÁKAZ VSTUPU, zhasl světla, protože nechtěl vzbudit pozornost. Zastavil, vystoupil, vyvlekl Teda z korby a opřel ho o tabuli.

Vzal telefon a stiskl kontakt nadepsaný Abee. Telefon zazvonil čtyřikrát, než se Abee ozval. V

pozadí Dawson slyšel hlasitou hudbu.

„Tede?“ zakřičel bratranec. „Kde ksakru seš?“ „Tady není Ted. Ale potřebuje, abys pro něj přijel. Je raněný,“ odpověděl Dawson. Než mohl Abee něco říct, prozradil mu Dawson, kde svého bratra najde. Potom zavěsil a telefon nechal na

zemi mezi Tedovýma nohama.

Nasedl do náklaďáku a rychle odjel. Když Tedovu zbraň hodil do řeky, bylo mu jasné, že si musí hned zajet do penzionu pro věci. Potom vrátí Tedovo auto na místo, kde původně parkovalo, vezme si svoje a najde si hotel někde v okolí Orientalu. Tam by si konečně mohl dát sprchu a najíst se, než půjde spát. Byl unavený. Nakonec, měl za sebou dlouhý den. Je rád, že skončil.

Abeemu připadalo, že mu někdo vypálil do žaludku cejch, a určitě měl horečku, což ho přivedlo k úvaze, že až příště přijde doktor zkontrolovat Teda, měl by ho požádat, aby se podíval i na jeho zranění. Akorát že by ho nejspíš taky chtěli přijmout, a to tedy nejde. Ještě by mu kladli otázky, na které se mu nechce odpovídat.

Bylo pozdě, blížila se půlnoc a nemocnice se konečně začala uklidňovat. V matném světle se díval na bratra a říkal si, že se na něm Dawson slušně vyřádil. Stejně jako minule. Nejdřív si myslel, že je Ted mrtvý, když ho tam našel. Obličej zalitý krví, ruce ohnuté. Napadlo ho, že Ted byl pěkně lehkomyslný. Buď to, nebo na něj Dawson čekal, což by znamenalo, že Dawson má možná své plány.

Abee cítil, jak mu bolest spaluje vnitřnosti, a dělalo se mu špatně. Ta nemocnice tomu taky nepřidá. Je tady jak v peci. V pokoji zůstával jen proto, že chtěl být u toho, až se Ted probere, aby mohl hned zjistit, jestli má Dawson něco za lubem. Začíná být paranoidní, ale usoudil, že asi neuvažuje jasně. Antibiotika by měla zabrat, a to hezky rychle. Večer už byl v háji, a nejen kvůli Tedovi. Předtím ho napadlo, že se zastaví u Candy, ale když přišel do baru, motala se kolem ní polovička hostů. Stačil mu jediný pohled, aby poznal, že něco chystá. Měla na sobě tílko se zavazováním za krkem, které odhalovalo úplně všechny její poklady, a kraťasy, co sotva přikrývaly zadek. Jak ho zmerčila, okamžitě znervózněla, jako by ji přistihl při něčem nekalém, a rozhodně neměla radost, že ho vidí. Chtěl ji hnedka odtáhnout, ovšem protože bylo kolem tolik lidí, usoudil, že by to nebyl zrovna dobrý nápad. Později si s ní promluví, aby se jí rozsvítilo. Prozatím radši zjistí, proč se tvářila tak provinile, když vešel. Nebo spíš kvůli komu. Protože bylo nad slunce jasné, že právě o to jde. O nějakého chlápka u baru. A přestože se Tedovi motala palice z horečky a žaludek měl jak v ohni, přijde na to, který přesně to je. Tak se usadil a čekal a za chvíli si všiml jednoho, který by to mohl být. Mladý kluk, tmavé vlasy, s Candy flirtoval trochu moc okatě, než aby to byla náhoda. Abee pozoroval, jak mu Candy pokládá ruku na paži a nabízí mu pohled do výstřihu, když mu podává pivo. Právě vstával, aby si to s ním vyřídil, když začal zvonit telefon a na druhém konci byl Dawson. A potom si jen uvědomoval, jak buší do volantu cestou do nemocnice v New Bernu a na sedadle za ním leží Ted. Přestože spěchal, představoval si Candy s tím drzým hajzlem, jak si svlíká tílko a kvílí mu v náručí. Teď zrovna jde z práce a ta představa ho naplňovala zuřivostí. Protože přesně věděl, kdo ji doprovází k autu, ale nemohl s tím nic udělat. Nejdřív musí zjistit, co má v plánu Dawson. Ted celou noc nabýval a zase ztrácel vědomí, po otřesu mozku a po sedativech byl stále omámený, i když se probral. Ráno už cítil pouze vztek. Na Abeeho, protože ten se ho dokola

vyptával, jestli jde Dawson i po něm, na Ellu, protože fňukala a popotahovala. A taky ho štvalo šeptání příbuzenstva, které k němu doléhalo z chodby, jako kdyby začínali pochybovat, jestli by se ho ještě měli bát. Nejvíc byl naštvaný na Dawsona a pořád se snažil rozpomenout, jak přesně k tomu všemu došlo. Poslední, co si pamatoval, než se probral v nemocnici, bylo, že Dawson stojí nad ním.

A trvalo mu, než pochopil, co mu Abee a Ella říkali. Nakonec ho doktoři museli přikurtovat a

vyhrožovali, že zavolají policii.

Potom se trochu uklidnil, protože to byl jediný způsob, jak se odtud dostat. Abee seděl na židli a Ella na posteli vedle Teda. Pořád zbytečně vyváděla a on se musel přemáhat, aby ji nepraštil, i když byl připoutaný k posteli, takže by stejně nemohl nic dělat. Místo toho myslel na Dawsona. Umře, o tom není pochyb, a Tedovi jsou šumafuk doporučení doktora, aby zůstal ještě jednu noc na pozorování, nebo že pohyb a chůze by mohly být nebezpečné. Dawson možná každou chvíli zmizí z města. Když vzlykající Ella začala škytat, procedil mezi zuby: „Vypadni, chci mluvit s Abeem.“

Ella si otřela slzy a bez jediného slova vyšla z pokoje. Když byla pryč, Ted otočil hlavu k

Abeemu a napadlo ho, že bratr vypadá šíleně. Celý rudý, zpocený. To bude tou infekcí. Abee

potřebuje ležet ve špitálu, ne on.

„Dostaň mě ven.“

Abee sebou škubl, když se nakláněl k posteli. „Chceš jít po něm?“

„Ještě sem s nim neskončil.“

Abee ukázal na sádru. „A jak ho jako dorazíš s tou zlomenou hnátou? Jestližes ho nezmáknul

včera s voběma zdravejma?“

„Protože ty pudeš se mnou. Nejdřív mě vodvezeš domů, abych si moh vzít další bouchačku. A

potom to voba dva pudem dokončit.“

Abee se zase opřel o opěradlo židle. „A proč bych to jako chtěl udělat?“

Ted se mu podíval do očí a vzpomněl si na předchozí Abeeho vystrašené vyptávání.

„Jelikož poslední, na co si pamatuju, než sem vodpad, je, jak mi řiká, že ty seš další na řadě.“

Dawson běžel po vlhkém slepeném písku na pobřeží a nesměle pronásledoval racky, kteří se

vrhali do vln a zase vzlétali. Navzdory časné hodině bylo na pláži plno dalších běžců, lidí na

procházce se psy, dětí, co si stavěly hrady z písku. Za písečným přesypem seděli lidé na palubách

svých lodí, popíjeli kávu, nohama se opírali o zábradlí a vychutnávali si ráno.

Naštěstí tu měli volno. V tuhle roční dobu bývají hotely na pláži obvykle slušně obsazené, a tak

jich musel Dawson obvolat několik, než našel jeden, kde zrovna někdo pobyt stornoval. Na výběr

měl ubytování tady v okolí nebo v New Bernu. A protože v New Bernu sídlila nemocnice, usoudil,

že bude lepší držet se od města dále. Nepředpokládal, že ho Ted nechá jen tak jít.

Navzdory velké snaze nedokázal přestat myslet na tmavovlasého muže. Kdyby za ním neběžel,

nezjistil by, že tam Ted číhá. Ten obraz, duch, mu kynul a on ho následoval jako tehdy v oceánu,

když vybuchla plošina.

Ty dvě události se mu pořád dokola honily hlavou v nekonečné smyčce. První záchrana života

možná byla iluze, ale podruhé? Poprvé ho napadlo, jestli zjevení tmavovlasého muže nemá vyšší cíl,

jako kdyby byl zachráněn z nějakého důvodu, třebaže nevěděl z jakého.

Ve snaze uniknout myšlenkám zvýšil Dawson tempo, ztěžka oddechoval. Aniž zpomalil, svlékl si

tričko a použil ho místo ručníku, aby si setřel pot z tváře. Zaměřil se na molo v dálce a rozhodl se,

že poběží až k němu ještě rychleji. Za několik minut ho svaly úplně pálily. Uháněl dál, snažil se soustředit pouze na to, aby dosáhl maximálního výkonu, avšak oči mu neklidně jezdily ze strany na stranu, jak si podvědomě prohlížel ostatní na pláži a hledal tmavovlasého muže. Když doběhl k molu, nezpomalil, ale udržoval stejné tempo až do hotelu. Poprvé po letech se mu stalo, že se po doběhu cítil hůř než na začátku. Předklonil se a popadal dech. Přitom neměl na dosah žádnou konkrétní odpověď. Nemohl se zbavit pocitu, že od chvíle, kdy přijel do města, došlo v jeho vnitřním světě ke spoustě změn. Všechno mu připadalo nepopsatelně jiné. Ne kvůli tmavovlasému muži, Tedovi nebo kvůli Tuckově smrti. Všechno změnila Amanda. Už prostě nebyla jen vzpomínkou. Náhle se stala skutečnou, oživlou verzí minulosti. Mladší podoba Amandy se mu nejednou zjevovala ve snech a Dawsona by zajímalo, jestli se jeho sny v budoucnu změní. Nebyl si jistý. S určitostí však věděl, že když je s Amandou, má takový pocit naplnění, jaký pozná jen málokdo.

Pláž se zklidnila, ranní návštěvníci mířili zpátky ke svým automobilům a rekreanti ještě nerozložili osušky. Vlny se valily v pravidelném rytmu, jejich šumění uspávalo. Dawson pošilhával na vodu, myšlenky na budoucnost ho naplňovaly zoufalstvím. Bez ohledu na to, jak moc ji měl rád, musel se smířit s tím, že má manžela a děti. Už tehdy bylo dost těžké to ukončit, představa, že k tomu dojde znovu, mu teď připadala nesnesitelná. Zvedl se větřík a našeptával mu, že jeho čas s ní pomalu vyprší. Zamířil do haly. To poznání ho mučilo a Dawson si z celého srdce přál, aby všechno mohlo být jinak.

Čím víc kávy Amanda vypila, tím odolnější si připadala před rozhovorem s matkou. Byly na zadní verandě s výhledem na zahradu. Matka seděla na bílé proutěné židli, s dokonalým držením těla, naparáděná, jako kdyby očekávala, že k ní přijde na návštěvu guvernér, a pitvala události z předcházejícího večera. Zřejmě měla radost, že odhalila ve slovech a v tónu, jímž její přítelkyně hovořily u večeře a bridže, intriky a skryté významy. Kvůli dlouhé karetní partii se večeře, jež měla podle Amandiných předpokladů trvat tak hodinku, možná dvě, protáhla až do půl jedenácté. I tehdy však Amanda vycítila, že nikdo jiný opravdu nechce jít domů. Začala zívat a nedokázala si vybavit, o čem její matka mluví. Podle ní se hovor nijak nelišil od předešlých a ani od řečí, které se vedou v jiných malých městech. Probíralo se všechno, od sousedů přes vnoučata až k učitelům náboženství, jak správně zavěsit záclony nebo rostoucí ceny žebírek, a to celé bylo okořeněné troškou neškodných klepů. Jinými slovy, mluvilo se o běžných věcech, ale nechat to na její matce, jde o konverzaci na úrovni národního významu, třebaže je to zavádějící. Evelyn byla schopna objevit drama kdekoli, a tak byla Amanda šťastná, že matka nespustila své litanie, dokud Amanda nedopila první šálek kávy.

Mnohem víc jí ale bránilo v soustředění to, že nemohla přestat myslet na Dawsona. Přesvědčovala se, že má vše pod kontrolou. Proč si tedy ale neustále vybavuje, jak mu husté vlasy spadají na límec, jak mu sluší džíny nebo jak přirozeně vypadalo jejich objetí, když se setkali? Byla vdaná dost dlouho, aby věděla, že tyhle věci jsou méně důležité než přátelství a důvěra ukovaná společnými zájmy. Pár dnů po více než dvaceti letech nestačí, aby se taková pouta vytvořila. Trvá dlouho, než se stanete starými přáteli, a důvěra vzniká zároveň. Ženy mívají tendenci občas vidět v mužích to, co si vidět přejí, alespoň v začátcích, a ji napadlo, zda nedělá stejnou chybu. Zatímco ona zvažovala tyto nezodpověditelné otázky, její matka byla k nezastavení. Drmolila a drmolila… „Posloucháš mě?“ přerušila najednou tok jejích myšlenek. Amanda odložila šálek. „Samozřejmě.“ „Říkala jsem, že potřebuješ zapracovat na licitaci.“

„Už je to dávno, co jsem hrála.“

„Proto jsem ti taky doporučovala, aby ses stala členkou nějakého klubu, nebo sama jeden

založila,“ připomněla matka pohotově. „Nebo tuhle část jsi neslyšela?“

„Promiň. Dneska mám o čem přemýšlet.“

„Ovšem. Ten malý obřad, že?“

Amanda přehlédla matčinu jízlivou poznámku, protože neměla náladu na hádky. Což, jak věděla,

bylo přesně to, oč matka stála. Celé ráno se na to chystala, vymyšlené spory z předešlého večera

používala jako ospravedlnění pro neodvratný útok.

„Říkala jsem ti, že si Tuck přál, aby jeho popel byl rozptýlen,“ vysvětlovala Amanda klidně.

„Jeho žena Clara byla také zpopelněna. Možná v tom viděl způsob, jak budou zase spolu.“

Matka ji zřejmě neposlouchala. „Co si má člověk na něco takového obléknout? Kape z toho…

špína.“

Amanda se otočila k řece. „Nevím, mami. O tom jsem nepřemýšlela.“

Matka zachovávala klidný strojený výraz jako figurína. „A děti? Jak se mají?“

„Dneska ráno jsem s Jaredem ani Lynn nemluvila. Ale pokud vím, mají se dobře.“

„A Frank?“

Amanda se napila kávy, o Frankovi nechtěla mluvit. Ne po včerejší hádce, další z těch, které u

nich bývaly téměř na denním pořádku a kterou Frank už zapomněl. Manželství, dobré i špatné, se

vyznačuje opakováním.

„Má se dobře.“

Evelyn přikývla a čekala, co bude následovat. Amanda nic neříkala.

Matka si v tichu narovnala ubrousek v klíně a pak pokračovala: „Jak to tedy dnes bude probíhat?

Prostě vysypete popel tam, kam chtěl?“

„Tak nějak.“

„A nepotřebujete nějaké povolení? Nelíbila by se mi představa, že lidé to prostě mohou udělat,

kde se jim zachce.“

„Právník se o ničem nezmínil, tak to určitě dobře dopadne. Vážím si toho, že si Tuck přál, abych se toho zúčastnila.“ Matka se lehce předklonila a afektovaně se usmála. „Ach, samozřejmě. Byli jste přece přátelé.“ Amanda se pootočila, najednou pocítila únavu, z matky, Franka, ze všech těch podvodů, které patřily k jejímu životu. „Ano, mami, přátelili jsme se. Bylo mi s ním dobře. Patřil k nejlaskavějším lidem, jaké jsem kdy poznala.“

Matka zřejmě poprvé upadla do rozpaků. „Kde se má ten obřad odehrát?“

„Proč tě to zajímá? Vždyť ho neschvaluješ.“

„Prostě se pokouším udržovat konverzaci.“ Popotáhla nosem. „Nemusíš být hrubá.“

„Možná to tak vyznělo, protože je mi smutno. Nebo proto, že jsem od tebe neslyšela ještě nic

povzbudivého. Dokonce ani to obyčejné: Upřímnou soustrast. Vím, že pro tebe hodně znamenal. To,

co lidi obvykle říkají, když zemře někdo blízký.“

„Možná bych něco takového řekla, pokud bych o tomto vztahu v první řadě věděla. Jenže ty jsi mi

celou dobu lhala.“

„A nenapadlo tě, že jsem musela lhát především kvůli tobě?“

Matka obrátila oči v sloup. „Nebuď směšná. K ničemu jsem tě nenutila. Já jsem se tady neplížila.

To ty ses rozhodla, ne já, a každé rozhodnutí s sebou nese následky. Musíš se naučit přijmout

zodpovědnost za svá rozhodnutí.“

„Ty si myslíš, že to snad nevím?“ Amanda cítila, jak rudne.

„Podle mého názoru,“ začala matka a kladla důraz na každé slovo, „občas umíš být až příliš

sobecká.“

„Já?“ Amanda přimhouřila oči. „Ty myslíš, že já jsem sobecká?“

„Ovšem. Každý je do určité míry sobec. Jen říkám, že ty to občas přeháníš.“

Amandu to tak ohromilo, že oněměla. Že její matka, zrovna její matka, prohlásí něco takového,

ji jen víc rozhořčilo. V matčině světě nebyli lidé nic jiného než zrcadla. Pečlivě volila další slova:

„Mám dojem, že není dobrý nápad tohle rozebírat.“

„Podle mě ano,“ trvala matka na svém. „Protože jsem ti nepověděla o Tuckovi?“ „Ne. Protože se domnívám, že to má co dělat s problémy, které máte s Frankem.“ Amanda sebou v duchu cukla a stálo ji hodně úsilí, aby zachovala klid. „Jak jsi na to přišla?“ Matka sice zachovala neutrální tón, ale přesto z něj čišelo trochu vřelosti. „Znám tě lépe, než myslíš, a protože jsi to nepopřela, mám pravdu. Nevadí mi, že radši nechceš mluvit o tom, co mezi vámi je. To se týká Franka a tebe a já do toho nemám co mluvit ani ti nemůžu nijak pomoct. To obě víme. Manželství je partnerství, ne demokracie. A jsme u otázky, proč jsi celé ty roky jezdila za Tuckem? Kdybych měla hádat, nechtěla jsi ho prostě jen tak navštěvovat. Šlo o to, že jsi měla potřebu o něco se s ním podělit.“ Matka nechala poslední větu viset ve vzduchu a tázavě vyklenula obočí. Amanda se snažila překonat šok. Matka si upravila ubrousek. „Předpokládám, že tady zůstaneš na večeři. Chtěla bys raději někam zajít, nebo večeřet doma?“ „Cože?“ vyhrkla Amanda. „Ty na mě vychrlíš obvinění a domněnky a pak ukončíš diskusi?“ Evelyn položila ruce do klína. „Neukončila jsem diskusi. To ty odmítáš o tom mluvit. Já bych na tvém místě přemýšlela, co vlastně chci, protože až přijedeš domů, budeš muset své manželství nějak vyřešit. Buď bude fungovat, nebo nebude. A hodně to záleží i na tobě.“ V jejích slovech se skrývala krutá pravda. Nešlo nakonec jen o ni a Franka, ale také o jejich děti. Amanda si připadala najednou vyprahlá. Postavila šálek na talířek a cítila, jak ji opouští vztek a zbývá jen poraženecký pocit.

„Pamatuješ si na tu vydří rodinku, která si vždycky hrála u našeho mola?“ zeptala se nakonec a nečekala odpověď. „Když jsem byla malá? Jakmile se vydry objevily, táta mě hned popadnul a odnesl ven. Seděli jsme v trávě a dívali se na ně, jak se koupou a honí. Vždycky jsem si myslela, že to jsou nejšťastnější tvorové na světě.“ „Nějak mi uniká, co to má společného…“ „Zase jsem vydry viděla,“ pokračovala Amanda a skočila matce do řeči. „Vloni, když jsme byli na dovolené u moře, zašli jsme do akvária v Pine Knoll Shores. Těšila jsem se do expozice vyder.

Musela jsem Annette o vydrách za naším domem vyprávět snad stokrát a ona se už nemohla dočkat,

až je uvidí. Ale nějak to nebylo takové jako za mého dětství. Vydry tam samozřejmě byly, ale spaly

na kameni. I když jsme v akváriu zůstali celé hodiny, vůbec se nepohnuly. Cestou ven se Annette

zeptala, proč si nehrály, a já jsem jí vůbec neuměla odpovědět. Měla jsem jen takový smutný pocit.

Protože jsem dobře věděla, proč si tyhle vydry nehrály.“

Přestala přejíždět prstem po okraji šálku a podívala se matce do očí.

„Protože nebyly šťastné. Tyhle vydry věděly, že nežijou ve skutečné řece. Nejspíš nechápaly

proč, ale nějak jim zřejmě došlo, že jsou v kleci a nemůžou ven. Pro takový život se nenarodily,

nechtějí ho žít, jenže s tím nic nenadělají.“

Matka poprvé ztratila řeč. Amanda odstrčila hrneček a vstala. Když odcházela, zaslechla, jak si

matka odkašlala. Otočila se.

„Předpokládám správně, že jsi tím příběhem chtěla něco naznačit?“ zeptala se matka.

Amanda se unaveně usmála. „Ano, chtěla,“ odpověděla tiše.

Dawson stáhl střechu Chevroletu Corvette Stingray, opřel se o kufr vozu a čekal na Amandu.

Panovalo dusno, těžký vzduch věštil podvečerní bouřku a Dawson uvažoval, jestli má Tuck někde

doma deštník. Pochyboval o tom. Neuměl si představit Tucka s deštníkem stejně jako třeba v

obleku, ale kdoví. Zjistil, že Tuck byl muž překvapení.

Na zemi se mihl stín a Dawson sledoval mořského orla, který nad ním líně kroužil, dokud se

konečně nezjevilo v kopci Amandino auto. Slyšel, jak štěrk praská pod koly, když zajížděla do stínu

vedle jeho vozu.

Amanda vystoupila. Černé kalhoty a zářivě bílá košile, které měl Dawson na sobě, ji překvapily,

ale ta kombinace rozhodně účinkovala. Se sakem ležérně přehozeným přes rameno mu to slušelo

až moc, což jen potvrdilo matčina prorocká slova. Zhluboka se nadechla a přemýšlela, co má udělat.

„Jedu pozdě?“ zeptala se a zamířila k němu.

Dawson ji pozoroval. I na vzdálenost několika metrů viděl, jak ranní paprsky zdůrazňují její jasně

modré hluboké oči. Měla na sobě černý kalhotový kostým s hedvábnou halenkou bez rukávů a na

krku stříbrný medailon.

„Vůbec ne,“ uklidnil ji. „Přijel jsem dřív, protože jsem se chtěl přesvědčit, jestli je auto v pořádku.“

„A?“

„Ten, kdo ho opravoval, přesně věděl, co dělá.“

Amanda se usmála, když došla až k němu, a potom ho impulzivně políbila na tvář. Dawson zřejmě

netušil, jak se zachovat, jeho zmatek zrcadlil její, když v duchu zase zaslechla ozvěnu matčiných

slov. Zamířila k autu, aby jim unikla. „Ty jsi sundal střechu?“ podivila se.

Otázka ho probrala. „Myslel jsem, že bychom mohli jet do Vandemere tímhle.“ „Není to naše auto.“

„Já vím, ale potřebuju ho projet, abych se přesvědčil, že všechno funguje. Věř mi, majitel se bude chtít ujistit, že je v perfektním stavu, než si s ním vyjede večer do města.“

„Co když se porouchá?“ „Neporouchá.“

„Určitě?“

„Stopro.“

Na rtech jí hrál úsměv. „Tak proč ho musíme testovat?“

Dawson zvedl dlaně a uznal, že ho dostala. „No dobře, prostě se v něm chci projet. Byl by přímo

hřích nechat takové auto postávat v garáži, zvlášť když se to majitel nedozví a klíče jsou tamhle.“

„A nech mě hádat, až se vrátíme, postavíme ho na špalky a přetočíme počitadlo kilometrů

zpátky? A majitel se nic nedozví?“ „Tak to nefunguje.“

„Já vím. Zjistila jsem to, když jsem viděla film Volný den Ferrise Buellera.“ Uculovala se. Dawson se maličko zaklonil a prohlížel si ji. „Mimochodem, vypadáš úžasně.“ Amanda pocítila, jak jí horko stoupá po krku, a přemýšlela, jestli se někdy přestane před ním červenat. „Díky,“ zamumlala, zastrčila si pramen vlasů za ucho a na oplátku si prohlížela jeho a udržovala mezi nimi odstup. „Nevzpomínám si, že bych tě někdy dřív viděla v obleku. Ten je nový?“

„Ne, ale moc jsem ho nenosil. Jen na mimořádné příležitosti.“ „Tuck by ti ho schválil. Co jsi vlastně dělal včera večer?“

Dawson si vybavil Teda a všechno, co se stalo, včetně přestěhování. „Nic zvláštního. Co večeře s

matkou?“

„Ta nestojí za řeč.“ Amanda se naklonila k autu, pohladila rukou volant a pak vzhlédla k

Dawsonovi. „Zato ráno jsme měly zajímavý rozhovor.“

„Vážně?“

Přikývla. „Přemýšlela jsem po něm o posledních dnech. O sobě, o tobě… o životě. O všem. A

cestou sem jsem si uvědomila, jak jsem ráda, že ti Tuck o mně nikdy nic neřekl.“

„Proč?“

„Protože včera, když jsme byli v dílně…“ Zaváhala a hledala správná slova. „Myslím, že jsem to

trochu přehnala. To, jak jsem se chovala. Chci se omluvit.“

„Proč by ses měla omlouvat?“

„Těžko se to vysvětluje. Chci…“

Když se odmlčela, Dawson ji chvilku pozoroval a nakonec přistoupil o krok blíž. „Co se děje,

Amando?“

„Nevím. Nevím už nic. Když jsme byli mladí, bylo všechno jednodušší.“

Dawson se zarazil. „Co se mi snažíš naznačit?“ Vzhlédla k němu. „Musíš pochopit, že už nejsem ta holka jako dřív,“ spustila. „Jsem manželka a matka a jako všichni nejsem dokonalá. Potýkám se s následky svých rozhodnutí, dělám chyby a polovinu času se ptám, kdo vlastně jsem a jestli můj život má nějaký smysl. Vůbec nejsem výjimečná, Dawsone, a to musíš pochopit. Že jsem prostě… obyčejná.“ „Ty nejsi obyčejná.“ Vypadala utrápeně, ale neohroženě. „Vím, že tomu věříš. Ale já jsem. A potíž je, že tady na té situaci není nic obyčejného. Já jsem úplně mimo. Kéž by se Tuck o tobě zmínil, abych se mohla na tenhle víkend trochu připravit.“ Mimoděk zvedla ruku a pohrávala si se stříbrným medailonkem. „Nechci udělat chybu.“ Dawson přešlápl. Přesně chápal, proč to říká. Byl to jeden z důvodů, proč ji vždy miloval, i když věděl, že tahle slova by neměl vyslovit nahlas. To nechtěla slyšet. Raději co nejklidnějším hlasem zdůraznil: „Povídali jsme si, jedli jsme, vzpomínali jsme. Nic víc. Nedělala jsi nic špatného.“ „Ale ano.“ Usmála se, nepodařilo se jí však skrýt smutek. „Neřekla jsem matce, že jsi přijel. Ani svému manželovi.“ „A chceš?“

Správná otázka, že? Aniž si to uvědomila, zeptala se jí matka na totéž. Amanda odpověď znala, jenže tu a tam slova prostě nepřijdou. Místo toho se přistihla, že pomalu vrtí hlavou. „Ne,“ zašeptala

nakonec.

Dawson zřejmě vycítil strach, který se jí po tom přiznání zmocnil, protože ji uchopil za ruku.

„Tak pojeďme do Vandemere. Uctít Tucka, ano?“

Přikývla, podvolila se jeho doteku a začala se smiřovat s faktem, že už nemá plně pod kontrolou,

co by se mohlo stát.

Dawson ji dovedl na druhou stranu vozu a otevřel dvířka. Amanda se usadila a trochu se jí točila

hlava. Dawson vyzvedl ze svého pronajatého auta nádobu s Tuckovým popelem, zasunul ji za

sedadlo řidiče spolu se svým sakem a nasedl. Amanda vylovila z kabelky instrukce a potom ji také

uložila za sedadlo.

Než otočil klíčkem, sešlápl Dawson několikrát pedál. Motor s burácením naskočil. Trochu ho túroval, až se auto lehce chvělo. Když se konečně otáčky na volnoběh ustálily, vycouval Dawson autem z garáže, pomalu sjížděl na silnici a vyhýbal se výmolům. Když projížděli Orientalem a mířili na hlavní silnici, řev motoru se ztišil jen mírně. Amanda se pohodlně usadila a uvědomila si, že na vše, co potřebuje, dohlédne koutkem oka. Dawson měl jednu ruku položenou na volantu, což jí bolestně připomnělo jejich cesty po klikatých silnicích, kterými kdysi jezdili. V těch chvílích se vždycky nejvíc uvolnil a stejný dojem měla i teď, když přeřadil a svaly na předloktí mu vystouply a zase povolily. Když přidal plyn, létaly Amandě vlasy kolem obličeje, a tak si je zatočila do culíku. Auto působilo velký hluk, než aby si mohli povídat, ale jí to nevadilo. Byla spokojená, že se může zabrat do svých myšlenek, že je sama s Dawsonem. A jak kilometry ubíhaly, cítila, jak se její úzkost začíná rozplývat, jako kdyby ji odvál vítr.

Dawson udržoval stejnou rychlost, třebaže silnice zela prázdnotou. Nikam nespěchal a Amandě to

nevadilo. Seděla v autě s mužem, jehož kdysi milovala, mířili k místu, které ani jeden z nich neznal,

a Amandu napadlo, že ještě před několika dny by jí takový obrázek připadal absurdní. Bláznivý a

nepředstavitelný. Ale zároveň v něm bylo něco vzrušujícího. Alespoň na chviličku nebyla manželka,

matka ani dcera a poprvé po letech se cítila téměř svobodně.

Jenže s Dawsonem to takhle bývalo vždycky. Když si položil loket do okna, letmo na něj

pohlédla a snažila se vybavit si někoho, kdo by ho aspoň vzdáleně připomínal. Vrásky kolem očí

vyjadřovaly bolest a smutek a také inteligenci a Amanda se přistihla, že uvažuje, jaký by byl otec.

Tušila, že dobrý. Snadno si ho představila, jak si hodiny statečně hází baseballovým míčkem nebo se snaží zaplést dceři copánek, třebaže nemá ani tušení, jak na to. Ta představa jí přišla podivně svůdná a nedovolená. Když se v té chvíli Dawson podíval na ni, poznala, že on právě přemýšlí o ní, a v duchu se ptala, kolik nocí na ropné plošině dělal totéž. Dawson stejně jako Tuck patřil k těm výjimečným lidem, kteří se mohou zamilovat jenom jednou, a pokud dojde k odloučení, jejich city to jen posílí. Před dvěma dny ji to znervóznilo, ale dnes už chápala, že Dawson nemá jinou možnost. Láska koneckonců vždy víc vypovídá o těch, kteří ji cítí, než o těch, kdo jsou milováni. Jižní větřík s sebou přivál vůni otevřeného moře a Amanda zavřela oči a oddala se tomu okamžiku. Když konečně dojeli na předměstí Vandemere, rozložil Dawson pokyny, které mu Amanda podala, rychle si je přečetl a potom pokýval hlavou. Vandemere byla spíš vesnička než město, domov pro pár stovek lidí. Viděli rozeseté domky a malý vesnický obchod s jediným benzinovým stojanem. Za minutku Dawson odbočil na rozježděnou štěrkovou cestu. Amanda vůbec netušila, jak si odbočky všiml, za bujným porostem byla z hlavní silnice téměř neviditelná. Jeli dál, opatrně projížděli jednu zatáčku za druhou kolem tlejících kmenů vyvrácených v bouři a mírně stoupali. Motor, tak hlasitý na hlavní silnici, tady skoro nebyl slyšet, jak hluk absorbovala svěží krajina, která je ze všech stran obklopovala. Cesta se ještě víc zužovala a svěšené větve obalené tilandsiemi se lehce dotýkaly auta, když je míjelo. Vadnoucí bujné a nezkrocené květy azalek soutěžily o slunce s vinnou révou a zakrývaly výhled na obou stranách.

Dawson se naklonil k volantu a jel opatrně, aby nepoškrábal lak. Nad nimi se slunko schovalo za

mrak a zelená barva okolního světa byla sytější.

Když projeli další a ještě jednou zatáčkou, cesta se trošku rozšířila. „To je divné,“ ozvala se

Amanda. „Víš určitě, že jedeme správně?“

„Podle mapy ano.“

„Proč je to tak daleko z hlavní silnice?“

Dawson pokrčil rameny, byl stejně zmatený jako ona, ale když projeli poslední zatáčkou,

instinktivně dupl na brzdu. Oba najednou znali odpověď.

Cesta končila u malého domku obklopeného korunami prastarých dubů. Před oprýskanou stavbou s okenicemi, které začínaly na krajích černat, se rozkládala nevelká kamenná terasa se sloupy. Jeden z nich byl zcela obrostlý vinnou révou, která šplhala až na střechu. Na kraji terasy stálo kovové křesílko a malý květináč s kvetoucími muškáty v jednom rohu dodával zeleni kolem na barevnosti.

Amandiny a Dawsonovy oči však poutaly hlavně divoké rozkvetlé květiny. Byly jich tisíce,

ohňostroj barev sahal téměř až ke schůdkům na terasu, moře červené, oranžové, nachové, modré a

žluté čeřil lehký vánek. Nad loukou poletovaly stovky motýlů, příliv barev se vlnil ve slunečním

svitu. Louku lemoval nízký laťkový plot, který byl přes lilie a mečíky sotva vidět.

Amanda se vyjeveně podívala na Dawsona, potom zase na květinové pole. Připomínalo jí to sen,

něčí představu nebe. Přemýšlela, kdy a jak Tuck zasadil první rostlinu, ale především jí bylo jasné,

že květiny vysazoval pro Claru. Sázel je, aby vyjádřil, co pro něj znamenala.

„Neuvěřitelné,“ vydechla.

„Věděla jsi o tom?“ V Dawsonově hlase se zrcadlil její údiv.

„Ne,“ odpověděla. „Tohle asi patřilo jen jim dvěma.“

Přímo si představovala, jak Clara sedí na terase, Tuck se opírá o sloup a vychutnávají si opojnou

nádheru téhle divoké květinové zahrady. Dawson konečně sundal nohu z brzdy a auto se pomalu

posouvalo vpřed. Barvy splynuly jak kapičky čerstvého nátěru natahující se ke slunci.

Zaparkovali u domu, vystoupili a dál ten výjev pozorovali. Mezi květinami se klikatila úzká

cestička. Amanda a Dawson se jak hypnotizovaní vnořili do oceánu barev pod strakatou oblohou.

Slunce vykouklo za mrakem a Amanda ucítila jeho teplo, které zároveň rozprášilo kolem

květinovou vůni. Měla pocit, že všechno vnímá intenzivněji, jako by ten den byl stvořený právě pro

ni.

Najednou ji Dawson, který kráčel vedle ní, vzal za ruku. Dovolila mu to a pomyslela si, že jí to připadá úplně přirozené, a představovala si, že z jeho mozolů může vyčíst roky práce. Dlaně měl zjizvené drobnými rankami, ale jeho dotek byl neuvěřitelně něžný, a Amanda náhle s určitostí věděla, že Dawson by pro ni také vytvořil takovou zahradu, kdyby věděl, že si ji přeje. Navždy. To slovo vyřezal do ponku v Tuckově dílně. Slib středoškoláka, nic víc, a přece ho dokázal naplňovat. Přímo cítila, jako by se síla toho slibu nyní vznášela ve vzduchu kolem nich. Odněkud zdáli slyšela dunění hromu a zmocnil se jí zvláštní pocit, jako kdyby ji to nutilo, aby se zaposlouchala.

Zavadila o Dawsona ramenem a zrychlil se jí pulz. „Zajímalo by mě, jestli ty květiny kvetou

každý rok, nebo jestli musel znovu sít semínka,“ přemítal Dawson.

Jeho hlas ji probral ze snění. „Obojí,“ odpověděla a hlas zněl divně i jejím uším. „Některé znám.“

„Takže tady letos na jaře byl? Aby zasil další?“

„Určitě. Vidím tu třeba divokou mrkev. Matka ji má taky, ta před zimou vždycky odkvete.“

Potom několik minut procházeli mezi květinami a Amanda ukazovala na jednoletky, které znala:

černooká Zuzana, šuškarda, povijnice, hvězdnice. Mezi nimi kvetly trvalky jako pomněnka, ratibida

a vlčí mák. Zahrada zřejmě neměla žádné uspořádání. Jako kdyby šlo o zásah přírody a Pánaboha,

bez ohledu na to, jaké plány snad mohl mít Tuck. Nicméně ta divokost vlastně stupňovala krásu

zahrady. A Amanda uprostřed té chaotické směsice barev myslela jen na to, jak je ráda, že tu je i

Dawson a mohou tento zážitek sdílet společně.

Zvedl se vítr, ochladil vzduch a přihnal další mraky. Dawson vzhlédl k obloze. „Blíží se bouřka,“

poznamenal. „Asi bych měl radši zvednout střechu.“

Amanda přikývla, ale nepustila mu ruku. Trochu se bála, že znova už by ji za ruku nemusel vzít,

že by se už nemusela naskytnout příležitost. Ale měl pravdu, mraky černaly.

„Přijdu za tebou dovnitř,“ navrhl, i když taky zdráhavě, a jen pomaličku vyprostil prsty

propletené s jejími.

„Myslíš, že je odemčeno?“

„Klidně bych se vsadil.“ Usmál se. „Přijdu za minutku.“

„Mohl bys mi přinést kabelku, když tam budeš?“

Dawson přikývl. Amanda se dívala, jak odchází, a vybavila si, jak jím byla kdysi úplně poblázněná,

ještě než se do něj zamilovala. Začalo to holčičím poblouzněním, kdy si čmárala jeho jméno na

sešity, když měla dělat úkoly. Nikdo, ani Dawson, netušil, že tehdy při chemii nešlo o náhodu.

Jakmile učitel vyzval studenty, aby vytvořili dvojice, požádala, jestli si může odskočit, a když se

vrátila, zbyl na ni jako obvykle Dawson. Kamarádky k ní vysílaly soucitné pohledy, jenže ona byla v

duchu nadšením bez sebe, že bude s tím tichým záhadným klukem, který jaksi vypadal rozumnější

než jeho vrstevníci.

A teď se historie opakovala a Amanda zažívala stejné nadšení. Bylo v něm něco, co oslovovalo jen ji, a to spojení jí po léta, kdy nebyli spolu, chybělo. Amanda si uvědomila, že na něj v jistém smyslu celou dobu čekala, stejně jako on na ni. Nedovedla si představit, že by ho už nikdy nepotkala. Nedopustila by, aby se z Dawsona stala pouhá vzpomínka. Osud, v Tuckově podobě, zasáhl, a když se Amanda vydala k domku, byla si jistá, že tohle všechno má nějaký důvod. Něco to znamená. Koneckonců, minulost je minulostí, teď už mají pouze budoucnost.

Jak Dawson předpokládal, dveře byly odemčené. Amanda vstoupila a ze všeho nejdřív ji napadlo, že tohle bylo Clařino království. Ačkoli uvnitř byla stejná ošoupaná borovicová podlaha, stěny obložené cedrovým dřevem a základní uspořádání jako v domě v Orientalu, na pohovce si hověly veselé barevné polštářky a na zdech visely černobílé fotografie. Cedrové plaňky byly natřené namodro a velkými okny dovnitř pronikalo přirozené světlo. Ve dvou bílých vestavných knihovnách plných knih tu a tam stály porcelánové figurky, které Clara očividně sbírala celé roky. Přes opěradlo pohodlného křesla byla přehozená ručně vyrobená přikrývka a na malých stolcích venkovského stylu se nenacházelo ani smítko prachu. Na obou stranách místnosti stály stojací lampy a vedle rádia vykukovala menší verze

fotografie z výročí svatby.

Amanda za sebou zaslechla Dawsona. Mlčky se zastavil ve dveřích, v ruce své sako a její kabelku,

a zřejmě se mu nedostávalo slov.

Ani ona nedokázala skrýt obdiv. „To je něco, že?“

Dawson se pomalu rozhlížel. „Tak nevím, nezavezl jsem nás ke špatnému domu?“

„Bez obav,“ uklidňovala ho a ukázala na fotografii. „Jsme tu správně. Ale je jasné, že tohle bylo Clařino místečko, ne Tuckovo. A on tu nikdy nic nezměnil.“ Dawson přehodil sako přes opěradlo židle a vedle položil Amandinu kabelku. „Nepamatuju si, že by u Tucka v domě bylo někdy tak čisto. Řekl bych, že Tanner musel někoho najmout, aby to tady dal do pořádku, než přijedeme.“ Samozřejmě, pomyslela si Amanda. Vybavila si, jak se Morgan Tanner zmínil, že sem pojede, a také jeho pokyn, že mají s cestou sem počkat až do druhého dne. Odemčené dveře její podezření jen posílily.

„Už jsi viděla i zbytek?“ zeptal se Dawson.

„Ještě ne. Zatím jsem měla plnou hlavu starostí, abych odhadla, kam dovolila Clara Tuckovi se posadit. Je nad slunce jasné, že tady nesměl kouřit.“

Dawson ukázal palcem za sebe k otevřeným dveřím. „Což vysvětluje to křesílko na terase. Tam

ho asi vykázala.“ „I po její smrti?“

„Asi se bál, že se zjeví její duch a vyhubuje mu, kdyby si zapálil uvnitř.“ Amanda se usmála a oba se vydali na prohlídku domu. Stejně jako v Orientalu i tady byla kuchyně umístěná v zadní části domku, s výhledem na řeku, ale téhle jednoznačně vládla Clařina ruka. Od bílých skříněk a složitých spirál na lištách až k modrobílým obkladačkám na stěně za linkou. Na sporáku stála čajová konvice a na kuchyňské desce váza s květinami nepochybně natrhanými venku na zahradě. Na stole pod oknem byly přichystané dvě lahve vína, jedno červené, jedno bílé, a dvě nablýskané sklenky.

„Začíná být předvídatelný,“ poznamenal Dawson.

Amanda pokrčila rameny. „Jsou i horší věci.“

Obdivovali výhled na řeku a ani jeden už nic neříkal. Stáli vedle sebe a Amanda si vychutnávala

ticho. Vnímala Dawsonův dech, to, jak se mu při tom zvedá hruď, a musela se přemáhat, aby ho opět

nevzala za ruku. V mlčenlivé shodě se oba odvrátili od okna a pokračovali v obhlídce domácnosti.

Naproti kuchyni našli ložnici, jíž vévodila útulná postel s nebesy. Okna zdobily bílé záclony a

prádelník nebyl vůbec poškrábaný ani oprýskaný jako ten Tuckův v Orientalu. Na obou nočních stolcích stála stejná křišťálová lampa a na stěně proti skříni visela impresionistická krajinka. S ložnicí sousedila koupelna s vanou na nožičkách, takovou, jakou si Amanda vždy přála mít. Ve starožitném zrcadle nad umyvadlem Amanda zahlédla svůj a Dawsonův odraz. Poprvé od příjezdu do Orientalu je viděla společně. Napadlo ji, že tehdy v mládí je nikdy nikdo nevyfotil jako pár. Často to plánovali, ale nikdy neuskutečnili. Teď toho litovala. Jenže co kdyby nějakou fotku měla? Schovala by ji do prádelníku, zapomněla na ni a objevila ji jen jednou za čas? Nebo by ji uchovávala jako vzácnost na tajném místě? Nevěděla. Dawsonova tvář v zrcadle vedle její však působila velice důvěrně. Je to už dávno, kdy si připadala přitažlivá, ale teď takový pocit měla. Věděla, že Dawsona přitahuje. Poznala to z jeho pohledu. Zřetelně si uvědomovala vzájemné porozumění. Ačkoli spolu strávili jen pár dnů, instinktivně mu důvěřovala a věděla, že mu může cokoli říct. Ano, tehdy první den se u večeře dohadovali a potom ještě kvůli Bonnerovým, ale taky si opravdu upřímně popovídali. Žádné skryté významy, tajné pokusy odsoudit. Stejně rychle, jako jejich neshody vzplály, zase pominuly.

Amanda stále pozorovala Dawsona v zrcadle. Otočil se a zachytil její pohled. Neodvrátil zrak, jen

zvedl ruku a něžně jí odhrnul z očí pramen vlasů. A potom byl pryč a ona si uvědomila, že bez

ohledu na následky se její život neodvolatelně změnil tak, jak si ani neuměla představit.

Amanda si vzala kabelku. Dawsona našla v kuchyni. Otevřel lahev vína a nalil do obou sklenek.

Jednu jí podal a oba mlčky zamířili na terasu. Od obzoru se valily temné mraky spolu s lehkým

oparem. Listí na stromech na svahu u řeky mělo temně zelenou živou barvu.

Amanda postavila skleničku a zalovila v kabelce. Vytáhla dvě obálky, tu s jeho jménem podala

Dawsonovi a tu, kterou si měli přečíst spolu před obřadem, si nechala. Sledovala Dawsona, jak

obálku přeložil a zastrčil ji do zadní kapsy.

Amanda mu podávala i obálku bez nápisu. „Jsi připravený?“

„Jak jen to jde.“

„Chceš ji otevřít? Měli bychom ji přečíst před obřadem.“

„Ne, otevři ji ty.“ Přitáhl si blíž křesílko.

Amanda nadzdvihla klopu obálky a otevřela ji. Rozložila dopis. Překvapil ji škrabopis, tu a tam

přeškrtnutá slova a nerovné řádky, které dokládaly roztřesenost odpovídající Tuckově věku. Byl to

dlouhý dopis, zabíral tři listy popsané z obou stran a Amanda si říkala, jak dlouho asi Tuckovi

trvalo, než ho napsal. V rohu stálo datum 14. února tohoto roku. Den svatého Valentýna. Nějak jí to

přišlo příhodné.

„Můžeme?“ zeptala se.

Když Dawson přikývl, Amanda se opřela a oba se dali do čtení.

Amando a Dawsone,

děkuju, že jste přijeli. A taky za to, že pro mě tohle uděláte. Nevěděl jsem, koho jinýho požádat. Nejsem žádnej velkej spisovatel, takže nejlepší bude, když vám řeknu, že tohle je milostnej příběh. Tedy můj a Clařin, a protože předpokládám, že by vás mohly nudit všechny detaily ze začátků našeho manželství, to zajímavý, to, co chcete slyšet, začíná v roce 1942. Tehdy jsme byli manželé už tři roky a Clara měla za sebou první potrat. Věděl jsem, jak moc je z toho nešťastná, já jsem byl taky, protože jsem s tím nemohl nic dělat. Útrapy některý páry rozdělí. Jiný, a to byl náš případ, naopak ještě víc sblíží.

Ale to jsem odbočil. Což se mimochodem stává často, jak stárnete. Jen počkejte, uvidíte sami.

Tak tedy byl rok 1942, jak jsem napsal, a my na výročí svatby šli do kina na film Pro měa moje

děvče s Judy Garlandovou a Genem Kellym. Bylo to poprvý, co jsme vůbec viděli ty mihotavý obrázky,

a museli jsme kvůli tomu až do Raleighu. Když film skončil a v sále rozsvítili, ještě jsme tam seděli a přemýšleli. Pochybuju, že jste ho viděli, a nebudu vás otravovat podrobnostma, ale je to o chlápkovi, kterej se zmrzačí, aby nemusel jít do první světový války, a potom si musí znova namlouvat děvče, který miluje a který ho považuje za zbabělce. Tenkrát jsem už taky měl povolávací rozkaz, takže některý části filmu tnuly do živýho, protože ani já jsem nechtěl opustit svý děvče a jít do války, ale na to jsme ani jeden nechtěli myslet. Místo toho jsme si povídali o hlavní písničce, která se jmenovala stejně jako film. Byla to ta nejchytlavější a nejkrásnější melodie, jakou jsme kdy slyšeli. Cestou domů jsme si ji zpívali kolem dokola. Za tejden jsem narukoval k námořnictvu. Je to trochu zvláštní, protože jak jsem řek, měl jsem jít k pozemnímu vojsku a to by mi taky líp sedělo, když uvážíme, co dokážu s motorama a že neumím plavat. Měl jsem skončit v nějaký motorizovaný jednotce a postarat se, že džípy a náklaďáky projedou Evropu. Pozemní vojsko je na nic, když jim auta nejezdí, ne? Ale i když jsem byl jen venkovskej kluk, věděl jsem, že tě postaví, kam potřebujou, ne kam ty chceš, a tehdá se vědělo, že je jen otázkou času, kdy udeříme v Evropě. Ike zrovna vyrazil do severní Afriky. Potřebovali pěchotu, muže na pozemní boj, a mně, i když jsem planul nadšením postavit se Hitlerovi, myšlenka, že půjdu k pěchotě, úplně neseděla. V kanceláři visel plakát. Stálo na něm Za námořnictvo a do půlky těla svlečenej námořník na něm nabíjel dělostřeleckej granát. A to mě prostě oslovilo. Pomyslel jsem si, že to budu umět, a tak jsem šel k přepážce námořnictva a zapsal se. Když jsem se vrátil domů, Clara hodiny plakala. Potom mě donutila, abych jí slíbil, že se vrátím. A já jí to slíbil.

Prošel jsem základním výcvikem. V listopadu 1943 jsem byl přidělenej na torpédoborec Johnston v Tichým oceánu. Nenechte si nikdy namluvit, že u námořnictva je to míň nebezpečný než v pozemním vojsku nebo námořní pěchotě. Nebo míň děsivý. Jste vydaný na milost a nemilost lodi, nejen svým schopnostem, protože když šla loď ke dnu, zemřeli jste. Když jste vylezli na palubu, zemřeli jste, protože nikdo z jinejch lodí nebude riskovat a zachraňovat vás. Nemáte kam utéct, schovat se a představa, že nic neovlivníte, se vám pevně usadí v hlavě. Nikdy v životě jsem se tak nebál, jako když jsem sloužil na lodi. Všude bomby, kouř, oheň na palubě. Mezitím duní zbraně a takovej hluk jste ještě neslyšeli. Desetkrát větší než hrom, a ani to není přesný. Japonský stíhačky nepřetržitě bombardovaly palubu, střely se odrážely všude kolem. A vy přitom musíte pořád plnit svý úkoly, jako kdyby se nic nedělo. V říjnu 1944 jsme pluli poblíž ostrova Samar, měli jsme se zúčastnit invaze na Filipíny. K naší skupině patřilo třináct lodí, což se může zdát hodně, ale kromě letadlový lodě to byly hlavně torpédoborce a doprovodný lodě, takže jsme neměli moc palebný síly. A vtom jsme na obzoru uviděli snad celou japonskou flotilu. Čtyři bitevní lodě, osm křižníků, jedenáct torpédoborců, odhodlanejch nás poslat na dno moře. Později jsem se doslech, že to někdo přirovnával k bitvě Davida a Goliáše, až na to, že jsme neměli prak, což bylo docela pravdivý. Naše děla k nim ani nedostřelila, když na nás spustili palbu. Tak co dělat? Když víme, že nemáme šanci? Dali jsme se do boje. Teď tomu říkají bitva v Leytském zálivu. Vyrazili jsme přímo proti nim. Naše loď začala pálit první, vypustili jsme torpéda a spoustu kouře a zaměstnali jsme jak bitevní loď, tak křižník. Hodně jsme je poškodili. Ale protože jsme pluli v čele, taky jsme byli první na ráně. Přiblížily se k nám dva nepřátelský křižníky, spustily palbu a my šli ke dnu. Z 327 mužů na palubě jich toho dne zemřelo 186, včetně mých kamarádů. Já patřil k těm 141, co to přežili. Vsadím se, že si říkáte, proč vám tohle vyprávím, nejspíš si myslíte, že jsem zase trochu odbočil, takže k věci. Na lodi, když kolem zuřila bitva, jsem si uvědomil, že se vůbec nebojím. Zčistajasna jsem věděl, že se mi nic nestane, protože s Clarou jsme ještě neskončili, a tenhle pocit klidu mě prostě ovládnul. Můžete tomu říkat vyčerpání z boje, jestli chcete, ale já vím svý, a přímo tam, pod vybuchující oblohou a kouřem, jsem si vzpomněl na to naše výročí a začal si zpívat písničku z filmu, jako jsme si ji zpívali s Clarou v autě cestou z Raleighu. Pěl jsem z plnejch plic, protože jsem věděl, že Clara mě nějak slyší a pochopí, že se nemusí ničeho bát. Dal jsem jí slovo, víte? A nic, ani potopení do oceánu, mi nezabrání, abych ho dodržel.

Já vím, je to bláznivý. Ale jak jsem řek, zachránil jsem se. Příští rok na jaře jsem byl převelenej k námořní pěchotě a táhl do Iwo Jimy. A pak najednou válka skončila a já byl doma. Když jsem se vrátil,

o válce jsem nemluvil. Nemoh jsem. Ani slovo. Clara to chápala a postupně jsme zase začali žít normálně. V roce 1955 jsem se pustil do budování tohohle domku. Většinu práce jsem dělal sám. Když jsem jednou odpoledne skončil, šel jsem za Clarou, která ve stínu pletla. A slyšel jsem, jak si zpívá tu písničku. Krve by se ve mně nedořezal, vrátily se mi vzpomínky na bitvu. Nevzpomněl jsem si na tu písničku celý roky a nikdy jsem Claře nevyprávěl, co se tehdá na lodi stalo. Asi si musela všimnout mýho výrazu, protože se na mě zadívala. „ Nikdy jsem ti to nevyprávěla,“ spustila a dala se zase do pletení, „ale když jsi byl u námořnictva, jednou v noci jsem měla sen. Stála jsem uprostřed květinový louky, a přestože jsem tě neviděla, slyšela jsem, jak mi zpíváš tuhle písničku. Jen co jsem se probudila, už jsem se vůbec nebála. Přitom do tý doby jsem měla pořád strach, že se nevrátíš.“ Stál jsem tam jak opařenej. Nakonec jsem ze sebe vysoukal: „To nebyl sen.“ Clara se jen usmála a já měl dojem, že tuhle odpověď čekala. „Já vím. Jak jsem řekla, slyšela jsem tě.“ Potom jsem už nikdy nepochyboval, že mezi námi je něco silnýho, někdo by řek duchovního. A tak jsem za pár let začal připravovat tuhle zahradu a Claru jsem sem zaved na naše výročí. Tehdy to ještě nebylo nic moc, vůbec ne jako dneska, ale Clara přísahala, že to je nejkrásnější místo na světě. A tak jsem za rok obdělával další kus půdy a sil další semínka a přitom si zpíval naši písničku. Dělal jsem to pravidelně rok co rok, dokud Clara nezemřela. Rozsypal jsem tady její popel, v místě, který milovala. Jenže její smrt mě zlomila. Vztekal jsem se, pil a postupně mě to ničilo. Přestal jsem obdělávat, sít a zpívat, protože Clara tu nebyla a já neměl důvod v tom pokračovat. Nenáviděl jsem svět a nechtěl jsem jít dál. Nejednou jsem pomejšlel na sebevraždu, ale pak se objevil Dawson. Bylo hezký mít ho tady.

Pomoh mi, abych si vzpomněl, že patřím do tohohle světa, že ještě nemám hotovo. Jenže Dawson mi

taky odešel. Tenkrát jsem zase zajel sem a poprvý jsem to tady po letech viděl. Bylo po sezoně, ale pár

kytek ještě kvetlo. A já ani nevím, čím to, ale když jsem zpíval tu naši písničku, vyhrkly mi slzy. Nejspíš

jsem plakal kvůli Dawsonovi, ale asi i kvůli sobě. A hlavně kvůli Claře.

Tehdy to začalo. Když jsem se večer vrátil domů, spatřil jsem v kuchyňským okně Claru. Slyšel jsem,

třebaže jen slabě, jak si brouká písničku. Byl to jen takovej přelud. Když jsem vešel dovnitř, zmizel.

Tak jsem zajel zase sem a obdělal kus půdy. Připravil jsem si půdu, abych tak řek, a tentokrát jsem ji

uviděl na terase. Za pár tejdnů se začala zjevovat pravidelně. A moh jsem se k ní přiblížit, než zmizela.

Když kytky rozkvetly, zajel jsem sem a chodil mezi nima a po návratu jsem Claru viděl i slyšel úplně

jasně. Prostě stála na terase a čekala na mě, jako kdyby se divila, proč mi tak dlouho trvalo, než mi to

došlo. A od tý doby to tak bylo pořád.

Clara je součástí těch kytek, víte? Její popel jim pomoh vyrůst, a čím víc rostou, tím živější je Clara.

A dokud budou kvést, do tý doby si Clara najde ke mně cestičku.

A proto jste tady vy, proto jsem vás požádal, abyste pro mě tohle udělali. Tady je naše místo, koutek

světa, kde je díky lásce všechno možný. Myslím, že vy dva víc než kdo jinej to pochopíte.

Teď ale nastal čas, abych se ke Claře připojil. Nastal čas, abychom zpívali společně. Přišel můj čas

a já necítím žádnou lítost. Budu zase s ní a to je jediný místo, kde si přeju bejt. Rozptylte můj popel do

větru a mezi květiny a neplačte pro mě. Chci, abyste se smáli pro nás dva, vesele smáli pro mě a moje děvče.

Tuck

Dawson se předklonil a opřel si lokty o stehna. Pokoušel se představit si Tucka, jak píše dopis. Vůbec mu nepřipomínal toho lakonického, hrubě tesaného muže, který ho vzal k sobě. Takového

Tucka Dawson nikdy nepoznal.

Amanda s dojatým výrazem list zase složila a dala si pozor, aby ho neroztrhla.

„Já tu písničku znám,“ řekla, když si dopis pečlivě uložila do kabelky. „Slyšela jsem, jak ji kdysi zpíval v houpacím křesle. Když jsem se ho na ni zeptala, neodpověděl. Ale pustil mi ji na desce.“

„Doma?“

Přikývla. „Pamatuju si, že mi přišla až moc chytlavá, ale Tuck zavřel oči a vypadal tak… jako by

se do ní úplně pohroužil. Když dohrála, vstal a pustil ji znovu a já jsem si to tehdy neuměla vysvětlit.

Teď už to chápu.“ Otočila se k Dawsonovi. „Přivolával Claru.“

Dawson pomalu otáčel svou sklenkou. „Ty mu věříš? Že vídal Claru?“

„Nevěřila jsem mu. V žádném případě. Ale teď si nejsem tak jistá.“

V dálce udeřil hrom a znovu jim připomněl, proč sem přijeli. „Asi je načase,“ ozval se Dawson.

Amanda se narovnala, očistila si kalhoty a společně sestoupili do zahrady. Vítr foukal, ale mlžný

závoj byl zase hustší. Křišťálově jasné ráno bylo pryč, vystřídalo ho odpolední počasí, které

odráželo ponurou minulost.

Dawson vyzvedl nádobu z auta a potom našli cestičku vedoucí doprostřed zahrady. Vítr čechral Amandě vlasy a Dawson pozoroval, jak si je pročesává prsty a snaží se je zvládnout. Došli do středu

zahrady a zastavili se.

Dawson vnímal tíhu nádoby. „Měli bychom říct pár slov,“ zamumlal. Když přikývla, začal a vzdal úctu muži, který mu nabídl přístřeší i přátelství. Amanda poděkovala Tuckovi, že byl jejím důvěrníkem, a svěřila se, že ho měla ráda jako otce. Když skončili, zvedl se jako na povel vítr a Dawson otevřel víko. Popel začal poletovat, kroužil nad květinami a Amanda se neubránila myšlence, že Tuck hledá Claru a naposledy ji volá.

Pak se zase vrátili do domu, střídavě vzpomínali na Tucka nebo jen tak seděli v přátelském tichu. Venku začalo pršet. Hustě, ale ne prudce, byl to takový letní deštík, který působil jak požehnání.

Když dostali hlad, vyšli do deště, nasedli do auta a vydali se klikatou cestou zase dolů na hlavní

silnici. Mohli by se sice vrátit do Orientalu, ale zajeli do New Bernu. Poblíž historického centra

objevili restauraci Chelsea. Bylo tam téměř prázdno, ale když odcházeli, už hosté obsadili všechny

stoly.

Déšť krátce ustal, a tak se procházeli a zašli do obchodů, které byly ještě otevřené. Zatímco Dawson bloumal po antikvariátu, Amanda využila příležitosti, vyšla ven a zavolala domů. Mluvila s

Jaredem i Lynn a potom prohodila pár slov s Frankem. Zavolala také matce a nechala jí na

záznamníku zprávu, že se možná zdrží, ať nezamyká. Zavěsila, právě když přicházel Dawson, a bodlo ji u srdce při pomyšlení, že večer téměř končí. Jako kdyby jí četl myšlenky, nabídl jí rámě, Amanda se do něj zavěsila a pomalu se vraceli k autu. Když najeli na hlavní silnici, začalo zase pršet. Jakmile přejeli řeku Neusu, déšť zhoustl, větve vyčuhovaly z lesa jak strašidelné prsty. Přední světla osvětlovala silnici jen chabě a stromy navíc i to málo světla jakoby pohlcovaly. Dawson v mokru a tmě zpomalil. Dešťové kapky souvisle dopadaly na látkovou střechu auta a připomínaly vzdálené dunění vlaku. Amanda přemýšlela. U jídla nejednou přistihla Dawsona, že se na ni dívá, ale neuvedlo ji to do rozpaků, spíš chtěla, aby nepřestával. Věděla, že to je špatné. V jejím postavení se s takovou touhou nepočítalo, ani společnost ji neomlouvala. Mohla by své pocity pominout a považovat je za dočasný vedlejší efekt svých rodinných problémů. Ale věděla, že to není pravda. Dawson není cizí člověk, s nímž se náhodou setkala. Byl její první a jediná pravá láska, ta nejtrvalejší ze všech.

Franka by zdrtilo, kdyby věděl, o čem přemýšlí. A ona ho přes všechny neshody a potíže, které mají, miluje. Jenže i kdyby se nic nestalo, kdyby třeba dneska jela domů, věděla, že ji Dawson bude pořád pronásledovat. Její manželství procházelo krizí už léta, ale ona si nehledala útěchu jinde. To až Dawson, a pocit sounáležitosti, který vznikl pokaždé, když byli spolu, způsobil, že jí to připadalo přirozené a nevyhnutelné. Nedalo jí to, musela myslet na to, že jejich příběh je jaksi nedokončený, že oba čekali na nějakou závěrečnou kapitolu. Když projeli městem Bayboro, Dawson zpomalil. Před sebou měli křižovatku s odbočkou na hlavní silnici, na tu, která vede na jih do Orientalu. Rovně by jeli do Vandemere. Dawson se chystal odbočit, Amanda mu před křižovatkou chtěla navrhnout, aby jel dál rovně. Nechtěla se zítra probudit a bát se, jestli ho ještě někdy uvidí. Ta představa ji děsila, přesto nic neřekla.

Po silnici nejel nikdo jiný. Voda na obou stranách stékala po asfaltu do mělké strouhy. Když

dojeli na křižovatku, Dawson k jejímu překvapení zastavil.

Stěrače přesouvaly vodu sem a tam. Kapky deště se třpytily v odlesku předních světlometů.

Dawson se pootočil, tvář měl napůl ve tmě.

„Máma tě asi čeká.“

Amanda cítila, jak jí srdce zběsile buší. „Ano.“ Přikývla, nic víc neřekla.

Dlouze se na ni zadíval, četl v ní, v jejích očích, které na něj upřeně hleděly, viděl naději i strach i

touhu. Potom se s kratičkým úsměvem zase otočil k přednímu sklu a auto se pomalu začalo sunout

vpřed, na silnici do Vandemere. A ani jeden z nich neměl sílu ho zastavit.

U dveří do chatky nenastaly žádné rozpaky. Amanda zamířila do kuchyně, Dawson rozsvítil,

Amanda nalila víno. Byla zároveň trochu nesvá i rozechvělá.

Dawson v obývacím pokoji pustil rádio a otáčel knoflíkem, dokud nenaladil stanici, kde hráli jazz

ze starých časů, ale nechal ho hrát potichu. Z police nad rádiem vyndal jednu starou knihu, a když

mu Amanda donesla víno, listoval zažloutlými stránkami. Vrátil knihu na místo, vzal si sklenku a šel za Amandou k pohovce. Pozoroval, jak si zula boty.

„Je tu takový klid,“ ocenila. Postavila sklenku na stolek a složila nohy pod sebe. „Chápu, proč si to tady Tuck a Clara vybrali k odpočinku.“ Matné světlo propůjčovalo jejím rysům téměř tajemný výraz a Dawson si odkašlal. „Myslíš, že sem ještě někdy přijedeš?“ zeptal se. „Po tomhle víkendu?“ „Nevím. Kdybych věděla, že to tady takhle zůstane, přijela bych. Jenže nic netrvá věčně. A já bych si to chtěla zapamatovat, jak je to dnes, s kytkami v plném květu.“ „O uklizeném domě ani nemluvě.“ „To taky,“ souhlasila. Vzala si skleničku a otáčela jí. „Když se rozlétl popel, víš, na co jsem myslela? Jak jsme tehdy v noci pozorovali v docích meteorický roj. Nevím proč, ale najednou mi připadalo, jako bych tam byla zase. Viděla jsem, jak ležíme na dece, šeptáme si a posloucháme cvrčky, tu dokonalou hudební ozvěnu. A nad námi obloha prostě taková… jako živá.“ „Proč mi to říkáš?“ Amanda se tvářila smutně. „Protože tehdy mi došlo, že tě miluju. Že jsem se doopravdy zamilovala. A myslím, že moje máma poznala, co se stalo.“

„Proč myslíš?“

„Protože druhý den ráno se mě na tebe zeptala, a když jsem jí řekla, co cítím, skončilo to křikem

a hádkou, velkou, jednou z největších, co jsme měly. Dokonce mi dala facku. Byla jsem tak vyděšená, že jsem nevěděla, jak zareagovat. A ona mi pořád dokola tvrdila, že se chovám směšně a že nevím, co dělám. Myslela jsem, že se zlobí, protože jde o tebe, ale když o tom teď přemýšlím, je mi jasné, že by vyváděla kvůli komukoli. Protože nešlo o tebe, o nás nebo snad o tvoje příjmení. Šlo o ni. Uvědomila si, že dospívám, a bála se, že ztrácí kontrolu. Neuměla se s tím vyrovnat, tehdy, ani teď.“ Napila se vína, odložila sklenku a otáčela její nožkou. „Dneska ráno mě obvinila, že jsem sobecká.“ „To se plete.“

„Taky jsem si to myslela. Nejdřív rozhodně. Ale teď už si nejsem tak jistá.“

„Co tě to napadá?“

„Nechovám se, jak by se vdaná žena měla chovat, že ne?“

Díval se na ni mlčky, poskytl jí čas, aby zvážila svoje slova. „Chceš, abych tě odvezl domů?“

Zaváhala, ale pak zavrtěla hlavou. „Ne. O to právě jde. Chci být tady, s tebou. I když vím, že to je

špatné.“ Sklopila oči, řasy se temně odrážely od lícních kostí. „Dává to smysl?“

Přejel jí prstem po hřbetu ruky. „Opravdu chceš, abych odpověděl?“

„Ne, vlastně ne,“ připustila. „Ale je to… složité. Tím myslím manželství.“ Cítila, jak jí kreslí

jemné vzory na kůži.

„Jsi ráda, že jsi vdaná?“ zeptal se jen tak mimochodem.

Místo odpovědi se nejdřív napila. „Frank je hodný člověk. Většinou ano. Ale manželství není takové, jak si lidi myslí. Chtějí věřit, že v každém manželství vládne nějaká harmonie, jenže tak to není. Jeden vždycky miluje víc než ten druhý. Vím, že Frank mě miluje, a já ho taky miluju… jen ne tolik. Nikdy jsem ho příliš nemilovala.“ „Proč ne?“ „Ty nevíš?“ Usmála se. „Kvůli tobě. Dokonce i v kostele, než jsem řekla ano, pamatuju si, jak jsem si přála, abys tam stál ty místo něj. Protože já tě nejen pořád miluju, ale miluju tě strašně moc, a už tehdy jsem měla obavy, že k Frankovi nikdy nebudu cítit totéž.“ Dawsonovi vyschlo v ústech. „Proč sis ho tedy vzala?“ „Protože jsem myslela, že to vyjde. A doufala jsem, že by se mohly moje city změnit. Že časem bych k němu mohla cítit totéž, co k tobě. Jenže to se nestalo, a jak roky ubíhaly, asi to poznal. To ho ranilo. Já jsem to věděla, ale čím víc se snažil, aby mi ukázal, jak jsem pro něj důležitá, tím víc jsem se dusila. A nesnášela jsem to. Nesnášela jsem ho.“ Trhla sebou, když to říkala. „Vím, že jsem hrozná.“

„Nejsi, jen upřímná.“ „Nech mě to dopovědět, ano?“ požádala ho. „Potřebuju, abys mě pochopil. Musíš vědět, že já ho opravdu miluju a mám ráda naši rodinu. Frank děti zbožňuje. Jsou středobodem jeho života. Proto pro nás byla Beina smrt tak těžká. Nemáš tušení, jaká je to hrůza, když sleduješ, že je tvému dítěti hůř a hůř, a ty mu nemůžeš pomoct. Cloumají tebou emoce jak na horské dráze, máš vztek na Boha, pocit zrady, absolutního selhání a marnosti. Já jsem nakonec byla schopna bolest překonat. Frank se nikdy nevzpamatoval. Protože to naprosté zoufalství, které především cítíš, tě prostě… úplně nahlodá. Tam, kde kdysi sídlila radost, zůstane prázdno. Protože to byla naše Bea. Takové potěšení v živé podobě. Vtipkovali jsme, že se smála už při porodu. Jako miminko skoro nezaplakala. A to se nezměnilo. Smála se pořád, všechno pro ni bylo zábava. Jared a Lynn soutěžili o její přízeň. Umíš si to představit?“ Odmlčela se, začínala trochu chraptět. „A potom přišly bolesti hlavy, vrážela do předmětů. Byli jsme u spousty specialistů a všichni nám tvrdili, že jí nemůžou pomoct.“ Těžce polkla. „Potom se… to postupně zhoršovalo. Ale ona byla pořád stejná, víš? Veselá. Dokonce i před koncem, když sotva seděla, se smála. Ten smích mi pokaždé rval srdce.“ Teď se Amanda odmlčela a nepřítomně hleděla do tmavého okna. Dawson čekal.

„Ke konci jsem hodiny lehávala u ní v posteli, objímala ji, když spala, a když se probudila, dívaly

jsme se na sebe. Chtěla jsem si vrýt do paměti, jak vypadala: nos, bradu, kudrlinky. A když zase usnula, přitiskla jsem ji k sobě a plakala nad tou nespravedlností.“ Amanda mrkala, ani si neuvědomovala, že jí slzy tečou po tvářích. Nesnažila se utřít si je a ani Dawson to neudělal. Jen tiše seděl a vnímal každičké slovo. „Když zemřela, něco ve mně zemřelo taky. A dlouho jsme se na sebe s Frankem nemohli ani podívat. Ne že bychom se zlobili, prostě to bolelo. Viděla jsem v něm Beu a on ji zase viděl ve mně… a to se nedalo… snést. Sotva jsme fungovali, třebaže Jared a Lynn nás potřebovali víc než dřív. Začala jsem pít, dvě tři sklenky vína každý večer ve snaze otupit vzpomínky, ale Frank pil ještě víc. Já jsem nakonec pochopila, že to nepomáhá. Tak jsem přestala. Frankovi to ale nešlo tak snadno.“ Odmlčela se a tiskla si kořen nosu, vzpomínky probudily i důvěrně známou bolest hlavy. „Nedokázal to. Myslela jsem, že ho třeba vyléčí další dítě, ale vůbec to nepomohlo. Je alkoholik, a tak deset let žije poloviční život. A já jsem dospěla do situace, kdy nevím, jak mu tu druhou polovinu vrátit.“

Dawson polkl. „Nevím, co říct.“ „Já taky ne. Namlouvám si, že kdyby Bea nezemřela, tohle by se Frankovi nestalo. Ale pak si zase říkám, jestli to není zčásti i moje vina. Protože já jsem mu ubližovala celé roky ještě předtím. Protože věděl, že ho nemiluju tolik jako on mě.“ „To není tvoje chyba,“ ozval se Dawson. Avšak i jemu ta slova připadala nepřiměřená. Amanda zavrtěla hlavou. „To je od tebe hezké a na první pohled máš pravdu. Jenže dneska už pije nejspíš kvůli mně. Protože ví, že se zlobím a jsem zklamaná, a uvědomuje si, že těch deset let jen tak nevymaže. A kdo by nechtěl před něčím takovým uniknout? Zvlášť když ty výčitky přicházejí od toho, koho miluješ. A ze všeho nejvíc chceš, aby tě ta osoba milovala stejně jako ty ji.“ „Tohle nedělej,“ řekl Dawson a zadíval se jí do očí. „Nemůžeš na sebe brát vinu za jeho potíže a dělat z nich svoje.“ „Mluvíš jako člověk, co nikdy nebyl ženatý.“ Usmála se trpce. „Dovol, abych tě upozornila, že čím déle jsem vdaná, tím víc si uvědomuju, že málo věcí je jen černobílých. Netvrdím, že za potíže v našem manželství můžu pouze já. Vysvětluju, že občas i šedivá může mít různé odstíny. Nikdo z nás není dokonalý.“

„To zní jak od psychoterapeuta.“

„Nejspíš ano. Pár měsíců po Beině smrti jsem navštěvovala dvakrát týdně terapeutku. Vůbec nevím, jak bych to bez ní přežila. Jared a Lynn k ní chodili taky, ale ne tak dlouho. Děti jsou zřejmě odolnější.“ „Beru tě za slovo.“ Amanda si opřela bradu o kolena, v jejím výrazu se zračil vnitřní zmatek. „Nikdy jsem Frankovi o nás neřekla.“

„Opravdu?“

„Věděl, že jsem na střední s někým chodila, ale neprozradila jsem mu, jak to bylo vážné. Myslím, že jsem mu ani neřekla, jak se jmenuješ. A moje mamka a táta se ze všech sil snažili předstírat, že se nikdy nic nestalo. Brali to jako temné rodinné tajemství. Matka si pochopitelně oddechla, když jsem jí oznámila, že jsem zasnoubená. Nebyla nadšená. Moje máma není nadšená z ničeho. Pravděpodobně to považuje za něco pod svou úroveň. Ale jestli ti to pomůže, musela jsem jí připomínat, jak se Frank jmenuje. Dvakrát. To tvoje jméno na druhou stranu…“

Dawson se zasmál, ale rychle zmlkl. Napil se a cítil teplo, když mu víno klouzalo do krku, a ani si

neuvědomoval tichou hudbu v pozadí. „Tolik se toho událo, viď? Od té doby, kdy jsme se naposled viděli.“

„Takový je život.“

„To je něco víc.“

„O čem to mluvíš?“

„O tomhle. Že jsme tady, spolu. Díky tomu vzpomínám na dobu, kdy jsem ještě věřil, že moje sny

se můžou uskutečnit. Je to už hezky dávno.“ Amanda se k němu otočila. „Myslíš, že by nám to

vyšlo? Kdybychom utekli a žili spolu?“

„To se dá těžko říct.“

„Ale kdybys musel?“

„Ano. Myslím, že by nám to vyšlo.“

Amanda přikývla a cítila, jako by se v ní něco zlomilo. „Já si to taky myslím.“ Poryv větru hnal déšť na okna, jako by někdo házel hrsti kamínků. Rádio tiše hrálo a hudba z jiných časů se mísila s pravidelným bušením kapek. V místnosti bylo příjemné teplo a Amanda téměř uvěřila, že nic jiného neexistuje. „Býval jsi tak stydlivý,“ zašeptala. „Když jsme spolu poprvé na chemii dělali pokusy, sotva jsi promluvil. Já jsem pořád házela narážky, čekala, až mě pozveš na rande, a říkala si, jestli ti to vůbec někdy dojde.“ „Byla jsi krásná.“ Dawson pokrčil rameny. „Já byl nula. Znervózňovala jsi mě.“ „Ještě pořád jsi ze mě nervózní?“ „Ne,“ odvětil, ale pak zaváhal. Nepatrně se usmál. „Možná trochu.“ Amanda pozvedla obočí. „Můžu s tím něco udělat?“ Vzal ji za ruku, otočil ji sem a tam, všiml si, jak dokonale si jejich dlaně sednou, a zase si uvědomil, čeho se vzdal. Před týdnem byl spokojený. Možná ne úplně šťastný, trochu osamělý, ale spokojený. Znal své místo na světě. Žil sám, ale to byla jeho svobodná volba, a ani teď toho nelitoval. Obzvlášť teď. Protože nikdo by nemohl zaujmout Amandino místo a nikdo ani nikdy nezaujme.

„Zatančíš si se mnou?“ zeptal se nakonec.

Odpověděla s úsměvem: „Ano.“

Dawson vstal a něžně jí pomohl. Nohy se jí trochu chvěly, když zamířili doprostřed pokoje.

Hudba jako kdyby plnila místnost touhou a ani jeden z nich chvíli nevěděl, co má dělat. Amanda

čekala, dívala se, jak se k ní Dawson otáčí, na tváři nečitelný výraz. Nakonec jí položil jednu ruku

na bok a přitáhl si ji. Přitiskla se k němu, k jeho pevné hrudi, když ji objal kolem pasu. Pomaličku

se začali otáčet a pohupovat.

Jeho blízkost byla tak příjemná. Vdechovala vůni, čistou, skutečnou, takovou, jakou si

pamatovala. Vnímala pevné ploché břicho, nohy. Zavřela oči, položila si hlavu na jeho rameno,

zmocnila se jí touha a myslela na jejich první milování. Tehdy se třásla a dneska se třese zase.

Písnička skončila, ale oni se dál objímali. Cítila jeho horký dech na krku, jako kdyby si oddechl.

Tvář měl centimetry od její a Amanda si přála, aby tanec trval věčně, aby byli spolu věčně.

Nejdřív se jí dotkl rty na krku, potom zlehounka přejel po tváři a Amanda se i přes vzdálené

varování k tomu motýlímu doteku přivinula.

Políbili se, nejdřív váhavě, potom vášnivěji, jako by si vynahrazovali tu dobu, kdy žili odděleně.

Cítila jeho doteky všude, a když se nakonec pustili, Amanda si uvědomila, jak je to dávno, kdy po

někom takhle toužila. Dívala se na něj přivřenýma očima a chtěla ho víc než kohokoli jiného, teď a

tady. Poznala, že on touží po ní také, ještě jednou ho políbila a odvedla ho do ložnice.

Svinskej den. Začal svinsky, odpoledne i večer to pokračovalo a i to počasí je svinský. Abeemu

se zdálo, že umírá. Hodiny lilo, voda mu promáčela triko, a ať se snažil sebevíc, nemohl zastavit

střídavé záchvaty třesavky a návaly horka.

Dalo se říct, že Tedovi nebylo o moc líp. Když na revers odešel z nemocnice, sotva se dopotácel

k autu bez pádu. To ho však nezastavilo. Rovnou zamířil přímo do zadní místnosti své barabizny,

kde schovával všechny zbraně. Naložili je a vyrazili k Tuckovi.

Až na to, že tady nikoho nenašli. Před domem parkovala dvě auta, ale po jejich majitelích ani

vidu, ani slechu. Abee věděl, že se sem Dawson a ta holka vrátí. Museli, protože tu mají auta, a tak

se s Tedem rozdělili a čekali.

A čekali. A čekali.

Tvrdli tu aspoň dvě hodiny, když začalo pršet. Další hodinu čekali v dešti, to už se ohlásila

třesavka. Pokaždé, když se rozklepal, se mu zatmělo před očima, jak ho bolelo břicho. Abee měl

pocit, že umírá, že už je konec. Snažil se myslet na Candy, jenže to hned uvažoval, jestli ten chlápek

je tam dneska zase. Ta představa ho rozzuřila, takže se třásl ještě víc a všechno mohlo začít odznova. Přemýšlel, kde do háje Dawson je, a hlavně, co tady vlastně vůbec dělá. Nebyl si ani jistý, jestli má Tedovi věřit, co mu o Dawsonovi povídal, vlastně si byl jistý, že nemá, ale když viděl výraz na Tedově tváři, radši mlčel. Ted to nemínil vzdát. A Abee se poprvé v životě trochu bál, co by Ted udělal, kdyby za ním teď přišel a oznámil, že se jde domů. Mezitím jsou Candy a ten chlápek právě teď pravděpodobně u baru. Smějou se, vyměňujou si významný úsměvy. Jen když si to představil, tep se mu rozběhl jak zběsilý. Vzápětí mu vystřelila bolest do celého těla, až si na chvilku říkal, že omdlí. Zabije toho chlapa. Přísahám Bohu. Až ho příště uvidí, zabije ho a potom si dá záležet, aby Candy pochopila pravidla. Nejdřív ale musel vyřídit tuhle rodinnou věc, aby mu mohl Ted pak pomoct. Bůh ví, že není ve stavu, aby si poradil sám. Uběhla další hodina a slunce kleslo zase níž. Ted měl pocit, že se každou chvíli pozvrací. Při sebemenším pohybu se mu málem rozskočila hlava a ruka pod sádrou ho tak svědila, že chtěl tu zatracenou věc rozervat. Oteklým nosem nemohl dýchat a ze všeho nejvíc si přál, aby se Dawson ukázal a ukončili to. Bylo mu jedno, jestli s ním bude i ta bývalá roztleskávačka. Včera si dělal starosti s očitým svědkem, ale to už neplatí. Prostě schová i její tělo. Lidi si možná budou myslet, že utekli spolu. Ale kde kruci Dawson je? Kam mohl zmizet na celý den? A v dešti? Tohle stoprocentně nezamýšlel. Abee vypadá, jako by měl na kahánku. Je celý zelený, jenže tohle by Ted nezvládl sám.

S jednou rukou, když mu navíc mozek v lebce šplouchá ze strany na stranu. Každý nádech ho bolí,

prokrista, a kdykoli se pohne, zamotá se mu hlava, takže se musí něčeho přidržet, aby se neskácel. Když padla tma a mlha, Ted si říkal, že se musí každou minutou vrátit, ale bylo pořád těžší o tom sám sebe přesvědčit. Od včerejška nic nejedl a bylo mu čím dál hůř. V deset po nich ani stopy. Potom ani v jedenáct. Půlnoc, hvězdy mezi mraky jak deka s mihotavými světýlky. Měl křeče, byla mu zima a začínal se dusit. Ted se nekontrolovatelně roztřásl a nebyl schopný se zahřát. Jedna po půlnoci a Dawson nikde. Ve dvě se Abee konečně zvedl, sotva se udržel na nohou. To už i Ted věděl, že ti dva se dneska nevrátí, a oba odvrávorali k autu. Cestu domů nebo to, jak se s Abeem podpírali, když klopýtali po příjezdové cestě, si sotva pamatoval. Jediné, co si opravdu vybavil, byl pocit vzteku, když padl do postele. A potom se kolem zatmělo.

Když se Amanda v neděli ráno probudila, chvíli trvalo, než poznala, kde je, a vybavila si večer. Venku slyšela zpívat ptáky a mezírkou mezi závěsy dovnitř pronikalo sluneční světlo. Opatrně se překulila a zjistila, že místo vedle ní je prázdné. Pocítila zklamání a hned po něm zmatek. Posadila se, přitáhla si prostěradlo, zadívala se ke koupelně a přemýšlela, kde Dawson je. Všimla si, že zmizelo jeho oblečení, a tak spustila nohy na podlahu, omotala si prostěradlo kolem těla a šla ke dveřím. Vykoukla ven a zahlédla Dawsona na schodech na terase. Otočila se, rychle se oblékla a zašla do koupelny. Pročísla si vlasy a zamířila ke vchodu, protože s Dawsonem potřebovala mluvit. A věděla, že on potřebuje mluvit s ní. Když zaslechl, jak vrzly dveře, ohlédl se. Usmál se, tmavnoucí strniště mu dodávalo rošťácký výraz. „No ahoj,“ pozdravil a sáhl vedle sebe. V jedné ruce držel plastový kelímek, další mu

spočíval v klíně. „Napadlo mě, že by se ti hodilo trochu kafe.“

„Kdes ho sehnal?“ podivila se.

„V obchůdku kousek odtud. Nejspíš jediné místo ve Vandemere, kde se káva prodává. Ovšem

nebude asi tak dobrá jako ta v pátek.“

Pozoroval, jak si bere kelímek a usedá vedle něj. „Vyspala ses dobře?“

„Ano,“ přiznala. „A ty?“

„Moc ne.“ Krátce pokrčil rameny a odvrátil se. Zadíval se zase na květiny. „Nakonec přestalo

pršet,“ poznamenal. „Všimla jsem si.“

„Měl bych asi to auto umýt, až ho vrátím do Tuckovy dílny,“ nadhodil. „Jestli chceš, zavolám

Morganu Tannerovi.“

„Já mu zavolám,“ slíbila Amanda. „Stejně s ním musím mluvit.“ Věděla, že bezvýznamné klábosení je prostě jen způsob, jak se vyhnout hovoru o tom důležitém. „Něco se děje?“ Ramena mu poklesla, ale nic neřekl.

„Zlobíš se,“ zašeptala a zabolelo ji u srdce.

„Ne,“ odpověděl překvapivě. Objal ji. „Vůbec se nezlobím. Proč?“ Naklonil se, něžně ji políbil a

zase se odtáhl.

„Podívej, ta včerejší noc…,“ začala.

„Víš, co jsem našel?“ skočil jí do řeči. „Když jsem tady seděl?“

Nechápavě zavrtěla hlavou.

„Čtyřlístek. Tady u schodů, chvíli předtím, než jsi vyšla ven. Vykukoval ze země přímo před

mýma očima.“ Ukázal jí zelený obláček zasunutý mezi přeložený kus papíru. „Má přinášet štěstí a

já jsem o tom dneska ráno hodně přemýšlel.“

Amanda v jeho hlase zaslechla jakýsi nepokoj a zmocnilo se jí neblahé tušení. „O čem to mluvíš,

Dawsone?“

„O štěstí. Přízracích. Osudu.“

Ta slova nijak nerozptýlila její zmatek. Dívala se, jak se zase napil. Postavil kelímek a zahleděl

se do dálky. „Skoro jsem umřel,“ promluvil konečně. „Nevím, možná jsem měl umřít. Už ten pád

mě měl zabít. Nebo exploze. Do háje, nejspíš jsem měl umřít před dvěma dny…“

Odmlčel se, ztracený v myšlenkách.

„Ty mě děsíš,“ upozornila ho Amanda.

Dawson se narovnal. „Na jaře na plošině vypukl požár,“ začal vyprávět. Pověděl jí všechno. Jak se

oheň změnil doslova v peklo, jak spadl do vody a uviděl tmavovlasého muže, jak ho ten cizí člověk

dovedl k záchranné vestě, jak se mu znovu zjevoval v modré větrovce a potom náhle zmizel na

zásobovací lodi. Pověděl jí, co se stalo v následujících několika týdnech, o pocitu, že ho někdo

sleduje, a jak toho muže zase uviděl v loděnici. Nakonec jí vylíčil i páteční střetnutí s Tedem,

včetně nevysvětlitelného zjevení tmavovlasého muže v lese.

Když skončil, Amandě bušilo srdce jak splašené. Snažila se všechno pochopit. „Chceš mi naznačit,

že se tě Ted pokusil zabít? Že přišel k Tuckovi domů s pistolí a tys nepovažoval za nutné se o tom

včera zmínit?“

Dawson zavrtěl zjevně lhostejně hlavou. „Už to skončilo. Vyřídil jsem to.“

Amanda se slyšela, jak zvyšuje hlas: „Ty jsi ho odvezl na vaši starou usedlost a zavolal Abeeho?

Vzal jsi mu pistoli a zahodil ji? Tomu říkáš, žes to vyřídil?“

Dawson vypadal příliš unaveně, než aby se hádal. „Takhle to u nás chodí.“

„Ty nejsi jako oni.“

„Vždycky jsem byl jeden z nich. Jmenuju se Cole, pamatuješ? Oni přijdou, bojujeme, přijdou

zase. Tak to je.“

„Co tím chceš naznačit? Že to ještě neskončilo?“

„Pro ně ne.“

„A co tedy budeš dělat?“

„Totéž, co jsem dělal dosud. Držet se stranou, neplést se jim pokud možno do cesty. Nebude to

tak těžké. Kromě toho, že umyju auto a možná zaskočím na hřbitov, nemám důvod se tu zdržovat.“

Hlavou jí náhle bleskla myšlenka, nejdřív trochu nezřetelná, ale pomalu začala krystalizovat a

Amanda propadla panice. „Proto jsme se tam včera večer nevrátili?“ vyhrkla naléhavě. „Protože sis

myslel, že tam můžou být?“

„Určitě tam byli,“ odpověděl. „Ale ne, kvůli tomu tady nejsme. Včera jsem na ně vůbec nemyslel.

Užíval jsem si den s tebou.“

„Ty na ně nejsi naštvaný?“

„Nijak zvlášť.“

„Jak to dokážeš? Takhle to vytěsnit z hlavy? I když víš, že jsou tam a číhají na tebe?“ Amandě se

nahrnula krev do hlavy. „Trpíš snad nějakou utkvělou představou, že to je tvůj osud?“

„Ne.“ Dawson zavrtěl hlavou, téměř nepostřehnutelně. „Nemyslel jsem na ně, protože jsem

myslel na tebe. A od chvíle, kdy jsi vstoupila do mého života, to tak bylo vždycky. Nemyslím na ně,

protože tě miluju, a pro obojí tu není prostor.“

Sklopila zrak. „Dawsone…“

„Nemusíš nic říkat,“ uklidňoval ji. „Ale ano,“ trvala na svém, přitiskla se k němu a její rty se dotkly jeho úst. Když se odtrhli, ta slova jí vyklouzla stejně přirozeně jako dech. „Miluju tě, Dawsone Cole.“ „Já vím,“ odpověděl a lehce ji objal kolem pasu. „Já tě taky miluju.“ Bouřka odčerpala ze vzduchu vlhkost a zanechala po sobě modrou oblohu a sladkou květinovou vůni. Ze střechy ještě sem tam spadlo pár kapek a zlatavě se ve sluníčku zaleskly na kapradí a břečťanu. Dawson stále objímal Amandu kolem pasu, ona se o něj opírala a vychutnávala si dotek jeho těla. Potom vložila čtyřlístek mezi papír a schovala si ho do kapsy. Vstali a v objetí prošli celou zahradu. Procházeli mezi květinami, cestičky, po nichž chodili včera, byly teď rozbahněné, a nakonec zašli za dům. Stál na malém útesu. Pod ním proudila řeka, téměř stejně široká jako Neuse. U břehu zahlédli modrou volavku, která vysokými kroky procházela mělčinou. O kousek dál se na kusu kmene slunila skupinka želv.

Zastavili se, rozhlíželi se kolem a po chvíli se pomalu vraceli k domu. Na terase ji Dawson znovu

objal a políbil a Amanda jeho polibky opětovala. Když od sebe konečně odstoupili, zaslechla zdáli zvonění mobilního telefonu. Svého mobilního telefonu. Připomněl jí, že tam někde na ni čeká její život. Amanda váhavě sklonila hlavu, stejně jako Dawson. Dotkli se čely, zatímco telefon vyzváněl dál, a Amanda zavřela oči. Jakmile telefon konečně zmlkl, Amanda oči otevřela a pohlédla na Dawsona v naději, že porozumí. Dawson přikývl a otevřel dveře. Amanda vešla dovnitř, otočila se a všimla si, že Dawson nejde za ní. Dívala se, jak se posadil na schod, a jen nerada zamířila do ložnice. Vzala si kabelku, vylovila telefon a mrkla se na zmeškané hovory.

Najednou se jí udělalo špatně a myšlenky se jí honily hlavou. Šla do koupelny, cestou ze sebe svlékla šaty. V duchu si začala sestavovat seznam, co musí udělat, co bude říkat. Pustila sprchu a prohledávala skříňky, naštěstí našla šampon i mýdlo. Vstoupila pod sprchu a snažila se smýt ze sebe zděšení. Potom se otřela, zase se oblékla a co nejlépe si vysušila vlasy. Opatrně si nanesla make-up, který vždy mívala s sebou.

Rychle poklidila v ložnici. Ustlala a dala polštáře na místo. Odnesla téměř prázdnou lahev vína do kuchyně a zbytek vylila do dřezu. Lahev vhodila do koše na odpadky pod dřezem, pak ji napadlo, že ji vezme s sebou, ale nakonec se rozhodla ji tam nechat. Ze stolků posbírala dvě poloprázdné sklenky. Umyla je, utřela a postavila zase do skříňky. Ukryla důkazy.

Ale ten telefon. Zmeškané hovory. Zprávy.

Bude muset lhát. Představa, že říká Frankovi, kde byla, jí připadala naprosto neskutečná.

Neunesla by, co by si mohly pomyslet děti. Nebo matka. Tohle musí vyřešit. Nějak musí vyřešit

všechno, ale v pozadí číhal naléhavý hlas s tichou otázkou: Víš, co jsi provedla?

Ano. Ale já ho miluju, odpověděl jiný hlas.

Stála v kuchyni, přemáhala emoce a měla na krajíčku. A možná by se i rozplakala, ale vzápětí

vešel do kuchyňky Dawson, který předvídal, co se jí bude honit hlavou. Objal ji a znovu jí šeptal, že

ji miluje, a Amanda na malý okamžik, i když se to zdálo nemožné, měla dojem, že všechno může

dobře dopadnout.

Cestou do Orientalu oba mlčeli. Dawson vycítil Amandinu úzkost a měl dost rozumu, aby mlčel,

avšak volant svíral pevně.

Amanda měla sucho v krku, věděla, že to je nervozitou. Jedině Dawsonova blízkost ji

zachraňovala před zhroucením. V hlavě se jí střídaly vzpomínky s plány, pocity a obavami,

kaleidoskop, který se za každou zatáčkou měnil. V zamyšlení ani nevnímala, jak kilometry ubíhají.

Krátce před polednem dojeli do Orientalu, minuli loděnici a za pár minut už vyjížděli po

příjezdové cestě. Matně si všimla, že se Dawson trochu naklonil k volantu a napjatě zkoumá okolní

stromy. Přímo obezřetně. Jeho bratranci, uvědomila si najednou, ale když auto začalo zpomalovat,

výraz na Dawsonově tváři se změnil v údiv.

Amanda pohlédla týmž směrem. Dům i dílna vypadaly úplně stejně, obě auta stále parkovala na

tomtéž místě. Když Amanda pochopila, kam se Dawson dívá, přistihla se, že téměř nic necítí. Věděla

celou dobu, že na tohle dojde.

Dawson zpomalil, zastavil a ona se k němu otočila s letmým úsměvem, jako by ho chtěla ujistit,

že tohle zvládne.

„Nechala mi tři vzkazy.“ Amanda bezmocně pokrčila rameny. Dawson přikývl, uznával, že s tímhle se musí vypořádat sama. Amanda s hlubokým povzdechem otevřela dvířka a vystoupila a vůbec ji nepřekvapilo, že její matka si opravdu dala záležet, aby si pro tuto příležitost vybrala vhodné oblečení.

Dawson sledoval, jak Amanda zamířila rovnou do domu a nechala na matce, chce-li ji následovat. Evelyn zřejmě nevěděla, co má udělat. Očividně ještě nikdy v Tuckově domě nebyla. Není to totiž ideální místo pro někoho v krémovém kalhotovém kostýmu, s perlami kolem krku, obzvláště po dešti a bouřce. Zaváhala a podívala se směrem k Dawsonovi. Netečně na něj hleděla, jako kdyby reakce na jeho přítomnost byla pod její úroveň. Nakonec se odvrátila a šla za dcerou na terasu. Mezitím už Amanda seděla v jednom z houpacích křesel. Dawson zařadil zpátečku a pomalu couval k dílně. Vystoupil a opřel se o ponk. Ze svého místa na Amandu neviděl a ani si neuměl představit, co matce řekne. Rozhlížel se a na něco si vzpomněl, na něco, co zmínil Morgan Tanner, když u něj s Amandou byli v kanceláři. Poznamenal, že Dawson i Amanda poznají, kdy si mají přečíst dopisy, které Tuck adresoval jim jednotlivě, a okamžitě pochopil, že Tuck chtěl, aby si ho přečetl teď. Nejspíš předpokládal, jak se věci budou odehrávat. Sáhl do zadní kapsy a vyndal obálku. Rozložil ji a přejel prsty po svém jméně. Bylo napsáno stejným roztřeseným škrabopisem jako dopis, jejž četli společně. Obrátil obálku a otevřel ji. Na rozdíl od předcházejícího dopisu tenhle zabíral jen jeden list, ale popsaný z obou stran. V tichu dílny, již kdysi Dawson nazýval domov, si začal číst.

Dawsone,

nevím, jak jinak začít než tím, že za ty roky jsem Amandu docela dobře poznal. Rád bych prohlásil, že se moc nezměnila od doby, kdy jsem ji poprvé uviděl, ale to po pravdě nemůžu tvrdit s určitostí.

Tenkrát jste se vy dva drželi spolu a jako spousta mladejch jste zmlkli, sotva jsem se objevil poblíž.

Mimochodem, nevadilo mi to. Se mnou a Clarou to bylo stejný. Ani nevím, jestli mě její táta slyšel

mluvit, dokud jsme se nevzali, ale to je jinej příběh.

Chci tím říct, že sice nevím, jaká bejvala tenkrát, ale vím, jaká je teď, a dlužno říct, že je mi jasný,

proč ses přes to nikdy nepřenes. Má v sobě hodně dobroty, to zaprvý. Spoustu lásky, trpělivosti, je po

čertech chytrá a taky to je prostě ta nejhezčí holka, jaká kdy chodila po tomhle městě, to je bez debaty.

Ale myslím, že nejvíc na ní mám rád tu laskavost, protože jsem dost dlouho na světě, abych věděl, jak

je to vzácnej jev.

Nejspíš ti neřeknu nic, co bys ještě nevěděl, ale za ty roky jsem ji začal považovat skoro za dceru. To

znamená, že s tebou musím mluvit, jak by s tebou asi mluvil její táta, protože tátové by nestáli za nic,

kdyby si aspoň trochu nedělali starosti. Obzvlášť o ni. Protože ze všeho nejdřív bys měl pochopit, že Amanda je nešťastná, a to už nějakou dobu. Všimnul jsem si toho, když sem poprvý přišla na návštěvu, a doufal jsem, že je to jen přechodný, ale příště pokaždý bylo vidět, že se cítí hůř. Občas, když jsem se probudil, jsem viděl, jak bloumá po dílně, a začínalo mi docházet, že ty seš jedním z důvodů, proč na tom je tak, jak na tom je. Pronásledovala ji minulost, pronásledoval jsi ji ty. Ale věř mi, vzpomínky jsou zvláštní. Někdy jsou docela reálný, jindy se mění v to, co si přejeme, a já myslím, že Amanda se svým způsobem snažila přijít na to, jak ji její minulost ovlivnila. Proto jsem naplánoval ten víkend. Měl jsem tušení, že jediná možnost, jak Amanda najde cestu z temnoty, ať už to znamená co chce, je, když tě zase uvidí. Ale jak jsem řek, je nešťastná, a jestli jsem se něco naučil, tak to, že nešťastný lidi nevidí vždycky věci tak jasně, jak by měli. Amanda došla v životě k bodu, kdy se musí nějak rozhodnout, a proto do toho vstupuješ ty. Oba si potřebujete vyjasnit, jak dál, ale měj na paměti, že ona možná bude potřebovat víc času než ty. Možná si to dokonce jednou dvakrát rozmyslí. Ale jakmile padne jasný rozhodnutí, oba se s tím musíte smířit. A jestli to mezi váma nějak nedopadne, nesmíš se už vracet do minulosti. Nakonec by tě to zničilo a ji taky. Ani jeden z vás nemůže dál žít s výčitkama, protože ty z člověka vysávají život, a jen to pomyšlení mi láme srdce. Nakonec, jestli Amandu považuju tak trochu za svou dceru, tebe beru jako syna. A jestli můžu mít jediný poslední přání před smrtí, chtěl bych, aby se obě moje děti měly dobře.

Tuck

Amanda pozorovala, jak matka opatrně stoupá na prohnilá prkna v podlaze, zřejmě v obavách, že

se propadne. U houpacího křesla zase zaváhala a rozvažovala, je-li opravdu nutné se posadit.

Amanda pocítila dobře známou otrávenost, když matka obezřetně usedla do křesla. Trůnila v něm

tak, aby se ho co nejméně dotýkala.

Jakmile se usadila, otočila se k Amandě, pohlédla na ni a zdánlivě spokojeně čekala, jestli dcera

promluví první. Ale Amanda mlčela. Věděla, že tenhle rozhovor si nemá čím usnadnit, a tak se

záměrně odvrátila a dívala se, jak sluníčko proniká plátěnou stříškou.

Nakonec matka obrátila oči v sloup. „Prosím tě, Amando, přestaň se chovat jak dítě. Nejsem tvůj

nepřítel. Jsem tvoje matka.“

„Vím, co mi řekneš,“ namítla mdlým hlasem Amanda.

„To samozřejmě může být pravda, ale i tak k rodičovskému údělu patří ujistit se, že děti poznají,

když se dopustí chyby.“

„To si myslíš?“ Amanda přimhouřila oči.

„Jak bys to nazvala ty? Jsi vdaná.“ „Myslíš, že to nevím?“

„Rozhodně se podle toho nechováš,“ zdůraznila matka. „Nejsi první ženská na světě, která je v

manželství nešťastná. Ani první, která se na tom podílí. Rozdíl je v tom, že ty si stále myslíš, že to je

vina někoho jiného.“

„O čem to mluvíš?“ Amanda rukama pevněji sevřela opěradla křesla.

„Obviňuješ všechny kolem, Amando.“ Matka si opovržlivě odfoukla. „Mě, Franka a po Beině

smrti jsi dávala vinu Bohu. Hledáš příčinu svého neštěstí všude, jen do zrcadla se nepodíváš. Děláš

ze sebe mučednici. Chudinka Amanda musí překonávat takové těžkosti v tom zlém, krutém světě.

Pravda je, že na světě se nežije snadno nikomu. Nikdy se nežilo a ani žít nebude. Ale kdybys byla k

sobě upřímná, uznala bys, že ani ty nejsi bez viny.“

Amanda zatnula zuby. „A já jsem si myslela, že bys mohla projevit aspoň špetku pochopení.

Vidím, že jsem se spletla.“

„To si opravdu myslíš?“ zeptala se Evelyn a sebrala imaginární smítko ze svého oděvu. „Tak mi

tedy pověz, co bych ti měla říkat? Měla bych tě držet za ruku a ptát se, co cítíš? Měla bych ti lhát a

tvrdit, že všechno dobře dopadne? Že tohle nebude mít žádné následky, i kdyby se ti nějak podařilo

Dawsona zatajit?“ Odmlčela se. „Vždycky přijdou nějaké následky, Amando. Už jsi dost stará, abys

to věděla. Opravdu potřebuješ, abych ti to připomínala?“

Amanda se silou vůle ovládla. „Vůbec jsi mě nepochopila.“

„A ty jsi nepochopila mě. Neznáš mě tak dobře, jak si myslíš.“

„Znám tě, mami.“

„No ano, správně. Podle tebe neprojevím ani špetku pochopení.“ Dotkla se diamantové pecičky v

uchu. „Tak mi tedy vysvětli, proč jsem tě včera v noci kryla.“

„Cože?“

„Když volal Frank. Nejdřív jsem dělala, že vůbec nic nevím, když blábolil o nějakém golfu, který

má v plánu zítra s kamarádem jménem Roger. A potom, když volal podruhé, jsem mu namluvila, že

už spíš, i když jsem dobře věděla, co vyvádíš. Věděla jsem, že jsi s Dawsonem, a kolem večeře mi

bylo jasné, že se nevrátíš.“

„Jak jsi to mohla vědět?“ divila se Amanda a pokoušela se zakrýt údiv. „Ty sis nevšimla, jak malé město je Oriental? Je tu jen pár míst, kde se dá ubytovat. Jako první jsem mluvila s Alicí Russellovou z penzionu. Mimochodem, moc příjemně jsme si popovídaly. Pověděla mi, že se Dawson odhlásil, ale jakmile jsem zjistila, že je ve městě, spočítala jsem si, oč jde. Proto jsem taky tady, místo abych na tebe čekala doma. Myslela jsem, že bychom mohly vynechat to lhaní a zapírání. Říkala jsem si, že to tak bude pro tebe snazší.“ Amandě se málem zatočila hlava. „Díky,“ zamumlala. „Žes nic neřekla Frankovi.“ „Není na mně, abych Frankovi cokoli říkala a ještě víc komplikovala vaše manželství. Co povíš Frankovi, je tvoje věc. Pokud jde o mě, nic se nestalo.“ Amanda polkla hořkou pachuť v ústech. „Tak proč jsi tady?“ Matka si povzdechla. „Protože jsi moje dcera. Možná se mnou nechceš mluvit, ale očekávám aspoň, že mě vyslechneš.“ Amanda postřehla náznak zklamání v matčině hlase. „Nijak netoužím po nevkusných detailech toho, co se dělo včera v noci, ani nechci poslouchat, jak hnusně jsem se chovala, když jsem Dawsona tehdy v začátcích nepřijala. A nemám chuť probírat tvoje problémy s Frankem. Ráda bych ti ale dala radu. Jako tvoje matka. Navzdory tomu, co si občas možná myslíš, jsi moje dcera a já si o tebe dělám starosti. Otázka zní, jestli jsi ochotná mě poslouchat?“

„Ano,“ přitakala Amanda sotva slyšitelně. „Co bych měla udělat?“

Z matčiny tváře vymizel ten škrobený výraz a ona promluvila kupodivu jemným hlasem: „Je to

opravdu jednoduché. Neřiď se mojí radou.“

Amanda čekala, co bude dál, avšak matka mlčela a nic nedodala. Nebyla si jistá, jak tomu má

rozumět. „Radíš mi, abych opustila Franka?“ zašeptala nakonec.

„Ne.“

„Tak bych to s ním měla ještě zkusit?“ „To jsem taky neřekla.“

„Já to nechápu.“

„Nehledej v tom nic.“ Matka vstala a narovnala si sako. Zamířila ke schodům.

Amanda zamrkala a snažila se pochopit, co se děje. „Počkej… ty jdeš pryč? Nic jsi neřekla.“

Matka se otočila. „Právě naopak. Řekla jsem všechno důležité.“

„Abych se neřídila tvojí radou?“

„Přesně tak. Neřiď se mojí radou. Ničí radou. Spoléhej sama na sebe. Tak či tak, šťastný nebo

nešťastný, je to tvůj život a pouze na tobě vždycky záleželo, jak s ním naložíš.“ Položila jednu

naleštěnou koženou lodičku na první rozvrzaný schůdek a na tváři se jí zase usadila ta nepřirozená

maska. „Předpokládám, že se uvidíme. Až si přijdeš domů pro svoje věci.“

„Ano.“

„Tak tedy přichystám pár sendvičů a ovoce.“ A s těmito slovy sešla ze schodů. U auta si všimla

Dawsona stojícího v dílně, chvíli si ho prohlížela a pak se odvrátila. Jakmile nasedla, nastartovala a

vzápětí byla pryč.

Dawson odložil dopis, vyšel z dílny a zadíval se na Amandu. Koukala do lesa, klidnější, než si

představoval, ale z jejího výrazu nebyl schopen nic vyčíst.

Když k ní přicházel, pousmála se a odvrátila se. Strachy se mu stáhl žaludek.

Posadil se do křesla, předklonil se, sepjal ruce a mlčky seděl.

„Nezeptáš se mě, jak to šlo?“ ozvala se nakonec Amanda.

„Spočítal jsem si, že mi to dřív nebo později řekneš sama,“ odpověděl. „Pokud tedy o tom chceš

mluvit.“

„Jsem tak předvídatelná?“

„To ne.“

„Ale ano. To moje matka ovšem…“ Zatahala si za lalůček, aby získala čas. „Kdybych ti někdy tvrdila, že mám mámu přečtenou, připomeň mi dnešek, ano?“ Přikývl. „Slibuju.“ Amanda si dlouze a pomalu povzdechla, a když konečně promluvila, její hlas zněl podivně vzdáleně. „Když přicházela na terasu, přesně jsem věděla, jak se náš rozhovor bude vyvíjet. Bude chtít vědět, co jsem dělala, a řekne mi, jakou dělám hroznou chybu. Potom bude následovat přednáška o zodpovědnosti, načež já jí skočím do řeči a vyčtu jí, že mi vůbec nerozumí. Řeknu jí, že jsem tě milovala celý život a že s Frankem nejsem šťastná. Že jsem chtěla žít s tebou.“ Otočila se k němu s úpěnlivým výrazem, aby to pochopil. „Přímo jsem se slyšela, jak jí to říkám, jenže… Ona mě prostě nějak dožene k tomu, že o všem pochybuju.“

„Myslíš o nás.“

„O sobě,“ pronesla spíš šeptem. „Ale ano, mluvím i o nás. Protože já jsem jí to všechno chtěla povědět. Vážně, protože to je pravda.“ Zavrtěla hlavou, jako by si chtěla pročistit mysl od zbytků snění. „Ale jakmile moje máma začala mluvit, realita se vrátila a já jsem zničehonic slyšela sama sebe, jak říkám něco úplně jiného. Jako by tu bylo rádio naladěné na dvě různé stanice a každá hrála svou verzi. V té druhé jsem se slyšela, jak říkám, že nechci, aby se o tomhle Frank dozvěděl. A že na mě doma čekají děti. A že ať bych se jim to snažila sebelíp vysvětlit, pořád v tom bude něco sobeckého.“

Odmlčela se a Dawson sledoval, jak mimoděk otáčí snubním prstýnkem.

„Annette je ještě malá,“ pokračovala. „Nedovedu si představit, že bych ji opustila ani že bych ji

odvedla od otce. Jak bych jí něco takového vysvětlila? Tak aby to pochopila? A co Jared a Lynn?

Jsou skoro dospělí, ale bylo by to snad pro ně jednodušší? Vědět, že jsem zničila rodinu, abych

mohla být s tebou? Jak jsem se snažila vrátit do mládí?“ Mluvila úzkostným tónem. „Miluju svoje

děti a zlomilo by mi srdce, kdybych viděla v jejich pohledech zklamání.“ „Milujou tě,“ vysoukal ze sebe Dawson a musel polknout knedlík v krku. „Já vím. Ale nechci je vystavit takové situaci,“ vysvětlovala a odlupovala odchlípnutý kousek barvy na křesle. „Nechci, aby mě nenáviděly nebo aby se ve mně zklamaly. A Frank…“ Přerývaně si povzdechla „Ano, má potíže a já celou dobu bojuju se svými city k němu. Ale není to špatný člověk a já vím, že si o něj budu vždycky dělat starosti. Někdy si říkám, že jen díky mně může fungovat tak jako dosud. Není ale z těch, co by se dokázali přenést přes to, že jsem ho opustila kvůli někomu jinému. Věř mi, z toho by se nevzpamatoval. To by ho prostě… zničilo, a co pak? Pil by ještě víc než teď? Nebo by se propadl do deprese? Nevím, jestli mu to můžu udělat.“ Poklesla jí ramena. „A taky jde samozřejmě o tebe.“

Dawson cítil, co bude následovat.

„Tenhle víkend byl nádherný, ale není to realita. Byly to spíš takové líbánky a vzrušení se po

nějaké době vytratí. Můžeme si namlouvat, že se to nestane, můžeme si slibovat, co chceme, stejně

je to nevyhnutelné. A ty se na mě potom nebudeš dívat tak jako teď. Nebudu už žena, o níž sníš,

nebo dívka, kterou jsi miloval. A ty nebudeš moje dávno ztracená láska, jediná a pravá. Moje děti

tebou budou opovrhovat, protože jsi zničil jejich rodinu, a mě uvidíš takovou, jaká skutečně jsem.

Za pár let budu prostě skoro padesátiletá ženská s třemi dětmi, které ji možná budou, možná

nebudou nenávidět a která třeba nakonec bude nenávidět kvůli tomu všemu sama sebe. A nakonec ji

budeš nenávidět i ty.“

„To není pravda,“ namítl Dawson neoblomně.

Amanda se ze všech sil snažila být statečná. „Ale je. Líbánky vždycky jednou skončí.“

Dawson se naklonil a položil jí dlaň na stehno. „Společný život nejsou žádné líbánky. Jde o mě a

o tebe. Chci se vedle tebe ráno probouzet, večer se na tebe chci dívat u stolu. Chci se s tebou podělit

o každičký detail dne a chci slyšet totéž od tebe. Chci se s tebou smát a usínat s tebou v náručí. Protože ty nejsi jen někdo, koho jsem kdysi miloval. Jsi moje nejlepší kamarádka, moje nejlepší já a neumím si představit, že se tě zase vzdám.“ Zaváhal, hledal správná slova. „Asi to nechápeš, ale já jsem ti dal ze sebe to nejlepší, a když jsi odjela, už nic nebylo jako dřív.“ Dawson cítil, jak mu vlhnou dlaně. „Já vím, že se bojíš, taky se bojím. Ale jestli to teď skončíme, jestli budeme předstírat, že se nic nestalo, pochybuju, že vůbec dostaneme další šanci.“ Odhrnul jí pramínek vlasů z očí. „Jsme mladí. Ještě máme čas správně se rozhodnout.“

„Nejsme zas tak mladí…“

„Ale ano,“ trval na svém Dawson. „Máme před sebou zbytek života.“ „Já vím,“ zašeptala. „Proto potřebuju, abys pro mě něco udělal.“

„Cokoli.“

Stiskla si kořen nosu ve snaze zadržet slzy. „Prosím… nechtěj po mně, abych s tebou odešla, protože jestli mě požádáš, půjdu. Nechtěj po mně, abych o nás řekla Frankovi, protože bych to taky udělala. Prosím, nežádej, abych zapomněla na svoje povinnosti nebo rozbila rodinu.“ Nadechovala se, lapala po dechu, jako kdyby se topila. „Miluju tě, a pokud ty miluješ mě, nemůžeš po mně tohle

žádat. Protože já si nejsem vůbec jistá, že bych řekla ne.“

Když domluvila, Dawson mlčel. Ačkoli si to nechtěl připustit, věděl, že Amanda má pravdu.

Kdyby rozbila svou rodinu, všechno by se změnilo, i ona by se změnila. Vzpomněl si na Tuckův

dopis. Možná bude potřebovat víc času, napsal. Nebo je po všem a on to musí překonat.

Ale to není možné. Myslel na všechny ty roky, kdy snil o tom, že ji zase uvidí. Myslel na

budoucnost, kterou asi nestráví spolu. Nechtěl jí poskytnout čas, přál si, aby si ho vybrala hned. A přece si uvědomoval, že právě tohle potřebuje víc než co jiného. Vydechl v naději, že tak se mu

snáze vysloví ta slova.

„Tak dobře,“ zašeptal konečně. A Amanda se rozplakala. Dawson vstal, přemáhal emoce, které jím cloumaly. Amanda se také postavila, a tak ji objal a cítil, jak se mu v náručí zhroutila. Když vdechoval její vůni, letěly mu hlavou obrázky, sluneční paprsky v jejích vlasech, když vyšla z Tuckovy dílny, přirozený půvab, s nímž procházela mezi divokými květinami ve Vandemere. Hladový okamžik, kdy se jejich rty poprvé dotkly v chatě, o níž nevěděl, že existuje. A teď to končí. Připadal si, jako kdyby sledoval poslední záblesk světla ve tmě v nekonečném tunelu. Stáli na verandě a dlouho se objímali. Amanda poslouchala, jak Dawsonovi buší srdce, a věděla, že nic jiného jí už nebude připadat tak krásné. Toužila, bláhově, aby všechno začalo znovu. Tentokrát by se zachovala správně, zůstala by s ním, už by ho nikdy neopustila. Byli si souzeni a patřili k sobě. Ještě pořád mají čas. Když ucítila jeho ruce ve vlasech, málem to vyslovila. Ale zmohla se jen na to, že zašeptala: „Jsem ráda, že jsem tě zase viděla, Dawsone Cole.“ Dawson vnímal hebké, téměř smyslně hedvábné vlasy. „Třeba bychom se mohli občas vídat?“ „Možná,“ zašeptala. Otřela si slzu. „Kdo ví? Přijdu k rozumu a jednoho dne se prostě objevím v Louisianě. Myslím s dětmi.“ Vyloudil úsměv a srdce mu poskočilo v bláhové naději. „Uvařím večeři. Pro všechny.“ Musela jít. Když sešli z terasy, vzal ji Dawson za ruku a ona ji stiskla tak silně, až to skoro zabolelo. Posbírali její věci z chevroletu a pomalu došli k jejímu autu. Dawson cítil, jak všechno vnímá ostřeji, ranní slunce ho bodalo do týla, větřík slabě pofukoval, listí šustilo, ale nic se nezdálo skutečné. Věděl pouze, že dnes všechno končí. Amanda mu svírala ruku. Když došli k autu, otevřel dvířka a otočil se k ní. Něžně ji políbil, rty přejel slzavou pěšinku na její tváři. Přemýšlel o tom, co napsal Tuck. Dawson se s tím nikdy nesmíří, navzdory Tuckovým prosbám. Amanda je jediná žena, kterou bude milovat, jediná, kterou kdy milovat chtěl. Za chvíli Amanda o krok ustoupila. Vklouzla za volant, nastartovala, zabouchla dvířka a stáhla okénko. Dawsonovi se v očích třpytily slzy, které jako by zrcadlily její vlastní. Váhavě zařadila zpátečku. Dawson poodešel, mlčel. Jeho bolest jako by se vrývala do jejího nešťastného výrazu. Otočila vůz. Přes slzy neviděla. Když odbočovala na silnici, vrhla pohled do zpětného zrcátka a rozvzlykala se. Dawson se zmenšoval v dálce. Ani se nehnul.

Jak zrychlovala, plakala stále víc. Stromy se míhaly kolem. Chtěla obrátit a jet zpátky, povědět mu, že má dost odvahy, aby byla tou osobou, kterou chce být. Šeptala jeho jméno, a třebaže ji

nemohl slyšet, zvedl Dawson ruku a naposledy jí zamával.

Matka seděla na terase, když Amanda přijela. Upíjela ledový čaj a z rádia se tiše linula hudba.

Amanda kolem ní beze slova prošla a vystoupala schody ke svému pokoji. Pustila vodu ve sprše,

svlékla se. Nahá stála před zrcadlem, vyprahlá a vyčerpaná jak prázdná nádoba. Pichlavá vodní sprška jí připadala jako trest. Když konečně vyšla ze sprchy, oblékla si džíny a jednoduchou bavlněnou halenku a zbytek oblečení sbalila do kufru. Čtyřlístek uložila do kapsičky na zip ve své kabelce. Jako obvykle svlékla povlečení a odnesla je do pračky. Pohybovala se automaticky.

Vrátila se do svého pokoje a pokračovala v sestavování seznamu úkolů. Začne připravovat další dobročinnou večeři. Odložila to, ale září tu bude, než se naděje. Poohlédne se po dodavateli občerstvení a také by nezaškodilo začít shánět příspěvky na dárkové koše. Lynn se musí zapsat do přípravky na přijímací zkoušky. A teď si nemůže vzpomenout, jestli zaplatili zálohu za Jaredův pokoj na koleji. Annette se vrátí domů koncem týdne a přála by si nejspíš něco dobrého k večeři. Plánovat. Zapomenout na tento víkend, vstoupit zase do reality. Považovala to za trest, stejně jako vodu ve sprše, která smyla Dawsonovu vůni z její kůže. Přestože se trochu zklidnila, věděla, že ještě není připravena sejít dolů. A tak se posadila na postel, slunce slabě pronikalo do místnosti, což jí najednou připomnělo, jak Dawson vypadal, když stál na příjezdové cestě. Ten obrázek byl jako živý, stále se vracel a ona proti své vůli, proti všemu, náhle věděla, že se rozhodla špatně. Ještě by mohla za Dawsonem zajít. Třeba by našli způsob, jak by to vyšlo, bez ohledu na pochyby. Časem by jí děti odpustily, časem by snad odpustila i sama sobě.

Avšak ani teď nebyla schopna se pohnout, byla jako paralyzovaná.

„Miluju tě,“ zašeptala do tiché místnosti a cítila, že budoucnost je smetena jak pár zrnek písku,

budoucnost, která jí už připadala jako sen.

Marilyn Bonnerová stála ve své kuchyni na farmě a nečinně sledovala, jak dělníci v sadu opravují zavlažovací systém. Navzdory včerejšímu lijáku stromy stejně potřebují zalévat. A Marilyn věděla, že dělníci budou pracovat skoro celý den, třebaže je víkend. Dávno už zjistila, že sad je jako rozmazlené dítě, vždycky vyžaduje víc a víc pozornosti, nikdy není úplně spokojený. Hlavní jádro jejího podnikání však leželo mimo sad, v malé továrně na džemy a marmelády. V týdnu tam pracoval tucet lidí, ale o víkendu tam bylo prázdno. Pamatovala si, jak si lidé ve městě šeptali, když podnik založila, že není možné, aby jí to zajistilo dostatečné příjmy na financování. A možná to i tenkrát bylo napjaté, ale postupně řeči umlčela. Z džemů a marmelád nikdy nezbohatne, ale vydělá dost, aby podnik předala dětem a zajistila jim spokojené živobytí. A o nic jiného jí nakonec nikdy nešlo.

Ještě na sobě měla šaty, ve kterých šla ráno do kostela a na návštěvu hřbitova. Obvykle se hned po příchodu domů převlékla, ale dnes se jí nějak nedostávalo energie. Neměla ani hlad, což bylo také neobvyklé. Někdo by si mohl myslet, že bude nemocná, ale Marilyn věděla moc dobře, co ji trápí.

Odvrátila se od okna a rozhlédla se po kuchyni. Před několika lety ji zrekonstruovala, společně s koupelnami a většinou přízemí, a teď se přistihla, že jí starý farmářský dům konečně začíná připadat jako domov, nebo přesněji jako domov, který si vždy přála mít. Do rekonstrukce to byl spíš dům rodičů a to jí, čím byla starší, víc a víc vadilo. Spousta věcí jí v dospělosti neseděla, ale zkušenosti ji poučily. Přes to všechno zažila méně trápení, než si lidé možná představovali. Starosti jí však působilo, co dnes ráno viděla, a uvažovala, co má udělat. Jestli vůbec něco. Vždycky může předstírat, že neví, co to znamená, nebo nechat čas, ať si s tím poradí. Těžce nabyté zkušenosti ji ale naučily, že přehlížení něčeho není vždy to nejlepší řešení. Popadla kabelku a najednou přesně věděla, co musí udělat.

Poté co vecpala poslední krabice na sedadlo spolujezdce, zašla Candy do domu a vzala si z

krbové římsy zlatou sošku Buddhy. Byla sice ošklivá, ale Candy ji měla svým způsobem ráda a představovala si, že jí nosí štěstí. Brala ji taky jako takovou pojistku. Ať už nosí štěstí, nebo ne, Candy měla v plánu ji co nejdřív zastavit, protože bude potřebovat prachy do začátku. Zabalila Buddhu do novin, zastrčila ho do přihrádky na rukavice, poodstoupila a zkoumala svůj náklad. Udivilo ji, že se jí podařilo do kabrioletu všechno naložit. Kufr se dal sotva zavřít, na sedadle spolujezdce ležela taková kupa věcí, že nebylo vidět z okénka, další věci měla zastrkané v každém koutku či skulině. Už fakt musí přestat s tím nakupováním po internetu. Taky by se v budoucnu šiklo větší auto, jinak bude rychlé zmizení mnohem náročnější. Samozřejmě, taky tu mohla něco nechat. Například ten kávovar značky Williams-Sonoma. Jenže v Orientalu ho potřebovala, i kdyby jen pro ten pocit, že nežije úplně v pustině. Dotek velkoměsta, takříkajíc. V každém případě tady to balí. Až jí skončí dneska v noci směna, vyrazí na hlavní silnici, a jakmile se dostane na I-95, odbočí na jih. Rozhodla se, že se přemístí na Floridu. Slyšela slibné zvěsti o South Beach, a tak jí připadlo, že tam by mohla chvilku zakotvit. Možná se i usadit. Věděla, že tohle říkala už dřív, a přesto to nedopadlo dobře, ale holka snad může mít sny, ne? Co se týče spropitného, sobotní večer byl zlatý důl, zato pátek pěkné zklamání, proto se taky rozhodla ztvrdnout tu ještě jeden den. Páteční noc začala dobře, oblíkla si tílko a kraťasy a chlapi skoro vysypali peněženky, jen aby přilákali její pozornost, jenže pak se ukázal Abee a všechno zkazil. Sedl si ke stolu, vypadal na umření a potil se, jako by zrovna vylezl ze sauny. A další půlhodinu strávil tím, že na ni zíral tím svým posedlým pohledem. To už zažila, takový paranoidní majetnický výraz, ale v pátek večer to Abee dotáhl na úplně jinou úroveň. Už aby víkend skončil. Měla obavy, že Abee se už už chystá udělat nějakou pitomost, možná i něco nebezpečného. Byla si tím jistá už v pátek, a možná by se i do něčeho pustil, ale naštěstí mu někdo zavolal na mobil a on rychle vyběhl z baru. Skoro čekala, že ho najde v sobotu ráno přede dveřmi nebo že na ni bude čekat v sobotu večer v baru, ale kupodivu se neukázal. K její velké úlevě se neobjevil ani dneska. Což bylo jen dobře, když vezme v úvahu to naložené auto, které by mu naznačilo, co má Candy v plánu, a bylo nad slunce jasné, že by z toho nebyl nijak odvázaný. Třebaže to nechtěla přiznat, Abee ji děsil. A v pátek večer vyděsil i půlku baru. Začalo se to tam vylidňovat, jakmile vešel, a proto taky vyschl přísun spropitného. Dokonce ani po jeho odchodu se chlapi k baru moc nevraceli.

Ale už to má skoro za sebou. Ještě jedna směna a vypadne. A Oriental jako ostatní místa, kde

dosud žila, bude brzy jen vzpomínkou.

Neděle Alanu Bonnerovi vždycky přišly trochu skličující, protože věděl, že brzy skončí víkend. Podle něj práce nebyla tak skvělá, jak se povídá. Ne že by měl na výběr. Máma na něj tlačila, aby se postavil na vlastní nohy, nebo jak to formulovala, a to byl docela průšvih. Bylo by hezké, kdyby ho zaměstnala u sebe v podniku jako ředitele, aby seděl v klimatizované kanceláři, vydával příkazy a dohlížel na všechny místo rozvážení sušenek po obchodech. Jenže co nadělá? Máma byla šéfová a tenhle flek si schovávala pro jeho sestru Emily. Na rozdíl od něj zrovna dodělala vysokou. I když nebylo zas tak zle. Díky mámě měl svůj byt a služby se platily z rozpočtu sadu, což znamenalo, že peníze, které si vydělal, byly jen a jen jeho. A co víc, mohl si přijít a odejít, kdy se mu zachtělo, což byl rozhodně pokrok ve srovnání s roky, kdy bydlel v domě u mámy. Kromě toho pracovat pro ni, třeba v klimatizované kanceláři, by nebyla taková výhra. Zaprvé by byli pořád spolu, což by se ani jednomu nelíbilo. Když se k tomu připočte fakt, že mamka je trochu pedant na papírování, a to nebyla jeho parketa, věděl, že je lepší, jak to je. Mohl si převážně dělat, co chtěl, kdy chtěl, a večery a víkendy měl úplně pro sebe. Obzvlášť si užil páteční večer, protože v baru Tidewater nebylo narváno jako obvykle. Rozhodně tedy po tom, co se objevil Abee. Lidé nestačili utíkat. Alan ovšem zůstal u baru a chvíli to bylo přímo… příjemné. Povídal si s Candy a zdálo se, že ji opravdu zajímá, co jí říká. Jasně, flirtovala se všemi chlápky, ale nějak měl dojem, že jeho si oblíbila. Doufal, že v sobotu to bude stejné, ale v baru to vypadalo jak v zoo. Kolem barového pultu se tlačili lidé ve třech řadách a všechny stoly byly obsazené. Sotva slyšel vlastního slova, natož aby mohl mluvit s Candy.

Ale pokaždé, když zavolal objednávku, usmála se na něj nad hlavami ostatních chlápků a to mu dodalo naději pro dnešek. V neděli večer nikdy nebývá plno a Alan celé dopoledne sbíral odvahu, aby ji pozval na rande. Nebyl si jistý, že řekne ano, ale co mohl ztratit? Nebyla vdaná, ne? Tři hodiny na západ stál Frank na greenu u třinácté jamky a popíjel pivo, zatímco Roger se chystal patovat. Hrál moc dobře, mnohem líp než Frank. Frank dneska netrefil pořádnou ránu. Drajvy mu sklouzávaly, přihrávky na green byly moc krátké a na svoje patování nechtěl ani myslet. Pořád si připomínal, že tady není kvůli výsledku. Tohle je příležitost uniknout z ordinace a strávit čas s nejlepším přítelem, příležitost dostat se na čerstvý vzduch a relaxovat. Bohužel to nefungovalo. Všichni věděli, že hlavní zábavou na golfu je trefit nádhernou ránu, která dlouhým

obloukem dopadne přímo na fairway, nebo poslat přihrávku na green půl metru od jamky. Zatím

nedal ani jediný úder, který by stál za zapamatování, a na páté jamce pětkrát patoval. Pětkrát! To

mohl rovnou zkusit patovat do otevřené pusy umělohmotného klauna na místním hřišti na minigolf.

Náladu mu nezlepšilo ani to, že dneska se Amanda vrátí domů. Když se věci mají takhle, ani neví,

jestli se chce pak dívat na zápas. Nemá právě náladu.

Znova si přihnul z plechovky s pivem, dopil ji a pomyslel si, jak je dobře, že si s sebou vzal

chladicí box. Bude to ještě dlouhý den.

Jared měl hrozně rád, když mamka nebyla ve městě, protože mohl zůstat venku, jak dlouho chtěl.

Ta policejní hodina pro návrat byla vážně směšná. Studuje vysokou a lidi na koleji žádné zákazy

nemají, ale jeho matku o tom očividně nikdo neinformoval. Až se vrátí z Orientalu, bude jí to muset

objasnit.

Ne že by to tenhle víkend bylo tak zásadní. Když táta usne, neví o světě, což znamená, že Jared může přijít domů, kdy chce. V pátek byl venku do dvou do rána a včera se vrátil až po třetí. Táta nic netušil. Nebo možná tušil, ale Jared neměl šanci to zjistit. Když ráno vstal, táta už byl na golfu s kamarádem Rogerem.

Nicméně probdělé noci si vybraly svou daň. Když vyplenil ledničku, rozhodl se, že si ještě lehne a trochu si zdřímne. Občas není nad to praštit sebou do postele uprostřed odpoledne. Mladší sestřička byla na táboře, Lynn zase u jezera Norman a oba rodiče pryč. Jinými slovy v domě vládl klídek nebo aspoň pohoda jako obvykle v létě. Natáhl se na postel a přemýšlel, jestli má vypnout mobil. Na jednu stranu nechtěl, aby ho někdo rušil, ale zase by mohla zavolat Melody. Měli rande v pátek večer, včera byli na večírku, a i když spolu nechodili dlouho, líbila se mu. Vlastně se mu hodně líbila.

Nechal telefon zapnutý a zalezl do postele. Za pár minut spal.

Jakmile se Ted probudil, projela mu hlavou bodavá bolest, ale útržkovité vzpomínky se postupně začaly spojovat. Dawson, zlomený nos, nemocnice. Ruka v sádře. Včerejší noc, čekání v dešti,

zatímco Dawson se nezjevil, hraje si s ním… Dawson. Hra. S ním.

Opatrně se posadil, v hlavě mu bušilo, žaludek se obracel naruby. Škubl sebou, ale i to bolelo, a když se dotkl tváře, bolest byla nesnesitelná. Nos měl jak bramboru a dělalo se mu špatně.

Uvažoval, jestli dokáže dojít do koupelny a na záchod.

Zase si vzpomněl na železný gola klíč, kterým ho praštil do obličeje, na to zoufalé noční čekání v dešti, a začal se ho zmocňovat vztek. Z kuchyně zaslechl dětský pláč, pronikavé kvílení, které přehlušilo i na plné pecky puštěnou televizi. Přimhouřil oči a pokusil se vytěsnit ten hluk, ale neuspěl, nakonec se tedy vrávoravě zvedl z postele. Viděl černě, šmátral po stěně, aby nespadl. Zhluboka se nadechl, skřípal zuby a přemýšlel, proč sakra Ella to zatracené dítě neutiší. A proč musí televize tak řvát.

Cestou do koupelny zakopl, a když zvedl ruku se sádrou moc rychle, aby neupadl, zdálo se mu, že

ji má snad zapojenou do elektriky. Zakřičel a dveře ložnice se za ním otevřely. Dětský jekot se mu

zabodl jak nůž do uší, a když se otočil, měl před očima dvě Elly a dvě mimina.

„Udělej něco s tím mrňousem, nebo to udělám já,“ zavrčel. „A vypni tu zatracenou televizi!“

Ella vycouvala z ložnice. Ted se otočil, přivřel jedno oko a pokoušel se najít pistoli. Dvojité

vidění pomalu mizelo a Ted spatřil zbraň na nočním stolku vedle klíčů od auta. Popadl je až na

druhý pokus. Dawson nad ním zatím měl celý víkend navrch, ale už je načase s tím skoncovat.

Když vycházel z ložnice, Ella na něj civěla, oči jak dva talíře. Dítě uklidnila, ale na televizi

zapomněla. Rámus mu bušil do lebky. Odvrávoral do obýváku, kopl do televize a shodil ji na zem.

Tříleté dítě začalo ječet a Ella s miminem se rozbrečely. Když odcházel z domu, žaludek se mu

rozhoupal.

Předklonil se a zvracel z okraje verandy. Otřel si pusu a zastrčil pistoli do kapsy. Pevně se držel zábradlí a opatrně sestupoval ze schodů. Náklaďák viděl úplně rozmazaně, ale trefil k němu.

Dawson mu neunikne. Tentokrát už ne.

Abee stál u okna u sebe doma, zatímco Ted se potácel k autu. Okamžitě pochopil, k čemu se bratr

chystá, třebaže šel pomalu. Kymácel se zleva doprava a zřejmě nebyl schopen jít rovně.

V noci bylo Abeemu sice hrozně, ale po probuzení se cítil líp než v předešlých dnech. Ty léky od

veterináře musely zabrat, protože už neměl horečku, a ačkoli rána v břiše byla citlivá na dotek,

nevypadala tak rudě jako včera.

Ne že by se cítil na sto procent dobře. To ani zdaleka. Ale vedlo se mu mnohem líp než Tedovi,

to určitě, a rozhodně si nepřál, aby zbytek rodiny viděl Teda v tomhle stavu. Už i tak kolovala

spousta řečí, že Dawson na Teda zase vyzrál, a to není dobré. Protože to by znamenalo, že si začnou

říkat, jestli by na něj taky nevyzráli, a to teď potřeboval ze všeho nejmíň.

Někdo to musí zastavit hned v zárodku. Otevřel dveře a vyrazil za bratrem.

Když smyl špínu z chevroletu, složil Dawson hadici a zamířil k zátoce za Tuckovým domem. Odpoledne se hodně oteplilo, až moc, aby parmice vyskakovaly, a hladina zátoky měla podobu neživého skla. Vůbec se nehnula a Dawson se přistihl, že vzpomíná na poslední chvíle s Amandou. Když odjížděla, měl co dělat, aby se za ní nerozběhl a nepokusil se ji ještě jednou přesvědčit, aby si to rozmyslela. Zopakovat, jak moc ji miluje. Místo toho jen sledoval, jak se vzdaluje, v hloubi

srdce věděl, že ji vidí naposledy, a přemýšlel, proč ji pro všechno na světě nechal zase vyklouznout. Neměl se vracet domů. Nepatří sem, nikdy sem nepatřil. Nic ho tu nedrželo, je načase, aby odjel. Vzpomněl si na bratrance a dobře věděl, že vlastně pokouší štěstí, když zůstává tak dlouho. Otočil se a zamířil k autu. Musel učinit ještě jednu poslední zastávku. Potom opustí Oriental navždy. Amanda si nebyla jistá, jak dlouho seděla nahoře v pokoji. Hodinu nebo dvě, možná i více. Kdykoli vykoukla z okna, viděla matku dole na verandě s otevřenou knihou v klíně. Evelyn přikryla jídlo, aby ho uchránila před mouchami. Od chvíle, kdy dcera vešla dovnitř, se ani jednou nezvedla a nešla se po ní podívat, a Amanda to ani nečekala. Dobře se znaly. Evelyn věděla, že Amanda sejde dolů, až bude chtít. Před chvílí volal Frank z golfového hřiště. Mluvil s ní jen krátce, ale i tak mu na hlase poznala, že zase příliš pil. Deset let ji naučilo okamžitě signály rozpoznat. Frank si vůbec nevšiml, že nemá chuť se s ním vybavovat. Ne kvůli tomu, že byl opilý, ale protože navzdory hroznému začátku nakonec zahrál čtyři pary za sebou. Amandu snad poprvé doopravdy potěšilo, že je namol. Až přijede z Orientalu, bude Frank tak unavený, že nejspíš usne mnohem dřív, než ona se dostane do postele. O sex dneska rozhodně nestála. To by prostě nezvládla. Přesto ještě nebyla připravená sejít dolů. Zvedla se z postele, zašla do koupelny a prohledala skříňku s léky, až našla oční kapky. Nakapala si do červených oteklých očí, potom si pročísla vlasy. Moc to nepomohlo, ale jí to nevadilo a Frank si stejně ničeho nevšimne.

To Dawson by si všiml. A ona by si dala záležet na tom, jak vypadá.

Zase na něj myslela, jako celou dobu, co se vrátila do domu. Zadívala se na zavazadla, která si předtím sbalila, a zahlédla, že z kabelky čouhá růžek obálky. Vyndala ji a uviděla své jméno napsané Tuckovým roztřeseným rukopisem. Posadila se znovu na postel, rozlepila obálku, vytáhla list papíru a doufala, že Tuck má odpovědi, které potřebuje.

Milá Amando,

až budeš číst tenhle dopis, budeš nejspíš stát před jedním z nejsložitějších rozhodnutí ve svým životě a nepochybně se ti bude zdát, že se ti svět drolí pod rukama. Jestli se divíš, jak to vím, dovol, abych ti připomenul, že jsem tě za těch posledních pár let docela dobře poznal. Vždycky jsem si o tebe dělal starosti, Amando. Ale o tom tenhle dopis není. Nemůžu ti říct, co máš udělat, a pochybuju, že bych moh napsat něco, co by ti pomohlo, aby ses cítila líp. Místo toho bych ti chtěl vyprávět jeden příběh. O sobě a o Claře. Určitě ho neznáš, protože jsem předtím nikdy nenašel způsob, jak ti ho vylíčit. Styděl jsem se a asi se i bál, že bys mě přestala navštěvovat, protože by sis mohla myslet, že jsem ti celou dobu lhal.

Clara nebyla duch. Ano, vídal jsem ji a slýchal. Nebudu tvrdit, že se to nestalo, protože se to stalo.

Všechno, co jsem napsal v dopise pro tebe a pro Dawsona, je pravda. Zahlídnul jsem ji toho dne, kdy

jsem se vrátil z chaty, a čím víc jsem se staral o květiny, tím jasněji jsem ji viděl. Láska umí vyčarovat spoustu věcí, ale já jsem hluboko uvnitř věděl, že Clara tady doopravdy není. Vídal jsem ji, protože

jsem ji chtěl vidět, slyšel jsem ji, protože se mi po ní stejskalo. Snažím se říct, že to byla jen moje představa, nic víc, i když jsem si namlouval něco jinýho. Možná se ptáš, proč ti to teď vyprávím, tak bych ti to tedy měl vysvětlit. Oženil jsem se s Clarou v sedmnácti a prožili jsme spolu čtyřicet dva let, naše životy splynuly v celek, kterej se nemoh nikdy rozpadnout. Když zemřela, trápil jsem se dalších dvacet osm let tak, že si většina lidí, včetně mě, myslela, že jsem vyloženě přišel o rozum. Ty jsi ještě mladá, Amando. Možná to necítíš, ale pro mě jsi ještě dítě a máš celej život před sebou. Poslouchej, co ti řeknu: žil jsem se skutečnou Clarou a žil jsem i s přízrakem a z těch dvou mě ta první naplňovala radostí, zatímco to druhý byl jen nejasnej odraz. Jestli teď Dawsona odmítneš, budeš navždy žít s přízrakem. Dobře vím, že některý naše rozhodnutí nevyhnutelně ubližujou nevinnejm lidem. Klidně si mysli, že jsem sobec, ale já jsem nikdy nechtěl, aby tys mezi ně patřila.

Tuck

Amanda uložila dopis do kabelky. Věděla, že Tuck má pravdu. Byla o tom hluboce přesvědčená a

sotva dýchala.

Se zoufalou naléhavostí, které úplně nerozuměla, posbírala svoje věci a odnesla je dolů. Jindy by je naskládala ke dveřím, dokud nebude přichystaná k odjezdu. Dnes se ale přistihla, že je nese

rovnou k autu.

Hodila zavazadla do kufru a obešla auto. Až pak si všimla, že matka stojí na verandě a pozoruje ji. Ani Amanda, ani Evelyn nepromluvily. Prostě se jen na sebe dívaly. Amanda měla zvláštní pocit, že matka přesně ví, kam se chystá, ale v hlavě jí stále zněla Tuckova slova, a tak jí to bylo jedno. Věděla pouze, že musí najít Dawsona.

Mohl by být u Tucka, ale o tom pochybovala. Netrvalo by mu tak dlouho, než umyje auto, a

věděla, že kvůli svým bratrancům se nebude ve městě zdržovat.

Existuje však ještě jedno místo, kam říkal, že asi zajde…

Ta slova se jí najednou vybavila, ani nevěděla jak. Amanda sedla za volant a přesně věděla, kde

by Dawson mohl být.

Na hřbitově Dawson vystoupil z auta a absolvoval krátkou cestu ke hrobu Davida Bonnera.

V minulosti chodil na hřbitov jen v neobvyklou dobu a snažil se zůstat co nejméně nápadný.

Dnes by to nebylo možné. O víkendech bývá přeplněno a mezi náhrobky chodily hloučky lidí.

Nikdo mu zřejmě nevěnoval zvláštní pozornost, přesto kráčel s hlavou skloněnou.

Když konečně došel k místu lékařova posledního odpočinku, všiml si, že květiny, které sem v

pátek položil, někdo odsunul ke kraji. Nejspíš správce, když sekal trávu. Dawson si sedl na bobek a

vyškubl u náhrobku několik delších stébel trávy, která tam zůstala.

V myšlenkách se zase vrátil k Amandě a zmocnil se ho pocit naprosté opuštěnosti. Věděl, že nad

jeho životem se od začátku vznáší prokletí. Zavřel oči, odříkával poslední modlitbu za Davida

Bonnera a nevšiml si, že k jeho stínu se připojil ještě jeden. Nevšiml si, že hned za ním někdo stojí.

Amanda dojela na hlavní silnici protínající Oriental a zastavila na křižovatce. Silnice vlevo by ji

kolem přístavu dovedla k Tuckovu domku. Kdyby odbočila vpravo, opustila by město a dostala se

na silnici, po níž by dojela až domů. Rovně, za tepaným železným plotem, se rozkládal hřbitov.

Největší v Orientalu. Místo, kde byl k poslednímu odpočinku uložen doktor David Bonner.

Pamatovala si Dawsonovu poznámku, že se tam možná před odjezdem zastaví.

Brány hřbitova byly otevřené. Prohlížela si půltuctu zaparkovaných osobních aut a dodávek,

hledala to z půjčovny a zatajil se jí dech, když ho zahlédla. Před třemi dny parkovalo vedle jejího

auta, když Dawson přijel k Tuckovi. Dneska ráno vedle něj stála, když ji Dawson naposledy líbal.

Dawson je tady.

Jsme mladí, řekl jí. Ještě máme čas správně se rozhodnout.

Měla nohu na brzdě. Po hlavní silnici směrem do centra kodrcala malá dodávka a na chvíli jí

zakryla výhled. Jinak byla silnice opuštěná.

Amanda věděla, že jestli projede křižovatkou a zaparkuje, najde Dawsona. Vzpomněla si na

Tuckův dopis, na jeho smutná léta bez Clary, a uvědomila si, že se rozhodla špatně. Neuměla si

představit život bez Dawsona.

V duchu viděla tu scénu. Překvapí Dawsona u hrobu doktora Bonnera. Přímo slyšela samu sebe,

jak mu říká, že se zmýlila, když odjela. Bude šťastná, když ji obejme, protože to znamená, že budou

spolu.

Jestli teď za ním půjde, bude ho následovat kamkoli. Nebo on ji. Ale i teď na ni doléhala tíha odpovědnosti a Amanda pomaličku odtahovala nohu z brzdy. Místo aby jela rovně, přistihla se, že najednou otáčí volantem a s potlačovaným vzlykáním míří na hlavní silnici a domů. Začala zrychlovat a v duchu se znova přesvědčovala, že to je správné rozhodnutí, jediné, jaké vlastně mohla učinit. Hřbitov mizel v dáli. „Promiň, Dawsone,“ zašeptala a přála si, aby ji slyšel, přála si, aby tahle slova nikdy nemusela vyslovit.

Šustění za zády vyrušilo Dawsona z rozjímání. Vstal. Poznal ji okamžitě, ale nebyl schopen slova.

„Vy jste tady, u hrobu mého manžela,“ konstatovala Marilyn Bonnerová.

„Omlouvám se,“ vysoukal ze sebe a sklopil zrak. „Neměl jsem sem chodit.“

„Ale přišel jste. A nedávno jste tu byl taky.“ Když Dawson neodpověděl, kývla hlavou ke

květinám. „Chodím sem vždycky po kostele. Minulý víkend tady nebyly a jsou dost čerstvé, aby tu

ležely nějak dlouho. Odhaduju je na… pátek?“

Dawson polkl, než odpověděl: „V pátek ráno.“

Nespouštěla z něj oči. „A kdysi jste to dělával taky. Když vás pustili z vězení. To jste byl taky vy,

že ano?“

Dawson nic neřekl.

„Myslela jsem si to.“ Marilyn si povzdechla a popošla blíž k náhrobku. Dawson ustoupil a udělal

jí místo. Marilyn se zadívala na nápis. „Po Davidově smrti mu na hrob dávalo květiny hodně lidí. Trvalo to rok nebo dva, ale pak sem přestali chodit. Kromě mě. Nějakou dobu jsem byla jediná, ale asi čtyři roky po jeho smrti jsem zase začala vídat i jiné kytky. Ne často, ale dost na to, aby to vzbudilo mou zvědavost. Netušila jsem, od koho jsou. Ptala jsem se rodičů, přátel, ale nikdo se k nim nehlásil. Chvíli jsem si dokonce myslela, jestli David neměl nějakou ženskou. Věřil byste tomu?“ Zavrtěla hlavou a dlouze si povzdechla. „Až když se kytky přestaly objevovat, došlo mi, že jste to byl vy. Věděla jsem, že vás pustili na podmínku a že jste bydlel tady kvůli dohledu. Taky jsem zjistila, že asi po roce jste z města odjel. Hrozně mě to… rozzlobilo.“ Založila ruce na hrudi, jako kdyby se pokoušela zabránit té vzpomínce, aby se vrátila. „A najednou, dneska ráno jsem zase

uviděla květiny. Věděla jsem, že to znamená, že jste tady. Nebyla jsem si jistá, že dneska přijdete…

ale přišel jste.“

Dawson strčil ruce do kapes a přál si být daleko, jen ne tady. „Už sem nebudu chodit ani nosit

květiny,“ slíbil. „Máte moje slovo.“

Podívala se na něj. „A vy myslíte, že těmi kytkami jste něco napravil? Když uvážíme, co jste

provedl? Že můj manžel leží tady, místo aby byl se mnou? Že neměl možnost vidět své děti

dospívat?“ „Nemyslím.“

„Ovšem že ne,“ přitakala. „Protože pořád cítíte vinu. Proto jste nám taky celé ty roky posílal

peníze, že?“

Chtěl lhát, ale nemohl.

„Jak dlouho to víte?“ zeptal se.

„Od prvního šeku. Jen pár týdnů předtím jste se u nás zastavil, pamatujete? Nebylo tak těžké dát si dvě a dvě dohromady.“ Zaváhala. „Chtěl jste se omluvit, viďte? Osobně. Když jste k nám tehdy přišel.“

„Ano.“

„Nenechala jsem vás. Řekla jsem tenkrát… spoustu věcí. Asi jsem neměla.“

„Měla jste na to plné právo.“

Na rtech se jí mihl úsměv. „Bylo vám dvacet dva. Já jsem viděla dospělého muže, ale čím jsem

starší, tím víc si myslím, že lidé nejsou doopravdy dospělí dřív než tak ve třiceti. Můj syn je starší,

než jste tehdy byl vy, a já ho pořád považuju za dítě.“

„Udělala jste jen to, co by udělal každý.“

„Možná,“ připustila a lehce pokrčila rameny. Přistoupila k Dawsonovi blíž. „Ty peníze nám

pomohly. Hodně nám pomohly, ale už je nepotřebuju. Tak je prosím přestaňte posílat.“

„Jen jsem chtěl…“

„Já vím, co jste chtěl,“ skočila mu do řeči. „Ale ani všechny peníze světa mi Davida nevrátí a

neodčiní ztrátu, kterou jsem jeho smrtí utrpěla. A taky to nevrátí mým dětem otce, kterého nikdy

nepoznaly.“ „Já vím.“

„A odpuštění si za peníze nekoupíte.“

Dawson cítil, jak mu poklesla ramena. „Měl bych jít,“ prohodil a otočil se k odchodu.

„Ano, to byste nejspíš měl. Ale než odejdete, něco byste ještě měl vědět.“

Když se Dawson obrátil zpět, donutila ho, aby jí pohlédl do očí. „Vím, že co se stalo, byla nehoda.

Vždycky jsem to věděla. A taky vím, že byste udělal cokoli, abyste změnil minulost. Vaše chování a

činy to jasně dokazují. A přiznávám, že jsem se zlobila, byla jsem vyděšená a opuštěná, když jste za

mnou přišel, ale nikdy, opravdu nikdy jsem nevěřila, že byste tehdy v noci udělal něco záměrně.

Byla to prostě jedna z těch hrozných věcí, které se občas přihodí, a když jste přišel, vybila jsem si

na vás zlost.“ Nechala slova dopadnout, a když pokračovala, mluvila téměř laskavým tónem. „Mám

se dobře a moje děti taky. Překonali jsme to. Jsme v pořádku.“

Když se Dawson odvrátil, čekala, dokud se jí zase nepodíval do tváře.

„Přišla jsem, abych vám řekla, že už nepotřebujete moje odpuštění,“ zdůraznila každé slovo. „Ale

taky vím, že o tohle nikdy ani nešlo. Nešlo o mě, o moji rodinu. Šlo o vás. Vždycky. Vy na tu

hroznou chybu myslíte příliš dlouho, a kdybyste byl můj syn, poradila bych vám, že je načase pustit

to z hlavy. Tak to udělejte, Dawsone. Kvůli mně.“

Upřeně se na něj dívala, aby se ujistila, že ji pochopil, potom se otočila a odcházela. Její postava

se vzdalovala, procházela mezi náhrobky, dokud mu nakonec úplně nezmizela z očí. A Dawson tam

stál jak přimrazený.

Amanda jela jak robot, vůbec nevnímala víkendový plíživý provoz. Rodiny v minidodávkách nebo SUV, občas s loděmi v závěsu, zaplnily dálnici po víkendu na pláži.

Cestou si vůbec neuměla představit, že přijede domů a bude muset předstírat, že uplynulých několik dnů neexistuje. Bylo jí jasné, že se nikomu nemůže svěřit, přesto se kupodivu necítila provinile. To už spíš cítila lítost a přistihla se, že si přeje, aby udělala některé věci jinak. Kdyby od začátku věděla, jak víkend skončí, zůstala by s Dawsonem ten první večer déle a neodvrátila by se, když tušila, že se chystá ji políbit. Sešla by se s ním i v pátek večer, přestože by musela lhát matce, a dala by nevím co za to, aby strávila celou sobotu v jeho náručí. A navíc, kdyby se poddala svým pocitům dřív, sobotní noc mohla skončit jinak. Možná by překonala zábrany, které souvisely s manželským slibem. Skoro se jí to povedlo. Když tančili v obývacím pokoji, nemyslela na nic jiného než na to, že se budou milovat, když se líbali, přesně věděla, co bude následovat. Chtěla ho, stejně jako kdysi. Věřila, že se to stane, věřila, že jakmile dojdou do ložnice, dokáže předstírat, že život v Durhamu neexistuje, byť třeba na jedinou noc. Ještě když ji Dawson svlékl a nesl k posteli, myslela si, že by mohla potlačit realitu. Ale zároveň si uvědomovala, že tím už překročí mez, z níž by nebylo návratu. Nakonec nemohla svým pocitům jen tak podlehnout, přestože tolik toužila po jeho blízkosti a dotecích.

Dawson se nezlobil, místo toho ji objímal, prsty jí pročesával vlasy. Políbil ji na tvář a šeptem uklidňoval, že to není důležité, že nic nemůže nikdy změnit jeho city k ní. Tak leželi až do chvíle, kdy se obloha začala rozjasňovat a je oba zmohla únava. Ještě před svítáním konečně Amanda usnula v Dawsonově náručí. Když se ráno probudila, ze všeho nejdřív se chtěla dotknout Dawsona. Ale ten už byl pryč.

Frank si u baru v klubu dávno po tom, co dohráli, objednával další pivo a nevšiml si zkoumavého

pohledu, který barman vrhl na Rogera. Ten jen pokrčil rameny, sám už přešel na lehkou colu.

Barman neochotně postavil před Franka další lahev, zatímco Roger se naklonil, aby byl v

přeplněném hlučícím baru slyšet. Během posledních hodin se to tu pěkně zaplnilo. Hrála se devátá

směna.

„Nezapomeň, že jdu se Susan na večeři, takže tě nebudu moct odvézt domů. A ty nemůžeš řídit.“

„Ale jo, já vím.“

„Chceš, abych ti zavolal taxi?“

„Teď se koukej. Vyřešíme to později, jo?“ Frank pozvedl lahev a napil se, skleněný pohled nespouštěl z televizní obrazovky.

Abee seděl na židli vedle bratrovy postele a přemýšlel, proč Ted bydlí v takový díře. Páchlo to tam odpornou směsí pročuraných dětských plen, plísně a bůhví co tady kde chcíplo. V kombinaci s tím miminem, co nepřetržitě brečelo, a Ellou pohybující se po domě jak vyděšený duch byl zázrak, že Ted není ještě větší magor. Vlastně ani nevěděl, proč tu zůstává. Ted ležel v bezvědomí po většinu odpoledne, od chvíle, kdy se skácel cestou k autu. Ella vykřikovala, že ho odveze zpátky do nemocnice, když ho Abee popadl a odnesl dovnitř. Jestli se to zhorší, možná ho tam bude muset odvézt, ale doktoři s ním moc nenadělají. Ted prostě potřebuje odpočívat. Má otřes mozku a včera v noci si měl dát pohov, jenže nedal, a tak za to

dneska platí.

Kromě toho Abee nechce strávit další noc s bratrem v nemocnici, zvlášť když sám už se cítí líp. Ksakru, nechce ani být tady s Tedem, jenže jejich kšefty se neobejdou bez výhrůžek násilím a to je Tedův úkol. Ještě štěstí že zbytek osazenstva neviděl, co se stalo, a že ho stačil odnést dovnitř, než si někdo něčeho všiml. Prokrista, tady to smrdí, jak někde v kanále, a odpolední horko to jen zhoršuje. Abee vytáhl mobil, procházel kontakty, našel Candy a stiskl tlačítko. Už jí volal předtím, ale nebrala to a ani nezavolala zpátky. Neměl právě velkou radost, že na něj takhle kašle. Vůbec neměl radost.

Ale Candyin telefon dnes podruhé zvonil a zvonil.

„Co se ksakru děje?“ zaskřehotal najednou Ted. Chraptěl a zdálo se mu, že mu v hlavě hučí sbíječka.

„Si v posteli,“ oznámil mu Abee. „Co se do prdele stalo?“

„Nedošel si k autu, padnuls na hubu. Vodtáh sem tě dovnitř.“

Ted se pomalu posadil. Čekal, že se mu zatočí hlava, a taky že zatočila, ale ne tak moc jako ráno.

Otřel si nos. „Máš Dawsona?“

„Nehonil sem ho. Celý vodpoledne dávám bacha na tebe.“

Ted si odplivl na podlahu vedle hromádky špinavého oblečení. „Možná se tu eště poflakuje.“ „Možná. Ale pochybuju. Nejspíš ví, že po něm deš. Jestli má dost rozumu, dávno je v tahu.“ „No, třeba nemá dost rozumu.“ Ted se ztěžka vzepřel o pelest, konečně se postavil a zastrčil si pistoli značky Glock za pas. „Řídíš.“

Abee věděl, že to Ted jen tak nenechá. Ale možná bude dobré kvůli ostatním, když uvidí, že je

Ted na nohou a připravený k akci. „A jestli tu už není?“

„Tak není. Ale musim to vědět.“

Abee se na něj zadíval, hlavou se mu honily vyzvánějící telefony a Candy. Myslel na toho chlápka,

co s ní flirtoval v baru. „Tak jo. Ale potom budu možná potřebovat, abys mi taky s něčim pomoh.“

Candy seděla na parkovišti u baru a v ruce svírala telefon. Dvě volání od Abeeho. Dva zmeškané

hovory. Byla nervózní, věděla, že by mu měla zavolat. Trochu zavrnět, říct mu, co chce slyšet. Jenže

pak by si mohl vzít do hlavy, že přijde za ní do práce, a o to ani v nejmenším nestála. Nejspíš by si

všiml naloženého auta na parkovišti, došlo by mu, že má v plánu zdrhnout, a kdo ví, co by ten magor

udělal. Měla si sbalit až po práci a odjet z domu. Ale na to nepomyslela a za chvilku jí začne směna. A i když na jídlo a týden někde v motelu má, na benzin fakt potřebuje dýško ještě za dnešek. Před vchodem nemůže v žádném případě parkovat, tady by si Abee auta mohl všimnout. Zařadila zpátečku, vycouvala a zamířila zpátky do Orientalu. Za jedním starožitnictvím na kraji města bylo malé parkoviště, tam zahnula a zaparkovala z dohledu. To je lepší. I když musí jít kus pěšky. Ale co když Abee přijede a neuvidí její auto? To by taky mohl být problém. Nechtěla, aby se jí moc vyptával. Zamyslela se a rozhodla se, že pokud ještě jednou zavolá, vezme to a mezi řečí se zmíní, že měla něco s autem a celý den se to snažila vyřešit. Byla to trochu komplikace, ale Candy se uklidňovala, že jí do odjezdu zbývá jen pět hodin. Dneska v noci bude moct celou tuhle záležitost hodit za hlavu.

Jared ve čtvrt na šest ještě spal, když začal zvonit mobil. Překulil se, nahmatal telefon a

přemýšlel, proč mu táta volá.

Až na to, že to nebyl táta. Volal ten jeho kámoš z golfu, Roger, a požádal ho, aby přijel pro otce

do klubu. Protože je opilý a neměl by řídit.

Cože, fakt? pomyslel si. Můj táta?A opilý?

Neřekl to nahlas, třebaže chtěl. Místo toho slíbil, že tam za dvacet minut bude. Vylezl z postele,

hodil na sebe kraťasy a tričko, které měl už předtím, a nazul si žabky. Popadl na stole klíče a

doklady. Když sbíhal ze schodů, zíval a už myslel na to, jak zavolá Melody.

Abee se nenamáhal schovávat auto dole u silnice a šplhat se k Tuckovu domu lesem jako včera.

Místo toho rychle vyjel po nerovné cestě a jak velitel jednotky rychlého nasazení v akci prudce

zabrzdil přímo před domem, až od kol odletěl štěrk. Z auta vyskočil s připravenou zbraní dřív než

Ted, ale i bratr se z auta vyškrábal překvapivě hbitě, obzvlášť když uvážil, jak vypadal. Modřiny pod

očima se už vybarvily červenočerně. Ten chlap připomínal mývala.

Přesně jak Abee předpokládal, nikde nikdo. Dům byl opuštěný a v dílně po Dawsonovi ani

památky. Jeho bratranec byl nepochybně kluzký parchant. Smůla že se tady neochomejtal všechny

ty roky. Abee by ho uměl využít, i kdyby se měl Ted zcvoknout.

Teda taky vůbec nepřekvapilo, že tady Dawson není, ale to neznamenalo, že ho to nenaštvalo.

Abee viděl, jak bratr zatíná zuby s prstem na spoušti. Minutu zuřil na příjezdové cestě, pak odkráčel

k Tuckovu domu a kopl do dveří.

Abee se opřel o auto a rozhodl se, že Teda nechá. Slyšel, jak uvnitř kleje, křičí a sprostě nadává.

Vybíjel si vztek, oknem proletěla stará židle a sklo se roztříštilo na tisíc kousků. Konečně se

objevil ve dveřích, ale ani se nezastavil, rovnou si to rázoval k dílně.

Uvnitř stál klasický Chevrolet Corvette Stingray. Včera v noci tu nebyl, což je další znamení, že

se sem Dawson vrátil a zase odjel. Abee si nebyl jistý, jestli to Tedovi taky došlo, ale usoudil, že na

tom nezáleží. Jen ať to Ted ze sebe dostane. Čím dřív to budou mít z krku, tím dřív se všechno vrátí do normálních kolejí. Potřeboval, aby se Ted míň soustředil na to, co chce, a víc na to, co mu Abee poručí. Pozoroval, jak popadl železný gola klíč z ponku. Zvedl ho vysoko nad hlavu a s řevem ho nechal dopadnout na přední sklo auta. Potom začal bušit do kapoty a okamžitě ji promáčkl. Rozbil klíčem přední světla a urazil zpětná zrcátka, ale to byl jen začátek. V následujících patnácti minutách Ted auto rozmlátil napadrť. Motor, pneumatiky, sedadla a palubní desku rozsekal na kousky, aby dal průchod svému vzteku na Dawsona. Věčná škoda, pomyslel si Abee. Takové krásné auto, fakt klasika. Ale nepatřilo mu, a jestli se Tedovi ulevilo, prospělo dobré věci. Když Ted konečně přestal, vydal se zpátky k Abeemu. Potácel se míň, než Abee očekával, a ztěžka oddechoval, v očích pořád zuřivý výraz. Abeeho napadlo, že by na něj Ted klidně mohl namířit a z pouhého vzteku ho zastřelit. Ale nestal se hlavou rodinného klanu tím, že by někomu ustupoval, i když jeho bratr takhle vyváděl. Dál se opíral se strojenou nonšalancí o auto. Šťoural se v zubech. Když věděl, že Ted už je u něj, prohlédl si svůj prst. „Skončils?“ Dawson seděl za hotelem v New Bernu, z obou stran ho obklopovaly lodě v doku. Jel sem rovnou ze hřbitova, a když slunce začalo zapadat, usadil se u vody. Tohle bylo čtvrté místo, kde bydlel za poslední čtyři dny, a víkend už ho fyzicky i psychicky vyčerpával. Ať se snažil sebevíc, nedovedl si představit svoji budoucnost. Zítřek, pozítří a nekonečná řada dalších týdnů a roků mu připadala úplně beze smyslu. Vedl ze zvláštních důvodů zvláštní život a tyto důvody pominuly. Amanda a teď i Marilyn Bonnerová ho navždy propustily, Tuck zemřel. Co má teď dělat? Přestěhovat se? Zůstat, kde je? Nechat si tuhle práci? Zkusit něco nového? Jaký si najde nyní smysl života?

Věděl, že tady se odpovědí nedočká. Vstal a vlekl se zpět do hotelové haly. Odlétá brzy ráno v pondělí, bude vstávat před svítáním, aby stihl odevzdat auto v půjčovně a odbavit se. Podle plánu by měl být v New Orleansu před polednem a domů se dostane nedlouho potom. Když došel do svého pokoje, lehl si oblečený na postel a jako vždy se nechal unášet vzpomínkami, vybavil si dotek Amandiných rtů na svých. Možná bude potřebovat víc času, napsal Tuck a Dawson se upnul k naději, že Tuck má snad pravdu, než upadl do přerušovaného spánku. Jared zastavil na červenou a podíval se do zpětného zrcátka na otce. Ten se asi dneska pokoušel naložit do alkoholu, napadlo ho. Když zastavil před několika minutami u klubu, jeho otec se opíral o sloup se zamženým pohledem a svým dechem by podpálil plynový gril na zahradě. Což byl nejspíš důvod, proč radši mlčel. Nepochybně chtěl zamaskovat, jak opilý ve skutečnosti je.

Jared si už na tyhle situace pomalu zvykal. Otcovy problémy ho ani tak neštvaly, jako spíš

rozesmutňovaly. Matku by ovšem popadla jedna z jejích nálad, ve snaze chovat se úplně normálně, zatímco její manžel se potácí domem namol opilý. Jared však věděl, že pod povrchem matka pění.

Bude ze všech sil mluvit klidným tónem, ale vždycky odejde do jiné místnosti, než kde sedí táta,

jako by to manželské páry dělaly běžně. Dneska večer doma nebude moc příjemně, jenže Jared nechá Lynn, ať si s tím poradí. Za předpokladu, že bude doma dřív, než otec upadne do bezvědomí. Pokud jde o něj, už se domluvil s

Melody, že si půjdou zaplavat ke kamarádovi.

Na semaforech konečně naskočila zelená a Jared, hlavu plnou představ Melody v bikinách, šlápl

na plyn a nevšiml si, že křižovatkou ještě projíždí jiné auto.

Vrazilo do nich s ohlušující ranou, střepy a kousky kovu se rozlétly všude kolem. Část dveřního

rámu se prohnula dovnitř a vmáčkla se mu do hrudního koše ve stejném okamžiku, kdy vystřelil

airbag. Jared se zarazil o bezpečnostní pás, hlava mu cukla dopředu a dozadu a auto se začalo otáčet

v křižovatce. Umřu, napadlo ho, ale nemohl popadnout dech, aby to řekl nahlas.

Jakmile se auto zastavilo, Jaredovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že stále dýchá. Bolelo ho na

prsou, stěží otáčel krkem a myslel si, že se snad zalkne tím zápachem z airbagu.

Pokusil se pohnout, ale hrudí mu projela spalující bolest. Rám i volant měl vmáčknuté do těla.

Snažil se vysvobodit. Když se vykroutil doprava, najednou se tlak uvolnil.

Venku zastavilo v křižovatce další auto. Pasažéři vyskočili, někdo už volal záchranku.

Popraskaným sklem viděl, že kapota auta trčí nahoru jak malý stan.

Lidé na něj jakoby z velké dálky volali, ať se nehýbe. Stejně otočil hlavu, protože si náhle

vzpomněl na otce, a uviděl, že má obličej celý od krve. Teprve v tom okamžiku začal křičet.

Amandě zbývala ještě asi hodina cesty domů, když zazvonil telefon. Šmátrala po sedadle

spolujezdce, musela zalovit v kabelce a nakonec na třetí zvonění telefon zvedla.

Když naslouchala Jaredovu roztřesenému hlasu, úplně strnula. Nesouvisle jí vyprávěl o sanitce, o

zakrváceném Frankovi. Ujistil ji, že jemu nic není, ale že ho donutili, aby jel také na vyšetření. Oba

je vezou do univerzitní nemocnice.

Amanda tiskla telefon. Poprvé od dceřiny nemoci pocítila, jak v ní klíčí strach. Opravdový strach,

takový, který vám nenechá prostor pro jiné myšlenky.

„Přijedu,“ slíbila. „Budu tam co nejdřív –“

Vtom byl hovor přerušen. Okamžitě vytočila číslo znovu, ale nikdo se neozval. Prudce obrátila vůz do protisměru, přišlápla plyn až k podlaze a prolétla okolo auta před sebou s blikajícími světly. Musela se okamžitě dostat do nemocnice. Ale provoz ještě nezeslábl. Po krátké návštěvě u Tucka si Abee uvědomil, že má hlad. Kvůli zánětu neměl předtím moc chuti k jídlu, ale teď se mu vrátila, což bylo znamení, že antibiotika opravdu zabírají. U Irvina si objednal cheeseburger, cibulové kroužky a hranolky s chilli. Sice ještě nedojedl, ale už teď věděl, že sní všechno. Spočítal si, že mu zbyde místo i na kus koláče a kopeček zmrzliny. To Tedovi se tak dobře nevedlo. Taky si objednal cheeseburger, ale ukusoval malá sousta a žvýkal pomalu. Na rozmlácení auta očividně vyčerpal poslední zbytky energie. Zatímco čekali na jídlo, zavolal Abee Candy. Tentokrát telefon zvedla na první zazvonění a chvilku si povídali. Tvrdila, že je v práci, a omlouvala se, že nebrala telefon, protože prý měla něco s autem. Zdálo se mu, že ho ráda slyší, a flirtovala s ním jako obvykle. Když zavěsil, cítil se mnohem líp, a dokonce si říkal, jestli si to, co viděl onehdy večer v baru, nějak špatně nevykládal. Buď to bylo jídlem, nebo tím, že se mu udělalo líp, ale při pojídání cheeseburgeru se přistihl, že myslí zase na rozhovor s Candy a snaží se zjistit, co mu přišlo divné. Protože něco na tom divného bylo. Jednak Candy tvrdila, že měla problém s autem, ne s telefonem, a kdyby opravdu chtěla, našla by si chvilku, aby mu zavolala. Ale nebyl si jistý, že to je to hlavní.

Ted uprostřed jídla vstal a chvíli pobyl na záchodě. Když se vracel ke stolu, pomyslel si Abee, že

by jeho bratr mohl klidně hrát v nějakém laciném hororovém bijáku, ale ostatní hosté v restauraci

se tvářili, že si ničeho nevšimli, a civěli do talířů. Usmál se. Být Cole není špatné.

Přesto nemohl přestat myslet na rozhovor s Candy, uvažoval a mezi sousty si olizoval prsty.

Frank a Jared měli nehodu.

Ta slova jí běžela hlavou jak telegrafní páska a každou minutou ji přiváděla ke stále většímu

zoufalství. Svírala volant, až jí zbělely klouby na prstech, zase a znova blikala světly, aby ji auta

vpředu nechala projet.

Odvezli je sanitkou. Jared a Frank spěchali do nemocnice. Její manžel a syn…

Konečně auto před ní uhnulo do vedlejšího pruhu a Amanda se kolem něj prosmykla.

Opakovala si, že Jaredovi se jen třásl hlas, nic víc.

Ale ta krev…

Jared se vyděšeně zmínil, že Frank byl celý od krve. Popadla telefon a zase se snažila synovi dovolat. Před několika minutami telefon nebral a Amanda si namlouvala, že je zřejmě v sanitce nebo na pohotovosti, kde se telefonovat nesmí. Připomněla si, že záchranáři, lékaři i sestřičky se nyní o Jareda i Franka postarají, a až Jared telefon zvedne, nepochybně bude litovat, že tak panikařila. V budoucnu to bude oblíbená historka, jak maminka ujížděla pro nic za nic jako ďábel. Jenže Jared opět telefon nezvedl. Ani Frank. Když oba hovory spadly do schránky, ucítila, jak se jí svírá žaludek. Najednou si byla jistá, že šlo o vážnou nehodu, mnohem horší, než Jared připustil.

Netušila, jak to ví, ale nemohla se té myšlenky zbavit.

Odhodila telefon na sedadlo, dupla zase na plyn a přiblížila se na pár centimetrů k autu před sebou. Řidič jí konečně udělal místo a ona bez ohlédnutí prolétla kolem.

Ve snu se Dawson vrátil na ropnou plošinu právě v okamžiku, kdy jí začala otřásat série výbuchů, avšak tentokrát se vše odehrávalo v tichu a zpomaleně. Pozoroval, jak jedna cisterna prudce vybuchla a vyšlehly z ní plameny až k nebi. Sledoval černající dým, který vytvářel oblačné hřiby. Viděl, jak plošinou otřásají nárazové vlny a pozvolna shazují vše, co jim stojí v cestě, vytrhávají pilíře a stroje. Při dalších explozích jsou lidé vymrštěni do vzduchu a smeteni z paluby, Dawson jasně viděl každičký záškub jejich paží. Oheň začal stravovat celé zařízení s neuvěřitelnou silou, až neskutečnou. Všechno kolem něj bylo pomalu ničeno. Ale Dawson stál jak přikovaný, imunní vůči nárazovým vlnám i troskám, které zázračně kroužily kolem něj. Přímo před sebou, poblíž lodního jeřábu, spatřil muže, který se vynořil z olejnatého mraku kouře a jako Dawson odolával okolnímu pustošení. Na okamžik se zdálo, že kouř se k němu přilepil, než zmizel jak opona. Dawson zalapal po dechu, když poznal tmavovlasého muže v modré větrovce. Cizinec se zastavil, jeho rysy se na tu dálku nedaly rozeznat. Dawson na něj chtěl zavolat, ale ze rtů mu nevyšel žádný zvuk. Chtěl se k němu dostat blíž, ale nohy měl jak přibité k palubě. Místo toho na sebe jen hleděli a Dawsona se zmocňoval dojem, že toho muže poznává. Vzápětí se probudil, mžoural kolem sebe a chvěl se rozrušením. Byl v hotelu v New Bernu, přímo u řeky, a ačkoli věděl, že se mu to jen zdálo, běhal mu mráz po zádech. Posadil se a spustil nohy na zem.

Hodiny ukazovaly, že spal víc než hodinu. Venku už slunce málem zapadlo, barvy uvnitř tmavly.

Byl to jen sen…

Dawson vstal a rozhlížel se. U televize spatřil peněženku, doklady a klíče. Zadíval se na ně a v paměti mu blikla nějaká vzpomínka. Přešel místnost a prohledal kapsy obleku. Znovu je zkontroloval, aby se ujistil, že se nemýlí, potom chvatně prohrabával zavazadlo. Nakonec popadl náprsní tašku a klíče a seběhl rychle po schodech na parkoviště. Prohledal každý centimetr půjčeného automobilu, postupoval metodicky, přihrádku na rukavice, kufr, prostor mezi sedadly, podlahu. Ale zároveň si v duchu přehrával dnešní dopoledne.

Tuckův dopis si přečetl a odložil na ponk. Kolem prošla Amandina matka, on obrátil pozornost k

Amandě a dopis tam zapomněl.

Musí ještě ležet na ponku. Mohl by ho tam samozřejmě nechat… jenže to si nedovede představit.

Poslední dopis, který mu Tuck napsal, jeho poslední dárek, si Dawson chce vzít domů.

Věděl, že Ted a Abee budou prohledávat celé město, aby ho našli, ale stejně najednou seděl v

autě a projížděl po mostě směrem do Orientalu. Bude tam za čtyřicet minut.

Alan Bonner se zhluboka nadechl, aby si dodal odvahy, a vstoupil do baru. Objevil dokonce ještě

míň lidí, než očekával. U barového pultu postávalo pár chlápků a další hráli vzadu kulečník.

Obsazený byl jen jeden stůl, nějaká dvojice u něj zrovna odpočítávala peníze a zřejmě se chystala k

odchodu. Ne jako v sobotu nebo v pátek večer, když jsme u toho. Vypadalo to tady málem útulně, s

jukeboxem hrajícím v pozadí a puštěnou televizí u pokladny.

Candy otírala bar, usmála se na Alana a ještě zamávala utěrkou. Měla na sobě džíny a tričko, vlasy

stažené do culíku, a třebaže nebyla vyparáděná jako obvykle, pořád byla hezčí než jakákoli jiná

ženská ve městě. Zašimralo ho kolem žaludku, když pomyslel na to, jestli přijme pozvání na večeři.

Narovnal se a říkal si: Tak do toho . Sedne si k baru, bude se chovat normálně a postupně zavede

hovor na téma večeře. Připomněl si, že s ním přece určitě flirtovala, a i když je možné, že má

flirtování prostě v povaze, byl si jistý, že v tom bylo něco víc. Věděl to. S hlubokým povzdechem

vyrazil k baru.

Amanda rozrazila dveře pohotovosti univerzitní nemocnice a divoce se rozhlížela po pacientech a jejich rodinných příslušnících. Neustále volala Jaredovi i Frankovi, ale ani jeden z nich telefon nebral. Nakonec v zoufalství zavolala Lynn. Dcera ještě byla u jezera, pár hodin cesty odsud. Zpráva ji zdrtila. Slíbila, že přijede co nejdřív. Amanda se zastavila ve dveřích a doufala, že uvidí Jareda. Modlila se, aby její obavy byly zbytečné. Potom ke svému úžasu spatřila na druhém konci čekárny Franka. Vstal a šel k ní, vypadal méně zraněný, než předpokládala. Zadívala se za něj a snažila se najít syna. Ale nikde Jareda neviděla. „Kde je Jared?“ vyhrkla, když k ní Frank došel. „Je v pořádku? Co se stalo? Co se děje?“

Ještě chrlila otázky, když ji Frank vzal za ruku a odvedl ji ven z čekárny.

„Jareda hospitalizovali,“ začal vysvětlovat. Přestože uběhlo dost času od popíjení v klubu, mluvil

nezřetelně. Dalo se říct, že se snaží vypadat střízlivě, ale z jeho dechu i potu stále čišel nakyslý odér

opilce. „Nevím, co se děje. Zřejmě to zatím neví nikdo. Ale sestřička říkala něco o kardiologovi.“

Po těch slovech se jí zmocnila úzkost. „Proč? Co se mu stalo?“

„Nevím.“ „Zvládne to?“

„Zdálo se, že mu nic není, když jsme sem přijeli.“ „Tak proč potřebuje kardiologa?“

„Nevím.“

„Říkal mi, že ty jsi celý od krve.“

Frank si sáhl na oteklý nos, u kořene měl kolem malé řezné rány modročernou modřinu ve tvaru

půlměsíce. „Pořádně jsem se bouchnul do nosu, ale krvácení zastavili. Nic to není. Bude to dobré.“

„Proč jsi nebral telefon? Volala jsem ti snad tisíckrát!“

„Telefon zůstal v autě…“

Ale Amanda ho neposlouchala, protože na ni dopadla tíha všeho, co Frank řekl. Jareda

hospitalizovali. To její syn je zraněný. Syn, ne manžel. Jared. Její prvorozený…

Měla pocit, jako by ji někdo praštil do břicha, a najednou se jí z pohledu na Franka udělalo

nevolno. Prošla kolem něj rovnou k sestře v recepci. Ze všech sil se snažila překonat hrozící

hysterický záchvat a dožadovala se informací o svém synovi.

Sestra jí zopakovala to, co říkal Frank. Opilý Frank, pomyslela si Amanda a už nebyla schopna zastavit příval vzteku. Bouchla dlaněmi o přepážku a všechny v čekárně vyděsila. „Já chci vědět, co je s mým synem!“ vykřikla. „Chci to vědět hned!“ Potíže s autem, říkal si v duchu Abee. To mu přišlo divné na rozhovoru s Candy. Jestli má něco s autem, jak se dostala do práce? A proč mu neřekla, jestli by ji mohl odvézt do práce a pak zase z práce?

Odvezl ji někdo jiný? Jako třeba ten chlápek z baru?

Tak blbá by snad nebyla. Jasně, mohl by jí zavolat a zjistit to, ale je i lepší způsob, jak tomu přijít

na kloub. Od Irvina není tak daleko k domku, kde Candy bydlí, tak by se mohl podívat, jestli tam

auto má. Protože jestli jo, znamená to, že ji odvezl někdo jiný, a to by si pak rozhodně museli důkladně popovídat, že jo?

Hodil na stůl pár bankovek a naznačil Tedovi, ať jde za ním. Ted toho u jídla moc nenapovídal,

ale Abee měl pocit, že se mu vede trochu líp.

„Kam jdem?“ zeptal se Ted.

„Chci si něco zkontrolovat,“ odpověděl Abee. Candyin byt byl jen pár minut odtud, na konci řídce obydlené ulice. Byl to zchátralý přízemní domek, přední stranu měl obloženou plechem, obklopovaly ho přerostlé keře. Nic moc, ale to Candy zřejmě nevadilo a neprojevila valnou snahu vytvořit z něj útulnější bydlení. Když Abee zajel na příjezdovou cestu, viděl, že auto tam nestojí. Možná se jí podařilo ho nastartovat. Ale jak tak seděl a díval se na dům, všiml si, že něco je jinak. Něco tak říkajíc chybělo a jemu trvalo pár minut, než mu to došlo.

Soška Buddhy, ta, co stávala na parapetu okna do ulice a vykukovala dírou mezi keři. Říkala mu talisman pro štěstí. Neměla důvod ho dát jinam, leda… Otevřel dvířka auta a vystoupil. Když na něj Ted vrhl tázavý pohled, zavrtěl hlavou. „Hned jsem zpátky.“

Prošel kolem přerostlého křoví a vystoupil na verandu. Nakoukl dovnitř oknem a viděl, že soška

tam určitě není. Jinak domek vypadal stejně. Samozřejmě to nic neznamenalo, protože Abee věděl,

že si ho najala se zařízením. Ten chybějící Buddha ho mátl.

Obešel stavení a nakukoval dovnitř, ovšem ve výhledu mu bránily závěsy. Moc toho neviděl.

Nakonec ho to přestalo bavit, a tak prostě vykopnul zadní dveře, přesně jako Ted u Tucka.

Vstoupil a přemýšlel, co tak Candy může mít sakra za lubem.

Tak jako každých patnáct minut od chvíle, kdy přijela, Amanda šla k sestřičkám a žádala další

informace. Sestra trpělivě odpovídala, že jí podala všechny informace, které má k dispozici: Jared

je hospitalizován, prohlíží ho kardiolog a lékař ví, že na něj rodiče čekají. Jakmile bude něco vědět,

Amanda bude první, kdo se to dozví. Z jejího hlasu čišel soucit a Amanda přikývla na znamení díků,

než se odvrátila.

Přesto pořád nemohla pochopit, co tady vlastně dělá a jak se tohle vůbec stalo. Ačkoli se jí to Frank i sestra pokoušeli vysvětlit, jejich slova nic neznamenala. Nechtěla, aby jí Frank a sestra říkali, co se děje, chtěla mluvit s Jaredem. Potřebovala ho vidět, slyšet jeho hlas, aby se ujistila, že je v pořádku, a když se Frank pokusil položit jí chlácholivě ruku na záda, trhla sebou a ucukla, jako kdyby se o něj spálila.

Protože byla především jeho chyba, že je Jared tady. Kdyby nepil, Jared by zůstal doma, nebo by

měl rande s dívkou, byl někde u kamaráda. Neocitl by se na té křižovatce, neskončil by v nemocnici.

Snažil se jen pomoct. Byl ten zodpovědný.

Ale Frank…

Nemohla se na něj ani podívat. Měla co dělat, aby na něj nezačala křičet.

Hodiny na stěně odměřovaly čas pomalým tempem.

Trvalo to snad celou věčnost, než konečně zaslechla, jak se dveře vyšetřovny otevřely, a když se

otočila, uviděla, že z nich vychází lékař v operačním oděvu. Sledovala, jak jde k sestře, která

pokývla hlavou a ukázala směrem k Amandě. Amanda byla úplně ochromená strachy, když se k ní

doktor blížil. Snažila se z výrazu jeho tváře vyčíst, co jí asi řekne. Nedal ale nic najevo.

Vstala, Frank následoval jejího příkladu. „Doktor Mills,“ představil se muž a naznačil, aby šli za

ním dvoukřídlými dveřmi do jiné chodby. Jakmile se za nimi dveře zavřely, lékař se k nim obrátil.

Navzdory šedinám Amanda poznala, že je nejspíš mladší než ona.

Vyžadovalo by víc času a vysvětlování, aby úplně vstřebala, co jim řekl, ale pochopila alespoň toto: i když se zdálo, že mu nic není, zranil Jareda tupý náraz prohnutých dvířek automobilu. Ošetřující lékař odhalil šelest na srdci a jejího syna odvezli na vyšetření. Přitom se Jaredův stav rychle a výrazně zhoršil. Dále lékař použil slovo cyanóza a oznámil jim, že Jaredovi byl zaveden kardiostimulátor, ale že srdeční funkce se stále zhoršuje. Doktor má podezření, že Jaredovi praskla trojcípá chlopeň, která tedy musí být operativně vyměněna. Teď má bypass a lékaři potřebují souhlas s operací srdce. Bez ní jejich syn zemře, oznámil jim bez obalu. Jared zemře. Amanda se musela přidržet stěny, aby neupadla, když doktor vrhl pohled na Franka a pak zase na ni.

„Potřebuji, abyste podepsali formulář,“ požádal doktor Mills. V tom okamžiku si Amanda uvědomila, že i lékař musí cítit alkohol z Frankova dechu. Tehdy začala svého manžela nenávidět, skutečně nenávidět. Jako ve snách vzala tužku a rozvážně a opatrně podepsala formulář rukou, která jako by jí nepatřila. Doktor Mills je odvedl do jiné části nemocnice a zanechal je v prázdné čekárně. Amanda nebyla schopna myslet, byla úplně otřesená.

Jared potřebuje operaci, jinak zemře.

Nemůže zemřít. Je mu teprve devatenáct let. Má před sebou celý život.

Zavřela oči, klesla do křesílka a snažila se bez úspěchu pochopit svět, který se kolem ní hroutil.

Tohle se Candy nehodilo. Dneska ne.

Ten mladík na konci baru, Alan nebo Alvin nebo jak se jmenoval, vyloženě prahnul po tom

pozvat ji na rande. A ke všemu obchody se dneska nehýbaly, pravděpodobně nebude mít ani na

plnou nádrž. No výborně. Prostě skvělý.

„Hej, Candy!“ To byl zase on, opíral se o bar jak oddaný pes. „Můžu dostat další pivo, prosím?“

Přinutila se k úsměvu, odzátkovala lahev a šla k němu. Když se blížila, položil jí nějakou otázku,

ale dveře najednou osvítila světla projíždějícího auta nebo někdo odbočoval na parkoviště a Candy

se přistihla, jak kouká na vchod. Čekala.

Když nikdo nevešel, zhluboka si oddechla. „Candy?“

Jeho hlas ji probral. Odhrnul si lesklé černé vlasy z čela. „Promiň, cos říkal?“

„Ptal jsem se, jak se dneska máš?“

„Skvěle,“ odpověděla s povzdechem. „Fakt skvěle.“ Frank seděl v křesle proti ní, pořád se lehce kymácel, pohled měl rozostřený. Amanda ze všech sil předstírala, že ho nevidí. Jinak se už nemohla soustředit na nic dalšího než na strach o Jareda. V tichu čekárny se nějakým kouzlem zhustily všechny roky synova života. Vzpomínala, jak maličký jí připadal, když ho držela v prvních týdnech jeho života v náručí. Jak ho česala a chystala mu svačinu do krabice s obrázky Jurského parku první den ve školce. Vybavila si, jak byl nervózní před svým prvním plesem na střední, jak pil mléko z papírové krabice, třebaže ho mnohokrát žádala, aby to nedělal. Tu a tam ji ze vzpomínání vyrušily nějaké nemocniční zvuky a ona si uvědomila, kde je a co se děje. A potom ji zase ovládl strach.

Než lékař odešel, upozornil je, že operace může trvat hodiny, možná až do půlnoci, ale ji zajímalo, jestli jim i mezitím někdo podá nějakou zprávu. Chtěla vědět, jak operace probíhá. Chtěla, aby jí to někdo vysvětlil tak, aby vše pochopila. Především ale potřebovala, aby ji někdo objal a slíbil, že její chlapeček, i když teď už byl skoro muž, bude v pořádku.

Abee stál v Candyině ložnici a jeho rty tvořily úzkou linku.

Skříň prázdná. Zásuvky prázdné. I ta zatracená koupelna.

Žádný div, že mu předtím nebrala telefon. Candy musela balit. A když konečně telefon vzala? No

to se asi zapomněla zmínit o takové prkotině, jako že chce odjet z města.

Ale nikdo neopustí Abeeho Colea. Nikdo.

A co když to je kvůli tomu novému chlápkovi? Co jestli mají v plánu zdrhnout spolu?

Ta představa stačila, aby vyrazil rozkopnutými zadními dveřmi. Oběhl dům a spěchal k autu,

protože věděl, že musí jet do baru okamžitě.

Candy a ten její panáček dneska večer dostanou lekci. Oba. Takovou, na jakou v životě

nezapomenou.

Tak tmavou noc si Dawson nepamatoval. Žádný měsíc, jen černočerná tma nad hlavou zdůrazněná

slabým mihotáním hvězd.

Už byl kousek od Orientalu a nemohl se zbavit pocitu, že dělá chybu. Musí projet celým městem,

aby se dostal k Tuckovu domu, a věděl, že bratranci by na něj mohli čekat kdekoli.

Před sebou za zatáčkou, která mu kdysi navždy změnila život, zahlédl nad stromy světla

Orientalu. Jestli si to chce rozmyslet, musí to udělat teď.

Mimoděk sundal nohu z plynu a v okamžiku, kdy auto zpomalovalo, si uvědomil, že ho někdo

sleduje.

Abee svíral volant a dodávka s kvílením pneumatik uháněla městem. Prudce zahnul doleva na parkoviště u baru a dupnul na brzdy, až auto smykem doklouzalo na místo pro invalidy. Poprvé od

chvíle, kdy rozmlátil chevrolet, projevil Ted známky života, atmosféra násilí houstla.

Auto sotva zastavilo a Abee už vyskakoval, Ted hned za ním. Abee vůbec nedokázal pochopit, že mu Candy lhala. Očividně ten útěk nějakou dobu plánovala a věřila, že Abee na nic nepřijde. Je načase poučit ji, kdo tady rozhoduje. Protože to v žádnym případě nejseš ty, Candy.

Když se hnal ke vchodu, všiml si, že Candyin kabriolet na parkovišti nestojí, což znamená, že

zaparkovala nejspíš někde jinde. U domu nějakého chlapa a teď se oba Abeemu pošklebujou za zády. Úplně slyšel, jak se Candy vysmívá, jaký je Abee pitomec, a při tom pomyšlení měl chuť

rozrazit dveře, namířit pistoli přímo na bar a mačkat kohoutek.

Ale tohle neudělá. Ne, ne. Protože nejdřív musí Candy přesně pochopit, o co jde. Musí pochopit,

že on to tu má na povel.

Ted za ním stál celkem pevně na nohách a tvářil se skoro nadšeně. Zevnitř sem slabě doléhala muzika z jukeboxu, neonový nápis vybarvil jejich obličeje dočervena. Abee kývl na Teda, zvedl nohu a kopnul do dveří. Dawson zpomalil, nervy měl napjaté k prasknutí. V dálce už rozeznával světla Orientalu. Zažíval pocit jakéhosi déja vu, jako kdyby věděl, co přijde, ale nebylo v jeho moci tomu zabránit. Naklonil se k volantu. Kdyby přimhouřil oči, rozpoznal by obchůdek s potravinami, kolem kterého ráno běžel. Věž baptistického kostela osvětlená reflektory se zdánlivě vznášela nad centrem města. Halogenové lampy v ulicích vrhaly tajemné stíny na asfalt, zvýrazňovaly cestu k Tuckovi a dobíraly si ho, že tam možná ani nedojede. Hvězdy, které předtím viděl, zmizely, obloha nad městem měla téměř nepřirozenou černou barvu. Před ním vpravo se krčila nízká budova, která nahradila původní mlází, téměř přímo uprostřed křižovatky. Dawson si pečlivě prohlížel okolí a čekal… něco. Téměř okamžitě byl odměněn mihnutím za okénkem u řidiče. Byl tam, stál těsně mimo dosah světlometů, na louce, která se táhla podél silnice. Tmavovlasý muž. Duch.

Seběhlo se to tak rychle, že se Alan vůbec ničeho nedovtípil.

Jednu chvíli tu seděl a povídal si s Candy, nebo aspoň se pokoušel, vzápětí se dveře do baru

rozlétly tak prudce, že v horní části vypadly z pantů.

Než sebou Alan stačil trhnout, Candy už zareagovala. Na tváři se jí zračilo poznání, lahev piva

zůstala viset ve vzduchu. Candy vyhrkla A do hajzlu a pustila lahev.

Když pivo dopadlo na betonovou podlahu a roztříštilo se, Candy už utíkala s křikem pryč.

Za ním se od stěn odrážel mohutný řev.

„KDO SI DO PRDELE MYSLÍŠ, ŽE SEŠ?“

Alan se přikrčil. Candy běžela na druhý konec barového pultu ke dveřím do kanceláře. Alan sem chodil dost dlouho, aby věděl, že kancelář má vyztužené ocelové dveře s bezpečnostními zástrčkami, protože v kanceláři je trezor.

Nahrbený Alan sledoval, jak se Abee soustředí na Candy, když kolem něj proběhl za jejím blond ohonem. Abee taky věděl, kam Candy míří.

„TAK TO NE, TY MRCHO!“

Candy se vyděšeně ohlédla přes rameno, než sáhla na zárubně dveří kanceláře. S výkřikem se

vrhla dovnitř.

Zabouchla za sebou dveře právě ve chvíli, kdy se Abee vzepřel o bar a skočil. Prázdné lahve a

sklenice se rozlétly. Pokladna spadla na zem, ale Abee dostal nohy před sebe.

Skoro.

Dopadl na podlahu, klopýtl, srazil lahve s destiláty z police pod zrcadlem, jako kdyby to byly

kuželky na bowlingu.

Moc ho to nezpomalilo. Bleskově stál zase pevně na nohou u dveří do kanceláře. Alan viděl každou scénu se surrealisticky dokonalou přesností. Ale když pochopil, co se opravdu děje, pronikl

mu strach až do morku kostí. Tohle není film.

Abee začal bušit do dveří, vrhal se proti nim a řval jak blázen. „OTEVŘI TY BLBÝ DVEŘE!“

Tohle je realita.

Slyšel, že Candy v zamčené kanceláři hystericky ječí.

Panebože…

Chlápci, co hráli v rohu podniku kulečník, najednou utíkali k zadnímu východu a cestou odhazovali tága. Při dopadu na betonovou podlahu vydávala mlaskavé zvuky, ze kterých se Alanovi málem zastavilo srdce a probudil se v něm pud sebezáchovy.

Musí vypadnout.

Musí odsud vypadnout hned!

Seskočil z barové stoličky, jako kdyby ho někdo bodnul cepínem, židlička se převrátila a Alan se

chytil baru, aby neupadl. Otočil se k vyvráceným dveřím, za nimi uviděl parkoviště. Hlavní silnice

mu kynula a Alan se vrhl vpřed.

Jen matně si uvědomoval, že Abee stále buší na dveře do kanceláře a řve na Candy, že ji zabije,

jestli neotevře. Skoro nevnímal převrácené židle a stoly. Záleželo jen na tom, aby se dostal k

otevřenému vchodu a ven co nejdřív.

Slyšel, jak jeho tenisky pleskají na betonové podlaze, ale vyvrácené dveře se vůbec

nepřibližovaly. Jako dveře někde na pouti v domě hrůzy.

V dáli ječela Candy: „Dej mi pokoj!“

Teda si vůbec nevšiml, ani židle, kterou po něm hodil, dokud ho nezasáhla do nohy a neporazila

ho. Alan se instinktivně snažil pádu zabránit, setrvačnost však nepřekonal. Čelem dopadl na podlahu

a úder ho omráčil. Před očima se mu roztančily hvězdičky a potom ho obklopila tma.

Jen pomalu se zase probíral.

V ústech měl pachuť krve, když se snažil vyprostit nohy ze židle a překulit se. Ucítil, jak mu na tvář tvrdě dupla něčí bota, podpatek se mu zaryl do brady a hlavu mu přimáčkla k zemi. Nad ním stál Šílený Ted Cole a mířil na něj pistolí. Tvářil se lehce pobaveně.

„Kam si jako myslíš, že deš?“

Dawson zastavil u krajnice. Tak trochu čekal, že se postava ztratí ve stínu, když vystoupil z vozu, ale tmavovlasý muž stál na místě, po kolena ve vysoké trávě. Byl od Dawsona asi tak padesát metrů, což stačilo, aby rozeznal větrovku vzdouvající se ve větru. Kdyby sprintoval, mohl by Dawson i takhle oblečený a v trávě k muži doběhnout ani ne za deset vteřin. Věděl, že si toho cizího muže nepředstavuje. Přímo ho cítil, vnímal ho tak jasně jako bušení svého srdce. Aniž z něj spustil zrak, sáhl do auta, vypnul motor a zhasl světla. I ve tmě dobře viděl bílou skvrnu mužova trička orámovanou rozepnutou bundou. Jeho obličej byl ale jako obvykle rozmazaný a k nepoznání.

Dawson sestoupil ze silnice na úzkou štěrkovou krajnici.

Neznámý se nepohnul.

Dawson se odvážil vstoupit na louku a postava pořád stála bez hnutí.

Dawson s očima upřenýma na muže pomalu postupoval blíž. Pět kroků. Deset. Patnáct. Za

denního světla by už muže jasně viděl. Dokázal by rozeznat rysy obličeje, ale ve tmě takové detaily

zůstávaly skryté.

Zase se o kousek přiblížil. Teď se pohyboval rozvážně, váhavě. Tak blízko ještě nikdy tajemné

osobě nebyl, tak blízko, že by na ni jediným prudkým pohybem dosáhl.

Stále postavu sledoval a uvažoval, kdy se má rozběhnout. Ale neznámý mu zřejmě četl myšlenky.

Udělal krok vzad.

Dawson se zastavil. Postava taky.

Dawson udělal další krok a uviděl, že muž také o krok ustoupil. Popošel rychle dva kroky a tmavovlasý muž přesně opakoval jeho konání jak v zrcadle. Dawson odhodil opatrnost a rozběhl se. Tmavovlasý muž se otočil a také se dal do běhu. Dawson přidal, ale vzdálenost mezi nimi zůstala kupodivu stejná, větrovka poletovala ve větru, jako kdyby ho provokovala.

Dawson zrychlil, neznámý zakličkoval a měnil směr. Teď už neběžel od silnice, ale začal utíkat podél ní a Dawson následoval jeho příkladu. Mířili do Orientalu, k té hranaté přízemní budově u zatáčky. U té zatáčky… Dawson ho nedoháněl, ale tmavovlasý muž také neběžel dál. Přestal měnit směry a Dawsona se poprvé zmocnil dojem, že muž ho sem vede za určitým cílem. Trochu ho to vyvádělo z rovnováhy, ale při pronásledování neměl čas o tom přemýšlet. Tedova bota tvrdě tiskla Alanovi obličej k zemi. Uši mu to drtilo z obou stran, podpatek se mu bolestivě zařezával do brady. Pistole, která mu mířila na hlavu, byla tak obrovská, že zabírala celé zorné pole, a Alan pocítil, jak se mu bouří střeva. Umřu, pomyslel si najednou. „Vidím, že vidíš tohle,“ poznamenal Ted a zatřásl zbraní, ale pořád na Alana mířil. „Jestli ti dovolím, abys vstal, nebudeš zdrhat, že ne?“

Alan se pokusil polknout, ale nešlo to. „Ne,“ zaskřehotal.

Ted ještě přitlačil botou. Bolest zesílila a Alan vykřikl. Obě uši mu hořely a měl pocit, že jsou na

placky. Zašilhal na Teda a žadonil o milost a přitom si všiml, že Ted má jednu ruku v jakémsi

obvazu a černočervený obličej. Přistihl se, že přemýšlí, co se mu asi stalo.

Ted ustoupil. „Vstávej!“

Alan s námahou vysvobodil nohy ze židle a pomalu vstal, téměř se zhroutil, když mu kolenem

projela bodavá bolest. Otevřené dveře byly jen pár kroků odsud.

„To ať tě ani nenapadne,“ zavrčel Ted. Ukázal k baru. „Padej.“

Alan kulhal k baru. Abee ještě stál u dveří do kanceláře, klel a vrážel do nich tělem. Nakonec se

otočil.

Naklonil hlavu k jedné straně, civěl na Alana a tvářil se nepříčetně. Alanovi se zase vzbouřily

vnitřnosti.

„Mám tvýho nápadníka!“ zařval Abee.

„Není to můj nápadník!“ zaječela odpověď Candy, ale dveře zvuk ztlumily. „Zavolám policii!“

Mezitím už se Abee kolem barového pultu blížil k Alanovi. Ted na Alana stále mířil.

„Tak ty si myslíš, že vy dva si můžete jen tak pláchnout?“ zeptal se Abee.

Alan otevřel ústa, aby odpověděl, ale strachy oněměl.

Abee se sklonil, popadl jedno odhozené kulečníkové tágo a uchopil ho jako pálkař, který se

právě chystá na domácí metu, šílený a úplně v transu.

Bože, to ne, prosím…

„Ty si myslíš, že bych na to nepřišel? Že sem nevěděl, co plánujete? Viděl sem vás v pátek večer!“ Alan stál sotva dva kroky od něj jak přibitý, neschopný pohybu, zatímco Abee napřáhl tágo. Ted

o půl kroku ustoupil.

Bože…

Alan vykoktal: „Já nevím, o čem mluvíte.“

„Nechala auto u tebe?“ naléhal Abee. „Je tam?“ „Co… co…“

Abee se rozmáchl, než Alan mohl dokončit odpověď. Tágo ho zasáhlo do hlavy, zajiskřilo se mu před očima a nastala tma. Dopadl na zem a Abee máchl znovu a potom ještě jednou. Alan se pokoušel chabě krýt rukou a zaslechl praskání kosti, až se mu udělalo zle. Když se tágo rozlomilo v půli, Abee kopl Alana botou s okovanou špičkou do obličeje. Ted ho začal kopat do ledvin, až mu vystřelovala prudká bolest do celého těla. Když Alan začal křičet, bili ho jak umanutí. Běželi po louce a už se blížili k té přízemní ošklivé budově. Dawson před ní zahlédl několik aut a dodávek a poprvé si všiml mdlého červeného světla nad vchodem. Pomalu začali tím směrem odbočovat. Zatímco tmavovlasý muž bez námahy neslyšně klouzal před ním, zmocňoval se Dawsona neodbytný pocit, že ho poznává. Uvolněná ramena, stálý rytmus paží, vysoko zvedané nohy… Dawson tenhle pravidelný krok viděl a nebylo to jen v lese za Tuckovým domem. Ještě ho sice neuměl přesně zařadit, ale prozření viselo na vlásku, jako když stoupají bublinky v nápoji k hladině. Muž se ohlédl, jako kdyby odhadl každou Dawsonovu myšlenku, a Dawson poprvé zřetelně rozeznával jeho rysy. Už ho kdysi viděl.

Ještě před explozí na plošině.

Dawson zakopl, ale přestože se udržel na nohou, zamrazilo ho.

To není možné.

Vždyť už to je dvacet čtyři let. Od té doby byl ve vězení, propustili ho, potom pracoval v

Mexickém zálivu. Miloval a lásku ztratil, potom miloval a ztratil lásku znovu a muž, který ho kdysi

přijal, zemřel stářím. Ale ten neznámý, protože to je a vždycky byl neznámý, vůbec nezestárl. Vypadal úplně stejně jako oné noci, kdy si šel zaběhat, když ošetřil své pacienty, oné noci, kdy pršelo. Byl to on, teď to Dawson viděl: ten překvapený obličej, který Dawson spatřil, když tehdy sjel ze silnice.

Bylo to tady, vzpomněl si zase. Tady zahynul doktor David Bonner, manžel a otec.

Dawson se prudce nadechl a zase klopýtl, ale muž mu zřejmě četl myšlenky. Přikývl jednou bez

úsměvu, právě když doběhli na štěrkové parkoviště. Muž se zase otočil dopředu a dal se do běhu,

tentokrát podél čelní zdi budovy. Dawson byl celý zpocený, když doklopýtal na parkoviště.

Neznámý, doktor Bonner, se zastavil před vchodem do budovy a koupal se v červeném tajuplném

neonovém světle.

Dawson se přiblížil a upřeně se na doktora Bonnera zadíval, právě když se duch obrátil a vešel

dovnitř.

Dawson přidal do kroku a proběhl vchodem do slabě osvětleného baru o vteřinku později, ale

doktor Bonner mezitím zmizel.

Dawsonovi trvalo jen chviličku, než pochopil, co se děje: převrácené židle a stoly, tlumený křik nějaké ženy v pozadí a řev televize. Jeho bratranci Abee a Ted se sklánějí nad postavou na zemi a zuřivě ji mlátí, téměř rituálně. Vzápětí se zarazí a vzhlédnou. Dawson zakrváceného muže okamžitě poznal. Alan…

Nesčetněkrát si prohlížel mladíkovu tvář na fotografiích, avšak nyní si také všiml pozoruhodné podobnosti s jeho otcem. S tím mužem, kterého Dawson poslední měsíce vídal, mužem, který ho

dovedl až sem.

Zavládlo ticho. Ted a Abee ztuhli a ani jeden očividně nevěřil svým očím, že někdo, kdokoli, vůbec vešel. Sípavě dýchali a zírali na Dawsona jako vlci, které někdo vyrušil od trhání kořisti.

Doktor Bonner ho zachránil z určitého důvodu. Ta myšlenka mu prolétla hlavou ve stejném okamžiku, kdy se v Tedových očích mihlo poznání. Začal zvedat zbraň, ale ve chvíli, kdy stiskl kohoutek, už Dawson zmizel za stolem. Najednou pochopil, proč sem byl zaveden, a snad dokonce byl tohle po celou dobu hlavní cíl. Alan měl při každém přerývaném nadechnutí pocit, jako kdyby do něj bodali nožem. Nemohl se zvednout, ale navzdory slabosti a zakalenému zraku poznal, co se děje. Od chvíle, kdy ten neznámý chlapík vrazil do baru a zuřivě se rozhlížel, jako kdyby někoho pronásledoval, přestali ho Ted s Abeem mlátit a z neznámého důvodu zaměřili veškerou pozornost na nově příchozího. Alan to nechápal, ale když uslyšel střelbu, stočil se do klubíčka a začal se modlit. Neznámý se vrhl za stoly a Alan ho neviděl, ale vzápětí mu nad hlavou proletěly lahve s alkoholem směrem na Teda a Abeeho a kolem baru třeskaly výstřely. Zaslechl Abeeho, jak vykřikl, potom zvuky praskajícího dřeva a kolem něj prolétly kusy židle. Ted se odplížil z dohledu, ale Alan pořád slyšel jeho pistoli. Pokud šlo o něj, byl si jistý, že ho čeká smrt. Na podlaze ležely jeho dva zuby a ústa měl plná krve. Předtím cítil, že mu praskla žebra, jak do něj Abee kopal. Kalhoty měl vepředu mokré, buď se pomočil, nebo krvácel po ranách do ledvin. Zdálky zaslechl zvuk sirén, ale protože byl přesvědčen, že zemře, nestaral se o to. Slyšel bouchání židlí a cinkání lahví. Odněkud zdáli k němu dolehlo, jak Abee zanadával, když se lahev s destilátem střetla s něčím pevným. Kolem něj proběhly nohy neznámého muže směrem k baru. Okamžitě následovaly výkřiky a výstřel, který roztříštil zrcadlo za barem. Alan cítil, jak na něj padají střípky a zabodávají se mu do kůže. Další výkřik, nějaká tahanice. Abee pronikavě zakvílel, ale jekot byl ukončen zvukem, jak cosi dopadlo na podlahu.

Něčí hlava?

Další rvačka. Ze své výhodné polohy na zemi Alan pozoroval, jak se Ted zapotácel vzad, a jen tak tak že mu nešlápl na nohu. Ted něco zařval, když zase získal rovnováhu, Alan si ale pomyslel, že v jeho hlase slyší strach, když se malým barem rozlehl další výstřel. Alan pevně zavřel oči, potom je otevřel, právě když další židle prolétla vzduchem. Ted vyslal další výstřel ke stropu, neznámý muž na něj zaútočil jak býk a odhodil ho na zeď. Zbraň zarachotila na zemi.

Muž se vrhl na Teda, který se snažil odplížit, ale Alan se nemohl hnout. Za sebou slyšel nárazy

pěstí do obličeje, jedna rána za druhou…Ted křičel. Následovaly další údery a Ted zmlkl. Další a

další rány, už dopadaly pomaleji.

Pak nebylo slyšet nic jiného, než jak někdo ztěžka oddechuje.

Houkání sirén se přiblížilo, avšak Alan na podlaze věděl, že záchrana přišla pozdě.

Zabili mě, slyšel se v duchu a zatmělo se mu před očima. Najednou ucítil, jak ho někdo popadl

kolem pasu a táhne ho pryč.

Bolest byla nesnesitelná. Alan křičel, když ho zvedal na nohy. Nějakým zázrakem se však jeho

nohy začaly o své vůli pohybovat, když ho muž napůl vlekl, napůl nesl k východu. Venku zahlédl

temný výsek oblohy, už rozeznával i vyvrácené dveře, ke kterým se blížili.

A ačkoli k tomu neměl žádný důvod, přistihl se, jak zachraptěl: „Já jsem Alan.“ Opřel se o muže.

„Alan Bonner.“

„Já vím,“ odpověděl muž. „Mám vás odtud dostat.“

Mám vás odtud dostat.

Ted byl sotva při vědomí, takže nezaslechl ta slova přesně, ale nějak mu bezděčně došlo, co se

stalo. Dawson mu zase uklouzne.

Vztek v něm vybuchl jak sopka, silnější než sama smrt. Přinutil se otevřít jedno krví zalité oko, když se Dawson potácel k východu a na něm visel ten Candyin kámoš. Ted se rozhlížel kolem sebe a hledal pistoli. Támhle. Jen pár kroků, pod

rozlámaným stolem.

Sirény houkaly hlasitěji. Ted sebral poslední zbytky sil, vrhl se vpřed a s uspokojením potěžkal pistoli v ruce. Natočil zbraň ke dveřím, na Dawsona. Neměl tušení, jestli v ní zbyly nějaké náboje, ale věděl, že tohle je

poslední šance.

Zamířil, přesně na cíl. A potom stiskl kohoutek.

O půlnoci byla Amanda z čekání otupělá. Psychicky, emocionálně i fyzicky vyprahlá, vyčerpaná a současně netrpělivá. Listovala časopisy, a přitom obsah nevnímala, přecházela sem a tam po čekárně, pokoušela se zahnat strach, který se jí zmocňoval, kdykoli pomyslela na syna. Nicméně jak se blížila půlnoc, přistihla se, že intenzivní úzkost odplynula po kapkách a zbyla jen apatie. Před hodinou přiběhla vyděšená Lynn. Přitiskla se k matce a zasypávala ji nekonečnými dotazy, na něž Amanda neuměla odpovědět. Potom se dcera obrátila na Franka a neúnavně na něj dotírala, aby jí prozradil podrobnosti o nehodě. Někdo projížděl na poslední chvíli křižovatkou, vysvětloval jí a bezmocně krčil rameny. Mezitím vystřízlivěl, ale přestože si očividně dělal o Jareda starosti, nezmínil se, proč vlastně Jared na té křižovatce byl nebo proč svého otce musel odvézt. Amanda s Frankem po celou dobu, co seděli v čekárně, nepromluvila. Věděla, že Lynn si musí toho ticha mezi rodiči všimnout, ale dcera také mlčela, myslela na bratra. V jednu chvíli se zeptala Amandy, jestli by neměla zajet pro Annette na tábor. Amanda odpověděla, aby počkala, dokud nebudou vědět, jak na tom Jared je. Annette je moc malá, aby pochopila vážnost situace, a Amanda se zcela upřímně necítila na to, aby se o Annette teď postarala. Měla co dělat sama se sebou. Dvacet minut po půlnoci v nejdelší den Amandina života konečně vstoupil do čekárny doktor Mills. Byl zjevně unavený, ale převlékl se do čistého operačního oděvu, než si s nimi přišel promluvit. Amanda vstala, stejně jako Lynn a Frank. „Operace proběhla dobře,“ oznámil rovnou. „Jsme si jisti, že Jared bude v pořádku.“ Jared byl už několik hodin na pooperačním oddělení, Amanda k němu však nesměla, dokud ho konečně nepřevezli na jednotku intenzivní péče. Ačkoli oddělení bylo obvykle v noci pro návštěvy uzavřené, doktor Mills učinil v Amandině případě výjimku. Mezitím Lynn odvezla Franka domů. Tvrdil, že po té ráně ho hrozně rozbolela hlava, ale slíbil, že hned ráno zase přijede. Lynn ochotně navrhovala, že se do nemocnice vrátí, aby byla s maminkou, ale Amanda jí to zakázala. Stráví u Jareda celou noc.

Seděla u synova lůžka několik hodin, naslouchala tikání přístrojů a nepřirozenému syčení ventilátoru, který hnal Jaredovi vzduch do plic. V obličeji byl bledý jak stěna, tváře měl úplně propadlé. Nepřipomínal syna, kterého si pamatovala, syna, kterého vychovala. Byl to cizí člověk v cizím prostředí, tak vzdáleném od jejich běžného života. Jenom ruce se zdály nedotčené a Amanda jednu svírala a z jejího tepla čerpala sílu. Když sestřička měnila obvaz, zahlédla Amanda dlouhou řeznou ránu a musela se odvrátit. Doktor prohlásil, že se Jared pravděpodobně během dne probere, a Amanda přemýšlela, zatímco seděla u jeho lůžka, co si bude z nehody a příjezdu do nemocnice pamatovat. Byl vyděšený, když se jeho stav začal zhoršovat? Přál si, aby byla u něj? To pomyšlení jí působilo přímo fyzickou bolest a

Amanda se zařekla, že s ním bude tak dlouho, dokud ji bude potřebovat.

Od chvíle, kdy přijela do nemocnice, vůbec nespala. Když čas ubíhal a Jared se neprobíral,

pomalu usínala, ukolébaná pravidelným hučením přístrojů. Naklonila se a opřela si hlavu o pelest.

Za dvacet minut ji probudila sestřička a navrhla, aby šla na chvíli domů.

Amanda zavrtěla hlavou, znovu se zadívala na syna a vlévala svou sílu do jeho zraněného těla.

Aby se uklidnila, myslela na to, co jí řekl doktor Mills, že jakmile se Jared zotaví po operaci,

povede téměř normální život. Upozornil ji, že to mohlo dopadnout i hůř, a Amanda si tu poznámku

opakovala jak zaklínadlo, aby odvrátila větší pohromu.

Když na oblohu za okny začalo pronikat denní světlo, nemocnice se probouzela k životu.

Sestřičky se střídaly ve službě, personál chystal vozíky se snídaní, lékaři se vydali na vizitu. Hluk

zesílil na souvislý hukot. Sestřička upozornila bez obalu Amandu, že potřebuje Jaredovi

zkontrolovat cévku, a Amanda neochotně vstala, odešla z JIP a zamířila do bufetu. Kofein by jí snad

mohl dodat trochu potřebné energie, musí být u toho, až se Jared probere.

Navzdory časné hodině už u pultu stála dlouhá řada lidí, kteří byli stejně jako ona vzhůru celou

noc. Mladý muž, kterému mohlo táhnout tak na třicítku, si vzal podnos za ní.

„Žena mě asi zabije,“ svěřil se, když položil podnos vedle jejího.

Amanda pozvedla obočí. „A pročpak?“

„V noci porodila a poslala mě pro kávu. Říkala, ať spěchám, protože jí z nedostatku kofeinu bolí

hlava, ale já jsem se prostě musel ještě zaběhnout podívat na miminko.“

Amanda se přes to všechno usmála.

„Chlapeček, nebo holčička?“

„Kluk,“ prozradil mladík. „Gabriel, Gabe. Náš první.“

Amanda si vzpomněla na Jareda. Na Lynn a Annette a také na Beu. Nemocnice byla svědkem těch nejšťastnějších i nejsmutnějších dnů jejího života. „Blahopřeju.“ Řada se posouvala, zákazníci si zdlouhavě vybírali a objednávali složité snídaně. Když Amanda konečně zaplatila za kávu, podívala se na hodinky. Uběhlo patnáct minut. Protože si byla jistá, že s kávou se na JIP nesmí, usadila se ke stolku u okna, před nímž se pomalu plnilo parkoviště. Když kávu vypila, zašla na toaletu. Tvář, která na ni hleděla v zrcadle, vypadala přepadle a nevyspale. Sotva se poznávala. Opláchla si obličej a krk studenou vodou a následujících několik minut se snažila uvést do slušného stavu. Vyjela výtahem a zamířila zpět na JIP. Když se blížila ke vchodu, vstala sestřička a zadržela ji.

„Je mi líto, ale teď nemůžete jít dovnitř.“

„Proč ne?“ nechápala Amanda. Sestra neodpověděla a tvářila se neústupně. Amandy se opět

zmocnil strach.

Čekala přede dveřmi téměř hodinu, než se konečně vynořil doktor Mills.

„Je mi to líto, ale došlo k vážným komplikacím.“

„Já jsem je-jen u něj seděla,“ zakoktala, nic jiného ji nenapadlo.

„Nastal infarkt,“ pokračoval lékař. „Kvůli sníženému průtoku krve v pravé srdeční komoře.“

Vrtěl hlavou.

Amanda se zamračila. „Co se mi snažíte naznačit? Řekněte mi to tak, abych tomu rozuměla!“

Lékař se tvářil soucitně, mluvil tiše. „Váš syn Jared… měl rozsáhlý srdeční záchvat.“

Amanda zamrkala, zdálo se jí, že se chodba zužuje. „Ne, to není možné. Spal… jeho stav se zlepšoval, když jsem odcházela.“

Doktor Mills nic neřekl a o Amandu se pokoušela závrať. Drmolila dál: „Říkal jste, že bude v pořádku. Že operace proběhla dobře. Říkal jste, že se probere.“

„Omlouvám se…“

„Jak by mohl mít srdeční záchvat?“ skočila mu do řeči nedůvěřivě. „Vždyť je mu devatenáct!“

„Nevíme to určitě. Pravděpodobně to zapříčinila nějaká sraženina. Může to souviset s původním

traumatem nebo to naopak může být trauma po operaci, ale to se s určitostí nedozvíme,“

vysvětloval doktor. „Je to neobvyklé, ale když srdce utrpí takové vážné zranění, může se stát

cokoli.“ Dotkl se její paže. „Mohu vám pouze říct, že kdyby se to stalo někde jinde než na JIP,

vůbec by to nemusel zvládnout.“

Amandě se začal chvět hlas. „Ale zvádl to, že ano? Bude v pořádku?“

„To nevím.“ Z doktorovy tváře se nedalo nic vyčíst.

„Jak to myslíte, že nevíte?“

„Máme potíže se sinusovým srdečním rytmem.“

„Přestaňte mluvit jako doktor!“ vykřikla Amanda. „Prostě mi povězte, co chci vědět! Bude můj

syn v pořádku?“

Doktor Mills se poprvé odvrátil. „Srdce vašeho syna selhává. Bez… zásahu si nejsem jistý, jak dlouho to vydrží.“

Amanda se zapotácela, jako kdyby na ni místo slov dopadly nějaké údery. Opřela se o zeď a

snažila se přebrat si, co jí řekl.

„Nechcete mi naznačit, že zemře, že ne?“ zašeptala. „Nemůže zemřít. Je mladý, silný, zdravý.

Musíte něco udělat.“

„Děláme, co je v našich silách,“ ujistil ji doktor Mills unaveně.

Znova už ne. Na nic jiného nemohla myslet. Ne jako Bea. Jared ne.

„Tak dělejte víc!“ napůl vykřikla, napůl žadonila. „Operujte ho, dělejte, co musíte!“

„Operace teď není řešení.“

„Tak prostě dělejte, co musíte, abyste ho zachránili!“ Zvyšovala hlas, zněl nakřáple.

„Není to tak jednoduché…“ „Jak to že ne?“

„Musím svolat transplantační komisi.“

Amandu opouštěly poslední zbytky klidu. „Transplantace?“

„Ano,“ přitakal. Zadíval se na dveře, pak zase na ni. Povzdechl si. „Váš syn potřebuje nové srdce.“

Potom Amandu odvedli do téže místnosti, kde čekala při první operaci.

Tentokrát tu nebyla sama. V místnosti seděli další tři lidé, všichni stejně napjatí, s bezmocným

výrazem jako Amanda. Zhroutila se do křesla a pokusila se zbavit toho hrozivého pocitu déja vu.

Neúspěšně.

Nejsem si jistý, jak dlouho to vydrží. Panebože…

Najednou nemohla v čekárně zůstat. Antiseptický zápach, příšerné světlo zářivek, nervózní tváře… opakování týdnů a měsíců, které strávili v identické místnosti při Beině nemoci. Ta beznaděj, úzkost, musela pryč. Vstala, přehodila si kabelku přes rameno a běžela vykachlíkovanými chodbami k východu. Vyšla na malou terasu, posadila se na kamennou lavičku a zhluboka vdechovala ranní vzduch. Potom vytáhla mobil. Lynn zastihla doma, právě se s Frankem chystali do nemocnice. Když vzal Frank paralelní linku, Amanda jim vysvětlila, co se stalo. Lynn měla opět spoustu otázek, ale Amanda ji přerušila a požádala, aby zavolala do tábora, kde je Annette, a domluvila, že pro ni zajede. Bude jí to trvat tři hodiny a Lynn protestovala, že chce vidět Jareda. Amanda však rázně prohlásila, že potřebuje, aby tohle pro ni udělala. Frank vůbec nic neříkal.

Potom zavolala Amanda matce. Když jí vylíčila, co se za posledních dvacet čtyři hodin událo,

měla pocit, že se ta noční můra stala realitou, a zhroutila se, než stihla dopovědět.

„Přijedu,“ oznámila matka prostě. „Budu tam co nejdřív.“

Když přijel Frank, zašli za doktorem Millsem do jeho kanceláře ve třetím patře, aby

prodiskutovali možnosti transplantace.

Ačkoli Amanda slyšela vše, co doktor říkal, a rozuměla tomu, ve skutečnosti si zapamatovala

pouze dvě informace.

Zaprvé, že transplantační komise nemusí Jaredovu operaci schválit, navzdory jeho vážnému

stavu, protože pacienti po autonehodách se běžně na čekací listinu nezařazují.

A zadruhé, i kdyby Jareda na čekací listinu zařadili, bude záležet na štěstí, a je malá

pravděpodobnost, zda se pro něj najde vhodné srdce.

Jinými slovy, vyhlídky jsou nevalné v každém směru.

Nejsem si jistý, jak dlouho to vydrží.

Cestou do čekárny se Frank tvářil stejně vyděšeně jako Amanda. Její vztek a jeho pocit viny mezi nimi vytvořily neproniknutelnou zeď. Za hodinu se zastavila sestřička s novinkami. Sdělila jim, že Jaredův stav je prozatím stabilizovaný a že za ním oba mohou na JIP, pokud chtějí.

Stabilizovaný. Prozatím.

Amanda a Frank stáli u synova lůžka. Amanda viděla dítě, kterým býval, a mladého muže, jímž se stal, ale stěží tyto dvě představy srovnávala s bytostí v bezvědomí ležící na lůžku. Frank šeptal omluvy, přemlouval Jareda, ať to „nevzdává“. Jeho slova v Amandě vzbudila takové rozhořčení, že měla co dělat, aby se ovládla. Zdálo se, že Frank zestárl od včerejší noci o deset let, vypadal neupraveně a sklesle, přímo obraz zoufalství, ale Amanda pro něj neměla pražádné pochopení. Místo toho prsty zlehka pročísla Jaredovi vlasy a otálela v rytmu pípání přístrojů. Sestry pobíhaly kolem ostatních pacientů, kontrolovaly kapačky, chovaly se, jako kdyby dnes byl úplně obyčejný den. Normální den v rušné nemocnici, jenže na něm nebylo nic normálního. Tohle je konec pro ni a její rodinu.

Brzy se sejde transplantační komise. Takový případ jako Jaredův ještě v minulosti neměli. Pokud rozhodnou, že ho na čekací listinu nedají, její syn zemře. Lynn se ukázala v nemocnici s Annette, která svírala svého oblíbeného plyšáka, opičku. Sestry na JIP učinily vzácnou výjimku a dovolily sestrám, aby spolu bratra navštívily. Lynn byla bledá a políbila Jareda na tvář. Annette položila na postel vedle bratra plyšovou opičku. V konferenčním sále několik pater nad jednotkou intenzivní péče se sešla transplantační komise. Doktor Mills ji seznámil s Jaredovým stavem a s průběhem onemocnění a připomněl, že jde o naléhavý případ. „Tady stojí, že u pacienta nastalo akutní srdeční selhání,“ poznamenal jeden člen komise a mračil se na zprávu před sebou. Doktor Mills přikývl. „Jak jsem podrobně popsal ve zprávě, infarkt těžce poškodil pacientovu pravou komoru.“

„Ten infarkt ovšem s největší pravděpodobností způsobilo zranění při autonehodě,“ upozornil další člen. „Podle obecných zásad se přece obětem automobilových nehod srdce nedávají.“ „Ale pouze proto, že obvykle nežijí tak dlouho, aby to mělo smysl,“ zdůraznil doktor Mills. „Tenhle pacient však přežil. Je to mladý, zdravý muž, který má vynikající vyhlídky. Skutečná příčina infarktu není stále jasná, a pokud vím, akutní srdeční selhání splňuje kritéria pro transplantaci.“ Odložil složku papírů, předklonil se a podíval se do tváře postupně všem členům komise. „Pochybuju, že bez transplantace pacient přežije následujících dvacet čtyři hodin. Musíme ho přidat na listinu.“ Do hlasu se mu vloudil prosebný tón. „Je ještě mladý. Musíme mu dát šanci.“ Několik členů komise si vyměnilo skeptické pohledy. Doktor věděl, že uvažují: Nejenže tímto případem ustanoví precedens, navíc je i tak málo času. Jsou mizivé vyhlídky, že se najde včas vhodný dárce, což znamená, že pacient pravděpodobně zemře bez ohledu na jejich rozhodnutí. Nezmínili se o chladné kalkulaci, ačkoli to nikdo z komise nepřiznal. Mělo to co dělat s penězi. Pokud by byl Jared zařazen na čekací listinu, pak by se jeho případ započítával do výsledků transplantačního programu, ať by operace dopadla úspěšně, nebo neúspěšně. A vyšší úspěšnost znamená lepší reputaci pro nemocnici. Tedy další přísun peněz na výzkum a operace. Více peněz na transplantace v budoucnu. To v širším měřítku znamená více zachráněných životů v dlouhodobém horizontu, byť by se tomu musel nyní jeden život obětovat.

Avšak doktor Mills své kolegy dobře znal a věděl, že zároveň chápou, že každý pacient a případ je jedinečný. Chápou, že čísla vždy nevypovídají o všech aspektech. Byli to profesionálové, kteří občas vzali na sebe riziko, aby pomohli pacientovi. Tušil, že pro většinu z nich to byl důvod, proč se vlastně stali lékaři, stejně jako pro něj. Chtěli zachraňovat životy a rozhodli se, že to dnes zase zkusí.

Nakonec bylo doporučení komise jednohlasné. Za hodinu byl pacient zařazen do kategorie s

nejvyšším stupněm naléhavosti, pokud by byl nějakým zázrakem nalezen dárce.

Když jim doktor Mills novinu oznámil, Amanda vyskočila a pevně ho objala.

„Děkuju,“ šeptala. „Děkuju.“ Opakovala to pořád dokola, bála se říkat něco jiného, bála se nahlas

doufat v zázrak.

Když Evelyn vešla do čekárny, stačil jí jediný pohled na vynervovanou rodinu, aby pochopila, že

se o ně někdo musí postarat. Někdo, kdo jim bude oporou, ne ten, kdo sám oporu potřebuje.

Postupně všechny objala, Amandu tiskla nejdéle. Pak ustoupila, podívala se na celou skupinku a

zeptala se: „Tak kdo si dá něco k jídlu?“

Evelyn okamžitě nahnala Lynn a Annette do bufetu a Amandu s Frankem nechala o samotě.

Amanda neměla na jídlo ani pomyšlení. A o Franka se vůbec nestarala. Dokázala myslet jen na

Jareda.

A čekat.

A modlit se.

Když čekárnou prošla sestra z JIP, Amanda se za ní rozběhla a na chodbě ji zastavila. Třesoucím

hlasem jí položila očekávanou otázku.

„Ne,“ odpověděla sestra. „Je mi líto, zatím o možném dárci ani zmínka.“

Amanda zůstala stát uprostřed chodby a skryla tvář do dlaní.

Nevšimla si, že z čekárny se vynořil Frank a došel k ní, když sestra odběhla.

„Najdou dárce,“ promluvil.

Když se jí pokusil dotknout, prudce se odvrátila.

„Najdou někoho,“ řekl znovu.

V očích jí zaplálo. „Zrovna ty mi nic takového nemůžeš slibovat.“

„Jasně že ne…“

„Tak buď zticha,“ požádala ho. „Neříkej nic, co nemá smysl.“

Frank si sáhl na oteklý kořen nosu. „Jen jsem chtěl…“

„Co?“ obořila se na něj. „Vylepšit mi náladu? Můj syn umírá!“ Její hlas se odrážel od stěn,

vzbudilo to pozornost, hlavy se k nim začaly otáčet.

„Je to i můj syn,“ upozornil Frank tiše.

V Amandě najednou vybuchl dlouho potlačovaný vztek. „Tak proč jsi ho nutil, aby pro tebe

přijel?“ křičela. „Proč ses tak opil, že jsi nemohl řídit sám?“

„Amando…“

„Tys to způsobil!“ ječela na něj. V chodbě z otevřených dveří pokojů vykukovali pacienti,

sestřičky strnuly uprostřed chůze. „Neměl v tom autě sedět! Neměl k tomu žádný důvod! Ale ty ses

tak ožral, že ses o sebe nemohl postarat sám! Zase! Tak jako vždycky!“

„Byla to nehoda!“ pokusil se ji Frank přerušit.

„Nebyla! Copak to nechápeš? Ty sis koupil pivo, tys ho vypil, to ty jsi tohle všechno zavinil. Ty jsi posadil Jareda do cesty tomu autu!“

Amanda ztěžka oddechovala, vůbec nevnímala další osoby na chodbě. „Žádala jsem tě, abys přestal pít,“ zasyčela. „Prosila jsem tě. Ale tys nepřestal. Nikdy tě nezajímalo, co chci já, nebo co je nejlepší pro děti. Vždycky jsi myslel jen a jen na sebe a na to, jak jsi nešťastný z Beiny smrti.“ Přerývaně se nadechla. „Ale víš ty co? Já jsem byla taky nešťastná. To já ji porodila. Já ji chovala, krmila, vyměňovala jí plenky, když jsi byl v práci. To já ji nikdy neopustila, když byla nemocná. To jsem byla já, ne ty. Já. “ Bodala si prstem do prsou. „Ale nějak se stalo, že ty jediný ses s tím nedokázal vypořádat. A jak to nakonec dopadlo? Zároveň s dítětem jsem přišla i o manžela. Přesto jsem to překonala a dělala, co se dalo.“ Amanda se od Franka odvrátila, ve tváři se jí zračila hořkost. „Můj syn je na přístrojích a jeho čas se krátí, protože já jsem nikdy neměla dost odvahy, abych tě opustila. Ale měla jsem to už dávno udělat.“ Uprostřed jejího monologu Frank sklopil oči a díval se na podlahu. Amanda vyčerpaně odcházela chodbou.

Pak se zastavila, otočila a ještě dodala: „Já vím, že to byla nehoda. Vím, že je ti to líto. Ale lítost nestačí. Nebýt tebe, nejsme tady, a to oba dobře víme.“ Poslední slova se odrážela nemocniční chodbou jak ozvěna a Amanda čekala, že Frank něco odpoví. Ale nic neřekl, a tak odešla. Když rodině dovolili, aby opět navštívili Jareda na JIP, Amanda a děvčata se vystřídaly u jeho postele. Amanda u něj zůstala téměř hodinu. Jakmile přišel Frank, odešla. Potom se na Jareda zašla podívat i Evelyn, zdržela se jen pár minut.

Když Evelyn odehnala zbytek rodiny, zůstala Amanda u synova lůžka sama až do doby, než si sestry předaly službu.

O dárci stále nepadlo ani slovo.

Roznášela se večeře a čas běžel. Nakonec se objevila Evelyn a násilím Amandu odvlekla do bufetu. Ačkoli se jí z pomyšlení na jídlo dělalo málem špatně, matka osobně dohlédla, že Amanda mlčky snědla bagetu. Každé sousto bez chuti polykala mechanicky, nakonec s obtížemi spolkla i poslední a zmačkala celofánový obal.

Potom vstala a vydala se zpátky na JIP.

Kolem osmé, když končily oficiální návštěvní hodiny, rozhodla Evelyn, že pro děti by bylo

nejlepší, kdyby na chvilku zajely domů. Frank souhlasil, že pojede s nimi, Amandě doktor Mills

výjimečně dovolil, aby zůstala u Jareda.

Horečná nemocniční aktivita se kvečeru zklidňovala. Amanda nehybně seděla u synova lůžka.

Jako omámená zaregistrovala výměnu služeb, ale nebyla schopna zapamatovat si jména sester.

Prosila Boha stále dokola, aby zachránil jejímu synovi život, stejně jako kdysi prosila za Beu.

Jen doufala, že tentokrát ji vyslyší.

Někdy po půlnoci do pokoje vstoupil doktor Mills.

„Měla byste zajít domů a odpočinout si,“ nabádal ji. „Zavolám vám, pokud bude něco nového.

Slibuji.“

Amanda odmítla Jareda opustit, vzdorně zvedla bradu.

„Neopustím ho.“

Byly skoro tři hodiny ráno, když se doktor Mills opět objevil na JIP. Tou dobou už byla Amanda

tak unavená, že nemohla vstát. „Mám novinky,“ oznámil.

Otočila se k němu a najednou si byla jistá, že jí oznámí, že poslední naděje vyhasla. Je to tady, pomyslela si otupěle. Je konec.

Místo toho v jeho výrazu spatřila něco jako povzbuzení.

„Našli jsme shodu. Šance jedna ku milionu nějakou náhodou vyšla.“

Amandě ta slova vlila krev do žil a snažila se pochopit význam jeho slov. „Dárce?“

„Máme srdce. Teď ho k nám vezou, operace už je naplánovaná. Operační tým se chystá.“

„Znamená to, že Jared bude žít?“ ujišťovala se Amanda ochraptělým hlasem.

„To je náš plán,“ přitakal lékař a Amanda se poprvé od chvíle, kdy přišla do nemocnice,

rozplakala.

Na naléhání doktora Millse konečně jela Amanda domů. Oznámili jí, že Jareda odvezou na předoperační vyšetření, kde s ním stejně nemůže být. Operace potrvá čtyři až šest hodin, podle toho, nastanou-li nějaké komplikace. „Ne,“ prohlásil doktor Mills ještě dřív, než se zeptala. „Nemáme důvod očekávat nějaké komplikace.“

Třebaže se na Franka stále zlobila, než odjela z nemocnice, zavolala mu. Ani on nespal a místo očekávaného opileckého blábolení uslyšela střízlivý hlas. Zjevně se mu také ulevilo a děkoval jí, že

mu zavolala.

Když přijela domů, Franka neviděla, a tak se domnívala, že spí na pohovce v pracovně, protože v pokoji pro hosty se ubytovala matka. Amanda byla sice unavená, ze všeho nejvíc však potřebovala sprchu a strávila pod úžasným proudem vody dlouhou dobu, než se konečně dostala do postele. Do svítání ještě zbývala hodinka či dvě a Amanda si říkala, když zavírala oči, že nebude spát dlouho, jen si trochu zdřímne, než se zase vydá do nemocnice.

Bezesný spánek trval šest hodin.

Když Amanda ve spěchu seběhla dolů a usilovně se snažila vzpomenout si, kde má klíče od auta,

aby mohla jet do nemocnice, Evelyn svírala v ruce šálek kávy.

„Volala jsem jim před pár minutami,“ oznámila. „Lynn říkala, že zatím nic nevědí, kromě toho, že

Jared je na operačním sále.“

„Stejně musím jet,“ zamumlala Amanda.

„Samozřejmě. Ale nejdřív si musíš dát kávu.“ Podávala jí šálek. „Uvařila jsem ti ji.“

Amanda se prohrabávala reklamními letáky a dalšími zbytečnostmi na kuchyňské lince, stále

hledala klíče. „Nemám čas…“

„Zabere ti to pět nebo deset minut,“ zdůraznila matka tónem, který nesnesl odpor. Vložila šálek,

z něhož se kouřilo, Amandě do ruky. „Nic se mezitím nezmění. Obě víme, že v nemocnici budeš

jenom čekat. Jareda bude zajímat jen to, jestli tam budeš, až se probere, a to ještě pár hodin potrvá.

Tak snad se můžeš pět minut zdržet.“ Matka se posadila na kuchyňskou židli a ukázala na židli vedle

sebe. „Dej si kávu a něco k jídlu.“

„Nemůžu snídat, když je můj syn na operačním sále!“ bránila se Amanda.

„Je mi jasné, že máš strach,“ pronesla Evelyn kupodivu laskavě. „Já se o něj taky bojím. Ale jako

tvoje matka se obávám i o tebe, protože si uvědomuji, jak je na tobě zbytek rodiny závislý. Obě

dobře víme, že na tom budeš mnohem lépe, když se najíš a vypiješ šálek kávy.“

Amanda zaváhala, potom donesla šálek ke rtům. Káva chutnala opravdu lahodně.

„Vážně si myslíš, že dělám dobře?“ Nejistě se zamračila, když usedala vedle matky ke

kuchyňskému stolu.

„Pochopitelně. Máš před sebou dlouhý den. Jared potřebuje, abys byla silná, až se na tebe podívá.“

Amanda sevřela šálek. „Bojím se,“ přiznala.

K jejímu údivu matka položila dlaně na Amandiny ruce. „Já vím. Já taky.“

Amanda hleděla na své ruce kolem šálku s kávou, na něž se povzbudivě tiskly ty matčiny s

dokonalou manikúrou. „Děkuju, že jsi přijela.“

Evelyn si dovolila se pousmát. „Ne že bych měla na výběr. Jsi moje dcera a potřebovala jsi mě.“

Společně pak jely do nemocnice a setkaly se s ostatními členy rodiny v čekárně. Annette a Lynn

se k ní rozběhly a objaly ji, přitiskly jí tváře na krk. Frank pouze pokývl a zamumlal pozdrav.

Evelyn si okamžitě všimla napětí a hned hnala děvčata na časný oběd.

Když Frank s Amandou osaměli, otočil se k ní.

„Omlouvám se, za všechno.“

Amanda na něj pohlédla a pokývla hlavou.

„Vím, že bych tam měl ležet já místo Jareda.“

Amanda mlčela.

„Jestli chceš, odejdu,“ navrhl do ticha. „Můžu si sednout někde jinde.“

Amanda si povzdechla a potom zavrtěla hlavou. „To ne. Je to tvůj syn. Patříš sem.“

Frank polkl. „Já jsem s pitím přestal, jestli tě to zajímá. Tentokrát opravdu. Nadobro.“

Amanda mávla rukou, aby ho zastavila. „Prostě… toho nech, ano? Nechci se do téhle diskuse teď

pouštět. Není na to vhodná doba, jen bych se ještě víc rozčilila. Tohle jsem už slyšela a teď na to

nemám nervy.“

Frank přikývl. Otočil se a šel si sednout na své místo. Amanda seděla u protější stěny. Ani jeden z

nich nepromluvil, dokud se nevrátila Evelyn s dětmi.

Krátce po poledni vstoupil do čekárny doktor Mills. Všichni vstali. Amanda se mu zkoumavě

zadívala do tváře, očekávala to nejhorší, ale její obavy byly téměř okamžitě rozptýleny výrazem

unavené spokojenosti. „Operace proběhla dobře,“ začal a popsal jim jednotlivé etapy zákroku.

Když skončil, Annette ho zatahala za rukáv. „Bude Jared v pořádku?“

„Ano,“ odpověděl doktor s úsměvem. Pohladil dívku po vlasech. „Tvůj bratr bude v pořádku.“

„Kdy ho uvidíme?“ vyptávala se hned Amanda.

„Je na pooperačním oddělení, takže snad za pár hodin.“ „To už bude při vědomí?“

„Ano,“ potvrdil doktor Mills.

Když rodině oznámili, že mohou Jareda navštívit, Frank zavrtěl hlavou.

„Běž první,“ pobídl Amandu. „Počkáme. Půjdeme za ním až po tobě.“

Amanda šla za sestřičkou na pooperační pokoj. Čekal tam doktor Mills.

„Je při vědomí,“ oznámil jí a šel s ní. „Ale musím vás varovat, že má spoustu otázek a nepřijal

zprávy moc dobře. Prosím vás, abyste se snažila ho nerozrušit.“

„Co bych mu měla říct?“

„Jen si s ním povídejte,“ navrhl. „Poradíte si. Jste jeho matka.“

Před pokojem se Amanda zhluboka nadechla a doktor otevřel dveře. Vstoupila do jasně

osvětlené místnosti a okamžitě uviděla syna na lůžku za odtaženými závěsy.

Jared byl smrtelně bledý a tváře měl stále propadlé. Pootočil hlavou a na rtech se mu objevil

úsměv.

„Ahoj, mami,“ zašeptal nesrozumitelně pod vlivem anestetik.

Amanda ho pohladila po paži, opatrně, aby nepoškodila ty nesčetné hadičky, obvazy a přístroje

připojené k jeho tělu. „Ahoj, zlatíčko. Jak ti je?“

„Jsem unavenej,“ zamumlal. „A všechno mě bolí.“

„Já vím.“ Odhrnula mu vlasy z čela, pak se posadila vedle něj na tvrdou plastovou židli. „A

nějakou dobu tě to ještě bolet bude. Ale nepobudeš tady dlouho. Jen asi týden.“

Mrkl, víčka se mu pohybovala pomalu. Tak to dělával jako malý kluk, chvíli předtím, než zhasla

světlo, když měl jít spát.

„Mám nové srdce,“ řekl. „Doktor tvrdil, že neměli jinou možnost.“

„Ano,“ přitakala.

„Co to znamená?“ Jared trhl neklidně paží. „Budu moct žít normálně?“

„Samozřejmě,“ konejšila jeho obavy.

„Ale oni mi vzali moje srdce, mami.“ Sevřel prostěradlo. „Říkali, že musím už pořád brát nějaké

léky.“

Na jeho mladé tváři se mísily zmatek a obavy. Chápal, že jeho budoucnost se nezvratně změnila, a

Amanda věděla, že ho před touto skutečností nemůže nijak zachránit, byť by si to přála.

„Ano,“ potvrdila a nespouštěla z něj oči. „Transplantovali ti srdce. A opravdu budeš muset brát

pořád léky. Ale to zároveň znamená, že žiješ.“

„Jenže jak dlouho? To mi doktoři neprozradili.“

„A záleží na tom právě teď?“

„No jasně že záleží,“ odsekl Jared. „Průměrně prý vydrží transplantované srdce patnáct až dvacet

let. A potom budu nejspíš potřebovat zase jiné.“

„No tak dostaneš jiné. A mezitím budeš žít a potom budeš zase žít dál. Tak jako kdokoli jiný.“

„Ty nechápeš, co se snažím říct,“ zlobil se Jared a otočil hlavu tváří ke stěně na druhé straně

postele.

Amanda hledala správná slova, která by mu pomohla smířit se s tím světem, do něhož se probudil. „Když jsem čekala ty uplynulé dva dny v nemocnici, víš, na co jsem myslela?“ spustila. „Myslela jsem na to, kolik věcí jsi ještě nezažil. Jako třeba uspokojení, když člověk vystuduje vysokou, nebo nadšení, když si koupíš dům, získáš skvělou práci, potkáš dívku svých snů a zamiluješ se.“

Jared nedal nic najevo, ale z toho ostražitého ticha usoudila, že ji poslouchá. „Tohle všechno

budeš moct prožívat,“ pokračovala. „Budeš dělat chyby a potýkat se s problémy jako každý, ale až potkáš tu správnou osobu, pocítíš téměř dokonalou radost, budeš si připadat jako nejšťastnější člověk na světě.“ Poplácala ho po rameni. „A nakonec, transplantace nemá s tímhle vším nic společného. Protože jsi naživu. A to znamená, že budeš milovat a budeš milován… a na ničem jiném nezáleží.“

Jared ležel nehybně, tak dlouho, až si Amanda říkala, jestli neusnul. Potom pomalu otočil hlavu.

„Ty opravdu věříš všemu, co jsi právě říkala?“ zeptal se nejistě.

Amanda si poprvé od chvíle, kdy se dozvěděla o autonehodě, vzpomněla na Dawsona Colea.

Naklonila se k synovi. „Každému slovu.“

Morgan Tanner stál v Tuckově autodílně a spráskl ruce, když si prohlížel vrak toho, co kdysi

bývalo Chevroletem Corvette Stingray. Zašklebil se a pomyslel si, že majitel z toho nebude nadšený.

Škoda byla očividně čerstvá. Z blatníku nad kolem čouhal gola klíč, kus karoserie byl částečně

vylomený z rámu. Morgan si byl jistý, že Dawson ani Amanda by ho tam takhle nenechali, pokud by

to viděli. Ani nemají na svědomí židli, kterou někdo prohodil oknem na verandu. Všechno pravděpodobně byla práce Teda a Abeeho Coleových. Ačkoli z Orientalu nepocházel, už se stačil s poměry ve městě obeznámit. Časem zjistil, že když pozorně naslouchá v restauraci U Irvina, dozví se hodně o historii této části světa a minulosti lidí, co tady žijí. Samozřejmě, na takovém místě musí brát každou informaci s rezervou. Pomluvy, klepy a narážky se tu mísily s pravdou. Přesto věděl o rodině Coleových víc, než by většina lidí čekala. Včetně několika detailů o Dawsonovi. Poté co s ním Tuck probral své záměry, se Tanner ve vlastním zájmu chtěl dozvědět o Coleových co nejvíc. Tuck se sice za Dawsona zaručoval, ale Morgan Tanner si stejně promluvil se šerifem, který ho zatýkal, s prokurátorem a veřejným obhájcem. Právnická komunita v okrese Pamlico byla malá, snadno přiměl kolegy, aby se rozhovořili o jednom z nejslavnějších orientalských zločinů. Prokurátor i veřejný obhájce věřili, že té noci jelo v protisměru jiné auto a že Dawson musel sjet ze silnice, aby se mu vyhnul. Ale protože soudce a šerif se tehdy přátelili s rodinou Marilyn Bonnerové, nedalo se nic dělat. Morgan Tanner si povzdechl nad realitou maloměstské spravedlnosti. Potom si promluvil s někdejším správcem věznice Caledonia v Halifaxu, dnes už penzistou, který ho informoval, že Dawson byl vzorný vězeň. Také zavolal několika Dawsonovým bývalým zaměstnavatelům v Louisianě, aby si ověřil, že mu může důvěřovat a spolehnout se na něj.

Až potom souhlasil s Tuckovou žádostí.

Kromě dořešení detailů týkajících se Tuckova majetku, a vypořádání se s tím vozem, se jeho role chýlila ke konci. Když uvážil, co všechno se událo, včetně zadržení Teda i Abeeho Coleových, považoval za velké štěstí, že jeho jméno se nedostalo do řečí. A jakožto dobrý advokát se dobrovolně k ničemu nepřizná. Přesto ho celá tahle záležitost zasáhla mnohem víc, než si připouštěl. Zašel dokonce tak daleko, že v uplynulých dnech vyřídil několik velmi netradičních telefonních hovorů, kvůli kterým se potom dostal do nepříjemné situace. Odvrátil se od auta, zkoumavě se zadíval na ponk a hledal zápis o provedených pracích, protože doufal, že tam bude i telefonní číslo na majitele automobilu. Našel ho na podložce s klipem a rychlý pohled mu poskytl informace, které potřeboval. Když záznam pokládal zase na ponk, všiml si něčeho povědomého. Zvedl to, protože si uvědomil, že to už viděl. Než si sáhl do náprsní kapsy pro mobilní telefon, zvažoval následky. Procházel seznam kontaktů, našel správné jméno a stiskl tlačítko. Na druhém konci začal telefon vyzvánět. Amanda strávila uplynulé dva dny převážně v nemocnici u Jareda a už se docela těšila, jak se dnes vyspí ve své posteli. Nejenže židle vedle postele byla neuvěřitelně nepohodlná, ale Jared ji přemlouval, aby odešla. „Potřebuju být chvíli sám,“ prohlásil. Teď seděla na terase nemocnice a užívala si čerstvého vzduchu, zatímco Jared byl, k její velké úlevě, poprvé u nemocničního psychologa o poschodí výše. Po fyzické stránce dělal syn pokroky. Nicméně po psychické to vypadalo jinak. Ačkoli chtěla věřit, že jejich rozhovor synovi alespoň pootevřel dvířka k novému náhledu na vývoj nemoci, Jareda trápil pocit, že je okraden o mnoho let života. Chtěl, aby to bylo jako dřív, aby měl dokonalé, zdravé tělo a před sebou nekomplikovanou budoucnost, jenže to už nešlo. Musí užívat imunosupresiva, aby jeho tělo neodmítalo nové srdce, a protože byl vlivem toho náchylný k infekcím, dostával i vysoké dávky antibiotik. Také mu lékař předepsal diuretika, aby se předešlo zadržování tekutin. A přestože by ho příští týden měli propustit, bude muset docházet na pravidelné ambulantní kontroly. Kromě toho ho čeká fyzioterapie a přísná dieta. A k tomu všemu týdenní sezení u psychologa. Bude to náročné pro celou rodinu, avšak tam, kde dříve převažovalo zoufalství, nyní Amanda cítila naději. Jared byl silnější, než si myslel. Nějaký čas to potrvá, ale najde způsob, jak se s tím vyrovnat. V uplynulých dvou dnech zahlédla náznaky odhodlání, třebaže on sám si je neuvědomoval. A věděla, že psycholog mu také pomůže. Frank a její matka vozili Annette do nemocnice a zase domů. Lynn se dopravovala sama. Amanda si uvědomovala, že se dcerám nevěnuje, jak by měla. Ani pro ně to nebylo jednoduché, ale co mohla dělat? Rozhodla se, že dnes večer koupí cestou domů pizzu. Potom by se mohly společně dívat na nějaký film. Žádný zázrak, ale teď právě to jediné, co zvládne. Jakmile Jareda propustí z nemocnice, postupně se vše vrátí do starých kolejí. Měla by zavolat matce a povědět jí, co má v plánu…

Zalovila v kabelce, vytáhla telefon a všimla si na displeji čísla, které neznala. Také blikala

hlasová schránka.

Zvědavě si přehrála vzkaz a slyšela, jak ji Morgan Tanner svým ospalým hlasem žádá, aby mu

zavolala, až bude mít chvilku.

Vytočila číslo. Tanner zvedl telefon okamžitě. „Děkuju, že voláte,“ začal se stejnou srdečnou formálností, kterou projevil, když u něj Amanda byla s Dawsonem. „Především bych vám chtěl říct, že mě moc mrzí, že vám volám v takových těžkých chvílích.“ Amanda zmateně zamrkala a divila se, odkud to advokát ví. „Děkuju… ale Jaredovi už je mnohem lépe. Velice jsme si oddechli.“

Tanner mlčel, jako kdyby přemítal o tom, co mu řekla. „Aha, tak… tedy já volám, protože jsem

dnes ráno byl v Tuckově domě, a když jsem si prohlížel to auto…“

„Ach tak, pravda,“ skočila mu Amanda do řeči. „Měla jsem v úmyslu vám o tom povědět. Dawson

dokončil opravu vozu, než odjel z města. Mělo by být připravené k předání.“

Tannerovi opět chvíli trvalo, než pokračoval. „Chtěl jsem říct, že jsem tam našel dopis, který

Tuck napsal Dawsonovi. Musel ho tam asi zapomenout a já jsem si nebyl jistý, zda byste nechtěla,

abych vám ho poslal.“

Amanda si přiložila telefon k druhému uchu a nechápala, proč volá jí. „To je Dawsonův dopis.

Měl byste ho spíš poslat jemu, nemyslíte?“

Slyšela, jak muž na druhém konci vydechl. „Zřejmě jste neslyšela, co se stalo,“ pronesl pomalu.

„V neděli večer. V baru.“

„Co se tam stalo?“ Amanda se zamračila, teď už byla úplně zmatená.

„Nerad vám to říkám takhle po telefonu. Nemohla byste dnes večer přijít ke mně do kanceláře?

Nebo zítra ráno?“

„Nemůžu, už jsem zpátky v Durhamu. O co jde? Co se stalo?“

„Opravdu si myslím, že tohle bychom měli probrat osobně.“

„Nejde to,“ trvala na svém a pomalu ztrácela trpělivost. „Povězte mi, oč jde. Co se stalo v baru? A

proč nemůžete ten dopis prostě poslat Dawsonovi?“

Morgan Tanner zaváhal, nakonec si odkašlal. „Došlo k… jisté hádce v tom baru. Zařízení utrpělo

značné škody a také se tam střílelo. Ted a Abee Coleovi byli zatčeni a mladý muž jménem Alan

Bonner byl vážně zraněn. Je stále v nemocnici, ale pokud vím, dostane se z toho.“

Když uslyšela ta jména, jedno za druhým, začala jí tepat krev ve spáncích. Samozřejmě věděla, co

tahle jména spojuje. Promluvila téměř šeptem.

„Byl tam i Dawson?“

„Ano,“ potvrdil Tanner.

„Co se stalo?“

„Podle toho, co jsem byl schopen zjistit, Ted a Abee Coleovi napadli Alana Bonnera, potom se v

baru náhle objevil Dawson. V té chvíli se Abee a Ted Coleovi vrhli na něj.“ Tanner se odmlčel.

„Musíte pochopit, že ještě nebyla vydána oficiální policejní zpráva…“

„Je Dawson v pořádku?“ vyhrkla. „To jediné mě zajímá.“

Z druhé strany slyšela Tannerův dech. „Dawson pomáhal Alanu Bonnerovi dostat se z baru, když

Ted naposledy vystřelil. Dawson byl zasažen.“

Amanda cítila, jak se jí napínají všechny svaly v těle a připravují se na to, co bude nepochybně

následovat. Slova, která se jí, jako mnoho jiných v uplynulých několika dnech, zdála naprosto

nepochopitelná.

„Byl… kulka ho zasáhla do hlavy. Neměl šanci, Amando. Než dojeli do nemocnice, nastala

mozková smrt.“

Morgan Tanner ještě nedomluvil a Amanda už cítila, jak jí telefon klouzá z ruky. Dopadl na zem.

Dívala se na něj, jak leží na štěrku, než konečně sáhla dolů a vypnula ho.

Dawson. Dawson ne. Nemůže být mrtvý.

Ale slyšela, co jí Tanner řekl. Šel do baru. Tam byli Ted a Abee. Zachránil Alana Bonnera a teď

je mrtvý.

Život za život. Krutý boží trik.

Vybavila si, jak spolu jdou ruku v ruce květinovou loukou. A když jí konečně vytryskly slzy, plakala pro Dawsona a pro všechny ty dny, které už nikdy neprožijí společně. Až do té doby, než se snad jako v případě Tucka a Clary jejich popel spojí na sluncem zalité louce, daleko od vyšlapaných cestiček obyčejných životů.

Epilog Za dva roky

Amanda strčila dvě zapékací misky s lasagnemi do lednice a potom koukla do trouby na dort. Ačkoli Jaredovi bude dvacet jedna až za pár měsíců, ona považovala 23. červen za jeho druhé narozeniny. Toho dne před dvěma lety dostal nové srdce. Toho dne dostal druhou šanci. Jestli tohle nestálo za oslavu, tak už nic.

Byla doma sama. Frank pracoval, Annette se ještě nevrátila z pyžamové party u kamarádky a Lynn chodila na letní brigádu v obchodě Gap. Jared měl v plánu užít si jeden ze svých posledních volných dnů, než nastoupí na praxi k jisté investiční společnosti, a zahrát si baseball s kamarády.

Amanda ho varovala, že bude horko. Musel jí slíbit, že bude hodně pít.

„Budu opatrnej,“ ujišťoval ji před odchodem. Poslední dny, možná to bylo dospělostí nebo tím, co se mu stalo, jako by chápal, že starost prostě jde ruku v ruce s mateřstvím.

Vždycky nebýval tak tolerantní. Po té nehodě ho všechno rozčilovalo. Když na něj starostlivě pohlédla, stěžoval si, že ho dusí. Když si s ním chtěla promluvit, často jí jen odsekl. Amanda mu rozuměla. Uzdravování bylo těžké a z léků, které musel užívat, mu často bývalo špatně. Dříve pevné svaly začaly navzdory fyzioterapii ochabovat, což jen zesilovalo jeho pocit bezmocnosti.

Psychickou rekonvalescenci navíc komplikoval fakt, že na rozdíl od jiných pacientů, kteří dlouho čekali a doufali v šanci na prodloužení života, Jared se nemohl ubránit dojmu, že mu naopak výměna srdce život ukrátí. Někdy se pouštěl i do kamarádů, kteří ho přišli navštívit, a Melody, dívka, na níž mu ten osudový víkend tak záleželo, pár týdnů po nehodě oznámila, že chodí s někým jiným. Jared zjevně v depresi přerušil na rok studium.

Byla to dlouhá a občas neradostná cesta, ale pomocí terapeutky se Jared postupně vzpamatovával.

Terapeutka zvala na pravidelné konzultace i Amandu a Franka, aby jim poradila, jak Jaredovi pomoci. Vzhledem k problémům v manželství pro ně bylo těžké odložit svoje spory, ale nakonec láska k synovi zvítězila. Ze všech sil se snažili Jareda podporovat, když procházel obdobím smutku a vzteku, aby dosáhl bodu, kdy se konečně začal smiřovat s novou situací. Vloni začátkem léta se přihlásil do kurzů ekonomie na místní vyšší odborné škole a k Amandině i Frankově nesmírné úlevě brzy poté oznámil, že se rozhodl opět zapsat od podzimu na denní studium na Davidson College. Koncem téhož týdne se u večeře zmínil spíš jen tak mezi řečí, že četl o muži, který žil po transplantaci srdce jednatřicet let. Protože medicína se stále vyvíjí, spočítal si, že by mohl žít možná i déle.

Jakmile začal zase chodit do školy, nálada se mu postupně zlepšovala. Po poradě s lékaři začal běhat a nyní zdolával bez potíží skoro deset kilometrů denně. Třikrát nebo čtyřikrát týdně chodil do posilovny a postupně získával fyzičku jako předtím. Letní kurzy ho zaujaly, a tak se rozhodl na ekonomii zaměřit po návratu na vysokou. Za několik týdnů se ve škole seznámil s budoucí nadějnou ekonomkou jménem Lauren. Po uši se do sebe zamilovali, a dokonce mluvili o tom, že se po promoci vezmou. Minulé dva týdny strávili jako dobrovolníci na Haiti, cestu platila Laurenina farnost.

Kromě toho, že musel trvale užívat léky a nesměl pít alkohol, vedl celkem normální život jednadvacetiletého mladíka. Přesto nebránil matce, aby mu upekla dort na oslavu transplantace. Po dvou letech dospěl konečně do stavu, kdy se navzdory všemu považoval za šťastného kluka.

Nicméně nedávno za ní přišel s něčím, s čím si zatím Amanda nevěděla rady. Před několika dny večer, když skládala nádobí do myčky, se Jared objevil v kuchyni a opřel se o linku.

„Mami, budeš zase na podzim pořádat tu charitativní záležitost pro univerzitní nemocnici?“

Vždycky o charitativních akcích mluvil jako o záležitostech. Ze zřejmých důvodů od nehody tyto akce nepořádala, ani se neúčastnila dobrovolnické práce v nemocnici. Amanda přikývla. „Ano.

Požádali mě, abych zase předsedala.“

„Protože bez tebe to ty minulý dva roky zfušovali, co? Aspoň to říkala Laurenina máma.“

„Nic nezfušovali. Jen to prostě nedopadlo, jak čekali.“

„Jsem rád, že to zase budeš dělat. Tedy myslím kvůli Bee.“

Amanda se usmála. „Taky jsem ráda.“

„A v nemocnici mají asi radost, ne? Protože jim to přinese peníze.“

Amanda si osušila ruce do utěrky a zkoumavě se na něj zadívala. „Proč tě to najednou tak

zajímá?“

Jared se bezmyšlenkovitě škrábal na jizvě pod tričkem. „Doufal jsem, že bys mohla využít svoje kontakty v nemocnici, abys mi něco zjistila. Něco, co je pro mě důležité.“ Když se dort chladil na kuchyňské lince, vyšla Amanda na zadní verandu a zadívala se na trávník. Přestože Frank vloni nainstaloval automatické zavlažování, tráva místy usychala. Než dnes ráno odešel do práce, postával se zachmuřeným výrazem u jedné ze zahnědlých skvrn. V uplynulých letech se z Franka stal trávníkový fanatik. Na rozdíl od většiny sousedů trval na tom, že bude sekat trávu sám, a každému, kdo se ho ptal, tvrdil, že mu to pomáhá se odreagovat po dni stráveném v ordinaci plombováním a modelováním korunek. Podle Amandy na tom bylo něco pravdy, zároveň však tyhle jeho sklony působily až chorobně. V dešti i na slunci sekal každý druhý den a vytvářel na trávníku šachovnicové vzory.

Navzdory její nedůvěře se Frank od autonehody nenapil piva ani vína. V nemocnici přísahal, že skončí s pitím nadobro, a nutno mu přičíst ke cti, že slovo dodržel. Po dvou letech nepředpokládala, že by do toho zase spadl, a to byl jeden z hlavních důvodů, že se jejich vztah začal zlepšovat. V žádném případě to ještě nebylo ideální, ale už ani ne tak hrozné jako kdysi. Ve dnech a týdnech po nehodě se hádali téměř každý večer. Bolest, vina a vztek vyostřovaly jejich slova jak nože a oba často rozdávali rány. Frank spal celé měsíce v pokoji pro hosty a ráno si jen výjimečně pohlédli do očí. Přestože situace byla tak náročná a složitá, Amanda se nikdy neodhodlala k poslednímu kroku, aby vyplnila žádost o rozvod. Nedovedla si představit, že by Jareda ještě víc traumatizovala. Neuvědomovala si však, že její snaha, aby se rodiny nic z toho nedotklo, se míjí účinkem. Pár měsíců po Jaredově návratu z nemocnice se Frank bavil se synem v pokoji, když tam vstoupila Amanda. Jak tehdy bývalo zvykem, Frank vstal a odešel z pokoje. Jared se za ním díval a potom se obrátil k matce.

„Nebyla to jeho vina,“ prohlásil. „To já jsem řídil.“

„Já vím.“

„Tak ho přestaň obviňovat.“

Ironií osudu nakonec ji a Franka přesvědčila Jaredova psychoterapeutka, aby vyhledali pomoc.

Upozornila je, že napětí doma negativně ovlivňuje Jaredovu rekonvalescenci, a pokud opravdu chtějí synovi pomoct, měli by zvážit návštěvu manželské poradny. Bez stabilní rodiny se bude Jared obtížně vyrovnávat se svým stavem a novou situací.

Poprvé jeli Amanda a Frank do manželské poradny, kterou jim Jaredova psychoterapeutka doporučila, každý svým autem. První sezení se zvrhlo v podobnou hádku, jaké u nich už měsíce probíhaly. Na druhé schůzce už byli schopni mluvit, aniž by zvedali hlasy. A na mírný, leč neústupný nátlak začal Frank k velké Amandině úlevě navštěvovat také protialkoholní poradnu. V začátcích tam chodil pětkrát týdně večer, později to omezil na jeden večer a před třemi měsíci se sám stal patronem jiného účastníka. Pravidelně se scházel na snídani se čtyřiatřicetiletým nedávno rozvedeným bankéřem, který na rozdíl od něho nebyl schopen abstinovat. Do té doby se Amanda neodvažovala věřit, že Frank skutečně vytrvá. Nebylo pochyb, že Jaredovi a děvčatům lepší atmosféra doma prospívá. Poslední dobou dokonce chvilkami Amanda uvažovala, že by to mohl být nový začátek pro ni a Franka. Když se nyní bavili, minulost vyplula na povrch jen zřídka. Teď se už příležitostně i zasmáli v přítomnosti toho druhého. Každý pátek chodili na rande, další doporučení z manželské poradny, a přestože na schůzkách občas panovala škrobená atmosféra, oba věděli, že to je důležité. V mnoha směrech se vlastně po letech znovu poznávali. Bylo to docela příjemné, avšak Amanda věděla, že v jejich manželství příliš vášně nevzplane.

Frank na to nikdy nebyl, a ji to netrápilo. Nakonec ona takovou lásku, pro niž stojí za to riskovat vše, lásku, která je vzácná jak dotek ráje, poznala.

Dva roky. Dva roky uběhly od víkendu s Dawsonem Colem. Dva dlouhé roky od chvíle, kdy jí zavolal Morgan Tanner a oznámil, že Dawson zemřel. Dopisy spolu s fotografií Tucka a Clary a čtyřlístkem schovávala na dně zásuvky s pyžamy v prádelníku, na místě, kam by se Frank nikdy nepodíval. Tu a tam, když bolest nad jeho ztrátou byla příliš silná, tyto předměty vytáhla. Znovu si četla dopisy a otáčela mezi prsty čtyřlístkem a přemýšlela o onom víkendu. Byli zamilovaní, ale nemilovali se. Byli přátelé, a přesto se po tolika letech odcizili. Jejich vášeň však byla skutečná jako zem, po níž chodí. Vloni pár dní po výročí Dawsonovy smrti zajela do Orientalu. Odbočila ke hřbitovu a stoupala až na malou vyvýšeninu na úplném konci pozemku, která shlížela na podrost z listnatých stromů. Tady byly uloženy Dawsonovy ostatky, daleko od Coleových a ještě mnohem dále od Bennettových i Collierových. Když stála nad prostým náhrobkem a koukala na čerstvě nařezané lilie, které sem někdo položil, představovala si, že kdyby ji nějakým zásahem osudu pohřbili do hrobky Collierových na tomto hřbitově, jejich duše by se nakonec našly, tak jako v životě, ne jednou, ale dvakrát.

Když odcházela ze hřbitova, ještě se zastavila v Dawsonově zastoupení u hrobu doktora Bonnera.

A tam spatřila úplně stejnou kytici lilií. Uhodla, že obojí bude dílo Marilyn Bonnerové, kvůli tomu, co Dawson udělal pro Alana, a cestou k autu si utírala oči.

Čas nijak nezměnil její vzpomínky na Dawsona. Leda tak, že její city k němu se ještě prohloubily.

Kupodivu jí jeho láska poskytla potřebné odhodlání, aby překonala těžké období posledních dvou

let.

Teď seděla na verandě, kam stromy pronikalo odpolední slunce, zavřela oči a vyslala mu tichou vzpomínku. Vzpomínala na jeho úsměv i dotek ruky v její, vzpomínala na víkend, který spolu strávili, a zítra si vzpomene zase. Považovala by za zradu, kdyby zapomněla, a pokud si Dawson něco opravdu zasloužil, byla to oddanost, stejná, jakou on projevoval jí v těch dlouhých letech, kdy nebyli spolu. Milovala ho kdysi a milovala ho znovu a na tom, co k němu cítí, se nikdy nic nezmění.

Vždyť Dawson vylepšil její život způsobem, jaký si nikdy ani neuměla představit.

Amanda dala zapéct lasagne do trouby, a když se vrátila domů Annette, právě míchala salát. Frank se objevil za pár minut. Krátce Amandu políbil a prohodil pár slov, než se šel převléknout. Annette nepřetržitě vyprávěla o večírku a přitom zdobila dort.

Jako další domů přišel Jared se třemi kamarády. Vypil sklenici vody a zamířil do sprchy, zatímco kamarádi se usadili na pohovce v pracovně a hráli videohry.

Za půl hodiny dorazila Lynn. K Amandinu překvapení s sebou přivedla dvě kamarádky. Všichni mladí se instinktivně přesunuli do kuchyně, Jaredovi kamarádi flirtovali s Lynninými kamarádkami, vyptávali se, kam mají děvčata potom namířeno, a naznačovali, že by si mohli vyjít společně.

Annette objala Franka, který také přišel do kuchyně, a žadonila, aby ji vzal na nějaký holčičí film.

Frank si otevřel ledový čaj bez cukru a dobíral si dceru, že místo toho půjdou na film, kde se střílí,

což vyvolalo protesty.

Amanda všechno sledovala jako náhodný pozorovatel a na tváři jí hrál pobavený úsměv. To, že se shromáždila celá rodina k večeři, nebylo v těchto dnech zas tak vzácné, ale ani běžné. Nevadilo jí ani v nejmenším, že u stolu budou další hosté. Aspoň bude u večeře živo. Nalila si sklenku vína, vykradla se ven a pozorovala párek kardinálů, který přelétal z větve na větev.

„Už jdeš?“ zavolal na ni Frank ze dveří. „Osazenstvo začíná být netrpělivé.“

„Tak začněte beze mě. Přijdu za minutku.“

„Chceš, abych ti dal na talíř?“¨

„To by bylo bezva, díky. Ale nejdřív ať si naberou ostatní.“

Frank se otočil a Amanda oknem viděla, jak pobíhá mezi davem v jídelně.

Dveře za ní se zase otevřely.

„Mami, děje se něco?“

Jaredův hlas ji vrátil na zem.

„Kdepak.“

Jared vyklouzl ze dveří a zavřel je za sebou. „Určitě?“ zeptal se. „Vypadáš, jako kdyby tě něco trápilo.“

„Jen jsem unavená.“ Podařilo se jí usmát. „Kde je Lauren?“ „Přijde za chvilku. Chtěla se jít domů osprchovat.“

„Bavila se?“

„Myslím, že jo. Aspoň trefila balonek. Byla nadšená.“

Amanda k němu vzhlédla, sledovala linii jeho ramen, krku, rysy jeho tváře a pořád si vybavovala,

jak vypadal jako malý kluk.

Jared zaváhal. „Kromě toho… chtěl jsem se tě zeptat, jestli bys mi mohla pomoct. Tenkrát večer jsi mi neodpověděla.“ Kopl do něčeho na podlaze. „Chci té rodině poslat dopis. Jen jim poděkovat, víš? Kdyby nebylo toho dárce, nejsem tady.“

Amanda sklopila oči, pamatovala si, na co se ptal.

„To je přirozené, že chceš zjistit, kdo byl dárce srdce,“ začala po chvíli a pečlivě volila slova.

„Ale existují dobré důvody, proč mají tyhle informace zůstat anonymní.“

Což byla pravda, i když ne celá.

„Aha.“ Ramena mu poklesla. „Myslel jsem si to. Řekli mi pouze to, že mu bylo čtyřicet dva, když zemřel. Jenom jsem chtěl… zjistit něco o tom, jaký to byl člověk.“ To bych ti mohla povědět, pomyslela si Amanda. A nejen to. Začala mít podezření od chvíle, kdy jí zavolal Morgan Tanner, a několika telefonáty si podezření potvrdila. Zjistila, že Dawsona odpojili od přístrojů v oblastní nemocnici v pondělí pozdě večer. Lékaři ho udržovali při životě ještě dlouho poté, co se ukázalo, že ho nemohou zachránit, protože byl veden jako dárce orgánů.

Dawson zachránil život Alanovi, ale nakonec zachránil život i Jaredovi. A pro ni to znamenalo…

všechno. Dal jsem ti ze sebe to nejlepší, řekl jí jednou a ona při každém úderu synova srdce věděla, že přesně tohle skutečně udělal.

„Co takhle krátké objetí, než půjdeme dovnitř?“ navrhla.

Jared obrátil oči v sloup, ale otevřel náruč. „Mám tě rád, mami,“ zamumlal a přitiskl ji k sobě.

Amanda zavřela oči a naslouchala pravidelnému rytmu v jeho hrudi. „Já tebe taky.“