DANIELLE STEELOVÁ ÚNOS

Nickovi za utrpení, že máš matku, která za tebou všude chodí, a za agonii, že tolik let nemůžeš dělat to, co bys chtěl a kdy bys chtěl. Za to, jaký jsi člověk a jakým se staneš.

Skvělému muži, dobrému příteli a možná dokonce i výbornému spisovateli!

S láskou maminka a Johnovi nejlepšímu tátovi, nejlepšímu příteli, největší lásce, nejbáječnějšímu muži, největšímu požehnání v mém Životě Jaké máme všichni štěstí, že tě máme!

S láskou a z celého srdce Olive

1.

Při chůzi po schodech katedrály svatého Patrika Charles

Delauney nepatrně kulhal. Ostrý vítr mu zajížděl ledovými prsty pod límec kabátu. Do Vánoc zbývaly dva týdny a on zapomněl, jaká je v prosinci v New Yorku zima. Uplynulo mnoho let od doby, kdy byl v New Yorku naposled, kdy viděl svého otce. Nyní bylo otci osmdesát sedm a matka byla již léta mrtvá. Zemřela, když mu bylo třináct, a jediné, co si pamatoval, byla její krása a jemné způsoby. Otec byl senilní, nemocný a slabý. Jeho právníci naléhali, aby se Charles vrátil domů alespoň na pár měsíců, aby dal do pořádku rodinné záležitosti. Neměl žádné sourozence a celé břímě majetku rodiny Delauneyových leželo na jeho bedrech. Pozemky po celém státě New York, obrovská usedlost u Newburghu, uhlí, ropa, ocel a významné nemovitosti na Manhattanu. Bohatství, které neshromáždil Charles, ba ani jeho otec, ale oba jeho dědečkové. Nic z toho ho však nikdy nezajímalo.

Jeho tvář působila mladistvým dojmem, ale byla poznamenaná prožitými událostmi a zapsaly se do ní stopy bolesti a bitev. Poslední dva roky strávil ve Španělsku, kde bojoval za ideály, které pro něj mnoho znamenaly, pro které byl upřímně zapálený. Do Lincolnovy brigády vstoupil v únoru 1937 a od té doby se účastnil bojů proti fašistům ve Španělsku. V srpnu byl raněn u Gandesy v urputné bitvě o Ebro.

Nebylo to poprvé, co utrpěl zranění. V patnácti, v posledním roce první světové války, utekl z domu, vstoupil do armády a byl zraněn na noze u Saint-Mihiel. Otec se na něj tenkrát velmi hněval, ale nemohl nic dělat. Ovšem nyní nevěděl nic o světě, o svém synovi či o válce ve Španělsku. Dokonce už

Charlese ani nepoznával. Když ho Charles pozoroval, jak spí ve své obrovské posteli, dospěl k názoru, že je to tak asi lepší.

Jinak by se určitě zase přeli. Otce by zlobilo, co se stalo z jeho syna, rozčilovaly by ho jeho názory na svobodu a nezávislost a nenávist k fašistům. Nikdy nesouhlasil s tím, že Charles žije v cizině. Nechápal, že syn, který se mu narodil již v pokročilém věku, chce žít v Evropě a provádět tam ztřeštěné kousky.

Charles se tam vrátil v roce 1921, když mu bylo osmnáct, a strávil tam sedmnáct let. V mládí občas pracoval pro přátele nebo psal povídky, ale v posledních letech žil hlavně ze svého nemalého příjmu, který ho vždy rozčiloval. „Žádný normální člověk nepotřebuje k živobytí tolik peněz,“ svěřil se jednou blízkému příteli. Většinu příjmu věnoval na dobročinné účely a těšilo ho, když si vydělal trochu peněz psaním.

Studoval v Oxfordu, poté na Sorbonně a nakonec odjel nakrátko do Florencie. V té době žil dost nevázaně. Pil tolik bordeauxského vína, kolik se do něho vešlo, občas to proložil absintem a stýkal se s fascinující sbírkou žen. V jednadvaceti, po třech letech hýření, se považoval za světáka. Setkával

se s lidmi, o kterých druzí jenom četli, dělal věci, o kterých se jiným lidem ani nesnilo, a měl ženy, po kterých ostatní muži jenom toužili. A potom potkal Marielle, ale to byla historie, na kterou se snažil nemyslet. Vzpomínka na ni byla stále příliš bolestná.

Občas v noci se mu zjevila ve snu, zvlášť když byl v nebezpečí nebo měl strach, když spal někde v zákopu a nad hlavou mu svištěly kulky, to se mu pak vkradla do podvědomí, její obličej, nezapomenutelné oči, její rty a bezedné utrpení, které v sobě nosila jako hlubokou ránu, když ji viděl naposledy. Od té doby uplynulo sedm let. Sedm let ji nespatřil, nemohl se jí dotknout, držet ji v náručí, dokonce ani nevěděl, kde je. Přesvědčoval se, že na tom stejně nezáleží. Jednou, když byl raněný a myslel si, že umírá, dovolil si poddat se vzpomínkám. Zdravotníci ho potom našli v bezvědomí v kaluži krve. Když se probral, byl by přísahal, že ji vidí, jak stojí za nimi.

Když se potkali v Paříži, bylo jí teprve osmnáct. Její obličej byl tak krásný a živý, že vypadal jako čerstvě namalovaný.

Bylo mu dvacet tři a uviděl ji v kavárně, kde seděl s přítelem.

Okamžitě mu učarovala. Když se na něj podívala, ve tváři měla uličnický výraz. Tenkrát mu utekla do svého hotelu, ale setkal se s ní znovu na večeři u velvyslance. Byli formálně představeni a všechno bylo velice upjaté, až na to, že Marielle měla pořád ty rozesmáté oči, které ho úplně vyvedly z konceptu. Na její rodiče však zdaleka tolik nezapůsobil. Otec byl vážný člověk, mnohem starší než jeho žena, a byl si vědom

Charlesovy špatné pověsti. Byl přibližně stejně starý jako

Charlesův otec, takže se zřejmě znali. Mariellina matka byla napůl Francouzka a Charlesovi se zdála být neuvěřitelně spořádaná a neobyčejně nudná. Drželi Marielle přísně na uzdě a trvali na tom, aby ji měli neustále pod dohledem. Neměli tušení, že ráda flirtuje a že dokáže být velice zábavná. Její povaha však měla i vážnou stránku a Charles zjistil, že by s ní mohl hovořit celé hodiny. Pobavilo ji, že ho objevila na velvyslanectví, protože si ho pamatovala z kavárny, ačkoli to přiznala až mnohem později, když ji kvůli tomu škádlil. Fascinovala ho a on fascinoval ji. Připadal jí jako velmi nevšední muž, jakého nikdy předtím nepoznala. Chtěla o něm vědět úplně všechno - odkud byl, proč přijel do Paříže, jak to, že mluví tak dobře francouzsky. A hned zpočátku jí imponovaly jeho spisovatelské ambice a schopnosti. Trochu ostýchavě se mu přiznala, že občas maluje. Později, když se víc poznali, mu ukázala některé ohromující kresby. Ale ten první večer to nebyla literatura ani výtvarné umění, co je k sobě neodolatelně přitahovalo. Bylo to něco v jejich duších. Její rodiče si toho také všimli, a když je matka viděla bavit se spolu, pokusila se Marielle odvést a představit ji dalším mladým lidem, kteří byli pozváni. Ale Charles chodil všude za ní jako duch, protože už bez ní nevydržel být.

Příští den odpoledne se setkali v Deux Magots a potom šli na dlouhou procházku podél Seiny jako dvě nezvedené děti.

Řekla mu o sobě všechno, o svém životě, snech, o tom, že se chce stát malířkou a potom se vdát za někoho, koho bude milovat a bude s ním mít devět nebo deset dětí. To ho příliš nepobavilo, ale jinak ho fascinovala. Ta dívka měla v sobě něco jemného a prchavého a nádherného, a přesto pod tím cítil sílu, život a odolnost. Byla jako krajka přehozená přes dokonale vytesaný bílý mramor. Dokonce i její pleť měla průzračnost soch, které viděl ve Florencii, když poprvé přijel ze

Spojených států, a když jí vyprávěl o svém psaní, oči jí zářily jako temně modré safíry. Doufal, že jednou se mu podaří vydat sbírku povídek. Zdálo se, že všechno chápe a že jí záleží na věcech, které pro něj byly důležité.

Rodiče ji odvezli do Deauville a on tam jel za nimi, potom do Říma, Pompejí, na Capri, do Londýna a nakonec zpátky do Paříže. Měl přátele všude, kam jela, takže se mohl vždy příhodně objevit a chodit s ní co možná nejčastěji na dlouhé procházky nebo ji doprovázet na plesy a trávit strašlivě nudné večery s jejími rodiči. Ale byla pro něj jako droga, a kdekoli byl, kamkoli šel, věděl, že ji musí mít. Absint ho nikdy nefascinoval tolik jako tato dívka. A v srpnu, v Římě, když se na něj podívala, měla oči naplněné stejně nespoutanou vášní.

Její rodiče z něj byli nervózní, ale koneckonců znali jeho rodinu, měl dobré způsoby, byl inteligentní a bylo těžké ignorovat fakt, že byl jediným dědicem ohromného majetku. Bohatství pro Marielle nic neznamenalo, rodiče měli dost na pohodlný život, takže na to nikdy nemusela myslet. Myslela pouze na Charlese, na sílu jeho rukou, na jeho ramena, paže, na výraz jeho očí, když se líbali, na ostře řezané rysy jeho tváře připomínající portréty na starobylých řeckých mincích, na něžnost jeho dlaní, když se dotýkal jejího těla.

Hned zpočátku jí sdělil, že nemá v úmyslu vrátit se do Států, protože od doby, kdy v patnácti utekl do války, s otcem zrovna nevycházel, a když se potom vrátil domů, bylo to jako zlý sen.

Cítil se tam spoutaný, neměl dost prostoru, nudil se. Příliš se od něj očekávalo a všechno to byly věci, které neměl zájem dělat. Společenské povinnosti, rodinné závazky, studium investic, cenných papírů a syndikátů a informace o všem, co otec kupovala prodával a co měl syn jednou zdědit. Život nabízí mnohem víc, vysvětloval Charles Marielle a dlouhými prsty jemně hladil její hedvábné skořicové vlasy spadající až na ramena. Byla to vysoká dívka, ale vedle něj vypadala drobně. Cítila se s ním křehká, a přesto bezpečná a chráněná.

Když se poznali, Charles žil v Paříži už pět let a bylo zřejmé, že je tam velmi spokojený. Měl tam svůj život, přátele, psaní a inspiraci. V září však měla Marielle odplout domů na lodi

Paris. Zpátky k poklidnému životu, který pro ni chystali, k mužům, se kterými se měla seznámit, k dívkám, se kterými se přátelila, do jejich malého, ale elegantního domu z hnědého pískovce na Východní dvaašedesáté ulici. V žádném směru se nevyrovnal domu Delauneyových, který stál o pouhých deset bloků dál na sever, ale rozhodně byl dostatečně úctyhodný a velice nudný. Rovněž se v žádném směru nevyrovnal mansardě v rue du Bac, kterou si Charles najal od zchudlé šlechtičny, jíž patřil celý hotel pod ní. Charles tam jednou Marielle dovedl a málem se milovali, ale v poslední chvíli přišel k rozumu a spěšně na chvíli opustil místnost, aby se vzpamatoval.

Když se s vážným výrazem vrátil, sedl si k ní na postel, zatímco

Mariclle se pokoušela urovnat si šaty a získat ztracenou rovnováhu.

„Promiň“ Tmavé vlasy a pronikavé zelené oči mu dodávaly dramatický vzhled, ale zároveň měl ve tváři úzkostný výraz, který ji vždy dojímal. Nikdy nepoznala nikoho jako on, ani s nikým nedělala věci, které náhle chtěla dělat s ním.

Věděla, že kvůli němu ztrácí hlavu, ale nedokázala tomu zabránit.

„Marielle,“ oslovil ji tiše. Rusé vlasy téměř zakrývaly její obličej. „Nemůžu tohle dělat, doháníš mě k šílenství.“ Ale přesto to dělal, a jí se to líbilo. Žádný z nich nikdy předtím nezažil podobné pocity.

Když se sklonil, aby ji políbil, usmála se na něj a vypadala velmi dospěle a moudře. V její blízkosti se cítil jako opilý.

Jediné, čím si byl jistý, bylo vědomí, že ji nechce ztratit. Ani nyní, ani v budoucnosti. Nechtěl se pro ni vrátit do New Yorku a žádat o její ruku či vyjednávat s jejím otcem. Nechtěl čekat už ani hodinu. Chtěl ji hned. V tomto pokoji, v tomto domě.

V Paříži. Chtěl ji mít navždy pro sebe. „Marielle?“ Vážně se na ni zadíval a oči mu ztemněly. „Ano?“ odpověděla tiše. Byla tak mladá, ale milovala ho a on ji znal natolik dobře, že věděl, jak je silná.

„Vezmeš si mě?“

Slyšel, jak prudce vydechla, a potom se zasmála. „To myslíš vážně?“

„Myslím, Bůh je mi svědkem Vezmeš si mě?“ Byl vyděšený. Co když řekne ne? Zdálo se mu, že celý jeho život závisí na tom, co Marielle odpoví v příští minutě. Co když si ho nevezme? Co když chce přece jenom odjet s rodiči domů? Co když to pro ni byla jenom hra? Ale z očí jí vyčetl, že jeho obavy jsou pošetilé.

„Kdy?“ hihňala se, tak byla vzrušená.

„Teď.“ Byl rozhodnutý.

„To nemyslíš vážně.“

„Myslím.“ Vstal a začal přecházet po pokoji jako neobyčejně krásný mladý lev. Spřádal plány, rukou si rozpačitě pročesával vlasy a přitom ji pozoroval.

„Myslím to úplně vážně, Marielle.“ Zastavil se a podíval se na ni. Vypadal nervózně. „Ještě jsi neodpověděla na mou otázku.“ Rozběhl se k ní a pevně ji uchopil do náruče. Rozesmálo ji to. „Ty seš blázen.“

„To jsem. A ty taky. Tak vezmeš si mě?“ Sevřel ji pevněji a Marielle reagovala předstíraným výkřikem. Stiskl ji ještě víc a ona se bláznivě smála. Potom ji líbal a líbal, dokud z ní nevymámil odpověď.

„Ano ano ano vezmu si tě.“ Byla bez dechu a oba se usmívali. „Kdy požádáš mého otce?“ S blaženým výrazem se o něj opřela a Charles se zachmuřil.

„Nikdy nebude souhlasit. A i kdyby, trval by na tom, abysme se vrátili do Států, kde by nás měl na očích, a vedli tam spořádanej život.“ Opět vypadal jako lev v kleci a začal přecházet po pokoji. „Říkám ti rovnou, že to neudělám.“

„Nepožádáš mýho otce, nebo se nevrátíš do New Yorku?“

Najednou vypadala ustaraně. Natáhla dlouhé půvabné nohy před sebe a Charles se zoufale snažil nebrat je na vědomí.

„Do New Yorku se určitě nevrátím a“ Zastavil se a znovu se na ni podíval. Vlasy měl rozcuchané a upíral na ni pronikavý pohled. „Co kdybysme se vzali tajně?“

„Tady?“ Vypadala užasle. Charles přikývl. Myslel to vážně a ona ho znala dost dobře, aby to věděla. „Panebože, oni mě zabijou.“

„To jim nedovolím.“ Posadil se k ní a oba o tom přemýšleli.

„Máš odjet za dva týdny. Jestli se k tomu rozhodneme, měli bysme to udělat rychle.“ Mlčky kývla. Vážila v mysli všechna pro a proti, ale už věděla, že se nemá pro co rozhodovat, protože nemá na vybranou. Šla by s ním na konec světa.

A když ji znovu políbil, byla si úplně jistá.

„Myslíš, že nám nakonec odpustí?“ Dělala si o ně starosti.

Stejně jako Charles byla jedináček a její otec byl už dost starý.

A vkládali do ní tolik nadějí, hlavně matka. Předešlou zimu ji v New Yorku uvedli do společnosti a nyní, po absolvování cesty po Evropě, očekávali, že zakrátko si najde vhodného manžela. V jistém směru jím Charles byl, alespoň pokud šlo o jeho rodinu, ale nedalo se popřít, že jeho životní styl byl poněkud výstřední. Otec by jistě předpověděl, že se mladík za čas usadí. Když se však ten večer pokusila zavést řeč na toto téma, navrhl, aby počkala, až to skutečně udělá.

„Uvidíš, jak na tebe zapůsobí, až se vrátí do New Yorku.

A mezitím se můžeš bavit se spoustou hezkých mladých mužů, kteří tam na tebe čekají. Není nutné se zbláznit zrovna do tohohle.“ Na jaře jí jistou dobu nadbíhal mladý Vanderbilt a pak tu byl pohledný mladý Astor, který se zamlouval její matce. Ale Marielle nezajímali ani teď, ani předtím. A neměla v úmyslu čekat, až se Charles přestěhuje zpátky do New Yorku. Byla si celkem jistá, že to nikdy neudělá, vhledem k jeho vztahu k New Yorku a nakonec k celým Spojeným státům, zejména však k otci. Byl šťastný tam, kde byl. Uplynulých pět let v Paříži mu svědčilo. Lepší město by nenašel.

Uprchli tři dny předtím, než se její rodiče měli nalodit.

Nechali pro ně vzkaz v hotelu Crillon. Marielle se cítila víc než provinile, že jim způsobí zármutek, ale na druhou stranu své rodiče znala natolik dobře, aby věděla, že je potěší, když se vdá za příslušníka rodiny Delauneyových. Vzhledem k Charlesově reputaci výtržníka v tom neměla tak docela pravdu, ale rozhodně je to trochu uchlácholilo. Ve svém vzkazu je nabádala, aby odjeli domů, a slíbila, že na Vánoce je s Charlesem přijedou navštívit do New Yorku. Oni však nebyli zdaleka tak velkomyslní a trpělivě a zároveň rozzlobeně čekali, až se mladí milenci vrátí, přičemž doufali, že se jim podaří sňatek anulovat a celou záležitost ututlat, než se rozroste do skandálu. Velvyslanec samozřejmě věděl, co Marielle vyvedla, protože se na něj obrátili s žádostí o pomoc a

on se diskrétně informoval.

Zjistil pouze, že se dali oddat v Nice a krátce poté se patrně vydali autem do Itálie.

Prožili nádherné líbánky v Umbrii, Toskánsku, Římě, Benátkách, Florencii, u jezera Como, potom jeli dál do Švýcarska a za dva měsíce, koncem října, dorazili beze spěchu zpátky do

Paříže. Mariellini rodiče stále bydleli v Crillonu, a když se novomanželé vrátili, čekal na ně v Charlesově bytě vzkaz.

Marielle nemohla uvěřit, že jsou pořád v Paříži. Ohromilo ji, že na ně skutečně celou dobu čekali. Ani za dva měsíce se jejich srdce neobměkčila, pokud šlo o tajný sňatek jejich jediné dcery. Když se pak ona a Charles objevili ruku v ruce v hotelu, oba šťastní a spokojení, rodiče ji požádali, aby Charles okamžitě odešel, a oznámili, že ihned zahájí proceduru anulace sňatku.

„Být vámi, nedělala bych to,“ řekla Marielle tiše. Její pevný postoj vyvolal Charlesův úsměv. Na ostýchavou, tichou dívku byla neobyčejně rozhodná a cílevědomá. Těšilo ho, že se za něj tak postavila. Za okamžik však radost vystřídal úlek.

„Neříkej mi, co mám dělat!“ křičel otec, zatímco matka nepřestávala mluvit o tom, jak je Marielle nevděčná, jak nebezpečný bude mít život s Charlesem, jak si přáli jenom její štěstí a jak všechno zničila. Marielle stála uprostřed té bouře a klidně je pozprovala. V osmnácti se z ní stala žena a Charles věděl, že ji bude zbožňovat celý život.

„Nemůžete požádat o anulaci, tati,“ promluvila tiše. „Budu mít dítě.“

Charles se na ni chvíli ohromeně díval, ale vzápětí ho to pobavilo. Zřejmě to nebyla pravda, ale byl to dokonalý tah přinutit je, aby se vzdali záměru sňatek anulovat. Jakmile však ta slova vyřkla, rozpoutalo se peklo. Matka plakala ještě hlasitěji a otec si sedl, začal lapat po dechu a tvrdil, že ho bolí u srdce. Matka Marielle obvinila, že ho tím zabije, a odvedla otce z pokoje. Charles navrhl, aby se vrátili do rue du Bac a prohovořili celou záležitost s Mariellinými rodiči později.

Jakmile ušli několik bloků, pobaveně ji k sobě přitáhl a políbil ji.

„To bylo perfektní. Mělo mě to napadnout samotnýho.“

„To nebylo perfektní.“ Marielle se tvářila také pobaveně.

„Je to pravda.“ Vypadala, že ji to těší. Z mladé dívky, kterou byla před chvilkou, se měla stát matka. Charles se cítil jako omráčcný.

„To myslíš vážně?“

Kývla a vzhlédla k němu.

„Kdy se to stalo?“ Zdál se být spíš zaskočený než znepokojený.

„Nevím to určitě V Římě? Možná v Benátkách

Nebyla jsem si úplně jistá až do minulýho týdne.“

„Ty tajnůstkářko“ Ale když ji k sobě přitiskl, vypadal potěšeně. „A kdy se má malý Delauney narodit?“

„V červnu nebo tak nějak.“

Nikdy moc nepřemýšlel o tom, že by se stal otcem. Mělo mu to nahnat strach, protože byl zvyklý neomezeně užívat svobody, ale ve skutečnosti ho to rozradostnilo. Zastavil kvůli ní taxík a při jízdě do rue du Bac se na zadním sedale líbali jako dvě malé děti, a ne jako nastávající rodiče. Mariellini rodiče byli stejně rozrušení i příští den, ale po čtrnácti dnech dohadování nakonec povolili. Matka dovedla

Marielle k americkému lékaři na Champs-Elysées, který potvrdil, že je bezesporu těhotná. Anulace nepřicházela v úvahu.

A jejich dcera byla bezpochyby šťastná. Uvědomili si, že ať se jim to líbí nebo ne, budou se muset s Charlesem Delauneyem smířit. Než konečně odjeli, slíbil jim, že najde větší byt, najme služku, ošetřovatelku pro dítě a opatří auto. Otec si vymohl, že se z něj stane „úctyhodný muž“. Úctyhodný či ne, nesporným faktem bylo, že oba mladí lidé byli spolu nesmírně šťastni.

Zakrátko rodiče odpluli na France a po všem tom vzrušení, zmatku, napětí a vyčerpání Marielle s Charlesem usoudili, že pokud vůbec někdy do New Yorku pojedou, rozhodně ne letos na Vánoce.

Byli spokojení ve své mansardě na levém břehu

Seiny, s Charlesovými přáteli, a dokonce jeho psaní nebylo nikdy lepší. Tehdy v Paříži roku 1926 se život zdál být zářivý a dokonalý.

Když Charles otevřel těžké dveře katedrály, byl promrzlý do morku kostí a noha ho bolela víc než obvykle. V Evropě byla toho roku zima stejně tuhá. Vešel dovnitř a vzhlédl ke klenutému stropu. Uvědomil si, kolik času uplynulo od doby, kdy byl naposledy v New Yorku a kdy byl v kostele. V jistém smyslu ho mrzelo, že přijel. Deprimoval ho pohled na otce natolik nemocného, že nevnímal okolí a lidi kolem sebe.

Zdálo se, že na okamžik Charlese rozpoznal, ale ta chvíle rychle pominula, otcovy oči dostaly opět nepřítomný výraz a potom se zavřely a on usnul. Kdykoli ho Charles pozoroval, cítil se osamělý. Měl pocit, jako by starší Delauney byl již mrtvý. A jemu nikdo nezůstal. Všichni zemřeli, dokonce i přátelé, se kterými bojoval ve Španělsku. Bylo jich příliš mnoho, než aby se za všechny mohl pomodlit.

Sledoval kněze v černé sutaně, který mu překřížil cestu, a potom zvolna kráčel k malému oltáři. Modlily se u něj dvě jeptišky, a když si vedle nich ztuhle klekl, mladší z nich se na něj usmála. Černé vlasy měl již prošedivělé, ale oči mu jiskřily, jako když mu bylo patnáct, a stále z něj vyzařovala energie a síla. Dokonce i mladá jeptiška ji cítila. Ale když sklonil hlavu, v očích měl smutek. Myslel na všechny, kteří pro něj tolik znamenali, na ty, které miloval, kteří spolu s ním bojovali. Nepřišel sem však proto, aby se modlil za ně. Přišel sem, protože bylo výročí nejhoršího dne v jeho životě Před devíti lety, dva týdny před Vánocemi. Den, na který nikdy nezapomene, den, kdy ji málem zabil Úplně ztratil hlavu, byl šílený vztekem a bolestí, bolestí tak strašlivou, že ji nemohl snést. Chtěl ji roztrhat na kusy, aby tu bolest zastavil, aby vrátil čas nazpátek, aby se to nestalo, a přesto ji tolik miloval, miloval je oba Ani teď nemohl snést to pomyšlení. Sklonil hlavu, neschopný modlit se za něj ani za ni, za sebe nebo za kohokoli jiného, neschopný myslet Lítost byla pořád tak drásavá. Jediný rozdíl byl v tom, že nyní si zřídkakdy dovolil o tom přemýšlet. Ale když se dotkl místa v srdci, kde pořád žili, vyrazila mu dech bolest tak silná, že to skoro nemohl vydržet. Nepřítomně se díval před sebe a po tváři mu stékala slza. Mladá jeptiška ho pozorovala. Dlouho tak klečel, aniž vnímal, a myslel na ně a na život, který ztratil.

Většinou na to záměrně nechtěl vzpomínat, ale dnes sem přišel, aby k nim měl trochu blíž. Vždycky to bylo o to horší, že datum spadalo do doby těsně před Vánocemi.

Ve Španělsku vždycky našel nějakou malou kapli, kde ho napadaly stejné myšlenky a cítil stejně mučivou bolest, ale načerpal jistou útěchu z tamější jednoduchosti života. Tady měl kolem sebe jen cizí lidi v rozlehlé katedrále a studenou šedivou dlažbu, stejně chladnou a šedou jako dům, který nyní sdílel s umírajícím otcem. Pomalu vstal a uvědomil si, že ve

Státech nezůstane dlouho. Chtěl se co nejdřív vrátit do Španělska. Potřebovali ho tam. V New Yorku ho nepotřeboval nikdo kromě právníků a bankéřů, a na těch mu nezáleželo.

Nikdy mu na nich moc nezáleželo, a teď ještě méně než před lety. Nestal se z něj „úctyhodný muž“, o jakém snil jeho tchán.

Při vzpomínce na tchána a tchyni se usmál. Oba už zemřeli.

Všichni byli mrtví. V pětatřiceti měl Charles Delauney pocit, jako by protrpěl deset životů. Dlouho stál a díval se na sochu madony s dítětem, vzpomínal na ně a potom pomalu vykročil k východu. Cítil se hůř, než když přišel. Chtěl být zase blízko Andrému, chtěl ho cítit u sebe, vnímat to báječné teplo jeho kůže, hebkost jeho tvářičky, ručičku, která se ho vždy tak pevně držela. Kráčel k hlavnímu vchodu katedrály a pro slzy téměř neviděl. Noha ho bolela čím dál víc a v kostele hvízdal vítr.

Náhle se mu přihodilo něco, co už dlouho nezažil. Dřív se mu to stávalo často: Zničehonic se mu zjevila, dokonce i na bojišti.

A teď zase - prošla kolem něj jako duch, zahalená do kožešin. Nevnímala ho, kráčela kupředu,

pohled upřený k něčemu, co nemohl vidět. Dlouho ji sledoval a znovu po ní zatoužil jako už dlouho ne. Náhle si však uvědomil, že to není duch, ale žena, živá bytost, stejná jako ona. Vysoká a štíhlá, vážná - a velmi krásná. Měla na sobě střízlivé černé šaty a přes ně sobolí plášť, který sahal málem až na zem a jehož límec jí jemně rámoval obličej. Klobouk jí sice zakrýval tvář, ale on ji přesto viděl, cítil její přítomnost, poznal způsob, jakým se pohybovala, jak si mlčky svlékla černou rukavici, když poklekla u malého oltáře opodál. Byla stejně půvabná jako kdysi, stejně vysoká, jen o hodně štíhlejší. Oběma rukama si zakryla tvář a dlouho se modlila. Věděl proč. Oba sem přišli ze stejného důvodu. Díval se na ni a došlo mu, že je to skutečně

Marielle, a přece tomu nemohl uvěřit.

Uplynula snad celá věčnost, než se otočila a podívala se na něj, ale bylo zřejmé, že ho nevidí. Zapálila čtyři svíčky a vhodila nějaké peníze do pokladničky. Potom stála a znovu hleděla na oltář. Po tvářích jí tekly slzy. Se skloněnou hlavou si přitáhla sobolí plášť k tělu. Pomalu šla mezi lavicemi, jako by ji bolelo celé tělo a s ním i duše. Když od něj byla jen několik centimetrů, opatrně vztáhl ruku a zastavil ji. Zatvářila se polekaně a překvapeně k němu vzhlédla, jako kdyby se probudila ze sna. Při pohledu na něj se jí zatajil dech. Ruka jí vylétla k ústům. Oči měla stále zalité slzami, jak plakala u oltáře.

„Panebože“ To přece nemůže být pravda. Neviděla ho skoro sedm let. Nemohla tomu uvěřit. Mlčky se dotkl její ruky a ona mu bez váhání padla do náruče. Charles ji objal. Snad to bylo správné, že sem oba přišli, že by dnes měli být spolu. Tiskli se k sobě jako dva tonoucí. Uplynula dlouhá doba, než se odtáhla a podívala se na něj. Vypadal starší a unavený. Bitvy ho poznamenaly - na tváři měl malé jizvy, nohu zchromlou a vlasy prošedivělé.

A přesto, když k němu vzhlížela, cítila se znovu na osmnáct a srdce jí tlouklo stejně divoce jako tehdy v Paříži, když byla mladá dívka. Již léta věděla, že část jejího já bude navždy spojena s Charlesem Delauneyem. Věděla to dlouho a naučila se s tím žít. Bylo to něco, s čím se musela smířit. Tak jako on s bolestí v noze, kterou občas tahal za sebou a která ho zlobila, když bylo studené a vlhké počasí. Byla to stejná bolest jako ostatní, které v sobě nosila. „Nevím, co říct,“ usmála se na něj smutně a utřela si slzy, „po tolika letech by ‘jak se máš?’ znělo hloupě.“ Měla pravdu, ale co jiného mohla říci? Občas o něm něco zaslechla, ale v poslední době nic. Věděla, že jeho otec je nemocný. Oba její rodiče zemřeli, několik měsíců po sobě, než se vrátila z Evropy. Ale to Charles věděl.

„Vypadáš fantasticky.“ Nemohl od ní odtrhnout oči. Ve třiceti byla ještě krásnější než v osmnácti, když se vzali. Přesto měla v očích ještě pořád hodně smutku. Bolelo ho dívat se do nich. „Máš se dobře?“ Mělo to tisíc významů a ona mu rozuměla, jako vždy předtím. Tenkrát byli jako jeden tanec, jedna píseň, jeden pohyb. On začal myšlenku a ona ji mohla dokončit bez jediného slova. Znali se tak dobře. Jako kdyby se z nich staly identické poloviny jednoho člověka. Ale teď už ne, teď byl každý jen polovina, anebo byli celí? Charles o tom přemýšlel, když ji pozoroval. Byla nákladně oblečená a sobolí kožich byl nádherný. Klobouk byl jistě modelový a velmi jí slušel. Rozhodně působila kultivovanějším a vybranějším dojmem, než když byla mladá dívka. Kdyby tehdy vypadala jako dnes, asi by ho odradila, pomyslel si s úsměvem. Anebo by ho tak nepřitahovala. Ale nyní ho nelekala. Rvala mu srdce. Proč byla tak zatraceně zatvrzelá, když se viděli naposledy?

„Tváříš se tak vážně, Marielle.“ Jeho oči ji zkoumaly, jako by hledaly odpověď na tisíc otázek. Pokusila se o úsměv a na chvíli odvrátila pohled. „Dneska je těžký den pro nás oba.“ Kdyby tomu tak nebylo, nebyli by v kostele. Pořád jí připadalo neuvěřitelné, že tu po tolika letech stojí spolu, v katedrále svatého Patrika. „Vrátil ses domů natrvalo?“ Byla zvědavá. Vypadal větší, silnější a nekompromisnější než předtím, a přesto se zdálo, že jeho nervy jsou mnohem víc obnažené, jakoby blíž k povrchu těla.

Zavrtěl hlavou. Přál si, aby si mohli sednout do lavice a povídat si celý den. „Myslím, že bych to tady nevydržel.

Jsem tady tři týdny, a už se nemůžu dočkat, až se vrátím do

Španělska.“

„Do Španělska?“ zvedla obočí. Jeho život se zdál být natolik spjatý s Paříží a vzpomínkami na ni, že pro ni bylo obtížné představit si ho někde jinde.

„Do války. Jsem tam už dva roky.“

Kývla. Dávalo to smysl. „Jednou mě napadlo, jestli tam nejsi.“ Byl to boj jako dělaný pro něj. „Měla jsem takový pocit, že tam pojedeš.“ Její úsudek byl správný a on neměl žádný důvod nejet. Neměl co ztratit ani co získat. Neměl nic, co by ho drželo doma.

„A ty?“ Pronikavě se na ni zadíval. Bylo divné, že se jeden druhého vyptávají v kostele, ale oba chtěli vědět, co druhý dělá.

Trvalo dlouho, než odpověděla. „Jsem vdaná,“ řekla nakonec tiše.

Přikývl a snažil se předstírat, že mu nezpůsobila bolest, ačkoli mu ve skutečnosti vrazila nůž do zjitřené rány. „Znám ho?“ Nebylo to pravděpodobné, protože uplynulých sedmnáct let žil v cizině, ale vypadala na to, že se provdala nejméně za příslušníka rodu Astorů.

„Nevím.“ Ale věděla, že její manžel byl přítelem Charlesova otce. Byl o dvacet pět let starší než ona. „Malcolm Patterson.“

Při vyslovení toho jména neměla v očích žádnou radost, žádnou hrdost a klobouk náhle zcela zakryl její tvář. Vycítil něco, co se mu nelíbilo. Nevypadala vůbec šťastně. Tak takhle naložila s posledními sedmi lety! Netvářil se, že to na něj příliš zapůsobilo. Vypadal spíš rozzlobeně. A ne málo. „Znám to jméno,“ poznamenal chladně a čekal, až se jí bude moci podívat znovu do očí. „Jsi šťastná?“ Stálo to za odmítnutí se k němu vrátit? Bylo zřejmé, že ne.

Nevěděla, co má odpovědět. V jejím manželství byly věci, kterých si vážila. Malcolm slíbil, že se o ni postará, a to právě v době, kdy to zoufale potřebovala, a udělal to. Nikdy ji nenechal na holičkách. Vždy k ní byl laskavý. Netušila, jak dovede být chladný a rezervovaný a jak málo času na ni bude mít. Přesto byl v jistém smyslu dokonalý manžel. Zdvořilý, inteligentní, galantní, okouzlující. Ale nebyl to Charles, nebyl to oheň a vášeň jejího mládí, nebyla to tvář, o které se jí zdálo, když balancovala mezi životem a smrtí, ani to nebylo jméno, které volala, a oba věděli, že se jím nikdy nestane.

„Mám teď klid, Charlesi. To pro mě znamená hodně.“

S Charlesem žádný klid neměla, jenom radost a vzrušení, lásku a vášeň a nakonec zoufalství, které bylo stejně velké a hluboké jako radost, kterou s ním zažila.

„Viděl jsem tě ve Španělsku, když mě postřelili,“ řekl téměř zasněně.

A já jsem tě vídala celá léta skoro každou noc, chtěla mu povědět, ale věděla, že nemůže. Místo toho se jen usmála.

„Všichni máme duchy, kteří nás pronásledují, Charlesi.“ Jenom někteří působí víc utrpení než druzí. „Takže je po všem? Jsme jen duchové? Nic víc?“

„Možná.“ Trvalo jí dva roky, než v sanatoriu pochopila, že je po všem, než se naučila žít s bolestí po neštěstí, které je postihlo. Nemohla se nyní opět vystavit nebezpečí, ani kvůli němu ne, hlavně ne kvůli němu. Nemohla si dovolit vracet se do minulosti, i když ho pořád milovala. Dotkla se jeho ruky a potom jeho tváře a on se sklonil, aby ji políbil. Nepatrně natočila hlavu, takže jí vtiskl polibek jen na tvář, blízko rtů.

Zavřela oči, zatímco Charles ji držel v náručí.

„Miluju tě, pořád tě budu milovat“ Když to říkal, oči mu hořely vášní, kterou tak dobře znala. Nebyla to vášeň zrozená z touhy, ale z tak silné víry a chtění a starostlivosti, že to člověka mohlo zabít. Charles pro všechno zahořel takovým způsobem a Marielle věděla, že jednoho dne ho to skutečně zabije. Sama tu výheň už jednou sotva přežila a nyní jí bylo jasné, že takové riziko už nikdy nesmí podstoupit. On měl své jizvy a ona měla své, které nebyly o nic méně bolestivější jen proto, že je nezískala v boji.

„Taky tě miluju,“ zašeptala s vědomím, že by mu to neměla říkat. Ale byl to šepot minulosti, pozdrav všemu, co mezi nimi bylo a co zemřelo s Andrém.

„Uvidíme se, než odjedu do Španělska?“ Bylo pro něj typické, že ji nutil k setkání, že ji nutil k pocitu zodpovědnosti za něj, až se znovu vrhne do bitvy. Usmála se, ale tentokrát zavrtěla hlavou. „Nemůžu, Charlesi. Jsem vdaná.“

„Ví o mně?“

Marielle s utrápeným výrazem pomalu zakroutila hlavou.

„Ne, neví. Myslí si, že jsem se během cesty po Evropě trochu spustila, jak to táta zřejmě před léty vylíčil svým přátelům, když se zmínil o ‘malým milostným románku’. A to je všechno, co Malcolm ví. Nikdy nepřipustil, abysme se o tom bavili. Nemá tušení, že jsme byli manželé.“ Bylo to tak charakteristické pro jejího otce. Nikdy nikomu neřekl o jejím životě s Charlesem a fakt, že zůstali v Evropě, mu to ještě usnadnil. Jediné, co ho zajímalo, byla dobrá pověst a dojem, jakým působil. Lhal, aby ji chránil, a každému tvrdil, že zůstala v Evropě, aby studovala. Musel si za každou cenu zachovat tvář a chtěl zachránit Marielle před její „hroznou chybou“, že si vzala Charlese Delauneyho. Její manžel té lži dosud věřil, protože ho v ní nechala.

Charles nemohl uvěřit, že manželovi nikdy neřekla pravdu.

Kdysi si spolu říkali úplně všechno. Sdíleli všechna tajemství.

Avšak co má člověk co skrývat v osmnácti? Ve třiceti je to jiné.

„Nic z toho neví, Charlesi. Proč bych mu to měla říkat?“

Proč by mu měla říkat, že strávila šestadvacet měsíců v sanatoriu, že chtěla umřít, že se pokoušela podřezat si žíly, spolykat prášky, utopit se ve vaně, proč by mu cokoli z toho měla říkat? Charles to věděl, platil všechny účty a ona se nakonec uzdravila.

„Povíš mu, žes mě dneska viděla?“ Zajímala ho, zajímali ho oba. Jaký mohou mít vztah, když mu nic neprozradila? Miluje ho? Miluje on ji? Před chvilkou řekla „miluju tě“ tak snadno, po všech těch letech, a on jí věřil. Ale teď na jeho otázku kroutila hlavou.

„Jak mu můžu říct, že jsem tě viděla, když neví, žes v mým životě někdy existoval?“ Oči měla klidné a obličej velmi půvabný. Vypadala smířená s osudem, a to znamenalo hodně.

„Miluješ ho?“ Nevěřil, že ano, ale chtěl to slyšet.

„Samozřejmě. Jsem jeho manželka.“

Avšak pravda byla, že si ho vážila, obdivovala ho, cítila se jeho dlužnicí. Nikdy ho nemilovala jako Charlese a nikdy nebude. Ani nechtěla. Taková láska působí hodně bolesti a ona k tomu už neměla odvahu. Pohlédla na hodinky a potom na

Charlese: „Musím jít.“

„Proč? Co se stane, když nepůjdeš domů, když půjdeš místo toho se mnou?“ Zdálo se, že to myslí vážně.

„Vůbec ses nezměnil. Pořád jsi ten muž, co mě v Paříži přesvědčil, abych se za něj tajně provdala.“ Při té vzpomínce se usmála a on také.

„Tenkrát bylo snadnější tě přesvědčit.“

„Tenkrát bylo všechno snadnější. Byli jsme mladí.“

„Pořád ještě jsi.“

Hluboko v srdci však věděla, že není. Přitáhla si plášť, natáhla si druhou rukavici a vykročila k hlavnímu vchodu katedrály.

„Chci tě znovu vidět, než odjedu.“

Vzdychla a zastavila se, aby se na něj podívala. „Charlesi, jak bysme to mohli udělat?“

„Jestli to nevíš, přijdu k vašemu domu a jednoduše zazvoním.“

„Ani by mě to nepřekvapilo.“ Zasmála se navzdory smutku, který je v tento den svedl dohromady. „Neměla bys jednoduchý to vysvětlit.“

Pouhé pomyšlení na to málem vyvolalo další z Marielliných migrén.

„Víš, kde jsem. Bydlím v otcově domě. Zavolej mi. Nebo zavolám já.“

Po sedmi letech jí najednou vyhrožoval, a přitom mu to moc slušelo.

„A když nezavolám?“

„Najdu si tě.“

„Nechci, abys mě našel.“ Vypadala vážně a on také.

„Tomu se mi nechce věřit. Přece po tolika letech nemůžeme jen, prostě tě nemůžu jen tak nechat jít, Marielle, nemůžu, je mi to líto.“ Vypadal tak opuštěně, téměř zlomeně.

„Já vím.“ Zavěsila se do něj a vyšli ven.

Malcolmův řidič vyklouzl postranním vchodem. Strávil zajímavou hodinu pozorováním Marielle a Charlese. Tuto stránku Mariellina života dosud neznal, ale v jistém směru ho to nepřekvapilo. Malcolm měl také svůj soukromý život a Marielle byla krásná žena. Krásná a bojácná. Věděl, že ji všichni zastrašují, zvlášť její manžel. Vrtalo mu hlavou, kdo mu časem zaplatí víc za informace, které právě získal. Sama paní Pattersonová? Nebo její manžel?

Charles s Marielle zvolna sestoupili po schodech a dole si ji

Charles přitáhl blíž. „Nebudu tě nutit, když nechceš, ale rád bych tě viděl, než odjedu.“ Vypadal, že to myslí skutečně vážně.

„Proč?“ podívala se na něj zpříma a on jí dal jedinou možnou odpověď.

„Pořád tě miluju.“

Oči se jí naplnily slzami a odvrátila hlavu. Nechtěla ho už milovat a ani nechtěla, aby on miloval ji, nechtěla znovu vyvolávat všechny vzpomínky, bolest, úzkost. Opět k němu vzhlédla. „Nemůžu ti zavolat.“

„Můžeš udělat všechno, co chceš. A ať uděláš cokoli, pořád budu Je to pro tebe stejně těžký“ Ohlédl se na kostel a myslel na den, který je sem přivedl. Potom se se slzami v očích podíval na ni a ona přikývla.

„Ano, je to pro mě stejně těžký. Nelepší se to.“ A věděla, že to nikdy nebude lepší. Musela s tím žít, jako s ustavičnou bolestí. Znovu se na něj podívala. „Je mi to moc líto“

Chtěla mu to říct tolik let a nyní to konečně udělala, ale nic se tím nezměnilo.

Zavrtěl hlavou, přitiskl si ji pevně k hrudi a po chvíli ji pustil. Naposledy se na ni podíval a odešel po Páté avenui, aniž se s ní rozloučil. Nebyl toho schopen. Dlouho za ním hleděla a potom nasedla do Malcolmova vozu. Při jízdě domů myslela na Charlese, na ztracený život, který už nikdy nenajde, a na Andrého.

2.

Cestou domů jel řidič na sever po Páté avenui, ale Marielle tam Charlese neviděla. Nakonec zatočili na východ do Čtyřiašedesáté ulice, k domu, ve kterém žila s Malcolmem už šest let.

Stál mezi Madison Avenue a Pátou a hned za rohem měli

Central Park. Byl to krásný dům, jenže jí nikdy nepatřil. Hned od začátku se tam cítila nesvá. Vzbuzoval úctu a staral se o něj početný personál. Předtím patřil Malcolmovým rodičům. Zachovával jej téměř jako jejich památník. Všude byly cenné sbírky, ke kterým zřídka přidal něco ze svých cest nebo od muzejních kurátorů. Někdy se tam Marielle cítila také jako cenný předmět, něco, co je pouze vystavené na odiv, ale nikdo si s tím nehraje. Panenka na polici, kterou každý obdivuje, ale nikdo ji nevezme do ruky. Služebnictvo se k ní chovalo většinou zdvořile, ale vždy jí dávali najevo, že nepracují pro ni, ale pro jejího manžela. Mnozí z nich byli v domě zaměstnaní mnoho let. Marielle však měla dojem, že ani po šesti letech je příliš nezná. Malcolm ji neustále nabádal, aby si od nich udržovala odstup, což dodržovala a oni také. Neprojevovali jí žádnou srdečnost. A od začátku jí Malcolm nedovolil provést jakékoli změny. Byl to stále jeho domov, všechno se dělalo po jeho, a pokud se její příkazy náhodou lišily, sloužící je zdvořile ignorovali a nikdo se o tom nezmínil. Malcolm najal personál sám a většina zaměstnanců byli Irové, Angličané nebo Němci. Měl velkou slabost pro všechno, co bylo německé. V mládí studoval na Heidelbergské univerzitě a německy hovořil dokonale.

Marielle někdy napadlo, jestli není důvodem přehlíživého postoje služebnictva, byť zakrývaného,

skutečnost, že pro Malcolma pracovala. Když se v roce 1932 vrátila z Evropy, bylo téměř nemožné najít práci. V té době vládla ekonomická krize, dokonce i muži s univerzitním vzděláním byli nezaměstnaní, a ona neměla absolutně žádnou kvalifikaci. Nikdy předtím nepracovala a rodiče jí nic nenechali. Otec všechno ztratil při krachu v roce 1929, což ho v podstatě zabilo. Byl příliš starý, aby přežil ten stres, aby začal znovu. Nakonec ho zradilo srdce, ale již předtím ho opustila vůle žít. Když za půl roku zemřela i jeho žena, zůstalo po nich jen pár set dolarů. Marielle byla tenkrát ještě v Evropě a Charles zařídil prodej jejich domu, aby mohly být zaplaceny dluhy. Byla příliš nemocná, aby se o to postarala sama. Když se nakonec vrátila do New Yorku, neměla moc peněz ani žádný domov. Ubytovala se v hotelu na

East Side a hned první týden po příjezdu si začala shánět práci.

Od Charlese si půjčila dva tisíce dolarů. Víc mu nedovolila jí dát. Zůstala úplně sama. A Malcolm ji v mnoha směrech zachránil. Stále mu za to byla vděčná a věděla, že vždy bude.

Objevila se v jeho kanceláři jednoho větrného únorového dne a obličej, který se na ni zpoza stolu usmál, jí připadal jako sluneční paprsek. Šla za ním, protože věděla, že patřil k otcovým přátelům, a doufala, že by mohl vědět o práci pro ni nebo o někom, kdo by potřeboval společnici hovořící francouzsky.

Kromě malování to bylo všechno, co uměla, ale na kreslení už několik let ani nesáhla. Neovládala žádné sekretářské práce, ale přesto ji po hodinovém rozhovoru přijal, a než si našla bydlení, dokonce jí platil hotel. Snažila se mu to později splatit, ale on o tom nechtěl ani slyšet. Věděl, že prožívá těžké období, a rád jí vypomohl.

Učila se rychle a pracovala jako asistentka jeho sekretářky,

Angličanky, které se Marielle očividně nezamlouvala. Chovala se k ní však slušně. Nikoho nepřekvapilo, když ji Malcolm začal zvát nejdřív na obědy a poté na romantické večeře.

Nakonec ji začal s sebou brát na důležité společenské události, přičemž jí vždy diskrétně navrhl, aby si pro tu příležitost koupila nové šaty v obchodě, kde ho znali. Zprvu jí to bylo nepříjemné. Nechtěla ho využívat a sama se kvůli němu nechtěla octnout v trapné situaci. Ale byl vždy tak milý, inteligentní, zábavný a chápavý. Nikdy se jí nevyptával na minulý život, proč žila šest let v Evropě nebo proč se nakonec vrátila.

Jejich konverzace se týkala výhradně přítomnosti. Nečekala, že se s ním bude cítit tak příjemně. Byl neobyčejně zdvořilý a laskavý. Její počáteční odmítavost brzy zmizela a nejvíc ji překvapilo, že jí nikdy nedělal nemístné návrhy. Zdálo se, že má prostě rád její společnost, že mu dělá dobře, když ho lidé vidí s krásnou mladou ženou v drahých šatech, které za ni platil. Tenkrát byla strašně ostýchavá a někdy se ještě cítila trochu roztřesená. Ale on si toho zřejmě nikdy nevšiml, a když byla s ním, její sebedůvěra a síla vždy vzrostly. Nepodobala se sice osobě, kterou byla dřív, ale aspoň dokázala žít sama se sebou.

V Malcolmově společnosti se jí nikdo na nic neptal. Lidé se samozřejmě zajímali, kdo je, ale kromě jejího jména nechtěli vědět, kde byla nebo proč se pořád tváří tak vážně. Dělalo na ně dojem, s kým přišla a jak vypadala, a někdy jí to dokonce připadalo zábavné. S Malcolmem se cítila bezpečná, chráněná přede vším, a to bylo přesně to, co jí nabídl, když ji na Den díkůvzdání požádal, aby se za něj provdala. Slíbil, že ji bude chránit a starat se o ni do konce svého života, což nemělo být tak dlouho, jak bude žít ona, protože byl o mnoho starší.

Nepokoušel se předstírat, že ji miluje, a přesto cítila, že v jistém směru ji miloval, protože byl vždy tak ohleduplný, laskavý a slušný. Ve skutečnosti od něj nic víc nechtěla. Nemohla příliš riskovat, a kdyby to nevyšlo nebo se něco stalo, nesnesla by znovu tu bolest. I myšlenky na Charlese byly stále velice bolestné a o tom ostatním dosud nedokázala mluvit, ani s Malcolmem. Pokusila se být k němu upřímná a říci mu, že v minulosti se udály věci, které jí způsobily velké trápení, ale on to nechtěl slyšet.

„Každý máme svou minulost, má milá,“ usmál se na ni něžně při večeři v hotelu Plaza. „Ale předpokládám, že tvoje je ve čtyřiadvaceti přece jen povzbudivější.“ Byl k ní tak tolerantní, tak

chápavý. Mohla k němu přijít se svou minulostí, se svou bolestí a ranami, a najít u něj útěchu a ochranu. A právě to od něj žádala. Ne jeho dům, šperky či peníze. Byl předtím dvakrát ženatý a od těch, kteří si příliš pustili pusu na špacír, se dozvěděla o jeho legendární štědrosti. Avšak ona od něj chtěla jen přístav v bouři, místo, kde by se mohla schovat po zbytek života. A to jí slíbil. Snadno vycítil, jak je vyděšená, ačkoli netušil, kolik vytrpěla. Jediné, co od ní požadoval, byla ochota porodit mu děti. S žádnou z předchozích manželek děti neměl a v devětačtyřiceti si velmi přál dědice majetku Pattersonových. Většinu peněz vydělal v ocelářství. Předchozí generace nebyly tak vznešené, ale v době, kdy se Malcolm narodil, bylo jméno Patterson již velice uznávané. A během svého života

Malcolm tento respekt ještě zvýšil.

Zpočátku Marielle jeho nabídka k sňatku ohromila a na okamžik si dokonce myslela, že žertuje. Sice si spolu mnohokrát vyšli a byl k ní nevýslovně štědrý, ale do té doby ji ani nepolíbil.

„Já nevím, co říct, myslíš to vážně?“ Chladně se usmál a vzal ji za ruku, pobavený jejím úžasem. Pořád vypadala spíš jako dítě. Jemně zvedl její ruku ke rtům a políbil jí prsty.

„Samozřejmě to myslím vážně, Marielle.“ Jejich oči se setkaly a Marielle připadal spíš jako otec. Ale právě to na něm měla ráda, a víc než to, zoufale to potřebovala. V té době byla zpátky ve Státech skoro rok a kromě Malcolma nikoho neměla. „Chci, aby ses stala mou ženou. Dobře se o tebe postarám, má milá, to ti slibuju. A jestli budeme mít štěstí a narodí se nám dítě, budu ti vděčný do konce života.“ Znělo to jako trochu zvláštní nabídka, v určitém smyslu spíš jako obchodní úmluva než manželství. On od ní chtěl děti a ona chtěla a potřebovala jeho ochranu. Neřekl jí, že ji miluje, ani se na ni nedíval zbožňujícím pohledem a ona do něj také nebyla bláznivě zamilovaná. Bylo to úplně jiné než vztah s Charlesem, ale přesně to si přála. Pouze myšlenka, že by měla mít děti, ji lekala. Nebyla si jistá, že chce znovu podstoupit takové riziko, ale neodvážila se mu to vysvětlovat. „A když nebudeme mít děti?“ Pátravě se mu zahleděla do očí se znepokojeným výrazem a Malcolma napadlo, jestli před ním něco netají. Myslel si, že o ní ví všechno.

„Tak budeme přátelé.“ Vypadal přitom klidně, a to ji upokojilo, ale přesto pořád nechápala, proč chce ji, když tolik jiných žen by se po něm utlouklo. Navíc ji skoro neznal.

„Ale proč já? Je tolik tolik jiných, vhodnějších“

Začervenala se. Neměla žádné peníze ani společenské postavení. Její rodiče byli jistě dost vážení, ale nepatřili do jeho vrstvy a nenechali jí ani cent. Právě to všechno ho však k ní přitahovalo. Byla to dívka bez jakýchkoli pout, rodiny či závazků. Byla v jistém smyslu „jeho“, anebo bude, až se za něj provdá. To se mu líbilo. Malcolm Patterson byl muž posedlý vlastnictvím - vlastnictvím svých domů, aut, obrazů, sbírkou

Fabergé, svých „věcí“. Marielle byla něco navíc, co bude vlastnit, a to něco velmi důležité, pokud mu dá děti. Kromě toho to byla velmi tichá, nenáročná dívka, což mu také vyhovovalo.

Věřil, že z ní bude důstojná, atraktivní manželka a s trochou štěstí jednou i velmi dobrá matka. „Snad bych měl říct, že tě miluju,“ řekl jemně, oba však věděli, že to není pravda. „Mám ale dojem, že to pro nás není tak důležité.“ Znal ji dobře, lépe, než si myslela. „Možná to není vůbec důležité. Třeba to takhle bude lepší a láska přijde časem, ne?“ Přikývla, stále ještě ohromená jeho návrhem. Vyčkávavě ji pozoroval, jako by věděl, co by měla říct, a jen čekal, až to vysloví. „Máš pro mě odpověď?“

Zaváhala, ale jen na okamžik. „Já“ Znepokojeně na něj pohlédla. „Seš si jistý?“ Dělala si starosti víc kvůli němu než kvůli sobě. Což když ho zklame? Co když, co když se zase zhroutí? Uplynulý rok nebyl snadný. Dva týdny po jejím příjezdu unesli dítě Lindberghových, a ta hrůza ji fascinovala. Když se v květnu svět dozvěděl, že dítě je mrtvé, cítila pro ně v srdci bolest, na kterou nikdy nezapomene. Několik dnů musela zůstat v posteli a předstírala, že má chřipku. Ve skutečnosti nebyla schopná fungovat. Nakonec v návalu paniky zatelefonovala do Švýcarska svému lékaři, který ji uklidnil.

Ale co když se to stane znovu? Co když se Malcolm dozví?

„Nevím, jestli je to vůči tobě fér.“ Sklopila oči a na řasách se jí zatřpytily slzy. Znenadání ji chtěl sevřít v náruči a milovat se s ní. Bylo to poprvé, co v něm vzbudila vášeň, a na chvíli si kladl otázku, zdali ji časem skutečně začne milovat.

„Miláčku, prosím tě, vezmi si mě Udělám pro tebe všechno“ Nevěděl, co jiného říct, ale ona vzhlédla se smutným úsměvem a zavrtěla hlavou.

„Tohle nemusíš dělat. Stačí, když na mě budeš hodný, a to jsi vždycky byl. Až moc hodný. Nezasloužím si to.“

„To je nesmysl. Zasloužíš si víc, než ti můžu dát. Zasloužíš si hezkého mladého manžela, který by tě miloval k zbláznění a každý večer s tebou chodil tancovat. Ne starýho chlapa, kterýho budeš muset vozit na vozíku, až ti bude čtyřicet.“

Při té představě se zasmála, protože bylo těžké představit si

Malcolma nemohoucího. Byl tak vitální a mladistvý, plný života, a navzdory hřívě bílých vlasů vypadal o deset let mladší.

Bílé vlasy mu jen dodávaly důležitosti. „Tak, teď když jsem ti nastínil tvou budoucnost, přijmeš mou nabídku?“ Jejich oči se setkaly a Marielle téměř neznatelně kývla. Na okamžik se jí zatajil dech. Malcolm ji vzal do náruče a přitiskl ji k sobě. Při pohledu na něj se jí oči naplnily slzami. Chtěla k němu být stejně dobrá, jako byl on k ní, chtěla mu slíbit cokoli a přísahala si, že ho nikdy nezklame. Svatba byla malá a diskrétní. Na Nový rok je v Malcolmově domě oddal soudce, který byl jeho blízkým přítelem. Obřadu se zúčastnila pouze asi desítka přátel. Marielle neznala nikoho, koho by pozvala, kromě žen, se kterými se seznámila v Malcolmově kanceláři. Ale ty ji nyní neměly příliš v lásce, protože jim vzala před nosem, po čem toužily, i když chtěly Malcolma ze zcela jiných důvodů. Lákaly je jeho peníze, kdežto Marielle chtěla jen jeho ochranu.

Oblékla si béžový saténový kostým, který jí koupil u Mainbochera, a k tomu kloubouk stejné barvy od Sally Victor.

Nikdy nevypadala kouzelněji než v ten den. Rusé vlasy měla svázané do elegantního uzlu a v tmavomodrých očích se jí zračilo dojetí. Když je soudce prohlásil za manžele, plakala a celý den stála blízko Malcolma, jako by se bála, že jinak by mezi ně mohl vstoupit nějaký zlý duch. Líbánky strávili na soukromém ostrově v Karibském moři blízko Antiguy. Patřil Malcolmově příteli, který tam měl nádherný dům, jachtu a armádu diskrétních, dobře vycvičených britských sloužících. Všechno bylo dokonalé a Marielle zjistila, že její náklonnost k Malcolmovi se rychle prohlubuje. Jeho ohleduplné, jemné jednání ji dojímalo víc, než mu byla schopná říci. A k jejich fyzickému soužití přistupoval s moudrostí, laskavostí a velkou opatrností. Toužil sice po dítěti, ale ne tolik, aby na ni spěchal či naléhal, takže většinu líbánek strávil tím, že objevoval, co jí působí potěšení. Byl to zkušený muž a Marielle těšilo s ním být v posteli, ačkoli nebylo pochyb o tom, že ve vztahu mezi nimi něco chybí. Ale bylo jim spolu dobře, a když se za tři týdny vrátili do New Yorku, byli z nich dobří přátelé a Marielle vkročila do domu s mnohem větší sebedůvěrou. Doma však na ni znovu dolehla realita jejich společného života v plné síle. Bydleli v jeho domě, stýkali se s jeho přáteli, ve dne v noci je obsluhovalo jeho služebnictvo a ona musela dělat, co chtěl on. Většina sloužících si myslela, že se vdala pro peníze, a chovali se k ní jako k vetřelkyni.

Plamen jejich závisti ještě přiživoval fakt, že pro něj předtím pracovala. Její příkazy byly ignorovány, jejím žádostem se tajně vysmívali, její věci často mizely anebo byly „nešťastnou náhodou“ zničeny. Když se pokusila promluvit si o tom s Malcolmem, její stížnosti ho pouze pobavily, což ji ještě víc vyvedlo z rovnováhy. Radil jí, aby „jeho lidem“ poskytla čas zvyknout si na ni, a ujistil ji, že za čas ji budou mít stejně rádi jako on.

V New Yorku opět trávil spoustu času v kanceláři. Žil si po svém a Marielle se brzy začala cítit velmi osamělá. Stále ho těšilo se s ní ukazovat a vždy byl k ní milý, ale ukázalo se, že jí nedovolí sdílet s ním celý jeho život, a dokonce ani jeho ložnici. Vysvětlil jí, že dlouho do noci čte různé materiály a telefonuje a je pro něj důležité k tomu mít soukromí a nerušit je.

Navrhla mu vyměnit pokoje, aby měl kancelář hned vedle jejich ložnice a mohl tak pracovat v noci,

ale on trval na tom, že nic měnit nechce. A nakonec se také nic nezměnilo.

Po sňatku s Marielle se v Malcolmově životě nezměnilo vůbec nic, pouze spolu častěji chodili do společnosti. Navzdory jeho laskavosti se však nezřídka cítila spíš jako jedna z Malcolmových zaměstnankyň.

Dostávala nyní apanáž, která jí byla diskrétně připsána na účet každý první den v měsíci, a Malcolm ji nabádal, aby si kupovala všechno, co chce. Ale sloužící byli pořád jeho, dům vypadal stejně jako předtím, stýkali se výhradně s jeho přáteli a na služební cesty jezdil nadále bez ní. Vlastně s ním cestovala víc v době, kdy byla pouze asistentkou jeho sekretářky. Mohla se sice za to zlobit na jeho novou sekretářku, ale měla ji docela ráda. Brigitte byla hezká německá dívka z Berlína. Její chování i pověst byly bez poskvrny a k Marielle se chovala s velkou úctou. Měla blonďaté vlasy a rudé nehty, dobré vystupování a byla velmi výkonná. Kromě toho byla k Marielle vždy vlídná, téměř přátelská. Starší sekretářky na ni žárlily, stejně jako předtím žárlily na Marielle, a Marielle ji nejednou litovala, když si všimla zdvižených obočí Brigittiných kolegyň. Kdykoli volala do kanceláře, Brigitte byla vždy velmi zdvořilá a ochotná. A když Mariclle otěhotněla, byla ještě přátelštější a posílala jí drobné dárky pro dítě. Dokonce mu upletla přikrývku a několik kabátků, což Malcolma hluboce dojalo. Jinak si jí stěží všiml, protože mu na mysli ležely jiné věci, jako třeba důležité obchodní záležitosti, jeho manželka a postupem času i syn, kterého si tolik přál.

Marielle čekala, že otěhotní snadno jako předtím, proto ji překvapilo, když se tak nestalo hned v několika prvních měsících manželství. Po půl roce ji Malcolm přemluvil, aby navštívila specialistu v Bostonu. Sám ji tam odvezl a nechal ji celé odpoledne v nemocnici, kde ji prohlédl tým lékařů. Nakonec nenašli žádný problém a doporučili jí i Malcolmovi, aby to dál zkoušeli. Domnívali se, že je to pouze otázka času, a vyrukovali s některými návrhy, které Marielle přivedly do rozpaků, nicméně Malcolm byl víc než ochotný je vyzkoušet. Ani tyto návrhy však nezabraly a po dalším půlroce byli oba značně znepokojení. Tehdy strávila Marielle jedno odpoledne s jiným lékařem. Neměl pro ni žádné vysvětlení a ohleduplně jí sdělil, že některé ženy prostě nemají děti. Nejednou viděl zdravé mladé ženy, které byly naprosto v pořádku, a přesto nemohly otěhotnět.

„Není to ničí chyba, ale někdy si to prostě Bůh nepřeje,“ řekl tiše. Marielle začínala podléhat hysterii každý měsíc, když zjistila, že opět nepřišla do jiného stavu, a toto duševní napětí jí přivodilo časté migrény.

„Už se to předtím stalo,“ odpověděla a téměř se bála se na lékaře podívat. Dosud to Malcolmovi neřekla, zvlášť když nyní nemohla otěhotnět s ním.

„Vy jste už byla těhotná?“ Doktor vypadal zmateně. Už ho to napadlo, když ji prohlížel, ale nebyl si jistý a nezeptal se jí.

V Bostonu se jí několikrát ptali a ona to popřela. Ale tomuto muži víc důvěřovala, že si její tajemství nechá pro sebe. Našla si ho sama a patřil k mála lidem v jejím životě, kteří Malcolmovi nic nedlužili. „Ano,“ přikývla.

„Byla jste na interrupci?“ To ho značně znepokojilo. Podle jeho zkušenosti byly ženy, které podstoupily nelegální potrat v některé z temných uliček, málokdy schopné mít další deti. Dělali to řezníci a tyto ženy měly často štěstí, že zákrok vůbec přežily, natož aby měly ještě děti. „Ne, nebyla.“

„Aha“ Náhle se jeho výraz stal víc účastný. „Přišla jste o ně.“

„Ne,“ odpověděla, ale vzápětí sebou trhla, jako by jí způsobil fyzickou bolest. „Vlastně ano, porodila jsem ho, ale zemřel později“

„To je mi líto.“ Potom mu to celé vyprávěla a dlouho plakala, ale když za dvě hodiny odešla z ordinace, cítila úlevu.

Bylo to, jako by jí někdo sejmul z beder těžké břemeno.

Znovu ji ubezpečil, že si je jistý, že dřív či později otěhotní.

Neexistoval žádný důvod, proč by neměla.

A měl pravdu. Za dva měsíce zjistila s údivem a radostí, že je v jiném stavu. Zrovna si začínala

myslet, že se to nikdy nestane, a dokonce zasmušile uvažovala o tom, zdali by neměla Malcolmovi navrhnout rozvod, když s ním nemůže mít děti. Ale náhle se na ni usmálo štěstí a Malcolm byl bez sebe vděčností a vzrušením. Zasypal ji šperky a dárky, chodil domů k obědu, aby ji zkontroloval, zacházel s ní jako s nejvzácnějším klenotem a snad každou hodinu strávil spřádáním plánů o jejich dítěti. Bylo zřejmé, že od ní chce syna, přesto však byl ochotný těšit se i z dcery. „Jestli to bude děvče, budeme si prostě muset pořídit další,“ prohlásil šťastně a Marielle se zasmála. V té době už si neviděla na špičky nohou a celé týdny se pořádně nevyspala. Vyhlídka na další děti nebyla zrovna lákavá. Na druhé straně jí však těhotenství svědčilo a vzrušení z nového života v ní zdánlivě otupilo bolest minulých let. Často seděla celé hodiny, vnímala pohyby dítěte a čekala na okamžik, kdy ho bude moci držet v náruči. Věděla, že pouze další dítě může vyplnit prázdnotu, kterou cítila celé roky. Musela si neustále opakovat, že tentokrát to nebude

André, že to bude jiné dítě, že André se nikdy nevrátí, ale ať je toto dítě číkoli, přivítá ho z celého srdce a Malcolm také.

Všem v domě nakázal, aby se o ni starali, aby vyhověli každému jejímu rozmaru, aby ji krmili prakticky každou hodinu a dávali pozor, aby neupadla nebo se neunavila, ale jeho zaměstnanci měli z Mariellina těhotenství mnohem menší radost než on. Viděli v tom příležitost k ní být ještě nepříjemnější, zvlášť hospodyně, která v domě sloužila dvacet let, zažila obě Malcolmovy předchozí manželky a Marielle považovala nadále za přechodnou vetřelkyni. Vyhlídka na narození dítěte pro ni představovala větší hrozbu, takže místo aby měla radost, cítila spíš vztek, a nebyla sama. Hospodyně, pokojské, irský řidič Patrick, kterého Marielle neměla ráda od prvního setkání, a dokonce kuchařka a její pomocnice byli otrávení, že musí vyhovět i tomu málu Marielliných přání nebo jí dokonce přinést speciální čaj, když dostala migrénu. Zdálo se, že její bolesti hlavy považují za známku slabosti, a často na to téma dělali hrubé poznámky. Dokonce vychovatelka dítěte, kterou Malcolm najal, se na Marielle dívala jako na podřadnou bytost. Byla to Angličanka, kterou objevil při jedné ze svých zahraničních cest. Obličej měla jako kamennou zeď a srdce z téhož materiálu. Bylo těžké si představit, že by byla schopna poskytnout novorozenci lásku a něhu. Když přijela měsíc před očekávaným porodem, Marielle se zhrozila.

„Vypadá jako vězeňská dozorkyně, Malcolme. Jak jí můžeme dovolit starat se o naše dítě?“ Skutečnou otázkou však pro ni bylo, proč ji vůbec potřebují? O Andrého se starala sama, ale vzpomínka na něj byla příliš bolestná a v žádném případě se o tom nemohla zmínit před Malcolmem. „Dokážu se o dítě postarat sama.“ Ale on se jí jen vysmál a vyčetl jí, že se chová hloupě. Chtěl, aby se naučila nechat se rozmazlovat.

„Až se dítě narodí, budeš vyčerpaná. Budeš muset odpočívat. Slečna Griffinová se k tomu výborně hodí. Má vynikající doporučení a pracovala v nemocnici. Přesně to potřebuješ a ani to nevíš. Víš, s dětmi to není tak snadné, jak si myslíš.“ Věděla určitě, že je to s nimi snadnější, než si myslel on, ale nemohla mu to říct. V osmnácti se starala o své dítě a nepotřebovala pomoc od lidí, jako je slečna Griffinová.

Ta hned zpočátku oznámila, že Marielliny migrény dítěti škodí a jsou pravděpodobně známkou nějaké velmi nebezpečné matčiny slabosti. Jako by chtěla, aby se jich Marielle zbavila tím, že se za ně bude stydět. Byly však tak kruté, že pomohlo, jedině když si lehla v zatemněném pokoji. Vyvolávalo je tisíc věcí. Napětí, obavy, pře s Malcolmem, krutá poznámka služebné, rýma, virus, nedostatek spánku, příliš těžké jídlo, dokonce i sklenice vína. Působily jí muka a vždy se za ně omlouvala, jako kdyby byly skutečně projevem vážné charakterové chyby, jak naznačila slečna Griffinová.

Pouze anglický majordomus Haverford k ní byl vlídný. Nikdy se o ni nezajímal víc, než bylo slušné, ale byl neustále zdvořilý a příjemný, na rozdíl od slečny Griffinové. Ta měla zájem spolčit se s Malcolmem, jenž ji najal, a jako ostatní personál se brzy začala k Marielle chovat jako k vetřelkyni. Jako by byla nepříjemný, avšak nutný prostředek k tomu, aby jim dodala dítě, se kterým bylo třeba se smířit. Nakonec to

Marielle začalo děsit. Chtěla být s lidmi, kteří by ji měli rádi, a toužila po dávných šťastných dnech s Charlesem, ještě než se narodilo jejich dítě. Někdy jen ležela na posteli a plakala a Malcolm byl často otřesený, když ji tak našel.

„Jsi teď prostě přecitlivělá. Zkus si to nebrat tolik k srdci,“ radil jí. Ovšem po rozhovoru se slečnou Griffinovou si také myslel, že Marielle jedná nerozumně. Vypadalo to, že pořád pláče. Dokonce ji rozrušilo, když přišla do kanceláře a uviděla

Brigitte. Připadala si proti ní tak tlustá a ošklivá, že tři dny nechtěla s Malcolmem nikam jít. On s ní měl trpělivost a pokoušel se být chápavý. I jemu bylo jasné, že ke konci těhotenství toho bylo na ni moc. Jako kdyby byla k smrti vyděšená a taktak se držela pohromadě. Dělal vše, co mohl, aby jí to ulehčil. Slečna Griffinová mu vysvětlila, že některé ženy se tolik bojí porodu, že ze strachu z bolesti se málem pominou.

To jenom podporovalo její teorii, že Marielle je slaboch, a navíc zbabělec.

Marielle se snažila prosadit, aby mohla dítě porodit doma, ale Malcolm neústupně trval na tom, aby se dítě narodilo v nemocnici, kde by v případě nějakých potíží bylo k dispozici nejmodernější vybavení. Marielle měla pocit, že doma by měla větší klid, a také se Malcolmovi svěřila, že má obavy z únosu.

V září byl zatčen Bruno Richard Hauptmann za únos Lindberghovic dítěte a ona nedokázala myslet na nic jiného. Malcolm však soudil, že je prostě jen moc nervózní, protože je už v sedmém měsíci těhotenství. Bylo to pro ni těžké období, aniž kdo tušil proč. Pouze její lékař si uvědomil, co prožívá, a kdykoliv k němu šla, snažil se ji uklidnit a ujišťoval ji, že tentokrát bude všechno jiné.

Tu noc, kdy se dítě narodilo, byli doma. Když se ozvaly první bolesti, Marielle si četla ve svém pokoji a Malcolm seděl nad nějakými papíry ve své ložnici. Chvíli počkala a potom mu to šla oznámit. Hned zařídil, aby je Patrick odvezl do nemocnice. Zůstal s ní, dokud mu to doktor dovolil. Byla omámená léky, které jí dali, a než ji odvezli, vykládala Malcolmovi něco o tom, že v Paříži to bylo úplně jiné. Lékař se na něj usmál a oba si vyměnili chápavé pohledy. Byla v říši snů.

„Mělo by to jít snadno,“ sdělil mu doktor tiše, když ji převzaly sestry. „Brzy budu u vás.“ Usmál se a Malcolm se uvelebil v křesle ve velkém soukromém apartmá, které pro ni vyhradili. Byla půlnoc a Theodore Whitman Patterson se narodil ráno ve čtyři hodiny dvacet tři minuty.

Marielle ho uviděla jakoby v mlze, když jí ho lékař podal zabaleného v dece. Měl kulatý růžový obličejíček a překvapeně se na ni díval, jako by čekal někoho jiného. Potom se ozval dlouhý hlasitý křik a všichni na porodním sále se usmívali, zatímco Marielle stékaly po tváři slzy. Myslela si, že ho ztratila, pamatovala si ho tak dobře, stejné kulaté tvářičky, překvapené oči, ale vlasy měl černé, jako Charles, lesklé havraní vlasy Tohle nebyl on, a přece mu byl tak podobný. Třela se tváří o jeho obličejíček a cítila v duši starou bolest a zároveň nával radosti, něhy a naplnění. Vzali jí ho, aby ho umyli a ukázali otci. Marielle si zdřímla a lékaři mezitím dokončili vše nezbytné. Když ji přivezli zpátky do pokoje, bylo už ráno. Malcolm usnul, zatímco čekal na její návrat. Ve stříbrném kbelíku u její postele se chladilo šampaňské. Vzbudil se v okamžiku, kdy zřízenec vstoupil do pokoje. Marielle byla bdělejší, než když ho viděla naposledy. Bdělejší a bolavější a šťastnější, než kdy byla za posledních několik let, a pyšná Konečně naplnila

Malcolmovy sny a jejich dohodu.

„Viděls ho?“ zeptala se, když se Malcolm sklonil a políbil ji na tvář. Oči měla unavené, ale spokojené.

„Viděl.“ Malcolmovy oči se zalily slzami. „Je tak nádherný a vypadá zrovna jako ty.“

„Ne, nevypadá.“ Zavrtěla hlavou a honem spolkla, co chtěla říct - že vypadá jako André. „Je moc roztomilý Kde je?“

Podívala se na sestru a najednou se jí zmocnila hrůza Co když zmizel? Co když se mu něco stalo, někdo ho odnesl?

„Za chvilku ti ho přinesou. Spí.“

„Chci ho mít tady, ve svým pokoji.“ Podívala se nervózně na

Malcolma a on ji vzal za ruku.

„Je v pořádku.“

„Já vím, ale chci ho vidět“ Nikdy z něj nespustí oči, nikdy ho nenechá samotného, nedopustí, aby se to stalo znovu, nikdy Vyděšeně se rozhlížela po pokoji, jako by ho hledala, a na chvíli si myslela, že dostane migrénu. Ale ten okamžik pominul a Malcolm jí nalil sklenici šampaňského. Pouze předstírala, že ho pije, protože po všem, co prodělala, a po lécích, které jí dali, neměla na nic chuť.

Potom jí přinesli chlapečka. Tiskla ho k sobě, zatímco on klidně spal. Když se probudil, rozepnula si košili a nakojila ho.

Všechno bylo tak přirozené, jako by se nikdy nic nestalo, žádný žal, žádná ztráta, žádná tragédie, nic Vnímala jen věčnost mateřství a topila se v lásce k děťátku, jež držela v náručí.

Malcolm fascinovaně pozoroval kojení a potom syna choval a mlčky se na něj díval zbožňujícím pohledem. Později šel domů a pokojně spal ve své ložnici s vědomím, že jeho život je naplněn a že je téměř dokonalý. A navzdory pochybnostem, které se ho někdy zmocnily během uplynulých dvou let, byl nyní rád, že se s Marielle oženil. Dítě mu všechno vynahradilo.

Těžké dubové dveře se otevřely a Marielle tiše vstoupila do domu. Po setkání s Charlesem, po tolika letech, byla vážná a zamyšlená. Šokovalo ji to, ale také dojalo.

„Dobré odpoledne, madam.“ Majordomus jí odebral kabát a jedna se služebných stála opodál, připravená pomoci. Při pohledu na ně Marielle vzdychla. Bylo to těžké odpoledne, těžký den. Když si stáhla rukavice a položila je vedle černé semišové kabelky, ještě cítila v kostech chlad kostela. „Dobré odpoledne, Haverforde,“ pozdravila starého majordoma. „Je pan Patterson doma?“ „Myslím, že ne.“

Kývla a šla po schodech nahoru, nerozhodná, zdali má jít do svého pokoje, nebo do druhého patra. Často, když ho chtěla navštívit, se nakonec rozhodla neudělat to. Ke svému překvapení chovala ze začátku k Malcolmovu dítěti smíšené pocity.

Cítila k němu vášeň a lásku, jakou vůbec nečekala. Bylo to silnější než poprvé, víc, než čeho byla schopná v osmnácti, víc, než si kdy myslela, že by mohla milovat jinou lidskou bytost. A přesto si navenek od něj držela odstup a lásku k němu přede všemi tajila. Bylo příliš nebezpečné podlehnout tak silné emoci. Věděla, že kdyby se něco stalo, tentokrát by ji to zabilo. Takže se nutila držet se zpátky nebo se dokonce snažila vypadat lhostejně. Ale někdy nastaly chvíle, kdy tuto pózu nedokázala udržet, kdy s ním musela být, chvíle, kdy se v noci bosa vykradla nahoru a pozorovala ho ve spánku. Byl krásnější než všechny děti, které kdy viděla, přítulnější, baculatější, roztomilejší, dokonalejší, byl odměnou za všechnu její bolest, dar od Boha za všechno, co ztratila. Byl vším, pro co žila.

Malcolm ho samozřejmě také zbožňoval, zvláště jeho chytrou hlavičku a mírnou povahu. Nesdílel Mariellin strach a úzkost o Teddyho bezpečnost. Byl pro něj jen milé, šťastné dítě, které všem dělalo radost.

Za čas Malcolm zatoužil po dalších dětech a během prvního roku po Teddyho narození se pokoušel přivést Marielle znovu do jiného stavu. Ale jejich úsilí bylo marné a díky Teddymu nebyl už Malcolm tak žhavý dosáhnout úspěchu. Zanechal tedy veškerých snah a opět spali každý diskrétně ve svém pokoji. Zdálo se, že jí to nevadí. Oba byli spokojeni se životem, jaký vedli. Ve třiceti měla Marielle dítě, které zbožňovala, a hodného manžela. To bylo víc, než měla většina žen.

A Malcolm získal dědice, po kterém toužil. Oběma to stačilo.

A Marielle se zdála být v mnoha směrech klidnější, kromě otázky Teddyho bezpečnosti. V tom se chovala jako lvice chránící svá mláďata. Únosce dítěte Lindberghových byl už před dvěma lety popraven, ale ona se stále chovala, jako by na každém rohu číhal potenciální únosce.

Malcolm jí byl vděčný, výborně se starala o jeho dítě, byla dobrá matka, dobrá manželka. Dala mu dokonalé, krásné, chytré, blonďaté dítě jeho snů. Nic víc si nikdy nepřál.

Marielle zvolna vystupovala po schodech a váhala, jestli má pokračovat. Neměla zrovna náladu utkat se se slečnou Griffinovou a nechtěla tím Teddyho zneklidnit. Ale najednou uslyšela jeho smích a usmála se. Už ho viděla ráno a snažila se styk s ním omezit. Musela to dělat, jinak by se z toho stala stravující vášeň. Byla to hra, kterou neustále hrála sama se sebou. Nikdy si nedopřála dost, nikdy s ním nebyla tak často, jak by si přála, protože věděla, že kdyby to udělala a něco se mu stalo, zešílela by. Ve skutečnosti však bylo její dítě již natolik vetkáno do každého vlákna její duše, že nebylo možné se od něj odtrhnout. Pokud však omezovala čas strávený s ním, mohla si myslet, že si udržuje určitý odstup a volnost. Naneštěstí bylo výsledkem to, že zbytek času strávil Teddy v péči nezdolné slečny Griffinové. Malcolm trval na tom, aby u nich zůstala, a po čtyřech letech ji Marielle pořád neměla ráda. A slečna

Griffinová se k ní nadále chovala jako k méněcenné bytosti.

Její migrény, slabé nervy, strach z únosců, chabě skrývaná, leč evidentně nezdravá vášeň k dítěti střídající se s obdobími nuceného odstupu, to vše byla pro slečnu Griffinovou symptomatologie ubohého, bezcenného člověka a tento názor se neostýchala sdílet s kýmkoli, kdo byl ochoten ji poslouchat, kdykoli šla do kuchyně. Byl to Malcolm, koho vychovatelka zbožňovala, koho si vážila a o kom tajně snila. Byl starší než ona o pouhé čtyři roky, a kdyby k ní byl osud příznivější, stála by na Mariellině místě ona, a ne ten patetický, nervózní slaboch, jak jí někdy říkala. Marielle pořád ještě mluvila o Lindberghovic dítěti, jak traumatické to bylo a kde zrovna byla, když se o tom dozvěděla. Přirozeně to byla nepříjemná záležitost, ale stalo se to už před šesti roky a Lindberghovům se od té doby narodili dva synové.

Marielle dlouho stála na chodbě, naslouchala zvukům z dětského pokoje a usmívala se. Jakoby tažena neznámou silou, pomalu vystoupila po mramorových schodech do druhého patra a klapot jejích elegantních semišových bot se rozléhal po dlouhé chodbě. Dveře do pokoje byly zavřené, a když k nim došla, slyšela ho hihňat se. Věděla, že by měla zaklepat. Slečna

Griffinová bude šokovaná, ale Marielle měla ráda překvapení.

Zvolna stiskla mosaznou kliku a pomalu otevřela. Malé dítě se zlatými vlnitými vlasy a velkýma modrýma očima se otočilo a při pohledu na ni se jeho obličej rozzářil úsměvem.

„Mami!“ Rozběhl se k ní a vrhl se jí do náruče. S úsměvem ho zvedla a on se jí otíral o krk a vdechoval její parfém. „Voníš tak hezky.“ Vždy si všímal toho, jak voněla a jak vypadala, a jí dělalo moc dobře, když si myslel, že jí to sluší. Ostatní ženy kolem něj byly tak obyčejné, kromě Brigitte, otcovy sekretářky, která ho někdy přišla navštívit a přinesla mu německé pohádky a německé sladkosti. Tvrdila, že v Německu je všechno lepší, ale slečna Griffinová s tím nesouhlasila. Říkala, že všechno je lepší v Anglii.

„Jak se dneska máš, můj krásný princi?“ Políbila ho na tvář a postavila ho, zatímco vychovatelka si ji nesouhlasně měřila.

„Máme se dobře, děkujeme, paní Pattersonová. Zrovna jsme si chtěli vypít čaj, než jste nás vyrušila.“ Marielle si myslela, že by Teddy neměl tak často pít čaj, ale slečna Griffinová to považovala za posvátný obřad a Malcolm jí už před dávnou dobou její odpolední čajové dýchánky schválil. Jako obvykle nebral Mariellin názor v potaz, když tvrdila, že mléko a sušenky by pro Teddyho byly zdravější, a navíc že je má radši.

„Dobré odpoledne, chůvo.“ Marielle se na ni nejistě usmála.

Nikdy nevěděla, jak bude přijata, a proto se ve vychovatelčině blízkosti cítila nepříjemně. Celou dobu se to Malcolmovi marně snažila vysvětlit. Někdy měla dojem, že slečna Griffinová u nich zůstane napořád. A bylo příliš brzy tvrdit, že ji

Teddy nepotřebuje, když mu byly teprve čtyři.

Služebná jim všem nalila čaj. Byla to nepříjemná irská dívka, která Marielle nikdy neseděla, ale najala ji hospodyně a slečna Griffinová ji zbožňovala. Hodně se kamarádila s řidičem a jmenovala se Edith. Barvila si vlasy na červeno a dělala jiné nepříhodné věci, ale o prádlo Teddyho a slečny Griffinové se starala dokonale. A značně se zajímala o Mariellin šatník.

„A cos dneska dělal?“ vyptávala se Marielle spiklenecky u čaje. Teddy jí odpověděl s vážným výrazem.

„Hrál jsem si s Alexandrem Wilsonem. Má vlak,“ oznámil neobyčejně důležitě a začal vysvětlovat, jak vláček funguje, jak tam byly malé mosty a vesnice a železniční stanice a jak by si přál takový dostat k narozeninám. Měl narozeniny před dvěma týdny. Prosinec byl pro ni divný měsíc. Přinášel tolik radosti a tolik smutku.

„Třeba ti přinese vlak Ježíšek.“ Věděla totiž, že Malcolm ho koupil a že v suterénu už několik týdnů upravovalo pár mužů zvláštní místnost pro vláček s horami, kopci a jezery a přesně takovými vesnicemi, jaké Teddy viděl u Wilsonových.

„To doufám.“ Chvíli vypadal zamyšleně a potom se na ni znovu usmál a neznatelně se k ní přisunul. Rád byl u ní blízko, vdechoval její parfém, hladil ji po hedvábných vlasech a nechával se od ní líbat. Působila na něj zvláštním kouzlem a miloval ji nade vše, dokonce víc než vláčky „Dělalas dneska něco hezkýho?“ Vždy se ptal, jako by mu na tom opravdu záleželo, stejně jako se vyptával Malcolma a Brigitte, jak se jim vede v práci. U Malcolma to vždy vyvolalo úsměv.

A vždycky říkal Brigitte, že je moc krásná, skoro tak krásná jako maminka, což dívku z Berlína velmi těšilo. Považovala ho za roztomilé dítě a Marielle jí dovolila s ním jít párkrát do zoo a jednou na Empire State Building, což byla pro Teddyho nejúžasnější věc, jakou kdy zažil. Když se ten den vrátil domů, byl tak nadšený, že dokonce řekl Brigitte, že ji miluje.

„Byla jsem dneska v kostele,“ odpověděla Marielle tiše, zatímco slečna Griffinová ji pozorovala. Teddy se zatvářil překvapeně, protože obvykle chodil do kostela s ní.

„Dneska je neděle?“

„Není,“ usmála se a napadlo ji, jestli mu to někdy poví.

Možná, až bude dospělý. Věřila, že z něj vyroste muž, kterému se bude moci svěřit. „Ale i tak jsem tam šla.“

„Bylo to hezký?“ Přikývla. Bylo to „hezké“ a smutné a po tolika letech tam potkala Charlese. Neměla odvahu mu říct o Teddym. Zdálo se to být nespravedlivé. On bojoval ve válce ve Španělsku, riskoval život a možná dokonce doufal, že zemře, jako kdysi doufala ona. Ale nyní měla toto nádherné dítě, tento paprsek naděje a sluneční záře, který naplňoval dny jejího života. Nedokázala říct Charlesovi, že má další dítě.

Pověděla mu jenom o Malcolmovi. A předem věděla, že mu nezavolá. Nemůže, nebylo by to správné, patřil do jiného života.

„Šla jsem do katedrály svatého Patrika. Víš, do toho velikánskýho kostela. Byli jsme tam loni na Velikonoce.“

Kývl jako malý moudrý muž. „Pamatuju si to. Mohli bysme tam jít znovu?“ Rád pozoroval bruslaře naproti v Rockefellerově středisku.

Zůstala s ním dlouho, povídala si s ním, chovala ho, četla mu pohádku, dokud slečna Griffinová neoznámila, že je čas na koupel. Teddy se tázavě podíval na matku.

„Nemůžeš se mnou zůstat? Prosím“ Přála si to víc než cokoli jiného, ale věděla, že kdyby porušila řád zavedený slečnou Griffinovou, bylo by to považováno za nepřístojné chování, jež by jí vychovatelka hned tak neodpustila.

„Mohla bych ho vykoupat sama,“ nabídla váhavě, ač dobře věděla, jaká reakce bude následovat. Slečna Griffinová nesnášela, když Marielle zasahovala do jejích povinností.

„To není třeba, děkuju, paní Pattersonóvá.“ Rázně vstala.

„Dej matce pusu na dobrou noc, prosím, Theodore, a řekni jí, že se uvidíte ráno.“ Byla to narážka. Marielle ji pochopila.

„Ale já ji nechci vidět ráno. Chci ji vidět teď“

A já tě chci taky vidět teď, chtěla mu říct Chci tě vykoupat a udělat ti večeři, vzít tě k sobě do postele a držet tě, dokud neusneš, a líbat tě ve spánku na tvoje očička a tvářičky a nosánek. Ale takové věci jí nedovolili. Mohla ho navštívit v dětském pokoji, vypít s ním čaj a rozloučit se s ním -

dlouho před tím, než šel spát.

„Zítra půjdeme do parku, miláčku. Možná k jezírku.“

„Zítra odpoledne pořádají oslavu narozenin u Oldenfieldových, paní Pattersonová.“ Marielle jim zjevně zasahovala do důležitějších společenských akcí.

„Tak ho tam vezmu dopoledne.“ Vrhla na slečnu Griffinovou vzdorný pohled, ale nebylo jí to nic platné. Starší žena vždy vyhrála. Měla Malcolmovu podporu, a věděla to. Marielle se v její přítomnosti pokaždé cítila tak bezmocná, jako by ani neexistovala. „Půjdeme zítra ráno.“ Povzbudivě se na

Teddyho podívala, ale tomu stejně po buclatých tvářích tekly slzy. Zítřek byl příliš daleko, pro oba, a on to věděl.

„Nemůžeš tu zůstat?“ Smutně zavrtěla hlavou a na chvilku ho k sobě přitiskla. Potom vstala, a když ho slečna plačícího odváděla do koupelny, snažila se vypadat nezúčastněně. Na odchodu za sebou tiše zavřela dveře. Vždycky když ho opouštěla, měla pocit, že je vůči němu krutá. Vychovávali ho cizí lidé, kteří nebyli ani přátelé, a ona se neodvážila jim odporovat. Byla do tohoto domu přivedena, aby porodila dítě, a nyní se zdálo, že její pobyt zde už nemá žádný účel. Bylo těžké žít s tím vědomím, cítit se zbytečná a nevítaná. A přesto byla za život s Malcolmem vděčná. Měla tu své dítě, bylo pro ni tím jediným a vším, co měla.

Převlékla se do dlouhého růžového saténového županu a dlouho se prohlížela v zrcadle. Čas k ní byl celkem vlídný.

Navzdory dvěma dětem měla postavu stále stejnou, jen v obličeji vypadala starší. Měla teď ostřejší a moudřejší výraz. Oči však prozrazovaly, že prožila několik životů. Seděla před zrcadlem a přemýšlela o Charlesovi, který byl od ní vzdálený jen několik bloků. Na okamžik ztratila soudnost a chtěla mu zatelefonovat, ale vzápětí si uvědomila, že to nemůže udělat.

Kromě obvinění, omluv a lítosti mu neměla co říct. Na jejich otázky neexistovaly odpovědi a oba věděli, že nikdy existovat nebudou.

Malcolm po chvíli přišel a sdělil jí, že má na večer sjednanou obchodní večeři. Přihodilo se to nečekaně, omlouval se, políbil ji na temeno hlavy a spěšně zmizel ve svém pokoji. Ten večer si nechala donést jídlo do ložnice a pokoušela se číst, ale stále dokola četla tutéž stránku knihy a stejně nevnímala obsah, ať se snažila sebevíc. Její mysl byla jinde.

Celý večer ji pronásledovaly vzpomínky na Charlese, na

Charlese v Paříži, kdy byl tak odvážný, tak nespoutaný, tak mladý Benátky, Řím, jejich líbánky Viděla ho, jak se směje a škádlí ji, jak plave v jezeře, běží přes pole

Měla před očima chvíli, kdy se viděli naposled, tehdy ve

Švýcarsku, a nakonec tady Nevydržela to a rozplakala se, protože ty vzpomínky už nemohla unést. Pozdě v noci, když dům ztichl, se po špičkách vykradla nahoru a pozorovala spící dítě. Klekla si vedle jeho postýlky a políbila ho na sametové čelo. Potom opět po špičkách sešla do ložnice, kde spala sama.

Toužila zavolat Charlesovi, ale věděla, že si to Malcolm nezaslouží. Tolik toho pro ni udělal. Nemohla Charlesovi zavolat, za žádnou cenu Nehledě na to, co k němu stále cítila a co jí toho dne řekl, věděla, že dny s Charlesem Delauneyem jsou minulostí.

3.

Příští ráno se Marielle výjimečně objevila v jídelně. Obvykle si nechávala snídani donést na podnose do pokoje, ale tentokrát se vzbudila časně. Malcolm právě dojídal vejce a dopíjel kávu a přitom četl ranní noviny. Mussolini v Itálii požadoval, aby mu Francie postoupila Korsiku a Tunisko. „Dobré ráno, drahá.“ Vždy byl dvorný a milý, vždy vypadal potěšený, že ji vidí, jako by byla okouzlující host, kterého nečekal tak časně. „Spala jsi dobře?“

„Moc ne,“ odpověděla upřímně, což bylo neobvyklé. Bylo by snazší říct, co se od ní očekávalo -

dobře, děkuju, výborně nebo báječně. Nechtěla však lhát, protože ji celou noc pronásledovaly noční můry.

„Zase tě bolela hlava?“ Položil noviny, aby si ji prohlédl, ale vypadala dobře. Dokonce lépe než obvykle, usoudil.

„Ne, jen jsem nemohla spát. Asi jsem po večeři vypila moc kávy.“

„Měla bys pít víno nebo šampaňské,“ usmál se. „To by tě uspalo.“

Oplatila mu úsměv. „Budeš dnes večer doma?“

„Myslím, že ano. Strávíme klidný večer u krbu.“ Před Vánocemi bylo vše tak horečné. Minulý týden si večer vyšli pět dní za sebou. Aspoň že tento týden je klidný, pomyslel si. „Co budeš dneska dělat?“

„Myslela jsem, že bych dopoledne vzala Teddyho do parku.“ Malcolm měl pocit, že její společenský život je velmi omezený. Zřídkakdy chodila ven, nikdy neobědvala s přáteli.

Všem ji představil, a přesto i po všech těch letech zůstala uzavřená. Byla to velmi tichá mladá žena. Když se jí čas od času vyptával, proč nikam nejde, vždycky tvrdila, že nemá čas, ale pravda byla, že neměla odvahu. A pouze ona věděla, jaké hrozné hříchy se pokouší zakrýt.

„Chtěla bych ho taky vzít na Sněhurku. Myslíš, že je na to ještě moc malý?“ zeptala se Marielle. Před časem se film začal hrát a měl ohromný úspěch.

Malcolm zavrtěl hlavou. „Vůbec ne. Myslím, že se mu to bude moc líbit. To mi připomíná, že jsem chtěl zkontrolovat, jak to vypadá se stavbou vlaku. Pracujou tam dole jako diví.“

Do Vánoc zbývalo pouze dvanáct dní.

„Bude to hotové včas?“ Věděla, že ano, když celý projekt řídí Malcolm. Nedodržené termíny netoleroval.

„To rozhodně doufám. Mimochodem, příští týden jedu do

Washingtonu. Nechtěla bys jct se mnou?“

„Jedeš zase navštívit své přátele?“ Měl důležité přátele na

Ministerstvu války a rád za nimi do Washingtonu jezdil.

Kývl. „Je to kvůli nějaké důležité obchodní záležitosti.

A potom mám schůzku s německým velvyslancem, se kterým chci projednat jeden projekt v Berlíně.“

„Vypadá to, že budeš mít hodně práce.“

„To ano, ale rozhodně budu rád, když pojedeš se mnou.“

Moc dobře však věděla, že by tam na ni neměl vůbec čas a navzdory pozvání by pro něj byla přítěží. A před Vánocemi musela zařídit tolik věcí.

„Ráda bych tu zůstala a trochu si zorganizovala svý věci.

Vadilo by ti, kdybych nejela?“

„Jistěže ne. To záleží na tobě. Vrátím se brzy.“

„Snad po Novém roce,“ navrhla. V duchu se ptala, jestli ho zklamala nebo jestli má zlost, že s ním nechce jet. Neustále ji trápily obavy, aby neudělala něco špatného, aby někomu neublížila nebo nenechala Malcolma na holičkách. Měla strach, že nebude někde, kde by měla být, nebo neudělá něco, co by měla udělat. Ale kde by měla být? S Malcolmem ve Washingtonu, nebo doma s Teddym? Během uplynulých devíti let bylo pro ni toto rozhodování vždycky obtížné, protože věděla, že kdyby volila špatně, může ji to stát všechno, co má. Už jednou za to draze zaplatila. „Opravdu ti to nevadí?“ zeptala se nervózně.

„To je v pořádku,“ ujistil ji rychle. Políbil ji na rozloučenou a Marielle šla nahoru, aby se oblékla. Později vzala Teddyho na procházku, jak slíbila. Slečna Griffinová chtěla jít s nimi, ale tentokrát byla Marielle neoblomná a řekla jí, že chce být s Teddym sama. Teddyho to rozjařilo a slečna Griffinová byla tak rozezlená, že za nimi práskla dveřmi dětského pokoje.

Teddy se jen zasmál a Marielle se také usmála. Právě si oblékala kabát, když se objevila Brigitte. Šla nahoru za Malcolmem, a tak se zastavila na kus řeči.

„Kampak dneska jdeš, Theodore?“ zeptala se s mírným německým přízvukem a vyměnila si s Marielle vřelý úsměv.

Marielle měla dojem, že za jiných okolností by se z nich mohly stát přítelkyně. Ale Malcolm by nikdy nedovolil, aby se přatelila s jeho zaměstnanci.

„Jdeme do parku,“ oznámil Teddy pyšně a vrhl na Marielle pohled plný náklonnosti. Když si všiml modrých šatů, které na sobě měla otcova sekretářka, vysekl malé pukrle, jež vyvolalo

Brigittin úsměv. „Líbí se mi vaše šaty, Briggy. Vypadáte v nich moc hezky.“

Mladá Němka se zasmála a lehce se začervenala. „Třeba mi to řekneš znovu za nějakých dvacet let, mladíku, co?“ Teddy se zdál být tím návrhem poněkud zmatený a obě ženy se usmály. „To nic, ale děkuju ti. Tobě to taky moc sluší. To je nový kabát?“ Byl to anglický kabátek barvy námořnické modře s čapkou ze stejné látky, který objednala slečna Griffinová a který Teddy nesnášel. „Ne,“ zakroutil stroze hlavou. „Ten je starej.“ Vzhlédl k matce. Měla oblečený kožich a byla přichystaná na cestu.

„Jsi hotový?“ usmála se na něj a on přikývl. Postavil se na špičky, aby Brigitte políbil ná tvář, přičemž zachytil vůni jejího parfému.

„Hezky si to užij, Theodore.“ Zamávala mu na cestu. Chytil se matčiny ruky, a když odcházeli, ještě jednou se otočil a také

Brigitte zamával.

Venku mrzlo stejně silně jako předešlý den. Marielle rozhodla, že je Patrick odveze kousek po Páté avenui, aby to k jezírku neměli tak daleko. Teddy celou cestu povídal, a když zabočili z Páté do Central Parku, Marielle mu vyprávěla, jaké to bylo v Paříži, když tam žila. Malcolm mu rád vykládal o svých cestách do Berlína a slečna Griffinová před ním zase neustále pěla chválu na Anglii. „Jednou pojedeme do Evropy na velké lodi, jako byla

Normandie,“ slíbila mu a vyprávěla mu o tom, zatímco Teddy poslouchal s rozšířenýma očima. „Pojede táta s námi?“ Vyhlídka na cestu lodí ho skutečně nadchla.

„Samozřejmě. Pojedeme všichni.“ Ráda jezdila na cesty se synem. Nerada ho nechávala doma, což byl jeden z důvodů, proč se jí nechtělo nikam jezdit s Malcolmem. Naštěstí ji o to žádal velice zřídka.

Ruku v ruce kráčeli parkem a do tváří jim fičel ledový vítr.

Teddy vypadal zamyšleně. Měl červený nos a Marielle slzely oči, ale oba si oblékli teplé kabáty, čepice, šály a palčáky.

„Jestli nebude mít táta moc práce,“ přemítal Teddy lítostivě a Marielle se ho snažila utěšit. „Neboj se, na takový výlet určitě pojede s námi,“ řekla povzbudivě, ale věděla, že chlapec má pravdu. Malcolm nikdy neměl čas, zejména v poslední době.

„Třeba bysme se s ním mohli setkat v Berlíně, když nebude mít čas jet s námi,“ navrhl Teddy prakticky. Byl tak chytrý.

Všeho si všiml. Třeba i toho, že otec vede řadu obchodních jednání s Němci. Proto byla Brigitte pro Malcolma tak užitečná a zřejmě proto taky u něj pracovala už šest let. Byla neuvěřitelně výkonná a také milá. Malcolmovy obchody s Německem se za dobu jeho manželství s Marielle ztrojnásobily. „Možná bysme mohli jet taky do Londýna,“ přidal Teddy ze zdvořilosti k slečně Griffinové. „Viděli bysme tam Big Ben a Tower a Buckinghamský palác a krále!“ Vypadalo to, že vyprávění slečny Griffinové na něj udělalo velký dojem. Marielle se usmála. Zakrátko došli k jezírku. Bylo však pokryté tenkou vrstvou ledu a Marielle ucítila, jak jí po zádech přejel mráz. Přitiskla dítě k sobě, jako by se obávala něčeho zlého, a rychle je odtáhla dál.

„Nikdo tady dneska není. Pojď se podívat ke kolotoči.“ Byla velmi bledá.

„Chtěl jsem se podívat na lodičky,“ namítl Teddy zklamaně.

„Žádný tady nejsou.“ Marielle vypadala vyděšeně, ale dítě bylo příliš malé, aby si toho všimlo. „Pojď, jdeme,“ naléhala.

„Dalo by se po tom ledě chodit?“ zeptal se, fascinovaný tenkým škraloupem, který pokrýval většinu

plochy jezírka, ale Marielle ho odtáhla ještě dál. „To nesmíš nikdy udělat, nikdy, Teddy, slyšíš mě?“ Kývl, polekaný prudkostí její reakce. V té chvíli se podívala na druhý břeh a měla dojem, že ho vidí. Ne, to je nemožné, jen si s ní opět zahrává její představivost. Třeba se nakonec opravdu jednou zblázní. Možná že dnešní procházka do parku, k jezírku pokrytému tenkou vrstvou ledu, na ni byla moc. Na okamžik zavřela oči, jako kdyby si chtěla vyjasnit zrak, a opět je rychle otevřela. „Jdeme domů.“ V hlase jí zazněla hrůza a oči jí těkaly mezi

Teddym a mužem na druhém břehu, jako by si pořád nebyla jistá tím, co vidí.

„Už?“ Zdálo se, že se Teddy rozpláče. „Vždyť jsme teprve přišli. Nechci jít domů. Nemohli bysme jít ke kolotoči?“

„Nezlob se, pojedeme třeba na výlet autem nebo do zoo, nebo se můžeme podívat na bruslaře“ Cokoli, jen aby se odsud dostali pryč. Marielle se celá roztřásla. Zatímco se snažila dítě odvést, muž se rozběhl podél břehu jezírka směrem k nim. Byl už blízko, jasně viděla jeho černé rozcuchané vlasy a divoký výraz v očích. S leknutím si uvědomila, že se nemýlila. Teddy si všiml matčina výrazu a náhle se vyděsil.

Marielle mu vštípila neurčitý strach z cizích lidí a tenhle člověk byl hrozný, vysoký a neupravený. Doběhl k nim a popadl

Marielle za ramena. Nepříčetně jí zíral do očí, potom jeho pohled sjel k Teddymu. Marielle pochopila, že se nezbláznila. Neměla vidiny. Byl to Charles. Uvědomila si, jak blízko domu Delauneyových je tohle jezírko. Charles strávil dlouhou bezesnou noc pitím a nyní si vyšel ven, aby trochu vystřízlivěl před setkáním s otcovými právníky.

„Co tady děláš?“ Zíral střídavě na ni a na chlapce. „A kdo je tohle?“ V hochově tváři bylo něco z Andrého, a přece byl tak jiný. Měl v sobě něco téměř andělského. Chtělo se mu to dítě políbit, ty jeho oči jako by hřály, když se člověk do nich podíval

„To je Teddy,“ řekla tiše a hlas se jí třásl.

„Jaký Teddy?“ Měřil si ji obviňujícím pohledem a Marielle okamžitě pojala podezření, že není úplně střízlivý. „Teddy

Patterson.“ Vyzývavě zvedla bradu a pohlédla Charlesovi do očí. Tohle jí nesmí dělat, nesmí v ní zase vzbuzovat vinu, nemůže jí zničit život, anebo může? „Můj syn.“ Teddy se jí pevně držel za ruku. Bál se. Kdo je ten muž? Jde z něj strach.

„Tos mi včera neřekla. Povědělas mi jen o Malcolmovi.“

Zabodl do ní tak nemilosrdný pohled, že téměř bolelo hledět mu do očí, nicméně to vydržela. Měla víc kuráže, než si Malcolm myslel. Ale Charles to vždycky věděl.

„Nezdálo se mi na to vhodný místo ani doba, abych ti to říkala.“

„Proč ne?“ Opět ji obviňoval. Měl na ni vztek. „Pročs mi to neřekla?“ Znala jeho hněv příliš dobře. Byl to ten samý hněv, který ji před devíti lety málem zabil.

„Zdálo se mi nefér ti o tom včera říkat.“

„A teď?“ Oči měl zlostné a obličej těsně u jejího. Teddy je s hrůzou pozoroval. Byl připravený začít křičet, aby matku ochránil. „Je to nefér?“ zeptal se Charles hlasitěji. Vypadal silně opilý. Marielle se však zcela ovládala. Je tu s Teddym a nedovolí, aby mu Charles ublížil. Ať se mezi nimi v minulosti stalo cokoli, už jí nebude nahánět strach. Nedovolí mu to.

„Myslím, že teď bysme se o tom neměli bavit.“ Přitáhla si

Teddyho blíž a jemně se dotkla jeho tváře, aby se nebál. Ale to

Charlese ještě víc popudilo. Byl to stále velmi přitažlivý muž, takže Marielle se při pohledu na něj málem podlamovala kolena. Byl vzteky bez sebe.

„Jaktože máš dítě?“ křičel na ni. Snažila se neškubnout sebou, aby nepoplašila Teddyho. „Co mám já?“

„Nevím, svý války ve Španělsku, svou víru, přátele, psaní Jestli nemáš nic jinýho, třeba je to proto, že jsi to tak chtěl.“ Zoufale si přála, aby se o tom nebavili před Teddym, ale bála se prostě odejít a tím ještě víc roznítit Charlesův hněv.

Tiskla synovu ruku, aby mu dodala odvahu.

„Taks to rozhodla ty, kdyžs ode mě před sedmi lety odešla!“ vypálil Charles. „Tys to rozhodla za mě! Mohli jsme mít další děti.“

„Musíme už jít.“ Rozplakala se a Teddy se na ně díval, aniž chápal, co to všechno znamená. Oslovila Charlese znovu, tentokrát klidněji. „Jaký život bysme vedli? Tys mě nenáviděl a měls na to tehdy právo, já jsem se taky nenáviděla a možná vždycky budu, ale nesnesla bych to, Charlesi. Nemohla bych se ti podívat do očí, když jsem věděla, co ke mně cítíš.“ To všechno mu řekla už před sedmi lety, než odjela z Evropy.

„Řekl jsem ti, že tě chci zpátky,“ opakoval umíněně.

„Na to už bylo pozdě.“ Nadechla se a utřela si oči. Na chvilku zapomněla na Teddyho. „Myslím, že bys mi pořád dával vinu za to, co se stalo, jako jsem si ji dávala já.“

Jistým způsobem ho stále milovala, ale po tom všem s ním nemohla zůstat.

Charles se podíval na Teddyho, jako by pořád nemohl věřit, že existuje. Bylo to krásné dítě, v něčem dokonce ještě krásnější než André. Přejel pohledem zpátky na Marielle a zoufale si přál ji ranit. „Nezasloužíš si to!“ zvýšil hlas a náhle se mu zachtělo ji uhodit. Proč se znovu vdala? Proč má tohle dítě?

Proč ho proboha opustila? Ale oba věděli proč a snad to ani nemohlo být jinak. „Nezaslouž~š si ho,“ opakoval s chladnou krutostí, kterou si dosud pamatovala. To byla druhá tvář jejich velké lásky, ta, která ji téměř zničila, než od něj odešla.

„Možná ne.“

„Nemělas ode mě odejít.“

„Nemohla jsem jinak. Kdybych zůstala, zabilo by mě to.“

Věděl, že je to pravda. Oba málem zešíleli. Ona se opakovaně pokusila o sebevraždu, on ji zase tu noc, kdy se to stalo, nepříčetně napadl. Oba byli tou událostí smrtelně raněni.

„Třeba by nám všem bylo líp, kdybysme byli mrtví“

V Charlesových očích se zaleskly slzy. Teddy se bojácně přitiskl k matce.

„To je hrozný, co říkáš.“

„Pro tebe možná, máš teď nový život, manžela, dítě. Ale proč bys to měla mít? Proč, kruci, když já se každý den probouzím s myšlenkou na nej a na tebe a přeju si, abych umřel s ním. Myslíš na něj někdy? Vzpomeneš si někdy, nebo jsi na všechno zapomněla?“ Při těch slovech zaplál v Marielliných očích hněv. Hněv zrozený z roků naplněných bolestí a mukami, o kterých Charles nic nevěděl.

„Jak se opovažuješ? Není dne, abych si nevzpomněla, abych na něj nemyslela, abych neviděla jeho obličej, když zavřu oči. Nebo tvůj“ Zrovna tak je oba viděla minulou noc, když nemohla usnout a bojovala s pokušením mu zatelefonovat.

„Ale nic ho nevrátí zpátky, ani když se teď budeme vzájemně ničit. Je pryč, teď má klid Možná bysme se taky měli pokusit smířit se s tím.“

„Bez tebe nebudu mít nikdy klid.“ Zlostí opět omládl a tentokrát se na něj Marielle usmála a potřásla hlavou. Přestože byl starší, v některých věcech se choval dětinštěji než dřív. Byl to pořád on, duševně nevyrostl, jeho rány se nezahojily. Dělal stejné bláznivé věci jako zamlada, hrál si na vlastence, bojoval ve válkách jiných národů a svým způsobem se tak bránil dospělosti.

„To je hloupost. Ani nevíš, jaká teď jsem. A možná jsi ani nevěděl, kdo jsem byla tenkrát. Kdyby všechno bylo jinak, třeba bysme se nakonec stejně rozešli.“ Pohlédla na Teddyho, usmála se na něj a přitiskla ho k sobě. „Teddy, tohle je jeden můj starý kamarád. Jmenuje se Charles a někdy se chová trochu jako blázen, ale je to hodný pán. Nechceš ho pozdravit?“ Teddy rezolutně zavrtěl hlavou a schoval tvář do záhybů jejího kožichu. Mluvili před ním až moc otevřeně, ale byly mu teprve čtyři a mnohé mu uniklo. Z jejich hlasu vycítil hněv i vášeň, ale co povídali, bylo pro něj příliš složité, aby to pochopil.

„Je mi líto, jestli jsem ho vystrašil.“ Charles se na okamžik zatvářil kajícně, ale přesto pořád působil

dojmem šílence. Od předešlého dne se neholil a vypadal divoce a neupraveně.

„To doufám. A k čemu ti to je? Copak mi to můžeš mít za zlé?“

Podíval se na ni a potom si dlouho prohlížel chlapce. Když upřel pohled opět na ni, výraz jeho očí byl zase krutý. Vyděsilo ji to. Vypadal teď ještě opilejší a Marielle zachvátila skutečná hrůza. Připomnělo jí to onu strašnou dobu, kdy se z Charlese stal cizí člověk.

„Měl by být můj. Mám na to právo, měl by být můj.“

Nespouštěl oči z Teddyho schovaného v Mariellině kabátu.

Odhodlaně se na Charlese podívala.

„Ale on není tvůj, Charlesi.“

„Kdo ti dal právo tohle udělat - mít dítě beze mě?“ Jeho zlost začala opět vzrůstat.

„Souhlasil jsi s rozvodem. To mi dalo právo to udělat.“

Odmítala se dát zastrašit.

„Tvrdilas, že by tě zabilo, kdybych nesouhlasil.“

„Taky mě to málem zabilo.“ Oba věděli, že to myslí vážně.

„Byl bych radši, kdybys byla mrtvá, než abys měla tohle dítě

- s někým jiným.“ Ta slova se jí zabodla do srdce jako dýka.

Zděšeně a znechuceně od něj odstoupila. Divila se, jak ho mohla milovat. Jeho chování jí připomnělo, jak iracionálně dovedl někdy jednat a proč od něj odešla.

„Charlesi, přestaň.“ V té chvíli natáhl ruku a chytil ji za paži.

Teddy slabě vykřikl a uskočil za ni.

„Charlesi, děsíš to dítě! To není fér. Přestaň!“

„To je mi fuk. Je můj, mám na to právo, měl by být můj!“

„Přestaň!“ vykřikla znovu a vytrhla se mu. Už se nebála ani jeho, ani nikoho jiného. Nedopustí, aby se její život zase zhroutil. „Není tvůj a ani já ne! André taky nebyl náš. Nikdo v tomhle světě nikomu nepatří. Všichni patříme Bohu a jsme tu jen na chvíli, a když náš čas vyprší, je po všem. Je to hrozný a strašně to bolí, protože to někdy přijde moc brzy, ale nepatřil nám. Ty nevlastníš mě ani já tebe. Teddy mi taky nepatří.“

„Ty ho miluješ, viď?“

„Samozřejmě ho miluju.“

„A on miluje tebe?“

„Ano.“

„Proč ho máš, a já ne?“

„Možná protože mám štěstí. Nebo možná proto, že mě

Malcolm litoval. Anebo prostě proto, že jsem byla ochotná zaplatit cenu, kterou ty zaplatit nechceš.“

„A jaká je to cena? Jakou cenu jsi zaplatila za to, že sis ho vzala?“ Provdala se za muže, kterého nemilovala a který nemiloval ji, a ona to věděla. Nebylo to tak snadné, jak by si leckdo myslel. Charles by o takové věci nikdy ani na okamžik neuvažoval. „Čeho ses musela vzdát, když sis ho vzala?“

Ano, něčeho se vzdala - lásky, naděje, něhy Toho druhu lásky a vášně, kterou s Charlesem kdysi sdílela, té lásky, o jejíž existenci věděla.

„Každý se musí něčeho vzdát, když se vdá nebo ožení.“

Z loajality k Malcolmovi nehodlala Charlesovi nikdy říct pravdu. „Možná jsem se vzdala minulosti.“ „Tvoje oběť mě hluboce dojímá,“ poznamenal opovržlivě a prohlížel si ji pohledem otupeným alkoholem.

„Mě zase děsně dojímá tvoje chování. Jsi stejně nemožný jako vždycky.“ Vyděsil ji i Teddyho a nic tím nevyřešil.

Vlastně nebylo co řešit. Všechno dávno skončilo. „Nemá žádný smysl zbytečně týrat mě nebo sebe. Co myslíš, že tím dosáhneš?“ Charles vytrvale upíral pohled na Teddyho, což ji vyvádělo z míry.

Choval se tak pokaždé, když byl opilý.

Stávalo se to i za starých časů, kdy moc pil. V opilosti pak vyváděl až do rána jako šílený. Jednou zničil celý hotelový pokoj, jindy zase bar nebo restauraci a málem zabil dva muže. Taky skoro zabil ji. Jenom jednou, ale dobře věděla, čeho je schopen. Bylo těžké na to zapomenout.

„Omlouvám se.“ Nešťastně se na ni podíval. Ta slova nezněla upřímně. Potom sklopil oči k Teddymu, který vykukoval za matkou. „Tobě se taky omlouvám, mladíku. Byl jsem k tobě i k tvé matce moc hrubý. Je to můj zlozvyk, ale znám se s ní už hodně dlouho, skoro od doby, kdy jsme byli ještě děti.“ Tehdy byli skutečně skoro ještě děti. Osmnáct a dvacet tři Panebože, byli tak mladí. Charles si vážně prohlížel Teddyho.

„Jednou bych tě rád poznal.“ Teddy nevypadal, že tento pocit sdílí, nicméně zdvořile kývl. „Kdysi jsem měl taky chlapečka, jmenoval se André.“ Charles se podíval na Marielle očima zalitýma slzami. „Mrzí mě to, asi je to tím, že včerejšek byl tak těžkej, a když jsem tě viděl, kruci“ Odvrátil pohled a popotáhl nosem. „Proč je to pořád stejný? A proč to tolik bolí? Cíhš to taky tak?“ Tázavě se na ni podíval. Už vypadal klidnější. Marielle kývla.

Odpověděla mu už včera v kostele, ale zapomněl to, protože hned po jejich setkání začal pít. „Měli bysme se už vrátit,“ řekla znovu. „Je pozdě.“ Bylo načase, aby se Teddy naobědval a šel se slečnou Griffinovou na oslavu narozenin. Proboha, jaké to prožili úděsné dopoledne! Mrzelo ji to, protože čas strávený s Teddym byl tak vzácný. „Charlesi, je mi líto, že jsme tě takhle rozrušili.“ Předešlý den to bylo snazší, když ještě nevěděl, že Marielle má syna. Teď byl plný hněvu a výčitek. Celou noc se utápěl v alkoholu a sebelítosti. Téměř hořel žárlivostí a vztekem.

„Odjíždím příští týden. Včera jsem se rozhodl. Setkáš se se mnou?“

Zavrtěla hlavou a pevně stiskla Teddyho ruku.

„Proč ne?“

„Vždyť víš proč. Stejně se na mě zlobíš, a když se uvidíme, bude to ještě horší. Proč bysme se měli mučit tím, co stejně nemůžeme mít?“

„Kdo říká, že to nemůžeme mít? Nejsi šťastná, máš to napsáno na čele. Jsi nervózní a utažená jako šroub. Můžeme mít všechno, co budeme chtít, jen když budeme mít odvahu si to vzít.“ Jeho slova měla nádech hrozby.

„To je moc hezký postoj, Charlesi.“

„Můžu si dělat, co se mi zachce.“

„To máš kliku.“

„Chci tě.“

„To neříkej.“ V očích jí vzplálo rozhořčení. „A i kdyby to byla pravda, co z toho? Můžeme mít všechno, jak říkáš, a ty potom odjedeš do Španělska. Co by bylo se mnou?“ Zkoušela mu to rozmluvit, ale v jeho stavu to nebylo snadné.

„Byla bys šťastnější. Nebo bys možná ráda jela se mnou.“

Jednoduchost jeho řešení ji málem rozesmála. Zřejmě si představoval, že po šesti letech prostě odejde od Malcolma a jejich dítěte a vrátí se s Charlesem do Evropy, jako by se nic nestalo. Byl opravdu šílený.

„Mohla bys s sebou vzít i chlapce.“

„Tvoje štědrost mě ohromuje. A Malcolm? Co bude s ním?“

„Někdy vyhraješ, někdy prohraješ - on by prohrál“

„To od tebe není hezký, Charlesi, a ty to dobře víš. Taky mě znáš dost na to, abys věděl, že bych to neudělala.“

„Snad,“ uznal a chytil ji silnou rukou za zápěstí. „Třeba bych tě mohl přinutit.“

„Charlesi, tohle není Španělsko a ty nebojuješ za mou svobodu. Vždyť je to směšný.“ Snažila se zakrýt, že ji znovu vylekal.

„Jak by bylo směšný, kdybych si vzal něco, co ty moc chceš nebo miluješ? Možná by tě to přimělo, abys odjela se mnou.“

„Co tím chceš říct?“ Pouhé pomyšlení na to, co naznačoval, ji děsilo.

„Myslím, že mi rozumíš.“

„Takovou věc bys neuděial.“ Hrozil, že unese Teddyho, aby ji přinutil jít s ním, ale to bylo šílenství, kterého by nebyl schopen. Anebo byl? Jeho oči říkaly, že ano. Jejich minulost však svědčila o opaku. Nebo ne?

„To záleží na tom, jak moc zoufalý bych byl, nemyslíš?“

Nečekaně jí pustil zápěstí a zasmál se. Marielle ho s hrůzou pozorovala. Uleví se jí, až bude vědět, že je pryč. Začala litovat, že se setkali v kostele. Možná také stále oplakává

Andrého, ale očividně to z něj udělalo člověka, jakého neznala a nechtěla znát.

„Kdybys něco takovýho udělal, chci, abys věděl, že by ti to nikdy neprošlo, a místo abych šla s tebou, zabila bych tě a můj manžel taky.“

„Naháníš mi strach.“ Znovu se opile zasmál.

„A mně se z tebe dělá špatně. Prožili jsme spolu hodně krásnýho, co jsem dvanáct let nosila v srdci spolu se vzpomínkou na roztomilý a nevinný dítě, a ty to takhle hnusně zneužiješ k tomu, abys otrávil sebe a všechny kolem. Dřív jsi takový přece nebyl.“

„Asi jsem se změnil.“ Zlověstně se na ni usmál, ale tragédií pro oba bylo, že ve skutečnosti se vůbec nezměnil. Stále ji miloval, stále toužil mít jejich dítě zpátky, přál si, aby se k němu vrátila a mohli oživit dávno ztracenou minulost.

„Sbohem.“ Dlouho se na něj smutně dívala a něžně se usmála na Teddyho. „Jdeme domů.“ Charles neměl co říct.

Jen se za nimi díval, jak odcházejí. Tentokrát ji nepožádal, aby mu zavolala. Měl na ni vztek, větší než kdy předtím. Na cestě k autu cítila Marielle nezvyklý chlad a Teddy neřekl ani slovo. „Nemám ho rád,“ prohlásil, teprve když za nimi řidič zavřel dveře vozu Pierce-Arrow. Podle Malcolmova příkazu šel Patrick za nimi do parku, aby zajistil jejich bezpečnost, a znovu viděl Charlese, ale neslyšel nic z jejich rozhovoru. Rozeznal v něm muže z kostela a ještě víc mu vrtalo hlavou, co má

Marielle za lubem. Připadalo mu divné, že vzala chlapce s sebou. Třeba chtěla, aby se s mužem seznámil?

„Není to zlý člověk,“ vysvětlovala Marielle Teddymu cestou domů. „Je moc nešťastný. Bývali jsme dobří přátelé.“

Teddy kývl a snažil se to pochopit. Potom k ní vzhlédl a položil jí otázku, kterou nečekala. „Kdo je André?“ Na okamžik se jí zatajil dech a chvíli trvalo, než odpověděla.

„André byl malý chlapeček. Umřel, už je to dlouho a Charles je od té doby moc smutný. Proto se někdy chová tak divně.“ Teddy přikývl, jako by mu nyní bylo všechno jasné.

Potom znovu pohlédl na matku.

„Znalas Andrého taky?“ Kývla, stiskla mu ruku a zadržovala slzy. Chtěla mu jednou všechno říct, ale ne takhle a ne teď. Musela by se vytáčet, je ještě moc malý a je na to příliš brzy. Přesto se pokusila odpovědět na jeho otázku.

„Znala jsem ho taky,“ řekla smutně a otřela si slzu.

„Byl hodný?“ To bylo pro Teddyho vždy důležité a Marielle stěží potlačila vzlyk.

„Byl moc roztomilý a moc maličký, když umřel.“ Po tvářích jí zvolna stékaly slzy. Nevěděla, co má Teddymu říci.

V podstatě nebylo co říkat. Jenom ho k sobě přitiskla, vděčná víc než kdykoli jindy, že ho má. Byla také vystrašená Charlesovými výhrůžkami. Nevěděla, jestli to myslel vážně. Odvedl by skutečně chlapce, aby ji přinutil jít s ním? Nedokázala si to představit. Musely to být plané hrozby. Nikdy by Teddymu neublížil. „Mrzí mě, že jsme dneska potkali toho pána. Myslela jsem, že spolu strávíme hezký dopoledne u jezírka.“

„To nevadí.“ Usmál se na ni. „Vždycky jsem s tebou rád.“

Neustále říkal věci, které ji hřály u srdce a díky kterým ho milovala ještě víc.

„Co kdybysme šli zítra na Sněhurku?“ V neděli obvykle

Malcolm pracoval doma, takže byla svou paní. A nejlepší na tom bylo, že slečna Griffinová měla volno a nemohla do ničeho zasahovat. Teddy mohl být s Marielle celý den, s Bettyinou pomocí, bylo-li třeba, a večer ho hlídala Edith.

„Páni! Vážně půjdeme na Sněhurku?“

„Jasně. Zařídím to.“ Po příjezdu domů vyskočil z auta a běžel po schodech ke vchodu. Otevřel jim Haverford a usmál se, když malý Theodore vtrhl do domu jako bouře a málem se srazil se svým otcem. Marielle napadlo, jestli Teddy Malcolmovi poví o Charlesovi, ale chlapec pospíchal, aby se naobědval a připravil se na narozeninovou oslavu. Také byl příliš vzrušený vyhlídkou na Sněhurku, než aby myslel na podivína, kterého potkali v Central Parku. Než si Marielle stihla svléknout kabát, Teddy byl už málem ve druhém patře.

„Kde jste byli?“ zeptal se Malcolm konverzačním tónem.

Dopoledne strávil v kanceláři a nyní se chystal do klubu na oběd s dávným přítelem, který přijel na návštěvu z Kalifornie.

Byly to rituály, jež ho těšily a byly pro něj důležité.

„Šli jsme k jezírku, ale bylo zamrzlý.“

„Musela tam být hrozná zima,“ pohlédl na ni a Marielle přikývla.

„Jdeš pryč?“ zeptala se. Byla zvědavá, kam má Malcolm zamířeno.

„Ano.“ Nezúčastněně ji políbil na tvář. „Ale nezapomeň na dnešní večeři u Whytesových.“ Pořádali vánoční ples a Marielle si měla obléknout nádherné šaty, které jí Malcolm koupil u Madame Grés v Paříži. Byly z lesklého bílého saténu poskládaného do malinkých skladů a k nim si chtěla vzít diamantové náušnice a náhrdelník, stříbrné lodičky a hermelínový plášť ke kotníkům, který jí manžel daroval k narozeninám.

Byla to působivá róba.

„Máme něco taky zítra večer?“ Najednou si nemohla vzpomenout. Malcolmovi to však připomnělo vzkaz, který jí ráno nechal na stole.

„Odjíždím do Washingtonu o den dřív. Chci jet už zítra odpoledne a povečeřet v klidu s ministrem obchodu, abych potom měl celé pondělí pro obchodní jednání s velvyslancem.“ Přistupoval k této cestě tak zodpovědně, že s sebou bral dokonce obě sekretářky. „Nevadí ti to?“ Oba věděli, že i kdyby jí to vadilo, stejně by jí to nebylo nic platné, ale on se přesto pokaždé zeptal a ona zase předstírala, že mu „dovoluje“ odjet.

„Nevadí. Zítra odpoledne jdeme se synem na Sněhurku a potom spolu strávíme klidný večer.“ Usmála se na něj. Jeho zdvořilé chování na ni působilo jako balzám, zvlášť po tom dopoledním setkání s šíleným Charlesem.

„Určitě nechceš jet se mnou?“

„Nebude nám tady nic scházet.“ Znovu se usmála a on ji políbil na čelo.

Naznačil Patrickovi, že je připravený, a řidič šel k autu, kde na něj čekal, zatímco Haverford mu podal klobouk. „Brzy na shledanou, drahá. Dobře se odpoledne bav. Odpočiň si, aby tě večer nebolela hlava.“ Někdy jí připadalo, že se k ní všichni chovají jako k mrzákovi. Po výstupu s Charlesem kupodivu nenásledovala migréna, celé odpoledne jí bylo dobře. Viděla

Teddyho před oslavou i po ní a před odchodem na ples zašla nahoru políbit ho na dobrou noc. Slečna Griffinová mrzutě bručela, protože si myslela, že Marielle už svého syna viděla za celý den víc než dost. Ta se však ráda přišla synkovi vždycky ukázat, když byla večer oblečená do společnosti. Teddy to miloval a na oplátku se rozplýval nad jejími šaty.

V toaletě od Madame Grés vypadala senzačně. Padla jí jako ulitá, a když ji Malcolm uviděl, prohlásil, že vypadá jako bohyně. Přitahovala také pozornost hostů Whyteových. Všichni byli ohromení a většina mužů řekla Malcolmovi, že má velké štěstí - mít ženu dvakrát mladší, než je on sám, a ještě k tomu tak neuvěřitelně krásnou.

Cestou domů z večírku mlčela a Malcolm znovu opakoval, jak krásně vypadá. Na znamení díků se

usmála, ale myslela na

Charlese a na jeho hrozby v parku. Dospěla k názoru, že byl jenom rozčilený, a byla přesvědčená, že by dítěti nikdy neublížil, ani jejímu, ani nikoho jiného. Byl jen frustrovaný z toho, že odmítla setkat se s ním, a nevěděl, co má dělat, proto jí prostě vyhrožoval. Byla ráda, že se rozhodla se s ním už nevidět. Jen by to rozdmýchalo bývalý oheň a oba by z toho byli nešťastní.

Za jiných okolností by o tom pověděla Malcolmovi, ale nebylo to možné. Neměl tušení, že nějaký Charles existoval a jak důležitý pro ni kdysi byl, natož že byli manželé a měli spolu dítě, které zemřelo. Rovněž by nepochopil, jaký by Charles mohl mít důvod nenávidět Teddyho.

„Zdáš se být nějaká zamyšlená.“ Také si toho všiml. Dodávalo jí to zasněný výraz, který ještě zvyšoval její půvab. Poprvé za dlouhou dobu po ní zatoužil, což ho překvapilo.

„Jen jsem přemýšlela.“

„O čem?“

„O ničem zvláštním.“

„Hm, pro mě vypadáš zvláštně.“ Znovu se usmála a stále vypadala roztržitě. Malcolm se rozhodl svou touhu potlačit.

Měl k tomu své důvody.

Jedna se služebných zůstala vzhůru, aby jí pomohla se svlékáním. Marielle uložila šperky a šla si lehnout. V posteli přemýšlela o Charlcsovi a o všem, co řekl v parku. Když usnula, tentokrát se jí nezdálo o Andrém, ale o Teddym.

4.

Příští den vzala Marielle Teddyho na Sněhurku. Dávali ji v Radio City Music Hall. Potom šli ke Schrafftovi na horkou čokoládu. Oba prožili báječné odpoledne. Teddy prohlásil, že je rád, když má slečna Griffinová volno. Marielle si dávno přála, aby vychovatelka od nich odešla. Rozhodla se, že si na toto téma znovu promluví s Malcolmem. Stále si myslel, že slečna Griffinová má na chlapce dobrý vliv, vštěpuje mu dobré způsoby, a navíc podle jeho názoru lepší guvernantky než britské neexistovaly. Když však Marielle s Teddym jeli domů, jejich myšlenky byly od vychovatelky na hony daleko.

Večer ho vykoupala ve vlastní ohromné mramorové vaně, což se mu moc líbilo. Protože chtěl mít hodně bublinek, celá koupelna pak byla plná pěny. Když to viděla zrzavá irská služebná

Edith, vypadala značně dopáleně. Měla tu noc Teddyho hlídat, ale už dávno předtím si domluvila s Patrickem, že půjdou na irskou vánoční zábavu do Irish Dance Hall v Bronxu. Přemluvila Betty, mladou pomocnici v kuchyni, aby v době její nepřítomnosti hlídala za ni. Po návratu jí strčí pětidolarovku, zaleze do postele v prázdné místnosti sousedící s Teddyho pokojem a nikdo se nic nedozví. Byla navztekaná kvůli té spoušti v koupelně, protože musela před odchodem všechno uklidit - ledaže by byl někdo ochoten to udělat za ni, což bylo nepravděpodobné.

Marielle se navečeřela s Teddym v dětském pokoji a před spaním mu přečetla pohádku. Potom mu zpívala vánoční koledy a hladila ho po vlasech, dokud ve svém červeném pyžamu vedle ní neusnul. Bylo to úplně jiné než strohé rozloučení na dobrou noc a chlad otevřených oken, která prosazovala slečna

Griffinová. Marielle tiše vstala z jeho postele, aby ho nevzbudila.

Když sestupovala po schodech do svého pokoje, přemýšlela, jestli ho nerozmazluje, jak tvrdila slečna Griffinová, a pokud ano, jestli na tom opravdu záleží. V poslední době s ním trávila hodně času a dřívější obavy, že k němu příliš přilne, téměř úplně hodila za hlavu. Bylo jí s ním tak dobře. A jestli ho moc miluje, proč by to mělo vadit? Je to takové štěstí, že ho má! A už se nebude věčně strachovat, že by se mu mohlo něco stát. Malcolm má pravdu, s těmi obavami ze všeho možného to přehání. Je čas s tím přestat.

Zalezla do postele s knihou Rebecca, a když se Malcolm vrátil z večeře, zatelefonoval jí. Bylo po

desáté hodině. Vykládal jí, že strávil báječný večer. Večeřel s Harrym Hopkinsem, který měl za dva týdny vystřídat Daniela Ropera ve funkci ministra obchodu, přestože se to dosud drželo v tajnosti. Byl tam také Louis Howe, pravá ruka Spolkové republiky Německa, který podrobně hovořil o postoji SRN vůči Evropě.

Začínal mít pocit, že válka je nevyhnutelná, ale stále doufal, že při troše štěstí by se jí dalo zabránit. Německý velvyslanec Malcolma informoval, že v Berlíně se věci vyvíjejí dobře. Nebylo pochyb o tom, že německá armáda stupňuje činnost, ale ujistil ho, že jeho investice v zemi jsou bezpečné. Na Malcolmovu otázku velvyslanec přiznal, že

„křišťálová noc“ byla trapná záležitost, ale na druhé straně to, co Hitler dělá pro Německo z hlediska rozvoje průmyslu, by mohlo změnit celý svět k lepšímu. Malcolm byl nadšený, že se na tom podílí, a svěřil se Marielle, že bylo zajímavé sdílet nejnovější informace s Howem a Roperem a s lidmi, které s sebou přivedli. Předpovídal, že Německu a jeho spojencům kyne mimořádně příznivá budoucnost. Marielle dojalo, že jí zavolal, aby se o své vzrušení podělil s ní.

Plánoval vbrzku další cestu do Německa, ale Marielle hodlala jako vždy zůstat doma s Teddym. „Jaký byl film?“ Rád slyšel zprávy o svém synovi. Hned po

Německu byl chlapec jeho největší vášní.

„Teddymu se moc líbil.“

„Věděl jsem to. Slyšel jsem, že je výborný. Mohli bychom s ním jít znovu.“ Přestože byl stále častěji na ceštách, rád s nimi chodil na různé akce. Marielle byla k Teddymu moc milá a bylo zřejmé, že navzdory všem obavám a úzkostem je dobrá matka.

Nato zívl a Marielle se usmála. Byl to pro něj dlouhý den a zdaleka ne tak odpočinkový, jako měla ona v kině a potom při Teddyho koupání. Už chtěli hovor skončit, když Marielle zaslechla v hale podivný hluk, jako by někdo vrážel do věcí, a potom kroky po schodech. Chvíli poslouchala, ale všude bylo opět ticho, takže usoudila, že to nic nebylo.

„Měl bys jít spát,“ radila Malcolmovi. „Zítra máš před sebou dlouhý den. Vrátíš se večer?“ Zapomněla se ho zeptat, když odjížděl, protože oba byli příliš zaměstnaní.

„Spíš v úterý. Zítra půjdu možná na večeři s německým velvyslancem, jestli bude mít čas. Odpoledne mám nějaké schůzky a pak se uvidí. Ale v každém případě bude rozumnější jet zpátky až v úterý. Zavolám ti zítra večer.“

„Takže o sobě dáš vědět zítra. A Malcolme, ať se ti ty schůzky vydaří“ Opět k němu pocítila náhlou vděčnost.

Tolik jí toho dal, a žádal tak málo.

„Dej na sebe pozor, Marielle. Až se vrátím, uděláme si hezký večer.“

Blížily se Vánoce. S Teddym to pro ně byl kouzelný čas, který oba hluboce dojímal. Pro Malcolma, který předtím nikdy neměl děti, se tím otevřel celý nový svět. Už se nemohl dočkat, až chlapci dá vlak a ukáže mu místnost pro něj speciálně vybavenou.

Když zavěsila, dlouho ležela potmě a přemýšlela o mnohých

Malcolmových dobrých vlastnostech. Ale uplynuly dvě hodiny a ona pořád ještě nespala. Začaly se jí vtírat myšlenky na

Charlese a jeho výhrůžky u jezírka. Modlila se, aby tato nespavost nepředznamenávala další z jejích migrén. Posledních několik dní bylo obtížných, zejména v důsledku dvou nečekaných setkání s Charlesem. Nakonec se rozhodla na chvíli vstát.

Vykročila bosa po schodech do druhého patra, aby Teddyho ještě jednou ve spánku políbila, pohladila po vlasech a chvilku ho pozorovala, než se vrátí do postele. Všimla si, že někdo na schodech upustil ručník, asi některá ze služebných byla nepozorná. To byl patrně ten hluk, který předtím slyšela. Někomu spadlo prádlo na mramorové schody a možná při sbírání narazil do nábytku. Zvedla ručník a zamířila chodbou k dětskému pokoji. Kromě obývacího byly ve druhém patře ještě tři pokoje. Jeden patřil slečně Griffinové, druhý byl prázdný a původně byl určený pro jejich druhé dítě, které nakonec neměli, a největší byl Teddyho. Když přecházela obývací pokoj,

uslyšela někde slabý pohyb a usoudila, že to je zřejmě Edith v prázdném pokoji. Věděla, že slečna Griffinová už je zpátky a spí, ale oficiálně měla v neděli celý večer volno, takže Teddyho hlídala Edith. Před dveřmi chlapcova pokoje však nečekaně zakopla o nějakou překážku a upadla. Taktak zadržela výkřik, aby Teddyho nevzbudila. Byla jen v noční košili a při pádu ucítila bosou nohou, že je to něco těžkého a měkkého.

Polekaně vykřikla a snažila se rychle vstát. Pokoj byl tak tmavý, že vůbec nic neviděla. Náhle zaslechla zvířecí zasténání. K smrti se vyděsila. Slepě tápala podél zdi, až nahmatala stolek s lampou. V duchu se ptala, co udělá, jestli se ocitne tváří v tvář neznámému útočníkovi. Ale nemůže uprchnout z pokoje a nechat tam své dítě bez ochrany. Rozsvítila a zděšeně zírala na zem. Ležela tam Betty, kuchyňská pomocnice.

Ruce a nohy měla svázané a ústa ucpaná ručníkem, který byl ještě zajištěný provazem. Obličej měla celý rudý a po tváři jí tekly slzy. Jediný zvuk, který byla schopna ze sebe vydat, bylo tiché sténání. „Panebože co se stalo?“ Marielle byla šokovaná z toho, co vidí, a úplně zapomněla, že by měla ztlumit hlas, aby nevzbudila Teddyho. Vnikli do domu zloději? Nějaký nezvaný host? Co se proboha stalo? A co vůbec dělá ta dívka v dětském pokoji? Pracuje přece v kuchyni. Marielle jí vytáhla roubík z úst, a zatímco se snažila rozvázat pouta, kladla dívce rozčilené otázky. Ale uzly byly pevně utažené a provaz příliš silný. Vypadalo to, že ho bude muset přeříznout. Betty byla hysterická a nesrozumitelně vřískala. Nakonec se Marielle podařilo ji osvobodit. „Co se stalo?“ zatřásla s ní. Zoufale se snažila dostat z ní nějaké informace. „Kde je Edith? A kde je slečna Griffinová?“ Ale dívka byla pořád příliš rozrušená, než aby jí mohla odpovědět. Jediné, na co se zmohla, byl pláč a zuřivé máchání rukama. Marielle cítila, jak se jí do srdce vkrádá děs. Proběhla vedle Betty do Teddyho pokoje. Prudce otevřela dveře. Její nejhorší noční můry se naplnily. Chlapec byl pryč, jeho postel byla prázdná. Nezůstala po něm ani stopa, žádný vzkaz na polštáři, žádná hrozba, žádná žádost o výkupné. Prostě zmizel. Když se dotkla postele, byla ještě teplá. Došlo jí, co se stalo, a celá se roztřásla.

Běžela zpátky k Betty, která stále vzlykala, třela si ruce a nohy a lapala po dechu. Marielle s ní znovu zalomcovala.

„Co se stalo? Musíte mi to říct!“

„Já nevím, byla tma Spala jsem na gauči, když mě přepadli. Vím jen, že jsem slyšela mužský hlasy.“ Ale kde je

Teddy, přemýšlela Marielle horečně, kde je proboha

Teddy?

„Co jste tady dělala?“ rozkřikla se na Betty. Dívka tolik plakala, že téměř nemohla mluvit, ale věděla, že musí s pravdou ven.

„Edith šla ven, na vánoční zábavu, požádala mě, abych u něj zůstala, dokud se nevrátí Nevím, co se stalo. Myslím, že jich bylo hodně. Přitiskli mi na obličej polštář, ucítila jsem něco hroznýho a potom jsem asi omdlela

Když jsem se probrala, byla jsem svázaná a oni byli pryč. Pak jste mě našla. Víc nevím“ „Kde je slečna Griffinová?“ Vzala snad dítě ona? Byla by něčeho takového schopná? Marielle se pološílená strachy rozběhla do vychovatelčina pokoje. Její dítě zmizelo Někdo ho odnesl, a ona nevěděla kdo, ani kde je V mysli začal dorážet vnitřní hlas - myslel Charles vážně, co říkal v parku? Vzal ho on? Udělal by něco takového? Jako pomstu? Dělalo se jí ze všeho špatně. Otevřela dveře pokoje slečny Griffinové a našla ji na podlaze, svázanou a s roubíkem v ústech. Přes hlavu měla přetažený povlak na polštář a všude byl cítit chloroform. Marielle stáhla povlak a napadlo ji, že žena vypadá jako mrtvá, ale v tu chvíli se nepatrně pohnula. Nechala ji být, běžela k telefonu a požádala o spojení s operátorkou. Modlila se, aby chlapce našli co nejrychleji. Hlasem, který sama nepoznávala, sdělila operátorce své jméno a řekla jí, že okamžitě potřebuje policii.

„Jaký máte problém?“ zeptala se žena.

Na okamžik zaváhala, ale hned si uvědomila, že přišla už o jedno dítě a ztrátu dalšího by nepřežila.

„Prosím vás, prosím vás, pošlete sem hned policii“ Stěží ta slova ze sebe dostala, ale posléze se trochu vzpamatovala a vyslovila to, co každou matku straší jako nejhorší noční můra. „Jsem manželka Malcolma Pattersona. Mého syna unesli.“ Na druhém konci drátu se na chvíli rozhostilo ticho, ale vzápětí se operátorka dala do práce. Marielle jí nadiktovala adresu a pak třesoucí se rukou zavěsila. Tupě zírala na Betty sedící na podlaze. Nevěděla, co bude dál, ale byla si jistá, že chlapcovo zmizení je její chyba. Dlouho tam stála a myslela na něj, na jeho drobný obličej a hebké kudrnaté vlásky, které hladila, když mu před pouhými několika hodinami zpívala před spaním. A nyní, o půlnoci, byl pryč.

Zaslechla zasténání z pokoje slečny Griffinové a spěchala jí na pomoc. Vytáhla jí z úst roubík a zavolala Betty, aby jí pomohla ženu rozvázat. Vychovatelka byla omámená chloroformem a začala zvracet. Když konečně mohla mluvit, stejně nevěděla o útočnících víc než Betty. Vtrhli do pokoje, když spala. Měla dojem, že slyšela hlasy dvou mužů, možná jich bylo dokonce víc, ale moc toho nenamluvili a potom jí dali čichnout chloroformu a ona ztratila vědomí.

Marielle se cítila jako omráčená. Jako by poslouchala příběh, který se stal někomu jinému. Bylo těžké pochopit, k čemu došlo. Nato uslyšela domovní zvonek a spěchala dolů, jen tak bosa a v noční košili. Sestupovala po mramorových schodech a připomínala nějakého tajemného ducha. Haverford měl na sobě župan a vypadal zmateně. Probudil ho až příchod policie.

Právě muže ujišťoval, že je všechno v pořádku a muselo dojít k nějakému omylu, protože je nepotřebují.

„Asi to byl nějaký vtip nebo omyl“ Tvářil se vážně, jako kdyby se dopustili nějakého hrozného faux pas. Ale když

Marielle seběhla po schodech, bledá, s rozpuštěnými vlasy, bylo zřejmé, že to není žádné nedorozumění. Tři policisté v hale i majordomus se na ni překvapeně podívali.

„Není to omyl.“ Stála mezi nimi a náhle se roztřásla chladem. Haverford jí šel najít plášť. „Mého syna unesli.“ Rychle šli za ní do dětského pokoje s Haverfordem v patách. Zastavil se ještě v jejím pokoji, aby jí přinesl župan a trepky. Když za nimi přišel nahoru, vyprávění obou žen ho šokovalo. Nebylo pochyb, že dítě opravdu zmizelo. Jeden z policistů si dělal poznámky, zatímco druzí dva se spolu radili a potom jeden sáhl po telefonu. Od doby, kdy bylo uneseno dítě Lindberghových, nebyl již únos považován za zločin v rámci státu. Šlo o federální záležitost, proto měla vyšetřování převzít FBI.

Policista, zřejmě nadřízený ostatních, zpovídal nejdřív Marielle. Nařídil, ať se v pokoji nikdo ničeho nedotýká, aby se nezničily otisky prstů, které únosci mohli zanechat. Všichni kývali, jen Betty nepřestávala plakat a vychovatelka pořád nevypadala moc dobře, takže Haverford šel zavolat lékaře.

„Našla jste tady v pokoji nějaký vzkaz ohledně výkupného?“ zeptal se irský policista. Bylo mu asi padesát, byl otcem pěti dětí a pomyšlení na to, že by měl některé z nich ztratit, ho naplňovalo hrůzou. Dovedl si představit, co Marielle cítí, i když vypadala tak klidná a tak dokonale se ovládala, že to vypadalo, jako by zkameněla. Jen ruce a celé tělo se jí třásly, navzdory teplému županu, který jí Haverford přinesl. Byla stále bosa, vlasy rozpuštěné a v očích nepříčetný pohled člověka, který si zcela neuvědomuje, co se stalo. Viděl to už mnohokrát, při požárech, jednou při zemětřesení, ve válce, u vražd Byl to druh šoku, který umrtví mysl i duši, ale dříve či později jí to dojde. Někdo jí vzal dítě.

Vysvětlila, že v pokoji nebyl žádný vzkaz, žádné znamení, nic kromě prázdné postele a dvou žen svázaných útočníky.

Policista přikývl, všechno si zapsal a ostatní zatelefonovali pro další posily. Za půl hodiny byl celý dům rozsvícený a na dvacet policistu ho prohledávalo a obracelo naruby ve snaze najít nějaké stopy. Dosud však nic neobjevili.

Veškeré služebnictvo bylo vzhůru a seržant O’Connor je postupně všechny vyslýchal. Nikdo však nic neviděl ani neslyšel. Náhle si Marielle uvědomila, že Patrick i Edith mezi nimi chybějí. Nikdy jim

nedůvěřovala a podezírala je, že ji nemají příliš v lásce. Napadlo ji, jestli by jejich nenávist mohla jít tak daleko, že by unesli Teddyho. Bylo těžké tomu věřit, ale všechny možnosti se musely prozkoumat. Řekla o tom policii a jejich popis, spolu s popisem Teddyho, byl vysílačkou oznámen policii v celém městě.

„Čím rychleji ho najdeme, tím líp,“ pronesl seržant O’Connor. Neřekl jí, že tím méně času budou mít únosci chlapci ublížit, odvézt ho příliš daleko nebo, v nejhorším případě, ho zabít. I tak si Marielle pamatovala až moc dobře, že únosci

Lindberghovic dítěte je zavraždili pravděpodobně hned tu noc, co se ho zmocnili.

Seržant ji varoval, že vyhlášení pátrání brzy přiláká tisk, ale

Marielle věděla, že to riziko stojí za to, pokud se dítě podaří hned najít. Také věděla, že musí zatelefonovat Malcolmovi, než se o Teddyho únosu dozví z rozhlasu nebo ráno z novin, ale dům se již hemžil policisty a agenti FBI dorazili dřív, než měla čas mu zavolat. Bylo to všechno jako zlý sen nebo jako scéna ze špatného filmu. Policisté běhali po schodech nahoru a dolů, otvírali okna, odhrnovali závěsy, přesunovali nábytek, prozkoumávali zahradu, umisťovali světla do křoví, zastavovali chodce a vyptávali se personálu. Bylo to naprosto šílené a neskutečné, takže měla pořád pocit, že se jí to jen zdá. Je to jen jedna z nočních můr, jež často doprovázejí její migrény. Ráno se z toho probudí a všechno bude pryč.

„Paní Pattersonová.“ Vedle ní stál seržant O’Connor obstoupený půl tuctem mužů v tmavých oblecích. Všichni měli klobouky, kromě jednoho, jenž byl očividně jejich vůdcem.

Bylo mu asi čtyřicet, byl vysoký, štíhlý, vážný, měl hnědé vlasy a pronikavé modré oči, které ji probodávaly skrz naskrz. Vypadal pevný jako ocel, jako člověk, který vždycky dostane, co chce. „Paní Pattersonová.“ Seržant ji oslovil jemně, aby ji ještě víc nerozrušil. „Tohle je zvláštní agent Taylor. Pracuje pro Federální úřad vyšetřování a byl přidělen k vašemu případu.“ K jejímu případu, k jakému případu? Co se stalo? Kde je? Kde je Malcolm? A kde je jejich dítě?

„Těší mě.“ Potřásla si s ním rukou jako dřevěná loutka, zatímco on si ji chladně měřil. Když poslouchal, co se stalo, jeho výraz nic nevyjadřoval. Pracoval i na Lindberghově případu, jenomže bylo již pozdě. Než se k tomu dostala FBI, všechno bylo tak zpackané, že už nic nezmohli. Únosy byly jeho specialita a na tomto případu aspoň mohli začít pracovat hned od začátku. Dosud však získali jen velmi málo informací.

Šofér se služebnou zmizeli a bylo po nich vyhlášeno pátrání, ale kromě toho neměli nic. Žádné žádosti o výkupné, žádné stopy, žádné otisky prstů, žádný popis pachatelů, nic kromě způsobu, jakým zločin provedli, použití chloroformu a faktu, že dítě zmizelo. Všechno už slyšel, tato žena ho však mátla.

V očích se jí zračila absolutní hrůza, jako by se v každém okamžiku mohla přestat ovládat. Ruce se jí viditelně třásly, ale jinak se zdála být naprosto soustředěná a duchapřítomná a při hovoru s nimi byla neobyčejně zdvořilá a rozvážná. Přesto měl chvíli obavu, že najednou ztratí kontrolu a zešílí. Věděl, že se drží jen silou vůle. Byla opravdu vyděšená. A přece, jak tam celou dobu stála v noční košili a županu, vypadala jako královna plesu, klidná, povznesená a neuvěřitelně krásná. „Mohli bychom si promluvit někde v klidu?“ zeptal se a podíval se na policisty, kteří obraceli její dům vzhůru nohama, zatímco sloužící postávali okolo a pozorovali je.

„Ano.“ Ukázala směrem k Malcolmově pracovně. Byla to hezká místnost plná vzácných knih. Měl tam kožené pohovky a křesla a velký psací stůl, u kterého seděl ještě dnešní ráno.

Ten pokoj Taylorovi připomněl, že dosud neviděl Mariellina manžela. Zeptal se jí na to, poté co ho vyzvala, aby se posadil, a také si roztřeseně sedla na jednu z pohovek.

„Je ve Washingtonu. Mluvila jsem s ním po telefonu asi dvě hodiny předtím, než jsem zjistila, než jsem šla nahoru“

Nedokázala vyslovit, že Teddyho unesli.

„Už jste mu volala?“

Zavrtěla hlavou a zmocnilo se jí zoufalství. Jak mu to jenom řekne?

„Neměla jsem čas mu zavolat,“ vysvětlila tiše a znovu cítila, že všechno je její vina.

Kývl a zamyšleně ji pozoroval. Ta žena na něj udělala velký dojem. Pocházel z úplně jiného světa a nikdy se nesetkal s nikým jako ona. Byla tak distingovaná, tak zdvořilá a zároveň srdečná a jemná. Vyrostl ve čtvrti oueens v zoufale chudé rodině. Během světové války sloužil u námořnictva a hned potom nastoupil k FBI. Byl u nich už dvacet let a právě oslavil dvaačtyřicáté narozeniny. Měl ženu a dvě děti, které hluboce miloval, ale když teď seděl naproti Marielle a snažil se soustředit na případ, musel si přiznat, že nikdy neviděl ženu, jako byla ona.

I v nočním úboru vypadala aristokraticky a důstojně. Obličej měla tak nevinný a oči tak plné bolesti, že měl chuť ji obejmout.

„Je mi to líto, paní Pattersonová.“ Musel se přinutit, aby dokázal myslet na případ, už kvůli ní. „Povězte mi o tom znovu, přesně jak se to stalo.“ Nejdřív zavřel oči a poslouchal ji a potom je čas od času otevřel a pozoroval její tvář, jako by chtěl zjistit, nevšimne-li si nějaké nesrovnalosti, rozporu či nepravdy, pro které měl vyvinutý šestý smysl. U ní to však bylo jiné. Nevycítil žádnou lež, ale jakýsi nepostižitelný děs.

Počkal, až domluvila, a potom se zeptal: „Ještě něco? Něco jiného, co jste třeba viděla dnes večer nebo v posledních několika dnech, něco, co vás vystrašilo nebo co vám dává smysl až teď, ve světle toho, co se stalo?“ Ale ona znovu zavrtěla hlavou, zjevně neochotná sdílet svou vlastní hrůzu s cizím člověkem. „Máte něco, co byste mi chtěla říct, než se o tom dovědí ostatní - včetně vašeho manžela?“ Jindy se žen vyptával na jejich milence a přátele, ale tady se mu to nějak nezdálo vhodné. Nevypadala na ten typ, připadala mu spíš jako typ ženy, pro kterou by člověk byl ochoten položit život.

„Existuje ve vašem životě nebo dokonce ve vaší minulosti někdo, kdo by mohl něco takového udělat, napadá vás někdo takový?“

Tentokrát nastalo dlouhé ticho a potom s viditelným úsilím zakroutila hlavou. „Doufám, že ne.“ „Paní Pattersonová, přemýšlejte o tom důkladně, na té informaci může záviset život vašeho dítěte.“ Pomyslela na

Charlese a srdce se jí málem obrátilo naruby. Je možné, že ho pořád chce chránit? Mohl to vůbec být on? Ale může si dovolit to před agentem Taylorem zamlčet? Než se zmohla na odpověď, někdo krátce zaklepal. Vstoupil seržant O’Connor a oznámil, že služebná s řidičem se vrátili a dítě s nimi není. „Kde jsou?“ Taylor vypadal otráveně. Cítil, že Marielle svádí nějaký vnitřní zápas a že se mu chystala zrovna říct něco důležitého.

„Jsou v obýváku. A Johne,“ spiklenecky se na něj podíval a potom vrhl na Marielle omluvný pohled, „jsou opilí namol, oba dva, a ona má na sobě parádní róbu.“ Znovu se podíval na Marielle. „Vsadil bych poslední dolar, že ty šaty jsou vaše a že o tom nemáte ponětí.“ Marielle to všechno připadalo hloupé a bezvýznamné. Teď jde přece jen o to, kde je její syn a kdo ho unesl.

„Vezměte je do kuchyně a nalijte do nich tolik černýho kafe, až se vyzvrací. Potom mě zavolejte.“ Policista kývl a zmizel, zatímco John Taylor znovu obrátil pozornost k matce dítěte. V té chvíli se však policista vrátil zpátky.

„Paní Pattersonová, zatelefonovali jsme vašemu manželovi.“ Nebyla si jistá, jestli mu má poděkovat. Cítila se provinile, že mu nezavolala sama, ale zároveň se jí ulevilo. Mohla ho sice ušetřit šoku, že to slyší od někoho cizího, ale stejně neexistoval způsob, jak dopad této zprávy zmírnit. Jediné, na co nyní dokázala myslet, bylo, jak Malcolm Teddyho miloval.

„Co říkal?“ Vypadala vyděšeně a inspektor pečlivě sledoval její reakci.

„Dost ho to rozrušilo.“ Podíval se na Johna a zamlčel, že

Mariellin manžel se beze studu rozplakal. Nechtěl ani mluvit s manželkou. O’Connorovi to připadalo zvláštní, ale lidé z téhle vrstvy se zkrátka někdy chovali jinak. Zažil to již mnohokrát, všechno, od únosů k vraždám. „Říkal, že ráno tu bude.“

„Děkuju vám.“ Kývla, a když opět pohlédla na agenta FBI, bylo mu jasné, že ví víc, než mu prozradila. Snažil se odhadnout, jak přímočarý může být, jestli bude lhát nebo omdlí, uraženě

opustí místnost, ale nic z toho neudělala, pouze ho poslouchala. A pozorovala ho. Byl silný, působivý, velmi pohledný a chlapský typ, ale ona zjevně nevěnovala pozornost jeho vzhledu, jenom tomu, co jí říkal.

„Paní Pattersonová, někdy jsou věci, které se nám nechce říkat lidem, které neznáme, věci, které nechceme přiznat, ať už o sobě nebo o lidech, které máme rádi, ale v případě, jako je tenhle, by to mohlo hodně pomoct. Nemusím vám říkat, co je tady v sázce. Víte to dobře, všichni to víme. Zvažte, prosím, jestli opravdu nemáte nic, co byste mi ještě chtěla říct?“ Než mohla cokoli odpovědět, odešel z pracovny a slíbil, že se vrátí, až si promluví s Edith a Patrickem. Zůstala tam sedět a přemýšlela, co všechno by mu měla prozradit. Věděla však, že mu musí důvěřovat. Když Taylor přišel, Edith i Patrick byli ještě hodně opilí, ale byli už natolik při smyslech, aby si vzpomněli, kde byli a s kým a co dělali. Zatímco Taylor je zpovídal, O’Connor všechno zapisoval. Patrick se rozčiloval, že na něj bylo vyhlášeno pátrání. Stěžoval si, že by to mohlo zničit jeho pověst, což však ani O’Connora, ani Taylora vůbec netrápilo. Nedělali si o něm příliš velké iluze, ani o Edith. Tušili, že kdyby ti dva dostali příležitost, nebrali by si servítky.

„Proč jste s ním šla dneska večer na zábavu?“ zeptal se

Taylor Edith, která si přehodila nohu přes nohu a pokoušela se vypadat v ukradených šatech sexy. Byly to ty, které si

Marielle vzala na večírek u Whytesových a potom požádala

Edith, aby je poslala do čistírny. Ta to sice měla v plánu, ale až poté, co si v nich vyjde, což dělala se spoustou Marielliných šatů. Neměla však dost odvahy „vypůjčit si“ hermelínový plášť.

„Neměla jste hlídat dítě?“

„No a co?“ ozval se Patrick. „Jakej v tom je rozdíl, kdo hlídal to děcko? Kdyby to byla vona, skončila by vomámená a svázaná jako kuře. A kvůli čemu? Pro pár šupů, co nám platěj?“ Byl stále ještě příliš opilý, aby si uvědomil, že jeho výpověď by je oba mohla stát místo. Edith však rychle vystřízlivěla a vypadala velmi nervózně.

„Já nevím, měla jsem, myslím, myslela jsem, že když jsou skoro Vánoce“

„Kde jste vzala ty šaty?“

„Jsou mý,“ zkoušela zapírat. „Ušila mi je moje sestra.“

Taylor chápavě kývl. Potom se posadil naproti ní, jako kdyby se dobře znali. Neměl v úmyslu uvěřit jejím pohádkám.

„Když požádám paní Pattersonovou, aby sem přišla, dá vám za pravdu, nebo jsou ty šaty její?“ Dívka sklonila hlavu a místo odpovědi se rozplakala, zato Patrick se stával čím dál agresivnějším. „Prokristapána, přestaň s tím, ty ufňukaná krávo! A co má bejt - tak sis pučila její šaty. Vždycky je zas vrátíš. Doprdele, jako bysme dělali pro ňákou Panenku Marii. Poslyšte,“ zamířil hrozivě prst na Johna Taylora, „nevěřte žádnejm kecům tý svatý madony. Tenhle tejden jsem ji dvakrát viděl s jejím přítelem. Jednou s sebou dokonce vzala toho kluka, tak na nás nehrajte, že jsme to byli my. Jen se jí zeptejte na toho chlapa, co ho v pátek líbala v kostele a včera v parku, když tam byla s Teddym.“ O’Connor, který si dělal poznámky, nehnul ani brvou a John Taylor ho pozoroval s mlčenlivým souhlasem. Věděl, že když bude zticha, dozví se víc, a měl pravdu. „Říkám vám, že ten chlápek vypadal jako šílenec, furt na ni něco křičel a vypadalo to, že jí vyhrožuje. Potom jí zas zkoušel dát pusu a chudák Teddy byl pěkně vyděšenej.

Říkám vám znovu, byl to syčák a blázen.“

„Proč si myslíte, že to je její přítel?“ Taylorův hlas byl chladný, ale oči měl přímo ledové. „Viděl jste ho s ní už někdy předtím?“

Patrick chvíli přemýšlel a potom zavrtěl hlavou.

„Ne, jenom to vodpoledne v kostele a včera v Central

Parku. Ale mohla se s ním klidně scházet i jindy. Vypadá to, že se dobře znaj. Nevozím ji pokaždý.“ „Řídí sama?“

„Vobčas,“ přikývl, „a někdy chodí sama na procházky. Ale dohromady moc ven nechodí. Řek bych,

že se dost lituje.

Často ji bolí hlava.“ Rozhodně před Taylorem nastínil zajímavý portrét. John měl dojem, že Marielle je silnější.

„Viděl jste ji někdy s jinými muži?“ Řidiče očividně mrzelo, když musel přiznat, že kromě toho jednoho ji s žádným jiným neviděl. Vzápětí mu Taylor položil otázku, na kterou se mu vůbec nechtělo odpovědět. „Viděl jste někdy pana Pattersona s jinými ženami?“

Nastala dlouhá, významná odmlka. Patrick hleděl na dosud vzlykající Edith, které došlo, že kvůli šatům, jež tajně vzala, přijde o práci. To ji trápilo mnohem víc než zmizení chlapce, jehož mela hlídat.

John Taylor znovu opakoval otázku pro případ, že Patrick potřeboval osvěžit paměť. „Viděl jste někdy vašeho zaměstnavatele s jinými ženami?“

„Na nic takovýho si nemůžu vzpomenout, leda s jeho sekretářkama.“ Taylor se rozhodl zabývat se touto informací později. Ovšem záhadný Mariellin přítel mu vrtal hlavou.

Zdála se mu na to příliš chytrá, příliš čistá, příliš slušná. Člověk ale nikdy neví a bude se jí rozhodně muset zeptat. Příčilo se mu, když musel vymáhat odpovědi a působit lidem bolest.

Celá situace však byla krajně nepříjemná, a pokud se mu podaří chlapce najít, bude to stát za to. Vstal a změřil si řidiče, který mu byl okamžitě z duše protivný. Spolu s Edith tvořili odporný pár. Přesto mu instinkt napovídal, že není pravděpodobné, že tito dva mají v únosu prsty. Je možné, že vzali úplatek, nechali za sto dolarů někde otevřené dveře, ale ani tím si nebyl jistý. Prostě si vyšli za zábavou v ukradených šatech a půjčeném autu, využili své zaměstnavatele a zanedbali povinnosti vůči dítěti, ale zřejmě nic víc. Měli štěstí, protože jinak by je s radostí usvědčil.

Řekl O’Connorovi, aby je nechal jít, a vrátil se do knihovny.

Vyslechne je znovu ráno. Oba tvrdili, že si ten večer ani předtím nevšimli ničeho neobvyklého. Jediná neobvyklá věc, opakoval Patrick, bylo Mariellino setkání s jejím „přítelem“.

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se ho O’Connor tlumeným hlasem, než odešel z kuchyně.

„Zřejmě jsou to všechno lži, ale zeptám se jí na to.“

„Nevypadá, že je ten typ.“ O’Connor zakroutil hlavou.

Třeba dítě unesl její přítel. Ta možnost tu existovala, pokud něco měla s někým jiným kromě manžela. Tyhle tiché vody často člověka nejvíc překvapí.

„Ne, nevypadá, že je ten typ,“ souhlasil Taylor téměř smutně. Ale byla-li to pravda, potom si s ní potřeboval ještě naléhavěji promluvit před návratem jejího manžela. Když vkročil do knihovny, seděla tam, jako by se skoro vůbec nepohnula. Připadalo mu, že se třese ještě víc než předtím. V domě bylo teplo, ale ona byla evidentně v šoku a téměř proti své vůli mu jí bylo líto.

„Nechcete něco k pití nebo šálek čaje?“

„Ne, děkuju,“ odpověděla smutně. „Vědí něco?“ zeptala se s nadějí, ale on zavrtěl hlavou. „Myslíte, že ho mohli odvézt, někde ho nechali a vrátili se sem zpátky?“ Tato myšlenka ji napadla, když je vyslýchal, a chtěla se s ním o ni podělit.

„Je to možné, ale ne moc pravděpodobné. Promluvím s nimi znovu zítra ráno, ale myslím, že si šli prostě jen zatancovat a napít se.“ Stejně jako ona byl zklamaný. Bylo by to tak jednoduché, kdyby chlapce měli oni.

„Ani jeden z nich mě nemá moc v lásce.“ V Malcolmově domě to platilo skoro o všech

zaměstnancích a bylo jí trapné to přiznat. Pokud šlo o ně, uznávali za šéfa jedině Malcolma. Jakkoli na ně byla milá, stejně byli chladní, neurvalí a vzpurní, což ji trápilo víc, než tušili. Manželství s Malcolmem nebylo tak snadné, jak vypadalo.

Strávila hodně dlouhých nocí, kdy se cítila osamělá a nešťastná.

Trvalo to celé roky, a přesto byla věrná a spolehlivá a snažila se být Teddymu dobrou matkou. Nikdo to však neocenil.

Někdy měla dojem, že ani Malcolm ne.

Taylor studoval její tvář. „Proč myslíte, že vás nemají rádi?“

Ne že by s ní nesouhlasil, viděl nenávist v Patrickových očích a Edithin výraz, když mluvila o Marielliných šatech.

„Myslím, že mi závidí. Většina z nich tady sloužila ještě předtím, než jsme se vzali. Byla jsem pro ně vetřelec. Měli zaběhnutou rutinu, a najednou jsem se tu octla já, a oni nechtěli nic měnit. V domě, jako je tenhle, každý provádí nějaký fígle, každý dělá věci, který by dělat neměl, a nechce, aby na to někdo přišel. Já jsem pro ně překážka, a to se jim nelíbí.“

Taylor si vzpomněl na zmínku o jejích bolestech hlavy a v duchu se ptal, jestli je s Malcolmem šťastná.

„Možná máte pravdu,“ reagoval neurčitě. „A co ta otázka, kterou jsem vám položil, než jsem odešel?“

„Na nic si nemůžu vzpomenout.“ Stále bojovala se svým svědomím, strachem a s neochotou uvěřit, že Charles by vzal

Teddyho. I přes ty jeho výhrůžky. Nemohl to myslet vážně.

„Jste si jistá?“ Do místnosti vešli dva uniformovaní policisté a Taylor je požádal o čaj pro Marielle a kávu pro sebe, pokud najdou vše potřebné. Byly tři hodiny ráno a už pouhý pohled na třesoucí se Marielle v něm vyvolával mrazení a únavu.

„Mají nějaké zprávy?“ zeptala se a stěží přemáhala pláč.

Taylor zakroutil hlavou.

Pořád nemohla pochopit, že když půjde nahoru, Teddyho tam nenajde. Musí tam být, ale hluboko v srdci věděla, že není.

„Paní Pattersonová,“ oslovil ji znovu po odchódu policisty, který přinesl čaj a nechal za sebou otevřené dveře. Vstal a šel je zavřít. „Chci vám říct něco, co víme od vašeho řidiče. Rád bych o tom s vámi mluvil o samotě, protože kdyby se to dozvěděl tisk, pěkně by to rozmázli.“

Hned věděla, o co jde. Možná pro ni bude jistým způsobem úleva se mu svěřit.

„Pan Reilly tvrdí, že máte ‘přítele’.“ Tvářil se přitom neutrálně a Marielle se usmála. Bylo to tak absurdní, že se musela smát, ale také věděla, jak je Patrick zlý, a dovedla si představit, co Taylorovi napovídal.

„To je zajímavý výraz.“

„Je přesný?“

Cítila, že ji tlačí k přiznání. Chtěl o ní vědět všechno, aby mohl zachránit život jejího dítěte. A bude-li to nutné, bude k ní i bezohledný a nebude brát v potaz nic.

Vzdychla a vzhlédla k němu. „Ne, není to přesné.“ Bylo téměř směšné myslet na Charlese jako na přítele. „Je to můj bývalý manžel a až do předvčerejška jsem ho neviděla skoro sedm let. Potkali jsme se v katedrále svatého Patrika.“

„Bylo to plánované setkání?“

Vážně zavrtěla hlavou. Způsob, jakým se na něj dívala, ho přesvědčil, že mluví pravdu. Oči měla smutné a on cítil, že pod novou bolestí probleskuje starý žal.

„Potkali jsme se úplnou náhodou. Žije ve Španělsku, bojuje proti Frankovi.“

„Proboha, jeden z těchhle.“ Taylor upil velký doušek kávy.

Bylo již velmi pozdě, ale on potřeboval být čilý. Chtěl s ní mluvit o samotě a vyslechnout celou historii, než se vrátí její manžel. „Je komunista?“

Opět se usmála. To bylo další směšné označení pro Charlese, ačkoliv nyní, když Teddy zmizel, nic nebylo příliš legrační, nic už nebude nikdy legrační, ani hezké Nic ji neučiní šťastnou, nic nebude stát za to, aby zůstala naživu Ale on se vrátí. Tentokrát to bude jiné. Musí to být jiné. Tenhle příběh bude mít šťastný konec. „Myslím, že není moc politicky založený. Jenom celý život bojuje s větrnými mlýny. Je to idealista, snílek a spisovatel. Jel do Pamplony, aby se účastnil pouliční koridy. Má blízko k Hemingwayovi. Myslím, že prostě viděl, že ve Španělsku se bojuje, tak se rozhodl přidat se. Nevím. Neviděla jsem ho několik let. Nejsme spolu od roku 1929 a od roku 1932, kdy jsem se vrátila do Států a vzala si Malcolma, jsem se s ním vůbec nesetkala.“

„Tak proč teď? Proč je najednou tady? Aby vás viděl?“

„Ne.“ Zavrtěla hlavou. „Rodinné záležitosti. Jeho otec je hodně starý a pravděpodobně umírá.“ „Telefonoval vám, když přijel, nebo vám psal?“ Znovu zakroutila hlavou. „Myslíte, že vás sledoval? Zlobí se, že jste se znovu vdala?“

Vzdychla a dlouze se na inspektora zadívala. „Nevím, jestli mě sledoval, ale myslím, že ne. Nevolal mi, ale mám dojem, že ho rozzlobilo, že jsem se znovu vdala a že mám Teddyho, nevěděl to. Řekla jsem mu v pátek, že jsem vdaná, ale neřekla jsem nic o Teddym. A pak jsem ho potkala včera.“

„Včera?“ Taylora to zaujalo.

„V Central Parku. Šli jsme k jezírku, ale bylo zamrzlý.“

Taylor kývl a byl zvědavý, jak druhé setkání probíhalo.

„Souhlasila jste, že se tam s ním setkáte?“

„Byla to zase náhoda. Jejich dům je hned u parku, nedaleko jezírka.“

„Chtěla jste se tam s ním setkat?“

„Vůbec mě to nenapadlo.“ Dívala se mu zpříma do očí a nepřestávala se třást.

„Myslela jste na něj?“

Kývla a nespouštěla z něj oči. Nemyslela na nic jiného od chvíle, kdy se s ním setkala v katedrále. „Nezdá se vám, že se dá těžko věřit dvěma náhodným setkáním po tak dlouhé době? Nevidíte ho sedm let, a najednou ho potkáte dvakrát během dvou dnů. Nemyslíte, že vás úmyslně vyhledal?“ „Snad.“ Bylo to možné. Sama si kladla stejné otázky.

„Chtěl od vás něco?“ Taylorovy oči ji intenzívně zkoumaly.

Zaváhala a přikývla. „Ano, chtěl se se mnou setkat.“

„Proč?“

„Nejsem si jistá, promluvit si, mluvit o věcech, na kterých stejně už nezáleží. To všechno je pryč, už je to dávno. Jsem vdaná za Malcolma, je to můj manžel už šest let“ Její slova vyzněla do ztracena. Lítostivě hleděla na Taylora. Stěží ho vnímala. Viděla jeho obličej a slyšela jeho hlas, ale nevěděla, kdo je, nevěděla nic. Cítila se otupělá a hrozně vyděšená pokaždé, když pomyslela na Teddyho.

„Kdy jste se poprvé provdala?“ pokračoval jemně, ale neústupně.

„V roce 1926, když mi bylo osmnáct“ Podívala se na něj a rozhodla se, že mu musí všechno říct. „Můj manžel o tom neví, pane inspektore. Myslí si, že jsem se v osmnácti v Evropě trochu ‘spustila’. Můj otec zřejmě naznačil svým přátelům, že jsem ‘vážně flirtovala s nevhodným nápadníkem’. Nic jinýho.

Otec byl snílek. Pravda byla, a otec to dobře věděl, že jsem byla pět let vdaná a žili jsme v Evropě. Zkoušela jsem to

Malcolmovi říct, když mě požádal o ruku, ale nechtěl o tom slyšet. Tvrdil, že všichni máme nějakou minulost a že je lepší nechat ji na pokoji. Slyšel jen verzi, kterou rozšířil můj otec, aby se vyhnul ostudě. Myslím, že nikdy nikomu nepřiznal, že jsme se s Charlesem vzali. Žili jsme ve Francii,“ v očích měla nepřítomný výraz, „a byli jsme moc šťastní.“ V té chvíli vypadala ještě krásnější. „A co to změnilo?“ Jeho hlas zněl zastřeně. Snažil se, aby ho její půvab nerozptyloval.

„Hodně věcí.“ Pokusila se vyhnout přímé odpovědi a on to hned vycítil. Jenom jedna věc rozbila jejich sen. Jedna jediná věc. Jedno hrozné odpoledne, ze kterého se oba nikdy úplně

nevzpamatovali.

„Paní Pattersonová, Marielle, potřebuju vědět, co se stalo, kvůli vám, kvůli Teddymu.“ Jeho slova ji zasáhla přímo do srdce a oči se jí naplnily slzami.

„Nemůžu o tom teď mluvit. Nikdy jsem o tom nemluvila“

Jenom s lékaři na klinice.

„Musíte.“ Byl odhodlaný a přesvědčivý, ale ona mu stále odolávala.

„Nemůžu.“ Vstala, přešla místnost a dlouho se dívala z okna.

Venku byla tma a kdesi v té temnotě byl její Teddy. Otočila se a pohlédla na inspektora. Nikdy v životě neviděl tolik bolesti.

Chtěl vztáhnout ruku a dotknout se jí.

„Je mi to líto. Nerad vám působím bolest.“ Nikdy předtím to nikomu neřekl, ale také nikdy necítil nic podobného k žádné ženě. Byla v ní čistota a něžnost a zároveň křehkost, která ho opravdu lekala.

„Marielle,“ odvážil se užít její křestní jméno, aniž ji požádal o svolení, ale musel udělat vše, co bylo v jeho moci, aby si ji získal. „Musíte mi to říct.“

„Nikdy jsem to manželovi neřekla, možná kdyby to věděl, kdyby to tenkrát věděl“ Možná by neměli Teddyho a třeba by se ani nevzali.

„Můžete mi to říct.“ Chtěl, aby mu důvěřovala.

„A potom? Dáte to do novin?“ Zabodla do něj pohled, ale on pomalu zavrtěl hlavou.

„Nemůžu vám nic slíbit, ale dávám vám své slovo, že udělám, co bude v mých silách, aby vaše tajemství nevyšlo najevo, pokud to neohrozí Teddyho bezpečnost. Platí?“

Místo odpovědi kývla a znovu se zahleděla do zahrady.

„Měli jsme syna, Charles a já, chlapce, jmenoval se André“ Cítila, jak se jí při vyslovení jeho jména stáhlo hrdlo.

„Narodil se dvanáct měsíců po svatbě, měl lesklé černé vlásky a velké modré oči. Byl jako andílek, malý baculatý andílek. Zbožňovali jsme ho. Všude jsme ho brali s sebou.“

Obrátila se a podívala se na něj. Najednou mu musela všechno vypovědět. „Byl tak krásný a pořád se smál. Kam jsme šli, lidi ho znali.“ John ji pozoroval a vůbec se mu nelíbil výraz jejích očí, ani způsob, jakým mu vyprávěla svůj příběh. „Charles ho miloval a já taky a jednoho roku jsme jeli na Vánoce do

Švýcarska. Andrému byly dva a půl a bylo to moc fajn. Hráli jsme si ve sněhu, stavěli jsme sněhuláka.“ Po tvářích jí začaly stékat slzy, slzy bolesti. Neodvážil se ji přerušit. „Jedno odpoledne jel Charles lyžovat, ale já jsem radši zůstala v Ženevě. Šli jsme se s Andrém projít kolem jezera. Povídali jsme si a hráli.

Jezero bylo zamrzlý a stála tam skupinka žen s dětmi, tak jsme se zastavili a já jsem se bavila s jednou z nich o dětech jeho věku“ Stěží ze sebe dokázala vypravit slova a musela zhluboka dýchat, aby měla dost vzduchu. „Víte, jaký jsou ženský, dělá jim dobře povídat si o svých dětech, a tak jsme si říkaly, jak dvouletí kluci zlobí, a jak jsme mluvily, jak jsme spolu mluvily“ Třesoucí se rukou se dotkla očí, zatímco on k ní bez přemýšlení vztáhl ruku, jako by jí chtěl dodat sílu, a ona sevřela jeho prsty. „Jak jsme si povídaly, André vběhl s dalšími dětmi na led, a najednou jsem uslyšela ten strašný strašný“ Zdálo se jí, že v místnosti není žádný vzduch, ale John jí pevně tiskl ruku a po chvíli byla schopna pokračovat. Přestala vnímat jeho přítomnost, myslí byla zpátky v době, která ji tolik poznamenala. „Uslyšela jsem strašný praskot, bylo to, skoro jako když hřmí, a led se prolomil Tři děti spadly do vody, jedno z nich byl André Běžela jsem s dalšími ženami za nimi a všichni lidi kolem křičeli. Doběhla jsem k díře v ledu první, vytáhla jsem obě holčičky, vytáhla jsem je,“ vzlykala, „ale jeho jsem vytáhnout nedokázala, zkoušela jsem to, dělala jsem, co jsem mohla Dokonce jsem skočila do vody, ale on se dostal pod led, a když jsem ho potom konečně našla,“ hlas se jí zlomil bolestí a John Taylor se stěží ovládal, „byl celý modrý a ležel mi v náručí tak maličký, tak studený a nehybný Zkoušela jsem všechno, dávala jsem mu umělý dýchání, zkoušela jsem ho zahřát Přijela sanitka a odvezla ho do nemocnice, ale“ Vzhlédla k Johnovi a teprve teď byla schopná znovu vnímat. „Nemohli ho zachránit. Říkali, že mi umřel v náručí, když jsem ho vytáhla z vody, ale už tehdy nedýchal Jak mohli vědět, kdy umřel?“ A proč by to mělo být důležité? „Byla to moje vina, měla jsem ho hlídat. Místo toho jsem se bavila s těmi ženskými o něm a pak najednou zmizel Jen na chvilku jsem ho pustila z očí a zabila jsem ho“ „A Charles?“ Nemohl se vzpamatovat z toho, co právě vyslechl, ale z její strhané tváře vyčetl, že to ještě není všechno.

„Samozřejmě dával vinu mně. Nechali si mě v nemocnici.

Stejně jsem tam chtěla být s Andrém, dovolili mi ho dlouho držet. Tiskla jsem ho k sobě, pořád jsem si myslela, že kdybych ho dokázala zahřát, ale“ Znělo to, jako by začínala ztrácet zdravý rozum.

„Co udělal Charles, když přijel do nemocnice?“ zeptal se tlumeným hlasem. Byla to důležitá otázka. Marielle na něj upřela nepřítomný pohled.

„Uhodil mě hodně několikrát Potom říkali myslela jsem, že je to stejně jedno, říkali, že když jsem skočila do tý ledový vody“

„Co vám udělal, Marielle?“

„Chtěl mě zmlátit, říkal, že jsem zabila Andrého, že to je moje vina, bil mě, ale zasloužila jsem si to a“ Hlasitě vzlykla a potom ze sebe vyrazila tak bolestný zvuk, že nic takového u žádné lidské bytosti dosud neslyšel. Znělo to jako smrtelné zakvílení. „Přišla jsem o dítě“ Znovu k němu vzhlédla a tentokrát ji objal a přitiskl ji k sobě, aby se mu mohla vyplakat na rameni. Přitom ji hladil po vlasech.

„Panebože.“ Náhle to pochopil. „Byla jste těhotná“

„V pátém měsíci, byla to holčička, umřela ten večer, stejný den jako André.“ Dlouho potom seděla a tiše plakala, zatímco John ji držel v náručí.

„Je mi to moc líto, je mi líto, co se stalo a že vás teď musím tak trápit.“ Ale nebylo vyhnutí. Musel se dozvědět, co před ním skrývala. Vyčetl jí to z očí, ale netušil, že to bude takové. „Už je to dobrý,“ řekla tiše, ale nebyla to tak docela pravda.

Náhle si uvědomila, že Teddy zmizel, a to už na ni bylo příliš. John Taylor ho musí najít. „Tenkrát jsem na tom byla špatně. Hodně dlouho. Myslím asi by se tomu dalo říct nervový zhroucení nebo něco ještě horšího. Charles z toho taky málem zešílel. Ten večer ho museli ode mě odtrhnout a na pohřbu prý omdlel. Nevím, nepustili mě tam. Poslali mě na soukromou kliniku ve Villars a tam jsem zůstala dvacet šest měsíců. Charles to platil, ale za celou dobu jsem ho neviděla. Nakonec ho ke mně pustili těsně před mým propuštěním a on chtěl, abych se k němu vrátila, ale nemohla jsem. Věděla jsem, že oba bysme si mysleli, že jsem zabila naše dítě, nebo dokonce obě. Nechala jsem Andrého utopit se, a ještě jsem skočila do ledový vody a tím zabila nenarozené dítě.“

„A co jiného jste měla dělat? Nechat ho ve vodě?“

„Ne, udělala jsem, co jsem musela, ale trvalo mi dva roky, než jsem na to přišla, a dalších šest, než jsem se naučila s tím žít. Myslím,“ znovu se rozplakala, „že jsem dospěla k názoru, když se narodil Teddy, že Bůh se rozhodl mi odpustit.

Trvalo mi hodně dlouho, než jsem přišla do jinýho stavu, a celou dobu jsem si myslela, že je to trest.“

„To je šílený. Už tak jste byla dost potrestaná. Co jste udělala, že jste si to zasloužila?“

Smutně se usmála na muže, kterému právě vyprávěla svůj životní příběh. „Strávila jsem velkou část života tím, že jsem se snažila na to přijít.“ Opět se dotkl její ruky a nalil trochu brandy do čaje, který upíjela. Použil jednu z Malcolmových karaf. Pořád mu nešlo do hlavy, že se manželovi nikdy nesvěřila. S jakým břemenem musela žít! Není divu, že trpěla migrénami.

„A to setkání v kostele?“ Nyní mu to však už bylo jasné.

„Bylo to výročí smrti našich dětí. Vždycky chodím do kostela a zapálím za ně svíčky, a za svý rodiče. A najednou se tam objevil Charles, jako přelud.“ Taylora zajímalo, jestli to bylo vítané setkání. Ta žena ho fascinovala. Co všechno zažila, a přesto to překonala. Byla mnohem silnější, než vypadala.

„Milujete ho pořád?“

„Ano. Aspoň část mýho já ho bude vždycky milovat.“ Byla k němu tak upřímná, tak otevřená, jednala tak přímočaře.

Když si vzpomněl na řidičovo obvinění, že má „přítele“, naskočila mu husí kůže. „Ale ta část mýho života je pryč.“ Znělo to, že to myslí vážně.

„Chtěl, abyste se k němu vrátila?“

„Nevím. Viděla jsem se s ním u svatého Patrika jen chvilku a oba jsme byli rozrušení. Pořád mi říkal, že to nebyla moje chyba, ale vím, že si vždycky myslel, že ano. Obvinil mě, že jsem zavraždila našeho syna, že jsem byla nedbalá.“ Odvrátila pohled. Přinutil ji, aby se napila brandy. „Pravda je, že jsem byla nedbalá. Bylo mi jednadvacet a udělala jsem hroznou chybu. Bavila jsem se s tou ženou jen chvilku, a najednou byl pryč Když si vzpomenu, jak se Charles tenkrát ke mně choval, divím se, že je ochotný mi po tom všem odpustit.“

„Víte určitě, že vám opravdu chce odpustit?“

Zpříma se na inspektora podívala. „Nevím. Když jsem ho v pátek viděla v kostele, měla jsem dojem, že mi odpustil.

Řekla jsem mu, že jsem se znovu vdala, a myslím, že ho to překvapilo a asi ne moc potěšilo, ale zdálo se, že to vzal rozumně. Ale další den, když jsme ho potkali v parku, rozzuřil se kvůli Teddymu, že mám další dítě, a on ne. Říkal, že si ho nezasloužím. Měla jsem pocit, že mi vyhrožuje, ale myslím, že to byly jen plané výhrůžky. Hrozil, že by mi mohl dítě vzít, aby mě přinutil s ním odjet.“ John Taylor uslyšel přesně to, co chtěl slyšet, a byl si jist, že dostali toho pravého. Zbývalo jedině najít ho. Díkybohu, že se mu se vším svěřila. S trochou štěstí teď chlapce najdou a jejího exmanžela mohou zavřít a zapomenout na něj. Soucítil s ní za to, co vytrpěla, ale daleko méně sympatií choval k Charlesovi, který ji místo útěchy zbil v nemocnici, když byla těhotná, a obvinil ji z vraždy jejich dětí. Nechal ji v sanatoriu dva roky a nijak jí neulehčil břímě viny za smrt jejich syna, které musela vláčet po zbytek života. Taylor byl přesvědčený, že ten chlap si zaslouží být potrestán.

„Myslíte, že to mínil vážně?“

„Nejsem si jistá. Vážně nevím. Nedovedu si představit, že by někomu ublížil, zvlášť dítěti. Ale nevím, nakolik má na mě zlost, a bála jsem se vám zatajit, co se stalo.“

Nakonec bylo dobře, že ji řidič obvinil z udržování známosti s „přítelem“.

Bylo už šest ráno a o Teddym zatím neměli žádné zprávy.

Informace, které Taylor právě získal od Marielle, však jistě hodně pomohou. Pečlivě si zapsal Charlesovo jméno a adresu a slíbil, že si s ním diskrétně promluví. Pokud ho jeho alibi uspokojí a bude mu věřit, záležitost Charlese Delauneyho bude uzavřena a víc nebude třeba o tom mluvit. Pokud ne, bude muset vycházet z toho, co zjistí. Tajně doufal, že něco najde. Ten chlapík byl přinejmenším blázen a nepochybně

Marielle vyhrožoval. Bylo docela možné, že chlapce unesl, dokonce i jako pomstu za děti, které ztratil, protože ji stále vinil z jejich smrti, anebo prostě proto, že pořád chtěl pošetile

Marielle k sobě připoutat. Taylor slíbil, že tisku zatím žádné informace nepodá, ani FBI či Malcolmovi, dokud si nepromluví s Charlesem. Víc pro ni v dané chvíli udělat nemohl.

Marielle si jeho snahy cenila.

Když odcházeli z knihovny, bylo skoro sedm ráno a venku byla pořád tma. Stáli v chodbě a dlouho spolu hovořili. Taylor se na ni díval a přál si, aby jí mohl slíbit, že Teddyho najde.

Zasloužila si to jako nic jiného. Měl dojem, že manželství s Malcolmem Pattersonem je spíš pouhá úmluva. Jediné, co měla, byl Teddy, a ten zmizel. Vycítil, jak dítě zbožňuje. Bylo jasné, že k Charlesovi se nikdy nevrátí, což pokládal za rozumné, ale skutečnost byla taková, že ona neměla nikoho, kdo by jí v životě pomohl. Bylo nemožné pochopit, jak chlapec mohl o půlnoci zmizet z domu bez jediné stopy či zvuku.

Jednoduše ho v pyžamku vytáhli z postele a někam zmizel.

5.

Po dlouhém rozhovoru s Johnem Taylorem Marielle bloudila po domě jako duch. Nejdřív šla do svého pokoje, ale zjistila, že tam nevydrží. Zdálo se jí, že na ni všechno padá, a téměř nemohla dýchat. Aniž si to uvědomila, ocitla se na schodech k Teddyho pokoji. Bylo to jediné místo, kde

chtěla být, jediný pokoj, kde cítila jeho blízkost. Bylo nemožné uvěřit, nemožné pochopit, co se stalo. Kdo by to dělal a proč? Ale důvod byl zřejmý, museli to udělat pro peníze. Do domu byly již zavedeny další telefonní linky a všude byli rozmístěni policisté. Čekali na telefon či dopis se žádostí o výkupné. Také hledali vzkazy od únosců v ranních novinách. Používali všechny obvyklé metody. A další muži od FBI čekali na Malcolma, aby s ním mohli mluvit. Marielle se nyní cítila zbytečná. Nemohla nic dělat, jenom se modlit, aby její syn byl ještě naživu. Klekla si vedle jeho postýlky, položila na ni hlavu a vybavila si, jak se ho dotýkala, když ho před několika hodinami ukládala ke spaní v jeho červeném pyžamu s modrým vyšívaným límcem. Ušila mu ho slečna Griffinová a Marielle teď zoufale myslela na to, jestli mu není zima, jestli nemá strach, jestli jsou na něj hodní a dali mu najíst. Bylo nesnesitelné nevědět, kde je. Jak tam klečela, musela se zhluboka nadechnout, protože se jí nedostával vzduch. Vtom zaslechla v pokoji nějaký zvuk, a když se otočila, uviděla slečnu Griffinovou, jak stojí za ní, dosud bledá, v naškrobené uniformě.

Poprvé za celou dobu se na Marielle dívala laskavě. Cítila, že jí musí něco říct, a stejně jako Marielle ze sebe ta slova nemohla vypravit.

„Já“ Rty se jí chvěly a odvrátila oči. Nesnesla dívat se na agonii zračící se v Mariellině obličeji. Příliš výstižně vyjadřovala to, co cítila ona sama. „Je mi to líto, měla jsem být, měla jsem slyšet“ Propukla v pláč. „Měla jsem jim v tom zabránit.“

„Nemohla jste to vědět a muselo jich být hodně.“ Byli vyzbrojeni provazy a chloroformem a možná měli i zbraně.

Dobře se vybavili, aby dostali to, pro co přišli. „Nesmíte si dávat vinu.“ Pomalu vstala, důstojná a laskavá, a beze slova popošla ke starší ženě a objala ji. Také plakala, ale přesto držela vychovatelku jako dítě a snažila se ji utěšit. Tím se slečna Griffinová cítila ještě hůř, protože věděla, jak tvrdá byla k Marielle. Vždy ji považovala za slabocha, neukázněnou a hloupou bytost, a najednou viděla sílu, o které nevěděla, sjílu, jež nejen držela Marielle při smyslech, ale o kterou se mohli opřít i ostatní. Obě ženy stály dlouho v objetí a snažily se mlčky načerpat sílu jedna ze druhé. Potom šla Marielle opět dolů. Právě v tu chvíli zaslechla zvýšené hlasy a uvědomila si, že před domem se shromáždili novináři. Jakmile se otevřely dveře, snažili se protlačit dovnitř.

„Už je tady!“ slyšela vykřiknout policistu. Byla zvědavá, koho tím myslí, a modlila se, aby to byl někdo, kdo by změnil věci k lepšímu. Naklonila se přes zábradlí a zjistila, že je to

Malcolm. V černém svrchníku, tmavém obleku a klobouku vypadal aristokraticky a byl bledý. Vyšel do poloviny schodiště a tam se setkali. Tvářil se jako na pohřbu. Marielle měla stále na sobě župan a byla bosa. Malcolm roztáhl paže a dlouho tam stáli a on ji držel. Nakonec šli nahoru a v její ložnici konečně promluvil.

„Jak se to mohlo stát, Marielle? Jak se mohli dostat dovnitř? Jak to, že jim v tom nikdo nezabránil? Kde byl Haverford? Kde byly služebné? Kde byla slečna Griffinová?“ Znělo to, jako by od ní očekával, že zajistí bezpečnost jejich dítěte a domova, a ona ho zklamala. Všimla si, že má oči plné výčitek a bolesti, a jeho pohled ji ťal do živého. Nemohla mu poskytnout žádnou omluvu, žádné vysvětlení. Sama si to nedokázala vysvětlit, sama nemohla pochopit, co se stalo.

„Nevím, taky tomu nerozumím, slyšela jsem nějaký zvuk, když jsme spolu telefonovali, ale nevěnovala jsem tomu moc pozornost Vůbec mě nenapadlo, že by byl v domě někdo cizí, myslím někdo kromě služebnictva Nevěděla jsem ani, že Edith je pryč“ Šaty už měla zpátky, zašpiněné, polité, se stopami rtěnky a zapáchající cigaretovým kouřem a lacinou whisky. Ale na tom teď nezáleželo. Jediné, na čem záleželo, bylo její dítě.

„Měl jsem najmout stráž,“ řekl Malcolm a díval se na ni pohledem plným agonie. „Nikdy mě nenapadlo, vždycky jsem si myslel, že kvůli tomu Lindberghovic případu zbytečně vyvádíš Kdo mohl tušit, žes měla pravdu?“ Byl úplně zlomený, jeho jediné dítě zmizelo a s ním i naděje, štěstí a spokojenost. Vypadal náhle mnohem starší, jako by tuto tragédii nemusel ani přežít. Marielle měla pocit, že ho sama zničila svou nedbalostí. Ale vždyť to není její vina, není, nebo je? Byla tak zmatená, stejně jako před lety, kdy nevěděla, kdo neštěstí zavinil a proč. Utopil se, protože vběhl na

led, a proč dokázala zachránit obě holčičky, a ne svého vlastního syna?

Zabila nenarozené dítě tím, že za Andrém skočila do vody, nebo zemřelo v důsledku Charlesových ran? A teď tohle

Byla to její vina, anebo jeho, nebo někoho jiného? Vypadala zoufale, vlasy měla rozcuchané, jak si jimi nevědomky projížděla rukama. Malcolm ji pozoroval a připadalo mu, že je trochu mimo. „Měla by ses obléknout,“ navrhl tiše a těžce sklesl do křesla.

„Všude jsou policajti a venku jsou mraky novinářů. Příštích několik dnů budeme muset vždycky proklouznout ven přes zahradu.“ Podíval se na ni ještě zachmuřeněji. „Policie říká, že zatím nedostali žádnou žádost o výkupné. Už jsem volal do banky a mají připravené označené bankovky, kdyby někdo volal a chtěl výkupné.“ To bylo jediné, co mohli udělat, kromě čekání. Najednou Marielle pocítila úlevu, že je Malcolm doma. O všechno se postará a dobře to dopadne. Přinutí je, aby Teddyho vrátili. Vzhlédla k němu s pocitem, že ho opět zklamala, což jí on nikdy neudělal. Nikdy ji nenechal na holičkách. Nikdy. Ani jednou za celé roky, co byli spolu.

„Moc mě to mrzí, Malcolme, nevím, co mám říct“

Kývl, ale neřekl, že za to nemůže. A když se mu podívala do očí, poznala, že dává vinu jí. Pomalu vstal a poodešel k oknu.

Díval se do zahrady, kde si Teddy hrával, a ona poznala, že pláče. Skoro se bála ho utěšovat, cokoli říci, pokusit se zmírnit jeho bolest. Pokud ji viní z toho, že na Teddyho nedávala pozor, čím ho může utěšit? Bezmocně ho pozorovala a ucítila typickou svíravou bolest v hlavě, která přišla tak náhle, že málem omdlela. Malcolm se otočil a při pohledu na ni rozpoznal známé symptomy. Vypadala hrozně, ale nepřekvapilo ho to. Cítil se stejně zle jako ona.

„Jsi bledá, Marielle. Bolí tě hlava?“

„Ne,“ Lhala. Neukáže nikomu, jak je slabá, jak se bojí, jak je zranitelná, jak zlomená. Musí být silná, kvůli němu, kvůli dítěti, kvůli všem. Snažila se udržet rovnováhu a potlačit vlnu nevolnosti. „Nic mi není. Půjdu se obléknout.“ Měla by si lehnout, ale věděla, že by stejně neusnula. A nesnesla by zlé sny, které by ji určitě pronásledovaly.

„Půjdu si promluvit s lidmi od FBI.“ Malcolm zatelefonoval některým ze svých kontaktů ve Washingtonu a ti slíbili, že se spojí s ředitelem FBI J. Edgarem Hooverem. Ten mu poskytl policejní doprovod, který Malcolmovi umožnil dostat se domů co nejdřív, jak jen to automobil Franklin Twelve dovolil. Německý velvyslanec také telefonoval, aby vyjádřil své znepokojení a obavy z toho, co se stalo.

„Jsou moc milí,“ poznamenala Marielle sotva slyšitelným šepotem. V duchu se ptala, jestli agent Taylor řekne Malcolmovi o Charlesovi. Pomůže-li to najít Teddyho, byla však ochotná vše podstoupit. Taylor jí slíbil, že pokud to bude možné, nechá si její tajemství pro sebe, ale když by to chlapci uškodilo, neudělá to, s čímž ochotně souhlasila. Pro Teddyho byla ochotná obětovat sebe, svoje manželství i svůj život.

Malcolm na ni dlouho hleděl a na okamžik se cítil provinile.

„Nechtěl jsem tě z ničeho obviňovat, Marielle Vím, že to není tvoje chyba. Jenom prostě nerozumím, jak se to mohlo stát.“ Vypadal tak žalostně, jako umírající muž. Ztratil smysl svého života, ale ona také. A přesto mu nedokázala pomoci.

„Já tomu taky nerozumím,“ řekla tiše. Potom odešla z pokoje a převlékla se do šedých kašmírových šatů a šedých hedvábných punčoch. Učesala se, opláchla si obličej a obula černé lodičky z aligátoří kůže. Přitom se modlila, aby udržela bolest hlavy ve snesitelných mezích.

Zamířila do kuchyně, aby kuchaři dala instrukce ohledně jídla pro policisty a agenty FBI, kteří pracovali v domě, ale zjistila, že Haverford to už udělal za ni. Poslal jim podnosy se sendviči, ovocem a koláčem a velké konvice horké kávy. Než se vrátila nahoru, všimla si v jídelně stolu obloženého jídlem.

Skoro nikdo se ho však nedotkl, protože muži měli plné ruce práce a na jídlo jim nezbýval čas. „Můžu vám nějak pomoct?“ zeptala se seržanta, který měl službu. O’Connor odešel domů již před

několika hodinami a nastoupila jiná směna, z níž nikoho nepoznávala. Muži se stále pokoušeli získat otisky prstů a čekali na telefon žádající výkupné. Jenom ona si nešla lehnout. Když míjela knihovnu, všimla si, že Malcolm je zabraný do rozhovoru se dvěma agenty FBI. Krátce na ni pohlédl a posléze odvrátil zrak.

Marielle napadlo, že se asi baví o ní, protože oba muži se na ni dívali dost divně. Šla pryč. Co mohli říkat? Co se vůbec dalo říct? Nebyla to její chyba, že Teddyho unesli, nebo ano?

Obviňují ji kvůli setkání s Charlesem? Mají pravdu? Řekli to

Malcolmovi?

U vstupní haly ji vylekala nějaká potyčka. Zvenku se ozvaly zvýšené hlasy, potom se dveře trochu pootevřely, a najednou ji obklopilo několik křičících lidí, které neznala, a před obličejem jí explodovaly blesky fotografických aparátů. Vzápětí kolem ní utvořil kordon policistů štít a vytlačil vetřelce ven.

Jedině drobná rusovlasá žena jim unikla. Byla hezká, mladá a velmi štíhlá a měla na sobě směšný klobouk a nehezké šaty.

Dívala se na ni, jako by ji znala, a než si Marielle uvědomila, co se děje, rusovláska jí začala klást otázky.

„Jak se cítíte, paní Pattersonová? Máte nějaké zprávy o malém Teddym? Jaké to je? Máte strach? Myslíte si, že může být mrtvý?“ Po celou dobu zpovzdálí šlehaly blesky fotoaparátů, oslepovaly ji a zvyšovaly bolest hlavy, jako by byly součástí její migrény. Pokoušela se dostat pryč, když vtom vedle ní zahřměl silný hlas a za ramena ji chytil pár mocných paží. Byl to John Taylor.

„Vyveďte tu ženskou ven!“ Zrzka byla v mžiku pryč, dveře se zavřely a hluk zazníval už jen z velké dálky. Marielle si uvědomila, že Taylor ji vede ke křeslu v hale. Při vstupu do domu se tisk vtlačil dovnitř s ním.

„Zatracená sebranka. Příště půjdu kuchyní.“ Sledoval ji s neskrývanými obavami a vypadal velmi unaveně. Ona na tom byla ještě hůř. Dal znamení jednomu z mužů, aby přinesl sklenici vody. Trošku upila a pokusila se o úsměv, ale nedokázala se ubránit slzám. Bolest hlavy se nedala vydržet a k tomu se přidal ještě Malcolmův hněv, neutuchající strach z Teddyho zmizení a naprosté vyčerpání. A ta zrzavá žena jí kladla tak strašné otázky. Co když je mrtvý? Co když ho zabili? Ano, má strach. Zoufále se bojí. Malcolm vypadal tak zničeně, a přitom rozezleně, když se vrátil. Podívala se na Johna Taylora a vzdychla. Styděla se, že se nedokázala ovládnout.

„Promiňte.“

„Co vám mám prominout? Že jste jenom člověk? Z těch supů se mi dělá špatně.“ Díval se na ni a ztišil hlas. Právě mluvil s Charlesem Delauneyem. „Můžeme si promluvit někde o samotě? Třeba zase v knihovně?“

Zavrtěla hlavou. „Je tam můj manžel se dvěma muži od vás.“ Na chvíli se zamyslela. „Vím, kam půjdeme.“ Zavedla ho do malého hudebního pokoje, který nikdy nepoužívali. Byl plný starých knih, hudebních nástrojů a Malcolm tam měl některé spisy. Čas od času Brigitte používala místnost jako pracovnu. Byl tam psací stůl, dvě křesla a malá pohovka, na kterou Taylor usadil Marielle. Sám si sedl do křesla. Dlouho se na ni beze slova díval. Znal ji pouze od předešlé noci, ale byl ochotný věřit každému jejímu slovu a dát pro ni v sázku svou pověst. Nikdy nepotkal žádnou lidskou bytost podobnou jí.

Byla jako postava z knihy nebo ze sna, s vnitřní silou a ideály, jaké skuteční lidé nemají, aspoň ne ti, které znal.

A přesto to byla neobyčejně přitažlivá mladá žena. Ani s jedním z manželů neměla štěstí a ani jeden mu nebyl moc platný.

Delauney na něj udělal dojem zhýčkaného kluka z bohaté rodiny, opilce, který se stará jen o vlastní potěšení a má zvrácené politické názory. Přesto stále naříkal nad tím, co se mu stalo před takřka deseti lety, včetně faktu, že Marielle se k němu nechtěla vrátit - poté, co ji téměř zabil. Taylor měl pocit, že při příhodné příležitosti by Delauney mohl jednat neuváženě, ba mohl by být i nebezpečný

a udělat to ze msty.

Malcolm mu také neimponoval. Dosud ho znal jen z tisku a vždy mu připadal velice odměřený a pompézní.

„Stalo se něco?“ Mohlo dojít k něčemu ještě horšímu, n,ež se už stalo? Bylo by to vůbec možné? „Máte nějaké zprávy?“

Dívala se na něj očima rozšířenýma strachem, a tak rychle zakroutil hlavou, aby ji uklidnil. „O Teddym nic.“ Měl pocit, jako by s ní předešlou noc sdílel tajemství celého života. A nyní chtěl udělat všechno, co bude v jeho silách, aby ji ochránil. Vytrpěla si už dost, důvěřovala mu a on její důvěru nechtěl zklamat. Ale také nechtěl ohrozit dítě, a to mu právě dělalo starosti. „Zrovna jsem strávil tři hodiny s Charlesem Delauneyem.“ Marielle na něj upírala úzkostlivý pohled. Zajímalo ji, co se od Charlese dozvěděl.

„Ví, že jsem vám všechno řekla?“

„Ano. Cítí se provinile - aspoň to tvrdí -, že se choval tak nepříčetně. Taky tvrdí, že když vás viděl v parku s Teddym, byl pořád ještě opilý z předešlé noci a nevěděl prý přesně, co říká. Je ale ochotný přiznat, že asi mluvil pěkně z cesty. Trvá na tom, že tím nemyslel nic zlého a že by nikdy neudělal nic, co by ublížilo Teddymu.“

„Věříte mu?“ Pátrala mu v očích, protože potřebovala znát pravdu a byla ochotná spolehnout se na jeho úsudek. Důvěřovala mu. Měl v sobě jakousi vrozenou spravedlnost a ona správně vycítila, že by ji neoklamal. Pamatovala si, jak ji minulou noc držel v náručí, když plakala pro Andrého. „To je právě ten problém.“ Opětoval její pohled, zakroutil hlavou a zvrátil se v křesle. „Nevěřím. Myslím, že by mu neublížil, aspoň ne tak jako v případě Lindberghových nebo něco podobného. Ale připadá mi jako rozmazlený člověk, který by použil cokoli, aby dostal, co chce - hrozby,

přemlouvání, možná i něco horšího. Mohl vzít Teddyho, aby se s vámi zase sblížil. Třeba si myslí, že na tom není nic špatného. Nejsem si jistý. Dokonce nevím, co si o tom mám myslet. Ale můžu vám říct, že mu nevěřím. Jeho výmluvy, že byl opilý a nemyslel své hrozby vážně, na mě neudělaly moc velký dojem.“ Charles měl divoký pohled, rozcuchané vlasy, byl neoholený a byl z něj cítit pach alkoholu. Působil dojmem zpustlíka, jemuž se život zrovna moc nevydařil. Zřejmě by byl schopen i šílených věcí, a to vše ve jménu spravedlnosti.

Koneckonců bojoval ve válce, se kterou neměl nic společného, jen z čirého potěšení ze zabíjení. Aspoň tak se to Taylorovi jevilo. Nerozuměl politice ani ušlechtilým válkám, nechápal pouliční koridu ve Španělsku či bití těhotné manželky bezprostředně poté, co přišli o syna. Nerozuměl žádnému z těchto lidí. Jediná osoba, kterou chápal a na které mu, bůhvíproč, záleželo, byla Marielle, jíž chtěl pomoci.

„Dělá mi starosti a chci, abyste to věděla. Znamená to, že ho budeme sledovat, a rád bych u něj nechal udělat domovní prohlídku. Taky to znamená, že se mi možná nepodaří udržet vaše tajemství. Chci vás proto předem varovat. Třeba byste něco z toho ráda řekla manželovi, než se to dozví odjinud.“

Kývla, vděčná za jeho varování. Aspoň že ji nechá říct to

Malcolmovi sama. Je to opravdu slušný člověk. Pokusila se na něj usmát, ale bolest hlavy byla tak silná, že to nesvedla.

Taylor si toho všiml. „Je vám něco?“

„Je mi dobře.“ Ta slova očividně lhala, ale každý je od ní čekal.

„Měla byste se trochu vyspat, nebo se sesypete, až vás budeme opravdu potřebovat.“ Přikývla, ale nedovedla si představit, že by ještě někdy dokázala spát, aspoň ne do doby, než se Teddy vrátí. Jak bude moct žít bez něho? Nemohla se ho dotknout ani ho obejmout, nevěděla, kde je, jestli je v bezpečí, jestli je o něj postaráno Náhle zatoužila po vůni jeho krku a vlasů, po jeho smíchu, po baculatých ručkách kolem svého krku, po jeho pohledu, který jí říkal, jak moc ji má rád. Jak to přežije, než ho najdou? Když na to pomyslela, měla pocit, že omdlí, ale vtom ucítila pevnou ruku na své paži, která jako by ji chtěla vytáhnout z hlubin jejího strachu.

„Marielle, nevzdávejte to, najdeme ho.“

Kývla a vstala, protože si uvědomila, že bude muset sdělit

Malcolmovi některá nepříjemná fakta.

„Řeknete mému manželovi něco o Charlesovi?“ Vypadala znepokojeně, ale ne vystrašeně. Pokud mu to musí říct, udělá to. Jak je to najednou jednoduché! Nemůže přece něco skrývat, pakliže by to mohlo Teddymu uškodit.

„Řeknu mu, že v této chvíli je Charles Delauney možným podezřelým. Nejsem si úplně jistý, že by něco takového udělal.

Ale říkám vám rovnou, že se mi moc nelíbí. Nelíbí se mi jeho výhrůžky ani zlost, že vy máte dítě, a on ne. Myslím, že svým způsobem vás pořád miluje. Tvrdí, že vás chce zpátky, a myslí si, že to stačí a že k němu hned poběžíte.“ Neprozradil jí, co

Charles řekl o jejím manželství s Malcolmem - že to je všechno faleš a přetvářka a každý ve městě ví, že Malcolm má jiné ženy. Prý Marielle žije jako jeptiška a Malcolm na ni kašle.

Charlesovi to zřejmě připadalo jako dostatečný důvod k tomu, aby Malcolma opustila. Marielle prý Malcolma nemiluje a vzala si ho ze scestných důvodů, jednoduše proto, že v té době nikoho jiného neměla a po propuštění z kliniky ve Švýcarsku byla vyděšená a nejistá. Tvrdil, že spíš hledala otce než manžela. Při pohledu na neupraveného a vyšinutého Delauneyho se Taylor nedivil, že ho Marielle opustila. Dokázal si představit, čím ji přitahoval muž jako Malcolm Patterson, i když také chápal, co osmnáctiletou dívku táhlo k Delauneymu. Byl zajímavý, pohledný, nespoutaný a romantický, ale takoví muži jsou obyčejně i nebezpeční, dělají bláznivé věci, jako třeba bijí své manželky nebo je zahrnují výhrůžkami a obviněními. Ale unášejí také cizí děti? Patří to také k tomu? To byla otázka. Taylor na ni neznal odpověď. Jedna věc však byla jistá: jestli to Charles udělal, nebylo to pro peníze.

A proto možná dosud nikdo nežádal o výkupné. Jenom najal lidi, aby chlapce unesli a někde ho ukryli. Ale co by s ním udělal, pokud by ho skutečně měl?

Taylor vstal a pomalu vedl Marielle ke dveřím. Znovu mu poděkovala za varování, že bude muset informovat Malcolma.

Na chvilku se otočila a podívala se na něj se starostlivou vráskou na čele. Všechno bylo tak zmatené. „Myslíte si, že by opravdu něco takovýho udělal? Myslím Charles?“ Bylo těžké tomu věřit. Vždycky byl divoký a neukázněný, ale takhle ne Nemohla uvěřit, že by jí vzal Teddyho. Že by ji tolik nenáviděl? Bylo hrozné si to představit.

„Nevím.“ Taylor k ní byl upřímný. „Přál bych si, abych znal odpověď.“

Kývla a vykročila k chaosu v obývacím pokoji. Malcolm tam stál s dvěma agenty FBI a tvářil se zasmušile. Marielle ho představila Taylorovi.

„Čekal jsem na vás,“ zavrčel Malcolm, na kterého Taylor evidentně neudělal velký dojem. „Byl jsem venku. Hovořil jsem o tom případu s několika lidmi.“ Pohled mu ani jednou nezabloudil k Marielle. Věděl, že by to nebylo moudré. Ovšem když Malcolma pozoroval, náhle ho napadlo, že snad měl Charles Delauney v něčem pravdu. Malcolm neprojevoval vůči Marielle ani špetku vřelosti, neposkytoval jí žádnou viditelnou podporu. Staral se jen o své vlastní pocity, o svůj smutek nad ztrátou jediného syna.

Místo aby Johna poprosil o pomoc, kategoricky ho žádal, aby dítě nalezl. „Všichni jsme připraveni na možnou žádost o výkupné, pane,“ ujistil ho Taylor s respektem, který k němu ve skutečnosti nechoval. Pravda byla, že se mu ten muž vůbec nezamlouval.

„Já taky,“ oznámil Malcolm. „Ministerstvo financí nám dnes dopoledne pošle označené bankovky.“ „Musíme postupovat nanejvýš opatrně.“ V případě Lindberghových to byla katastrofa a John nechtěl, aby to tentokrát zase dopadlo špatně. „Rád bych si s vámi odpoledne promluvil, jestli budete mít čas.“ Potřeboval vědět, jestli Malcolm někoho podezřívá nebo má z někoho strach. A stejně jako s Marielle s ním chtěl hovořit o samotě. Zároveň jí chtěl poskytnout čas povědět mu o Charlesovi.

„Můžu s vámi mluvit hned,“ zamračil se Malcolm. Zdříml si v autě cestou z Washingtonu a byl víc odpočatý než Marielle i Taylor.

„Obávám se, že mám teď jiné povinnosti.“ Když nic jiného, chtěl jít do své kanceláře, osprchovat se a oholit, vypít další šálek silné kávy a přemýšlet o tom, co dál. Zatím nenašli vůbec žádné stopy. Jediné, co měli, byl Charles a řidičovo přiznání, že před několika týdny mu kdosi volal a nabídl sto dolarů, když bude určitý večer s Edith mimo dům. Myslel si, že to je legrační náhoda, protože stejně dávno předtím plánovali jít na irskou vánoční zábavu do Bronxu, takže ho to nestálo žádné zvláštní úsilí. Jenže před týdnem někdo zanechal u zadního vchodu obyčejnou obálku se sto dolary. Obálku zahodil, peníze utratil a tím to pro něj skončilo. Tvrdil, že hlas v telefonu nepoznal, jenom si všiml, že dotyčný má přízvuk. Nevěděl jaký, snad to byl Angličan nebo Němec. Trval na tom, že si nevzpomíná. Ale i kdyby dítě unesl Delauney, neudělal by to sám. Před týdnem však dosud Marielle nepotkal a nevěděl, že má dítě, anebo věděl? Byl to všechno jen chytrý plán?

Sledoval ji už delší dobu? Týdny? Měsíce? Dostával o ní zprávy, když byl v Evropě? Plánoval svou pomstu celé roky?

Bylo obtížné složit všechno dohromady, měli tak málo vodítek a na závěry bylo příliš brzy. Proč se řidičovi nezdál ten telefonní hovor podezřelý? Mohlo to znamenat, že někdo plánuje dům vykrást nebo přepadnout Malcolma či Marielle. Ovšem

Taylorovi bylo jasné, že řidičovi na jeho zaměstnavatelích vůbec nezáleží.

Malcolm vypadal otráveně, že s ním Taylor nechce mluvit hned, proto se zmínil o své cestě do Washingtonu, aby bylo agentovi FBI jasné, s kým má co do činění. Taylor mu rozuměl dokonale. Malcolm mu dával na vědomí: Odveď dobrou práci, udělej to hned a udělej to podle mého, nebo toho budeš litovat. Problém tkvěl v tom, že Taylor nebyl typ člověka, který by si nechal líbit jakýkoli nátlak.

„Na shledanou odpoledne, pane Pattersone. Co třeba kolem čtvrté?“

„To se mi hodí. Předpokládám, že vaši muži vědí, kde vás najdou, kdyby do té doby někdo volal?“ Byl to jemný políček

Taylorovi do tváře za to, že hodlá „zmizet“.

„Samozřejmě.“

„Dobrá. Mimochodem, nemohl byste něco udělat s těmi otravy přede dveřmi?“

„Bohužel nemohl. Všichni si myslí, že jsou tady proto, aby hájili svobodu tisku. Můžeme je leda zatlačit trochu dál od domu. Řeknu svým lidem, aby se o to postarali.“

„Zařiďte to,“ nařídil Malcolm s přísným výrazem namísto poděkování. Taylor poté odešel a Malcolm pohlédl na svou ženu a zamumlal: „Nesedí mi.“

„Je to příjemný muž. Minulou noc byl moc hodný.“ Neřekla mu, jak hodný, ale rozhodně na ni v manželově nepřítomnosti udělal dojem.

„Mě by víc potěšilo, kdyby našel našeho syna. To bys měla mít na paměti, Marielle.“ Jako by na to mohla zapomenout!

Vrtalo jí hlavou, proč je k ní tak krutý, i když chápala, že je rozrušený. Měla dojem, že veškerou vinu svaluje na ni. Nebo se jí to jenom zdá? Cítí znovu zodpovědnost, jako tomu bylo v případě Andrého a nenarozené holčičky? Bude všechno vždycky jenom její vina? Právě to většinou vyvolávalo její migrény, ten pocit strašné bezmoci, který ji zachvátil, vždy když se stalo něco zlého a ona to nemohla změnit. Teď však na to nesmí myslet, nesmí myslet na to, co by se Teddymu mohlo stát. Musí být silná. A věděla, že než se Taylor odpoledne vrátí, bude muset podstoupit rozhovor s Malcolmem.

„Mohli bysme jít na chvíli nahoru?“ Vrhla na manžela nervózní pohled a ten se zatvářil, jako kdyby mu udělala nemravný návrh a on tomu návrhu nemohl věřit. „Musím s tebou mluvit.“

„Teď na to není vhodná doba.“ Zkoušel ji setřást, protože chtěl zavolat německému velvyslanci. Dojalo ho totiž, že mu telefonoval.

„Ale je. Je to důležitý, Malcolme.“

„Nemůže to počkat?“ Z očí jí však vyčetl, že to myslí vážně.

Vlastně ho překvapila. Na ženu, které se podlamovala kolena, kdykoli se v životě vyskytly i nepříliš velké těžkosti, se v této krizi držela výjimečně dobře. Pochopitelně vypadala unaveně a byla bledá, ale zdála se být klidná a rozumná a kromě třesoucích se rukou, kterých si hned všiml, celkem úspěšně ovládala své emoce. Neviděl ovšem hroznou scénu v chlapcově pokoji časně ráno, její nekonečný pláč, kdy k sobě tiskla Teddyho medvídka a při pomyšlení na syna se jí hrdlo stáhlo hrůzou. Snažila se to vše potlačit, protože věděla, že musí.

Kdyby podlehla, zpanikařila by a úplně by se zhroutila.

„Malcolme, půjdeš se mnou nahoru?“ nedala se odradit.

„No dobře, dobře. Přijdu za chvilku.“ Čekala na něj v pokoji, který jí sloužil jako šatna, protože nevěděla, kde jinde by měla být. Nervózně přecházela sem a tam. Neměla ponětí, kde by měla začít ani co má říct, a litovala, že ho nepřinutila ji vyslechnout, než se vzali. Jenže tenkrát to nechtěl slyšet, a nyní musel.

Přišel až za půl hodiny, zrovna když se chystala sejít dolů, aby se po něm podívala. V tom malém pokoji působil dojmem mohutného muže. Posadil se a měřil si ji s neskrývaným podrážděním. „Nevím, Marielle, o čem bys teď se mnou mohla chtít mluvit. Doufám, že je to důležité a že to má něco společného s Teddym.“

„Mohlo by. Doufám ale, že nemá,“ řekla tiše. Seděla naproti němu na malé pohovce. Bylo zvláštní, jak daleko od něj se cítila, jak si byli vzdálení, dokonce i v této krizové situaci.

Zdálo se jí, že je to horší než kdy předtím. „Máto co dělat se mnou. A myslím, že je to důležitý. Před lety, když jsme se měli vzít, jsem ti říkala, že některý věci o mně by se ti nemusely líbit, ale tys tvrdil, že každý má nějakou minulost a že to není podstatné. Myslel sis, že bude lepší to nechat spát, ale já měla pocit, že ti dlužím pravdu.“ Vzdychla a opět se jí nedostávalo dechu. V těžkých chvílích jí vždycky dělalo problémy dýchání.

Ale musí mu to říct. A on ji tentokrát bude muset vyslechnout.

„Pamatuješ se na to?“ Na okamžik mu oči zněžněly. Třeba byl předtím tak tvrdý jen proto, že cítí bolest, přesvědčovala se.

Třeba je šok ze ztráty Teddyho tak velký, že jí nemůže nabídnout žádnou útěchu, stejně jako ona a Charles nebyli schopní vzájemně se utěšit před devíti lety. Někdy, když agonie dosáhne určitého stupně, má člověk sílu bojovat pouze sám. Kladla si otázku, jestli právě to se nyní neděje. Třeba ji Malcolm přece jen nečiní zodpovědnou za Teddyho únos.

Musela však pokračovat.

„Pamatuju,“ odpověděl. „Ale co to má společného s tím, co se děje teď? Nebo s Teddym?“ Ve tváři měl obviňující výraz a Marielle se nutila to ignorovat.

„Nevím. Nejsem si jistá. Ale to, co vím, ti musím říct.“

Nadechla se a pokračovala. „Můj otec vykládal svým nejbližším přátelům, že jsem v osmnácti měla nějakou známost a trochu jsem se spustila, když jsme cestovali po Evropě.

A potom všem oznámil, že jsem se rozhodla zůstat v Paříži a studovat tam. No, něco z toho byla pravda, ale jen málo.

Bylo to mnohem víc než známost. Utekla jsem a tajně se provdala za Charlese Delauneyho. Určitě jsi znal jeho otce.“

Malcolm kývl. Znal ho, dokonce lépe než Mariellina otce. Byl to nevrlý starý muž, ale chytrý a hodně bohatý. Se synem se však nikdy nesetkal. Povídalo se o něm, že je renegát nejhoršího kalibru a spisovatel. Když mu bylo čtrnáct nebo patnáct, utekl bojovat ve válce a potom zůstal v Evropě. Starý Delauney o něm tvrdil, že je k ničemu. Víc nevěděl, proto ho Mariellino přiznání ohromilo. „Vzala jsem si ho v osmnácti, a když jsme se vrátili z líbánek a mí rodiče chtěli sňatek anulovat, byla jsem v jiným stavu. Takže odjeli domů a já jsem zůstala. Svatba nebyla nikdy anulována. A měli jsme chlapečka“ Musela přitom potlačovat slzy. Nutnost vyprávět ten příběh po všech těch letech dvakrát v jednom dni bylo víc, než mohla snést. Ale věděla, že to Malcolmovi musí říct. Teddyho

zmizení všechno změnilo. „Jmenoval se André,“ znovu zalapala po dechu, „a vypadal trochu jako Teddy, až na to, že měl černé vlasy.“

Pokusila se usmát, ale Malcolm mlčel. Její zpověď mu vůbec nepřipadala zábavná. Marielle si uvědomila, že se bude muset držet strohých faktů. Nemusí vědět, jak svého chlapečka milovala, ani jak zoufale milovala Charlesc, ani jak strašné to bylo, když André zemřel. Stačí, když bude vědět, že umřel, a že když Charles uviděl Teddyho, úplně ho to vyvedlo z míry.

Musí to slyšet od ní, aby si nemyslel, že chce Charlese chránit.

Jediný, koho chtěla nyní chránit, byl Teddy. A pokud ho mají najít, Malcolm musí všechno slyšet. „Umřel, když mu byly dva, ve Švýcarsku. Čekala jsem zrovna další dítě, a to umřelo taky.“ Malcolm na okamžik vypadal, že je mu to krajně nepříjemné.

„Jak umřeli?“

„André se utopil.“ Pevně zavřela oči a snažila se ovládnout, ale na rozdíl od Johna Taylora předešlou noc se Malcolm

Patterson nepokusil ji utěšit. „Vběhl na jezero, bylo zamrzlý, a probořil se se dvěma malými holčičkami. Ty jsem zachránila.“ Hlas jí zněl téměř monotónně. Pokoušela se nevidět před sebou znovu jeho tvářičku, necítit chlad jeho tělíčka, když mu dávala umělé dýchání, necítit vůni jeho kůže, kterou tak milovala, zrovna jako Teddyho, a jestli Teddy také umřel, jak to přežije? Zatímco bojovala sama se sebou,

Malcolm ji pozoroval. „Nemohla jsem na něj dosáhnout. Byl pod ledem.“ Znělo to jako bezdechý šepot, ale vzápětí jí hlas opět zesílil. Připadala si, jako by lezla na vysokou horu a vzduch se stával čím dál řidší. „Charles mi za to dával vinu. Myslel si, že to byla moje chyba, protože jsem na Andrého nedávala pozor. Dávala, ale zrovna jsem se s někým bavila, s matkou těch dvou holčiček, říkala, že to nebyla moje vina, ale asi byla. A Charles si to taky myslel. Ten den byl lyžovat, a když se vrátil, chtěl mě zabít, nebo možná ne, možná byl jen šílený bolestí, ale stejně jsem přišla o dítě. Zřejmě by se to stalo tak jako tak, protože jsem skočila do ledový vody, abych zachránila Andrého.“ Malcolm kývl, téměř hypnotizovaný jejími hrůznými slovy, a v obličeji nápadně zbledl. „Charles si vždycky myslel, že jsem zabila obě děti, že to byla moje vina, že jsme je ztratili. A já já“ Hlas se jí třásl. Sklonila hlavu a chvíli nebyla schopná pokračovat.

Potom se na něj podívala s bolestným výrazem a v očích měla muka, jaká on nikdy nepoznal. „Asi by se dalo říct, že jsem se nervově zhroutila. Byla jsem v nemocnici, na klinice, v sanatoriu Přes dva roky. Když se to stalo, bylo mi dvacet jedna. Několikrát jsem se pokusila o sebevraždu.“ Rozhodla se vypovědět mu úplně všechno. Měl právo to vědět a nechtěla už před ním skrývat žádná tajemství. „Nechtěla jsem žít, bez

Charlese a bez svých dětí. Dělala jsem, co jsem mohla, abych umřela, a oni dělali, co mohli, aby mě zachránili. Za celou tu dobu jsem Charlese ani jednou neviděla, vlastně jsem ho viděla jednou během toho prvního roku. Přišel mi říct, že můj otec zemřel, několik měsíců po Andrém. Říkalo se, že ho zabil ten šok po krachu na burze, a asi to byla pravda Neřekli mi už, že matka spáchala sebevraždu, půl roku po jeho smrti. Asi bez táty a beze mě nemohla“ Hlas jí selhal, ale Malcolm pochopil, co mínila. „Tajili mi to celý rok, dokud jsem na tom nebyla líp. Nakonec mi řekli, že musím jít, že se musím vrátit mezi lidi a žít s tím, co se stalo. Že to nebyla moje vina, že za to nenesu zodpovědnost, a že jestli si Charles pořád myslí, že ano, bude se s tím muset vypořádat sám.“ Znovu se zhluboka nadechla, nepřítomně hleděla z okna a zdála se být už trochu klidnější. „Přišel za mnou, než mě propustili, a tvrdil, že toho lituje, že se pomátl žalem a že to nemyslel vážně, že to nebyla moje vina. Ale v očích jsem mu viděla, že to myslel vážně, že dál věřil, že jsem zabila jeho děti. Pořád jsem ho milovala,“ podívala se na Malcolma upřímně, „vždycky jsem ho milovala, ale věděla jsem, že kdybych s ním zůstala, nepřestala bych se cítit provinile. Pořád by to bylo mezi námi. Nemohla jsem se k němu vrátit. Musela jsem být sama. Tak jsem odešla z nemocnice a vrátila se do Států. Tehdy to bylo naposledy, co jsem ho viděla. A potom jsem potkala tebe,“ vzdychla, „a tys byl na mě tak hodný. Dals mi práci a udělals pro mě tolik věcí. Staral ses o mě a

vždycky jsi byl ke mně laskavý. A oženil ses se mnou. Nechtěla jsem se znovu vdávat. Myslela jsem si, že by to nebylo fér vůči nikomu, tížilo mě svědomí. Ale zdálo se, že ti to nevadí a“ Náhle se opět cítila vinná.

„Nikoho jsem neměla a někdy jsem se tolik bála. S tebou jsem se cítila v bezpečí, myslela jsem si, že ti tvoji laskavost můžu oplatit, a možná tě dokonce dokážu udělat šťastným.“

Sklopila oči a myslela na den, kdy se narodil Teddy. Po tváři jí opět začaly stékat slzy. „Když se narodil Teddy, byla jsem tak šťastná.“

„Já taky.“ Hlas mu zněl nakřáple. „Je všechno, pro co žiju.

Vždycky jsem si myslel, že v tvé minulosti je nějaká malá záhada, Marielle. Ale nikdy mě nenapadlo, že to je něco tak úděsného.“ Když to vyslovil, naplnila ji hanba.

„Já vím,“ přikývla. „Proto jsem si myslela, že bys to měl vědět. Chtěla jsem, abys mě vyslechl, než ses rozhodl se se mnou oženit, ale nechtěl jsi nic slyšet.“ Kývl na souhlas a Marielle pokračovala. „Když jsem se vrátila do Států, Charlese jsem už nikdy neviděla. Až do minulýho pátku. Potkala jsem ho náhodou v katedrále svatého Patrika. Šla jsem tam zapálit svíčky za děti a za mý rodiče. Bylo to výročí smrti našich dětí,“ přinutila se vyřknout slova, která nenáviděla,

a on tam byl. Prý přijel do New Yorku kvůli otci.“

„Co ti řekl?“ zajímal se Malcolm.

„Chtěl se se mnou znovu setkat, ale já jsem řekla, že nemůžu.“

„Proč ne?“ zkoušel ji. Marielle to ranilo.

„Protože tě mám ráda, protože jsme manželé. Protože máme Teddyho.“

„Rozzlobilo ho to?“ Malcolm působil dojmem, jako by v to doufal.

„Ne, tenkrát ne, oba jsme byli dost rozčilení. Každý rok je to hrozný den.“

„Volal ti?“

„Ne. Příští den jsem ho náhodou potkala v parku, když jsme šli s Teddym k jezírku. Myslím, že pil nebo byl ještě opilý z předešlý noci. Vypadal jako pomatenec a byl v šoku, když viděl, že mám dítě, chlapce Rozzuřilo ho to,“ přiznala.

Tím se dostala k hlavnímu bodu celého příběhu.

„Co říkal? Udělal něco Teddymu?“ Malcolm byl zděšený tím, co se od Marielle dozvídá.

„Jistěže ne. Myslím, že by toho nebyl schopný, a navíc bych mu to nedovolila.“ Prudce se nadechla. „Ale byl hodně rozzlobený. Dalo by se říct, že mi vyhrožoval. Říkal, že jsem si nezasloužila dostat další šanci. A,“ znovu se zhluboka nadechla, „říkal nějaký nesmysly o tom, že mi Teddyho vezme, aby mě přinutil vrátit se k němu. Určitě to nemyslel vážně, Malcolme, ale myslela jsem si, že bys to měl vědět. Policie se ptala, jestli mi někdo vyhrožoval nebo má důvod mě nenávidět nebo se na mě hněvat, tak jsem jim to kvůli Teddymu řekla.“ Malcolma překvapilo, že se víc nesnažila krýt Charlese Delauneyho. Když o něm hovořila, vyčetl jí z očí, že jí na něm pořád hodně záleží.

„Tys tohle řekla policii? Všechno?“

„Ano,“ kývla. Už se za to nestyděla. Bylo to bolestné, ale nebyla to její vina. Konečně si to uvědomila.

„To je opravdu kouzelný příběh. Už vidím, jak si lidi v novinách počtou.“

„Pan Taylor mi slíbil, že udělá všechno, aby to zůstalo důvěrné. Ale už byl za Charlesem.“ „Vypadá to, že toho víš o vyšetřování dost.“

Zprvu mu neodpověděla. „Chtěla jsem ti to říct sama. Myslela jsem, že máš právo to vědět.“ Kývl a vstal. Vypadal rozrušeně, a když se na ni podíval, napadlo ji, jestli se na ni zlobí.

„Zdá se mi, že tvůj kontakt s Delauneyem mohl značně ohrozit naše dítě, Marielle. Pomyslela jsi na to?“

Opět vina a zodpovědnost, proč je to vždycky její chyba? Proč její život, její selhání či hloupost vždy způsobí trápení druhým?

„Pomyslela. Jenže jsem neplánovala, že se s ním potkám.

Prostě se to stalo.“

„Seš si tím jistá? Víš určitě, že tě Delauney nesledoval a nečekal na tebe v kostele?“

„Byl stejně překvapený jako já. A jezírko je kousek od domu jeho otce.“

„Tak jsi tam neměla chodit.“ Malcolmův hlas byl strohý a káravý. Bylo jasné, že ji obviňuje. „Neměla jsi dělat nic, co by mého syna mohlo vystavit nebezpečí,“ řekl s důrazem na slovo

‘mého’, „a vzhledem k tomu, co se stalo v minulosti, mě překvapuje, žes ho vůbec brala k jezírku, zvlášť v tomhle počasí.“

Těžko mohl říci něco krutějšího. Trvalo jí léta, než dokázala něco takového udělat, a navíc chlapce nepustila blízko k vodě.

„Jak to můžeš říct?“ Byla šokovaná. Jeho slova ji zasáhla jako rána pod pás, ale jemu to bylo očividně jedno. Byl příliš zaujatý vlastními obavami.

Začal přecházet po místnosti a přitom k ní mluvil: „Jak mi můžeš vyprávět takové věci a čekat, že ti odpustím? Žila jsi s tím hrozným chlapem, který se pokusil tě zabít, jak jsi sama přiznala, a klidně mohl zabít i tvoje nenarozené dítě, a ty k němu přivedeš mého syna, přiznáš, že ti vyhrožoval, že hrozil, že ti ho vezme, ať už má jakýkoli důvod, a co za to ode mne čekáš, Marielle? Soucit s dětmi, které umřely? Nebo s mým dítětem, které unesli? Tys přivedla tohohle chlapa do mýho života, přivedla jsi ho rovnou k mým dveřím, vzala jsi mého syna do parku, kde se mohli potkat, a vyprovokovala jsi toho šílence k tomu, že nám Teddyho unesl, a co teď ode mě za to všechno čekáš - odpuštění?“ V očích měl slzy a v hlase vztek, zatímco Marielle před ním stála a bezmocně plakala. „Nevíme, jestli ho unesl,“ bránila se zmučeným hlasem.

Všechno mu prozradila a on jí teď nikdy neodpustí. „Nic nevíme.“

„Já vím, že ses celý roky spolčovala s lidmi, kteří mě mohli připravit o jediné dítě a tebe o tvé poslední.“

„Malcolme,“ zavřela oči a téměř omdlela, „jak to můžeš říct?“

„Protože je to pravda,“ zařval na ni, „protože Teddy už může být mrtvý, zahrabaný někde v hrobě, který nikdy nenajdeme, a jestli ho ještě nezabili, můžou to udělat každou chvíli.

Možná svý dítě už nikdy neuvidíš.“ Dorážel na ni dunivým hlasem a hroznými obviněními jako noční můra. „A ty musíš pochopit, ty si musíš přiznat, žes k němu Teddyho přivedla, žes toho chlapa vyprovokovala, žes zatáhla Charlese Delauneyho do našeho života Bylas to ty, Marielle, kdo to udělal!“

Bolest, kterou jí způsobil, byla tak ostrá, že zalapala po dechu, a přece mu nemohla říci, že se mýlí. Třeba opravdu udělala všechno, co říkal. Třeba to opět byla všechno její chyba. Zhroutila se do křesla a migréna se jí zaryla do mozku s takovou silou, že sotva udržela rovnováhu. Znovu slyšela všechny ty hlasy, cítila známou bolest, opět slyšela zvuk vody proudící pod ledem. Když Malcolm odešel z pokoje, jen stěží se držela při vědomí.

Připadalo jí, že uplynuly celé hodiny, až ji probral nějaký zvuk. Vzhlédla a uviděla služebnou, kterou minulou noc našla svázanou únosci a s roubíkem v ústech. Byla to Betty, která jí přinesla vyprané prádlo. Pan Patterson všem v domě nařídil, aby se vrátili ke své práci, kromě Patricka s Edith, jejichž výpovědi FBI stále velice zajímaly. Byli upozorněni, že nesmějí opustit město.

„Paní Pattersonová, je vám dobře?“ Betty šla honem k ní, protože když vešla do pokoje, Marielle ležela napůl sesunutá z křesla na zemi a vypadala, že omdlela. Bettyin hlas Marielle přivedl k vědomí. Rozhlížela se kolem, vědoma si oslepující bolesti hlavy, a až příliš rychle se rozpomněla, co se stalo a co jí Malcolm řekl Byla to její vina, postavila Charlese mezi ně a on vzal Teddyho, ale udělal to opravdu? A proč?

Skutečně ji tolik nenávidí? Anebo ji nenávidí všichni? A mají důvod? Najednou si přála, aby bývala před lety umřela, měla se utopit v té ledové vodě.

„Paní Pattersonová“

„Nic mi není,“ zamumlala a s námahou se postavila.

Pokoušela se urovnat si šaty a uhladit vlasy, zatímco dívka ji polekaně pozorovala. Marielle byla tak bledá, že vypadala, jako by umřela, a zdálo se, že jí je špatně, protože se stěží držela na nohou. „

To nic, jen mě bolí hlava, nic vážnýho“ Zvolna šla do své ložnice a Betty ji následovala. Minulou noc zažila také očistec, ale policie ji ujistila, že to nebyla její chyba, že nemohla udělat nic, co by únosce zastavilo, a kdyby byla něco zkoušela, pravděpodobně by ji zabili. Takže už necítila žádnou vinu, jenom vděčnost, že měla takové štěstí a nic se jí nestalo. To jen Marielle se cítila vinna za všechno, co se v jejím životě odehrálo za posledních devět let, a nemohla už unést to přetěžké břímě.

„Chtěla byste studený obklad na hlavu?“

„Ne ne děkuju,jenom si na chvilku lehnu.“ Jakmile se však položila, pokoj se s ní začal točit, takže měla pocit, že začne zvracet. Bylo to, jako by byla opilá, ale ještě horší, protože bolest hlavy byla nesnesitelná. „Je něco nového?“

Na okamžik zvedla hlavu, avšak Betty pouze zakroutila hlavou a šla stáhnout žaluzie. Když odešla, bolest přinutila Marielle zavřít oči, ale nespala.

Dole Betty narazila na Johna Taylora, který se jí ptal, kde je paní Pattersonová. Informovala ho, že ji bolí hlava a odpočívá.

„Tak ji nechte odpočívat,“ nařídil. Chtěl se jen ujistit, že pověděla Malcolmovi o Charlesovi. Jakmile však vstoupil do knihovny, hned poznal, že to udělala. Malcolm Patterson byl evidentně ve špatné náladě.

„Moje žena mi řekla o Charlesu Delauneyovi,“ oznámil okamžitě. John usoudil, že mu pověděla i všechno ostatní, ale Malcolm nevypadal, že by ho to obměkčilo. „Je to šokující zjištění. Myslíte si, že to je náš člověk?“ Očividně se strachoval o syna a chtěl po nich, aby obrátili každý kámen, i kdyby z toho mohl být skandál.

„Není to vyloučeno, ale nemáme žádné důkazy. Má na minulou noc alibi. Není to sice nic světového, ale trvá na něm a ověřili jsme si, že mluvil pravdu. Pil v baru na Třetí avenui. Předtím byl s přáteli v ‘21’. Ovšem stejně by dítě neunesl sám. Předpokládám, že by si našel lidi, kteří by to udělali za něj.“

Malcolm o tom přemýšlel od chvíle, kdy se od Marielle dozvěděl celý příběh. „Jestli to udělal ze msty, nebude chtít žádné výkupné. Taky o něj doteď nikdo nežádal,“ dodal zachmuřeně. „To je pravda. Ale od doby, kdy chlapec zmizel, neuplynul ještě ani den. V příštích několika hodinách se toho může hodně přihodit.“

„Chci, abyste Delauneyho zatkli,“ rozkřikl se Malcolm.

„Teď hned! Rozumíte?“

„Ano, pane, rozumím,“ odpověděl Taylor hlasem, v němž zaznělo napětí. „Ale potřebujeme důkazy, a zatím žádné nemáme. Nemáme vůbec nic kromě faktu, že byl opilý a vyhrožoval, což nemusí nic znamenat. A že kdysi byl manželem vaší ženy.“ Malcolm si ho zlostně měřil. Tento rozhovor ho zrovna netěšil.

„V tom případě mám dojem, pane Taylore, že byste se měli po nějakých důkazech poohlédnout, co myslíte?“

„Chcete tím naznačit, že je mám podvrhnout?“ Malcolm

Taylora fascinoval. Vzmáhalo se v něm podezření, že bez ohledu na jeho vliv, inteligenci či dokonce přitažlivost je Patterson obyčejný mizera.

„Nic takového vám nenaznačuju. Říkám vám jen, abyste ty důkazy našel.“

„Pokud nějaké existují, pane, najdu je.“

„Dobře.“ Malcolm vstal, čímž naznačil, že rozhovor je u konce. Kdyby Taylorovi nebyl tak nepříjemný, docela by ho to pobavilo. Na okamžik ho napadlo, jestli vůči Pattersonovi necítí nepřátelství, protože na něj žárlí. Ten muž měl všechno. Peníze, moc a manželku, za kterou by Taylor dal ruku do ohně. Ale něco mu napovídalo, že pro Malcolma

Pattersona je právě ona tím jediným, čeho si necení.

„Obávám se, že vám budu muset položit ještě několik otázek.“

„Jistě.“ Malcolm si znovu sedl a nasadil formální výraz na znamení, že hodlá spolupracovat. Chtěl

udělat všechno, co mohl, aby dostal syna zpátky.

„Víte o někom, kdo by se vám chtěl dostat na kobylku?

O někom, kdo vám nějak vyhrožoval, řekněme během minulého roku? Šlo třeba o maličkosti, které se tenkrát nezdály důležité, ale ve světle událostí minulé noci by mohly být.“

„Na nic takového si nevzpomínám. Přemýšlel jsem o tom celou cestu z Washingtonu, ale nenapadá mě nikdo, kdo by mi chtěl uškodit.“

„Nějaké citlivé politické záležitosti? Nespokojení bývalí zaměstnanci?“ Malcolm znovu zakroutil hlavou. „Ženy, se kterými jste měl poměr? Všechno, co mi řeknete, zůstane mezi námi, pokud to bude možné.“ Totéž slíbil Marielle.

„Cením si toho,“ odpověděl Malcolm chladně, „ale to nebude nutné. Nemám poměr s žádnými ženami.“ Vypadal pobouřeně, že se o tom Taylor vůbec zmínil.

„Bývalé manželky, kterým vadí, že po tolika letech máte dítě s jinou?“

„Těžko. Moje první žena se provdala za jednoho ze světově proslulých klavíristů a žije v Palm Beach, druhá je vdaná za ředitele banky a žije v Chicagu.“ Potom pronesl poznámku, která Taylorovi připadala laciná, ale nedal nic najevo. „Na rozdíl od mé ženy nejsou mé bývalé manželky nebezpečná individua.“

„Třeba Charles Delauney také není nebezpečný.“ Cítil, že musí něco říci na její obranu.

„Je mi jedno, jaký je, inspektore. Chci jen zpátky své dítě.“

Do Vánoc zbývalo jedenáct dní.

„Chápu, pane Pattersone. Všichni to chápeme. A uděláme všechno, abychom toho dosáhli.“ „Promluvte si znovu s Delauneyem.“ Taylorovi nešlo pod nos přijímat příkazy od civilistů, ale kývl, vstal a poděkoval

Malcolmovi za trpělivost. Všiml si, že vypadá unaveně, ale na muže jeho věku působil dojmem zdravého a vyrovnaného člověka, zvláště s ohledem na to, co se stalo. Před odchodem se znovu přeptal na Marielle a dozvěděl se, že má migrénu a leží.

Ze svého pokoje Marielle zaslechla, jak se za Taylorem zavřely dveře. Z davu novinářů, kterým se prodíral, se ozývaly výkřiky. Za chvíli policie obstoupila přední část domu, aby je držela v bezpečné vzdálenosti. Marielle to všechno vnímala jen jako vzdálený hluk. S třeštící hlavou tiše ležela ve tmě a modlila se za Teddyho.

6.

Nazítří se Taylor vrátil a stále neměl žádné zprávy o Teddym.

Únosci se neozvali, nezatelefonovali ani neposlali žádný dopis a nikde se neobjevila žádost o výkupné. Tisk si ovšem přišel na své. Všechny noviny otiskly staré fotografie Malcolma a Marielle. Jejich řidič Patrick poskytl interview, ve kterém naznačil, že Marielle má pletky s nějakým mužem. Vedle článku byla fotografie, na které pózoval s Edith oblečenou do Marielliných bílých šatů od Madame de Grés z Paříže. Snímek byl pořízen tu noc, co byl Teddy unesen a oni se veselili na irské vánoční taneční zábavě v Bronxu. Oba se tvářili náramně důležitě. Ve večerních novinách předešlého dne se objevila Mariellina fotografie, na které vypadala vyděšeně a dezorientovaně. Snímek byl pořízen ve chvíli, kdy novináři vtrhli do domu. Na druhém ji vyfotografovali v noční košili skrz okna knihovny. Přesto se navzdory Patrickově narážce o muži v jejím životě nikde neobjevila ani zmínka o Charlesu Delauneyovi.

„Moc zábavné čtení,“ poznamenal Malcolm kysele u snídaně den po svém návratu. „Náramně se mi líbí, když čtu, jak se moje manželka schází s jinými muži.“ Neviděli se od chvíle, kdy ji předešlého dne zanechal samotnou s migrénou. Ještě teď byla unavená a bledá, ale tvrdila, že se cítí lépe. „Řekla jsem ti, jak to bylo.“ Tvářila se zničeně.

„Možná jsi to měla vysvětlit Patrickovi.“

Podrážděně se na něj podívala a usilovně se snažila ovládat.

Málem to vyvolalo bolest hlavy. „Možná by ti tvoji zvědové měli nosit přesnější zprávy, Malcolme.“ „Co to má znamenat?“ změřil si ji chladně.

„Přesně to, co říkám. Žádný z tvých sloužících se ke mně nechoval slušně, už od chvíle, kdy jsem přišla do tohohle domu, a ty to dobře víš.“

„Asi s nimi neumíš zacházet, Marielle. Nebo možná vědí něco, co já nevím.“

„Jak se opovažuješ!“ Byla tak věrná, tak loajální a ochotná.

A teď na ni hází vinu za všechno kvůli Charlesovi. Přes noc se úplně změnil. Bylo to tak

nespravedlivé, že odešla z jídelny se slzami v očích. Po cestě se srazila s Johnem Taylorem. „Dobré ráno, paní Pattersonová.“ Podíval se jí do obličeje a hned viděl, že napětí posledních dnů si vybralo svou daň.

Zašel znovu za Delauneyem a varoval ho, aby neodjížděl z města, ale stále proti němu neměli důkazy a alibi měl solidní. Dosud se nenašly žádné stopy vedoucí ke komplicům, které mohl najmout, aby unesli Teddyho. Přesto se FBI horečně snažila případ vyřešit, přičemž brala v úvahu i to, že

Teddy mohl být převezen do sousedního státu New Jersey.

Charles Delauney byl stále hlavní podezřelý. Neznámí lidé, kteří Patrickovi zaplatili sto dolarů, aby v osudný večer nebyl doma, zmizeli beze stopy. A ani Betty, ani slečna Griffinová nic neviděly a neslyšely, takže jim nemohly pomoci. „Je vám dneska líp?“ zeptal se klidně.

Kývla. Jak se může cítit lépe, když Teddyho dosud nenašli?

„Něco nového, pane Taylore?“

„Zatím ne. Ale pracujeme na tom a čekáme. Dřív nebo později někdo zavolá a bude chtít výkupné a potom se budeme moct pohnout z místa. Chtěl bych si dneska znovu promluvit s některými lidmi z personálu, abych zjistil, jestli si někdo nevzpomene na něco, co včera třeba v rozčilení zapomněl.“ Marielle souhlasně přikývla. Znělo to rozumně. Taylor chtěl mluvit také s Malcolmem.

Šla do dětského pokoje a překvapilo ji, že tam potkala manžela. Stál tam a jakoby omráčeně se dotýkal synových hraček a přejížděl rukou po jeho polštáři. Při pohledu na něj Marielle znovu vstoupily do očí slzy. Cítila se provinile, že mezi nimi v jídelně padla ostrá slova. Oba prožívali hrozné duševní vypětí. Rozhlédla se po pokoji a málem jí puklo srdce. Vzpomínala, jak Teddyho hladila po tvářičce, když ležel v posteli v červeném pyžámku od slečny Griffinové, jež mu na límec vyšila modrou nití pečlivými stehy kolem dokola malé vláčky.

„Člověku se nechce věřit, že dítě může prostě zmizet beze stopy, viď?“ oslovil ji Malcolm smutně a Marielle přikývla.

Díval se na ni se žalostným výrazem a jeho hlas zněl mnohem smířlivěji než před hodinou. V tomto pokoji mohli být smutní, ale nemohli se hněvat. Pomalu se posadil do houpací židle u postele a díval se na místo, kde jeho syn naposledy spal, než ho unesli. „Pořád myslím na ten vlak dole, co na něj čeká.“ V očích měl slzy a Marielle se odvrátila, aby ji neviděl plakat. Po chvíli se Malcolm dotkl její ruky. „Mrzí mě, co jsem řekl dnes ráno. Byl jsem z toho vynervovaný. A včera taky, je to všechno jako noční můra, Marielle. Co budeme dělat?“

Bylo to poprvé, co ho viděla bezradného, a najednou jí ho bylo líto. Vypadal tak zničeně. „Budeme se modlit, aby se brzy vrátil domů.“ Snažila se to vyslovit klidně a přitom mu stiskla ruku. Za několik minut se objevil Haverford, aby Malcolmovi oznámil, že v pracovně na něj čeká Brigitte. Malcolm se snažil zvládnout všechnu práci jako za normálních okolností a Brigitte mu nejen ohromně pomáhala, ale také s ním hluboce cítila. Když se doslechla, co se stalo, několik hodin plakala a pořád tomu nemohla uvěřit.

Po Malcolmově odchodu se Marielle vrátila do svého pokoje. Alespoň že se zase usmířili. Po cestě si s Brigitte vyměnily pár slov. Obě ženy plakaly a Brigitte, chvíli neschopná řeči, ji vřele objala. Potom šla za Malcolmem, aby se dali do práce. Marielle věděla, že sekretářka Teddyho zbožňovala. John Taylor skončil nové vyslýchání služebnictva až pozdě odpoledne a potom požádal o rozhovor Malcolma. Nepřekvapilo ho, co se dozvěděl, protože Marielle ho předem varovala, ale stejně se mu

to nelíbilo. Skoro všichni načrtli portrét ženy, která se zcela lišila od té, již viděl onu osudnou noc, kdy jí unesli dítě. Byl to obraz slabošské ženy, která má neustále z něčeho strach a před něčím se schovává. Slečna Griffinová prohlásila, že paní Pattersonová je příliš úzkostlivá, což není pro chlapce zdravé. Prý je někdy dokonce tak nervózní, že ho ani nechce vidět, a ze začátku jí dlouho trvalo, než si na něj zvykla. Skoro vůbec o něj nejevila zájem, jako by si nebyla jistá, jestli ho vůbec chtěla. Až v poslední době s ním začíná trávit víc času, pokud ji zrovna nebolí hlava.

Když Taylor zpovídal Edith, nazvala Marielle rozmazleným spratkem, přičemž naznačila, že mohla použít ještě silnější slova. Prý moc utrácí za šaty, takže je div, že svého manžela nezruinovala. Řekla, že pořád jen spí nebo odpočívá a vůbec se nevěnuje řízení domácnosti, což je nakonec dobře, protože nikdo by ji stejně neposlouchal. Dala jasně najevo, že všichni pracují pro pana Pattersona a byli jeho zaměstnanci už v době, než přišla „ona“. Dokonce i nyní vinila ze ztráty svého zaměstnání v domě Marielle, a ne Malcolma.

Hospodyně skoro nic neřekla. Tvrdila, že o zvycích paní

Pattersonové toho ví jen velmi málo. Dala však stejně jasně najevo, že samotná paní domu ji nezajímá. Záleželo jí jen na panu Pattersonovi.

Pouze Betty o ní řekla špetku dobrého a zdálo se, že Haverford cítí k Marielle lítost, i když nevysvětlil proč a odmítl se

Taylorovi s čímkoli svěřit. Když nakonec vyslýchal Patricka, ten samozřejmě dál rozvíjel pohádku o Mariellině „příteli“.

Taylor navrhl, aby si to raději nechal pro sebe, protože by se mohl lehce stát důležitým svědkem u soudu, což řidiče dostatečně vylekalo, takže aspoň na chvíli držel jazyk za zuby.

Nicméně konečný obrázek znázorňoval ženu, kterou neměl nikdo rád z důvodů, jež Taylor nechápal. Byla vyděděncem ve vlastním domě, jak se sama označila, a jenom velmi málo lidí, kteří pro ni zdánlivě pracovali, ji znalo nebo k ní měli dobrý vztah. Z rozhovorů získal pocit, že se od všech odtahuje, a správně usoudil, že se musí cítit velice osamělá. Lámal si tím hlavu i ve chvíli, kdy vstoupil do knihovny, aby si promluvil s Malcolmem.

Zmínil se o tom, jakmile jim Haverford přinesl kávu.

„Proč ji tolik sloužících nemá rádo?“ Nasypal si do šálku lžičku cukru a vzhlédl k Malcolmovi. Všiml si, že Haverford ho pozoruje, ale starý majordomus mu nic neprozradil.

Malcolm dlouze vzdychl a zahleděl se z okna. „Víte, ona není moc silný člověk, je slaboch, dost se bojí a oni to možná vycítili. Měla nějaké,“ na chvilku zaváhal, „ehm duševní problémy řekněme, v minulosti a pořád ji trápí hrozné bolesti hlavy.“

„To není důvod ji nenávidět.“ Taylor měl dojem, že všichni mají pro Marielle tak málo respektu, jako kdyby nic neznamenala, jako kdyby neexistovala, jako kdyby chtěli, aby každý věděl, že pracují pro pana Pattersona, a ne pro ni. A nedokázal se ubránit myšlence, jestli to tak Malcolm úmyslně nezařídil, aby byla ve svém domě bezmocná. Vypadalo to, že Marielle nemá vliv absolutně na nikoho, ani na vlastní dítě, na svůj personál, a zejména ne na svého manžela. Dokonce i slečna Griffinová přiznala, že se jejími příkazy nikdy neřídí. Sdělila mu, že přijímá instrukce od chlapcova otce. Když se jí zeptal proč, nedovedla to vysvětlit, pouze tvrdila, že paní Pattersonová je nevyrovnaná a neví, co dělá. To mu však nešlo na rozum. Když s Marielle hovořil, vůbec mu jako slaboch nepřipadala. Mluvila srozumitelně, byla inteligentní a zdvořilá. Jen proto, že trpí bolestmi hlavy, ještě nemusí být blázen. Teď však měl pocit, že ji všichni považují za trochu vyšinutou, jako kdyby se jejímu úsudku nedalo věřit. Vrtalo mu hlavou, co je k tomu názoru přivedlo.

„Neříkám, že ji tady někdo nenávidí. To je hrozná věc, co říkáte.“ Malcolm se vlídně usmál, ale vzápětí se zatvářil téměř smutně. „Není to silná žena a měla hrozné problémy. Kdo ví, jestli se z takového šoku vůbec někdy vzpamatuje? Třeba je tohle poslední kapka. Už tak je dost otřesená.“ „Myslíte?“ Taylor tušil, že je něčemu na stopě, ale nevěděl čemu. Potřeboval zjistit i jiné věci, ale to si schovával na později. „Chcete tím říct, že je blázen?“ naléhal na Malcolma.

„Samozřejmě že ne.“ Malcolm vypadal dotčený takovou urážkou své ženy. „Říkám vám jen, že je

křehká.“

„Není to totéž? Nechcete mi naznačit, že by se mohla zhroutit, protože Teddyho unesli? Není to v tomhle domě všeobecná domněnka, že je ‘křehká’, jak jste to formuloval, a proto by ji nikdo neměl brát vážně? Řekl jste jim to, anebo je to napadlo samotné?“

„Řekl jsem jim, že by měli jednat se mnou a neobtěžovat ji.“

Vypadal otráveně. „To ale nemá žádnou souvislost s únosem mého syna,“ vyjel na Taylora. „Někdy je velmi důležité dát si dohromady celý obrázek.“

„Celý obrázek je ten, že je to citlivá žena s hroznou minulostí, jak sám víte a jak jsem se zrovna dozvěděl. Dva roky v nemocnici na psychiatrii a devět let takzvaných migrén.“ Jeho hlas zněl nelítostně. Taylorovi se to moc nezamlouvalo. Jako by ji chtěl znevážit jako člověka a nějakým způsobem se mu podařilo tento postoj naočkovat každému, kdo pracoval v její blízkosti. Taylor měl podezření, že jedině Haverford má o Marielle jiné mínění.

„Tvrdíte, že její bolesti hlavy jsou smyšlené?“

„Říkám, že je neurotická.“ Zašel dál, než měl v úmyslu, a nyní měl na Taylora zlost.

„Dost neurotická na to, aby se spolčila s Charlesem Delauneyem a unesla vlastní dítě?“

Malcolm se zatvářil šokovaně a dlouho neodpovídal. „To mě nikdy nenapadlo. Ale asi je to možné. Třeba je všechno možné. Nevím. Ptal jste se jí na to?“

„Ptám se vás. Myslíte si, že by byla schopna udělat takovou věc? Myslíte, že ho pořád miluje?“ Taylora zajímalo, jak dalece Malcolm odsoudí vlastní manželku, a odpověď se mu vůbec nelíbila. „Nemám zdání, pane inspektore. To budete muset zjistit sám.“

John Taylor kývl. „A vy, pane Pattersone, jaký máte vztah k slečně Brigitte Sandersové?“ Byla to otázka, kterou si schovával v záloze a na kterou chtěl odpověď. Když ji vyslovil, výraz Malcolmova obličeje mu udělal neobyčejně dobře.

„Prosím?“ Malcolm se zdál být pobouřený. „Slečna Sandersová je má sekretářka už šest let, jak jistě víte, a já nemám ve zvyku si něco začínat se svými sekretářkami.“

Taylor se zatvářil pobaveně. „Pokud vím, s tou poslední jste se oženil.“

Malcolm zrudl a na rozdíl od Taylora vůbec pobaveně novypadal. „Slečna Sandersová má naprosto bezúhonnou pověst.“

„To je jistě velmi působivé.“ Taylor se nedal vyvést z míry.

Ve skutečnosti se dobře bavil. „Ale vy dva spolu hodně cestujete, dokonce i do Evropy. A všiml jsem si, že na lodi máte kajuty vždycky vedle sebe.“ Taylor pečlivě prozkoumal lodní plány.

„To je úplně normální, když pro mě pracuje. Pokyd máte všechno tak dobře zjištěné, určitě víte, že s sebou často beru taky svou druhou sekretářku, paní Higginsovou. Je jí hodně přes padesát, takže vaše narážky by jí jistě hodně zalichotily.“

Johna však nezajímala starší žena, ale Brigitte. Také věděl, že paní Higginsová s Malcolmem nikam nejela už víc než dva roky, ale to Malcolmovi neřekl.

„Omlouvám se, pane, jestli mé otázky zní neomaleně. Ale stejně jako jsme museli sáhnout do minulosti vaší ženy, je důležité, abychom znali i vaši. Rozezlení milenci a milenky dokážou dělat hodně ošklivé věci.“

„Můžu vás ujistit, že slečna Sandersová není ani rozezlená, ani není moje milenka.“ Malcolm byl v obličeji stále rudý.

Chvíli ještě probírali jeho styky s Německem, obchodní záležitosti ve Státech a možnost, že někoho poškodil či rozhněval.

Ale nic z toho celkem nestálo za řeč. Jediné, k čemu Taylor na konci rozhovoru došel, bylo, že Teddyho unesli buď pro peníze, nebo z pomsty. Pokud to bylo pro peníze, brzy se o ně někdo přihlásí. Pokud to bylo ze msty, musel to udělat Charles - Taylor se modlil, aby chlapci neublížil. Znovu mluvili o Delauneyovi a Taylor opakoval, že proti němu zatím nemají žádné důkazy, nic, co by ho spojovalo s dítětem nebo se zločinem, kromě pošetilých hrozeb adresovaných Marielle. Nemohou zavřít člověka za to, že je nezralý.

Měl alibi, nebyly proti němu důkazy, a i kdyby měl motiv, případ nestál na dostatečně pevných základech.

„Stejně si pořád myslím, že to je náš člověk,“ prohlásil

Malcolm vážně, když vyprovázel Taylora ven.

„Já bohužel taky,“ kývl inspektor. „A jestli ano, musíme doufat, že ho dostaneme.“

Malcolm se s ním rozloučil u domovních dveří a Taylor se protlačil zástupem novinářů. Když za další dvě hodiny usedli

Malcolm s Marielle k večeři, konečně přišel dlouho očekávaný telefonát.

Dva policisté předstírali, že patří ke služebnictvu, mezitím se spustilo nahrávací zařízení, a než se ozval zdánlivě nevinný

Malcolmův hlas, všechno bylo připravené.

Volající se ujistil, že je to on, a měl přízvuk typický pro jižní

Bronx nebo východní Jersey. „Ano, tady je Malcolm Patterson.“ Čtyři policisté a Marielle poslouchali z dalších telefonních aparátů. „Kdo volá?“

„Mám tady kamaráda, malýho kluka v červeným pyžamu.“ O Marielle se pokoušely mdloby. Zakryla mluvítko dlaní.

Od Teddyho únosu uplynulo přesně šestačtyřicet hodin. Ruka se sluchátkem se jí třásla a neslyšně plakala.

„Jak mu je?“ Malcolm zavřel oči.

„Je v pořádku. Řek bych, že je mu kapku zima. Potřebujem prachy, abysme mu mohli koupit ňákou deku.“

„Můžu s ním mluvit?“ požádal Malcolm klidně, ale policista, který ho pozoroval, si všiml, že se mu také třese ruka.

„Né teďka spí. Nejdřív si promluvíme vo těch prachách.“

„Kolik potřebujete?“

„Nó řek bych, že za dvě stě tisíc dolarů bysme mu mohli koupit docela pěknou deku.“ Bylo to čtyřikrát víc, než kolik zaplatili Lindberghovi, ale stálo to za to. „Nevoznačený bankovky, pane Mazanej. Dejte to do skříňky na nádraží Grand

Central a nechte to tam. Žádný fízlové. Žádný voznačený bankovky. Žádný podfuky. Nechte to tam tak dlouho, dokud si to nevyzvednem. A až to budem mít, dostanete vašeho kluka zpátky.“ „Jak mám vědět, že je v pořádku?“

„To se nedovíte.“ Hlas zněl tvrdě. „Ale jestli mě podrazíte, udáte mě fízlům nebo něco takovýho, zabijem ho.“ S Marielle se celá místnost točila, a když Malcom zavěsil, po tvářích se mu lil pot. Zapsal si všechny instrukce, i když celý hovor byl stejně nahraný.

John Taylor přijel za necelou půlhodinu. Malcolm byl v obličeji dosud popelavý a Marielle se celá třásla. Nemohli s dítětem promluvit, a tak jim Taylor raději připomněl, že není možné prokázat, zda hovořili se skutečnými únosci nebo s nějakým bláznem či někým, kdo chtěl snadno přijít k penězům. Lidé bývají nezřídka krutí a těží z neštěstí druhých. Ale aspoň tu byla určitá naděje, něco, čeho se mohli chytit. Když

Taylor odešel z místnosti, Malcolm si schoval obličej do dlaní a vzlykl. Byla to jejich jediná naděje, že Teddyho ještě uvidí.

Do půlnoci byly peníze k dispozici. Výzvědná služba Ministerstva financí uložila den předtím na Malcolmův účet půl milionu dolarů v označených bankovkách a Taylor zavolal řediteli banky a požádal ho, aby z něho uvolnil dvě stě tisíc.

Obnos byl vložen do malé černé tašky z aligátoří kůže a ve dvě hodiny ráno už ležel ve skříňce na Grand Central Station.

Únosci je požádali, aby uveřejnili inzerát v Daily Mirrorce, až budou peníze na místě. Příští ráno inzerát vyšel a nádraží se hemžilo stovkami policistů v civilních šatech, kteří chodili sem a tam, spali na lavičkách, jedli párky v rohlíku, četli časopisy, zkrátka vypadali jako každý jiný a čekali, až si

někdo vyzvedne výkupné. Ale za tři dny bylo jasné, že si pro ně nikdo nepřijde.

Telefonát byl jen krutý žert. Jejich naděje postupně vyprchávala a Marielle se nedokázala přinutit ani vstát z postele.

V sobotu už byla bílá jako křída. Malcolm vypadal ještě hůř.

Napětí je oba vyčerpávalo a všechno ještě zhoršoval fakt, že do

Vánoc zbývalo pouhých šest dnů. Vyhlídka na vánoční stromeček bez syna jim působila ještě větší utrpení. Malcolm hleděl na Marielle u večeře, které se oba ani nedotkli.

„Proč? Proč si pro to nepřišli?“ Marielle děsila výhrůžka, že hocha zabijí, když něco neklapne. Co když zpanikařili a opravdu ho zabili?

„Víš, že Taylor říká, že si z nás jen někdo vystřelil.“ Malcolmova vlídnost se opět vytratila. I na něj však doléhala nervozita. „Pořád si myslím, že to byl Delauney.“

„Tak proč kruci něco nenajdou? Proč proboha nedokážou zjistit, kdo to udělal?“ Šla nahoru do svého pokoje, protože nedokázala dál sedět v jídelně. Dokonce ani Taylorova přítomnost jí už neposkytovala útěchu. Příští den na něj Malcolm naléhal, aby znovu prohledali Delauneyův dům, a Taylor mu to přislíbil.

V neděli odpoledne, skoro přesně týden po únosu, to objevili, schované v suterénu domu Delauneyových, ve vinném sklípku, za nějakými starými bednami. Jeden z policistů našel cosi, co zprvu považoval za kus hadru, ale když odsunul bednu, zvedl to s užaslým výrazem a hned věděl, že drží přesně to, pro co přišli. Bylo to červené dětské pyžamo s drobnými modrými výšivkami na límci. Běžel s tím nahoru, jak nejrychleji dovedl, vyhledal inspektora Taylora a ukázal mu svůj nález. Taylor dlouho stál, díval se na něj a potom horečně přemýšlel, co mohl Delauney s dítětem udělat. Bylo třeba zjistit hodně věcí. Vrátil se k Charlesovi a oznámil mu, co našli. Ten svěsil hlavu do dlaní a přísahal, že to neudělal.

„Můj vlastní syn před lety zemřel.“ Zkoumavě k Taylorovi vzhlédl. „Vím, jaký to je, proč bych to dělal někomu jinýmu?“ Nedávalo to smysl a John v skrytu duše doufal, že to

Charles neudělal.

Nasadil mu pouta a za několik okamžiků byli ve městě, s červeným pyžamem v pečlivě zalepené obálce, již Taylor držel v ruce.

Charles Delauney byl zadržen pro únos.

John zavolal Malcolmovi a Marielle. Když uslyšela, že našli

Teddyho pyžamo, rozplakala se.

„Ale kde je?“ Na tom jediném záleželo.

„Ještě nevíme. Budeme teď vyslýchat Delauneyho. Dal jsem ho převézt do města, protože tady ho můžeme víc zmáčknout.“ Oba věděli, že Taylor to míní vážně. „Zavolám vám, jakmile budu něco vědět.“ Už bylo jasné, proč se nikdo neozval se žádostí o výkupné. Charles to udělal, aby se pomstil, ze vzteku, nebo aby dostal Marielle. Rozhodně od nich nepotřeboval žádné peníze. Teď má totiž to jediné, co chtěl: chlapce. Otázkou však je, co s ním udělal? Kde je Teddy nyní? A co je nejhorší, je ještě naživu?

Když Taylor zavěsil, Marielle byla zničená. Napadlo ji, co si asi myslí Malcolm. Neřekl jí jediné slovo. Jednoduše šel nahoru a tiše za sebou zavřel dveře své ložnice.

7.

Když se proslechlo, že Charles Delauney byl zatčen, novináři úplně zdivočeli a nazítří jich bylo před domem Pattersonových snad desetkrát víc. Malcolm se dostal ven pouze pod ochranou silného policejního doprovodu. Reportéři pronásledovali i Johna Taylora a policejního šéfa. Chtěli vědět všechno. Byla to senzační zpráva a oni potřebovali znát celý příběh. Dědic jednoho z nejbohatších mužů v zemi byl zatčen pro únos, a víc než to, byl to zločin z vášně, sága o pomstě Obviněný byl bývalým manželem ženy dalšího potomka bohaté rodiny a vinil ji ze smrti jejich dítěte. Navzdory

Johnově úsilí bylo

Mariellino tajemství odhaleno a do Vánoc se celý případ rozrostl do velkého skandálu, který nebylo možné zastavit. Charles byl už pět dní ve vazbě a neustále přísahal, že nemá představu, kde by Teddy mohl být, a že s únosem nemá nic společného. Taylor se obával toho nejhoršího - že Charles chlapce zabil. Ač nerad, na Štědrý den se s touto domněnkou svěřil

Marielle a Malcolmovi. Byl si nyní jistý, že Delauneyova zatvrzelost je důkazem, že spáchal zločin ze msty, proto bylo pravděpodobné, že Teddyho usmrtil.

„Panebože.“ Malcolm sebou trhl, když jim to Taylor řekl, ale Marielle se tentokrát držela a Malcolma objala, jako by ho chtěla utěšit. Už několik dnů ji nebolela hlava a celý její život se soustředil na čekání na zprávu o Teddym.

„Tomu nemůžu věřit,“ namítla tiše. „Nemůžu věřit, že ho už nikdy neuvidím. Ať Charles udělal cokoli, nevěřím, že by ho zabil.“

„Vzpamatuj se!“ zařval na ni Malcolm před Taylorem. „Kdy konečně pochopíš, že ho ten chlap unesl, aby se pomstil za ztrátu svého dítěte? Jeho dítě je mrtvé a moje taky“ Způsob, jakým to řekl, jí dal jasně najevo, že svaluje vinu na ni.

John Taylor to také zaznamenal, ale nemohl říci nic na její obranu. Chtělo se mu pošeptat jí: „musíte být silná“ nebo ji na chvíli sevřít v náručí, ale nemohl udělat nic. Pouze jí nenápadně stiskl ruku a potom odešel s Malcolmem.

Vánoce jako by pro ně neexistovaly, nevyměnili si žádné dárky ani láskyplné city. Nikde nebyla vánoční výzdoba a Teddyho pokoj sloužil jako malý oltář k modlitbě za všechno, co ztratili. Oba tam neustále chodili pro útěchu a naději. Marielle nemohla uvěřit, že svého syna už nikdy nebude držet v náruči, nemohla věřit, že zmizel navždy, nebylo to možné Charles to prostě nemohl udělat. Po Johnově odchodu byla vzhůru celou noc. Věděla, co musí udělat. Ráno, když Malcolm odešel vyřídit nějaké pracovní záležitosti, objednala si auto a požádala jednoho z policistů, aby ji zavezl do města. Nejdřív je to trochu polekalo, ale po poradě se seržantem souhlasili. Propašovali ji ven vchodem pro služebnictvo. Měla na sobě černé šaty, černý klobouk a starý kožich po matce. Auto projelo zástupem novinářů před domem a zamířilo do centra, zatímco Marielle se nervózně chvěla mezi dvěma policisty na zadním sedadle. Od únosu nevyšla z domu a děsilo ji probíjet se davy lidí a muset být dopravena na policejní stanici čtyřmi strážníky. Věděla však, že není vyhnutí. Musela ho vidět.

Strávil ve vazbě už šest dní. Téměř okamžitě bylo proti němu vzneseno formální obvinění z únosu. Taylor stále doufal, že z něj dostane přiznání nebo že se aspoň dozví, co se stalo s dítětem. Charles však dosud neprozradil nic.

Když přijeli, před stanicí bylo několik reportérů, a jakmile ji zahlédli, začali šílet, ale její průvodci ji ochránili a za chvilku byla uvnitř, bez dechu a celá roztřesená. Vysvětlila, za kým přišla, načež následovala porada šeptem. Byla to dost neobvyklá žádost, navíc nebyl návštěvní den. Řekla jim, kdo je, a trvala na tom, že Charlese musí vidět.

Nakonec ji jeden ze seržantů zavedl do malé holé místnosti a za deset minut ho tam přivedli. Měl na sobě kalhoty z hrubé látky, jednu ze svých košilí, něco jako bojové boty a na tvářích týden staré strniště. V očích měl výraz, jaký neviděla mnoho let. Byl to výraz bolesti a smutku, který jí prozradil, co chtěla vědět, ještě dřív, než mu začala klást otázky. Začal plakat v okamžiku, kdy ji spatřil, a hned ji objal, zatímco stráž je nechala o samotě.

„Neudělal jsem to, Marielle, přísahám, nikdy bych něco takovýho neudělal Byl jsem šílený, byl jsem ten den opilý, nevím, když jsem tě tam viděl s ním, připomnělo mi to Andrého“ „Já vím, já vím ššš, musela jsem s tebou mluvit.“

Odtáhla se od něj, aby na něj viděla, a byla ráda, že přišla.

Potřebovala od něj slyšet, co se stalo. Pomalu si sedl a ona se posadila proti němu a dívala se na něj. Kolik bolesti ještě mezi nimi zůstalo!

„Proč jsi tady, Charlesi?“

„Nevím. Říkali, že u nás ve sklepě našli jeho pyžamo. Panebože, Marielle, řekni mi, že tomu nevěříš“

„Jak se tam dostalo?“

„To nevím, ale přísahám Bohu, neudělal jsem to Byl jsem blázen, choval jsem se k tobě hrozně, ale do smrti se za to budu kát. Nikdy jsem nikomu neublížil, bojoval jsem za svý přátele, byl jsem ochotný umřít za jejich ideály, protože už nemám eo ztratit, proč bych mu měl něco udělat? Ublížil jsem už dost tobě a Bůh ví“ Vzlykl a Marielle ho chytila za ruce. „Pořád tě miluju, Marielle.“

„Já vím,“ zašeptala. Také ho stále milovala. Jenže Teddyho milovala víc. Bylo to její dítě. „Ale kde je?“

„Přísahám, že nevím.“ Vzhlédl k ní a oči měl jasné, hluboké a upřímné. Věřila mu. „Přísahám, Marielle, i když mě třeba zabijou. Věř mi, že o Teddyho únosu nic nevím. Doufám, že ho najdeš, protože si to zasloužíš, přes to, co jsem ti nespravedlivě řekl.“

Kývla. „Děkuju.“ Do čeho se to dostali? Jak k tomu došlo?

Strážník se vrátil a řekl jí, že musí jít. Přikývla a vstala.

Charles se na ni dlouze zadíval.

„Věř mi“ bylo jediné, co řekl, než ho odvedli. Znělo to pravdivě. Ale když chlapce neunesl on, kdo tedy? Nevěděla o nic víc, než když přišla. Alespoň však věřila, že Charles

Delauney to neudělal. Když vycházela z malé místnosti, kde spolu hovořili, s úlekem zaznamenala Johna Taylora, který mířil k ní. Patřil k FBI, takže na policejní stanici neměl co dělat, i když předpokládala, že přišel za Charlesem. Tvářil se velmi přísně a zavedl ji do soukromé kanceláře. „Co tady děláte?“ Byl rozzlobený, stejně jako by byl Malcolm, kdyby se to dozvěděl. Přesto byla ráda, že přišla. Stálo to za to.

„Musela jsem ho vidět.“

„Jste blázen.“

Zavrtěla hlavou. Věděla, že není. „Říká, že to neudělal. A já mu věřím.“ Musela se ho zeptat, musela ho vidět.

„A co jste myslela, že vám řekne jiného? Že ho zabil“?“ Při těch slovech sebou škubla, ale on se na ni zlobil, že Charlese navštívila. „Stejně by vám neřekl pravdu. Má hlavu v oprátce a udělá všechno, aby se zachránil.“

„Proč by mi lhal?“

„A proč by vám říkal pravdu? Jde mu o hodně. Marielle, poslouchejte mě, už sem nechoďte. Nechoďte za ním. Jestli budeme moct, najdeme vám vašeho syna, ale tenhle muž pro vás nemůže nic udělat. Způsobil vám jenom trápení, nechte ho být“ Nebyla to vlastně jeho věc, ale věděl, že ji Charles tahá za nos. Zjistil o něm víc než dost. Jeho řádění ve Španělsku, záchvaty vzteku, divoké pitky, fakt, že ji zbil, skutečnost, že ji pořád miluje. Nebyl si jistý, jestli je Delauney vůbec duševně zdravý. To se mělo také vyšetřit. Ale nechtěl, aby znovu zbytečně trpěla. A až se o tomhle dozví novináři, budou mít zase hody. „Pojďte, odvezu vás domů.“ Přikývla, ochotná jít s ním. „A až příště budete chtít udělat něco podobného, radši mi předem zavolejte.“

„A co mi řeknete?“ S úsměvem na tváři se nechala vyvést ven. Policista už měl auto nastartované. Museli k němu rychle utíkat, aby unikli cvakajícím fotoaparátům. Později viděla fotku, na které usedala do auta s Johnem Taylorem po boku. „Co byste řekl, kdybych vás požádala, abyste mě sem dovezl?“ zeptala se, když seděli v autě. Taylor se zamračil.

„Řekl bych ne,“ prohlásil rozhodně.

„Proto jsem vám nezavolala.“ Usmála se. Cítila úlevu. Věřila Charlesovi. Třeba to přece jen není všechno její vina.

Taylor ji pozoroval a myslel si, jaká je to nádherná žena a jak ji má rád. Mnohem víc, než by měl. „Až zase dostanete takový nápad, vezmu vás na projížďku a udělím vám pořádnou lekci,“ káral ji jako malé dítě.

„Toho jsem se právě bála,“ řekla tiše a celou cestu domů už nepromluvila.

Taylorovi jí bylo líto. Věděl, jak zoufale si přeje, aby našli jejího syna, zatímco on se začínal obávat, že se jim to nepodaří.

V případu Lindberghovic dítěte měl stejný pocit. Tolik si tehdy přál, aby se mýlil, ale nakonec měl pravdu.

Vběhli do domu přes kuchyň a Marielle mu poděkovala za doprovod. Příští ráno všechny noviny rozmázly Mariellinu návštěvu ve vězení. Všude byly její fotografie a na jedné ji

John objímal kolem pasu, když jí pomáhal do auta.

Malcolm dorazil domů rozzuřený.

„Co to bylo, Marielle?“

„Chránil mě před novináři,“ odpověděla tiše. A udělal dobře. Pro fotografy byla báječný úlovek. „Vypadá to, že ho to docela baví. Byl to jeho nápad, abys šla navštívit Delauneyho?“

„Ne, můj. Potkala jsem ho tam Mrzí mě to, Malcolme, ale musela jsem Charlese vidět, chtěla jsem slyšet, co mi řekne.“

„A prozradil ti, jak zabil tvého syna? Řekl ti to? Nebo brečel kvůli svému synovi?“ Malcolm byl vzteky bez sebe.

„Malcolme, prosím tě“

„Co prosím tě, tvůj milenec, tvůj bývalý manžel, tvůj jánevímco unese mého syna a ty chceš, abych ho litoval? Tos udělala? Řekla jsi mu, jak ho lituješ? Víš, koho lituju já? Lituju

Teddyho, našeho chlapečka, který pravděpodobně někde leží mrtvý, kterého mohli ukopat nebo ubodat k smrti, zlámat mu kosti“ Marielle začala křičet a rukama si zakryla uši, protože to nemohla snést.

„Přestaň! Přestaň! Přestaň!“ Vyběhla z jídelny a uchýlila se do svého pokoje. Bylo to už k nevydržení. Stalo se příliš mnoho věcí. A snad každý dával vinu jí. Byla její chyba, že se znala s Charlesem, že si ho vzala, že nebyla schopná zachránit své vlastní dítě. Charles ji z toho také vinil a nyní ji viní Malcolm, že může za únos Teddyho.

Odpoledne za ní přišel John Taylor. Byl natolik ohleduplný, že se nezmínil o poprasku, jaký vyvolala v tisku její návštěva, ale jinak neměl žádné zprávy. Chystali se na další domovní prohlídku Charlesova domu, pro jistotu.

Provedli ji a našli jednu z Teddyho hraček, malého plyšového medvídka, schovaného přímo v Charlesově ložnici.

O jeho vině už nebylo pochyb. Tentokrát uvěřila i Marielle.

8.

V polovině ledna se připravoval soudní proces a o Teddym nebyly stále žádné zprávy. Od jeho zmizení uplynuly tři a půl týdne. Malcolm odjel na několik dní do Washingtonu, aby se tam zúčastnil tajného jednání vojenských výborů Kongresu a Senátu a aby se setkal s americkým velvyslancem v Německu Hughem Wildonem, který přijel domů na krátkou návštěvu.

Marielle zůstala v New Yorku sama, v domě obklopeném strážemi. Johna Taylora neviděla už téměř týden.

Jednoho odpoledne se probírala nějakými papíry, aby se odpoutala od myšlenek na Teddyho a nechodila pořád do jeho pokoje. Ani poslouchat rádio už nesnesla. Buď se v něm mluvilo o procesu, což ji rozčilovalo, nebo vysílali Teddyho oblíbené pořady, jako Osamělý jezdec, které ji deprimovaly a vždy ji nakonec rozplakaly. Také nemohla vystát Shirley

Templeovou, protože jí připomínala Teddyho. Slečnu Griffinovou poslali na krátkou dovolenou k sestře do New Jersey, protože neměla daleko k hysterii. Marielle se ulevilo, že ji měla z očí. Nyní mohla být v Teddyho pokoji sama, s jeho oblečením, hračkami, věcmi, které používal. Někdy tam stála celé hodiny a dotýkala se jich nebo seděla v jeho oblíbeném křesle či ležela v jeho posteli a

pokoušela se nemyslet na poslední noc, kterou tam strávil.

Právě když byla s papíry hotová, do knihovny vstoupil Haverford. V očích měl laskavost a soucit. Bylo mu jí zoufale líto, ačkoliv by to nikdy nevyslovil.

„Máte tady návštěvu. Nějaká slečna Ritterová. Říká, že má s vámi ujednanou schůzku.“ „Neznám nikoho, kdo se tak jmenuje.“

„Ale znáte.“ Marielle se při zvuku toho hlasu otočila a uviděla, že do místnosti vstoupila mladá žena. Byla malá, s rusými vlasy, asi Mariellina věku. Připadala jí povědomá, ale nedokázala ji nikam zařadit. Na okamžik si přála, aby přišla s nějakou hrozbou či vydíráním, s něčím, co by je dovedlo k Teddymu. Tato naděje však nyní už byla téměř mrtvá.

Výkupné si nikdo nevyzvedl, zůstalo nedotčené ve skříňce na nádraží.

„Kdo jste?“ Marielle vypadala udiveně a Haverford stál připravený ji bránit. Náhle si však vzpomněla. Rozpoznala v neznámé ženě novinářku, která se hned po únosu protlačila do domu. Dívka vrhla nejistý pohled na majordoma.

„Můžu s vámi mluvit o samotě?“

„Ne, je mi líto, nemůžete.“ Mariellin hlas byl smělejší, než se cítila. Dívka vypadala velmi kurážně a sebejistě, proto byla raději ve střehu.

„Je to důležité, prosím vás,“ žadonila dívka. Její oblečení bylo opět poněkud nesourodé. „O tom pochybuju. Jak jste se sem dostala?“

„Měly jsme domluvenou schůzku na dnešní dopoledne,“ vymýšlela si novinářka, ale Marielle se nedala obelhat, protože už přes měsíc s nikým kromě vyšetřovatelů a policistů žádnou schůzku neměla.

„Je mi líto, slečno, ale“

„Ritterová. Beatrice Ritterová. Bea.“ Usmála se a snažila se najít něco, čím by si získala Mariellinu pozornost, aby mohla zůstat.

„budete muset odejít,“ vyzvala ji Marielle. Žena vypadala na okamžik velmi zklamaně, ale vzápětí kývla.

„Chápu. Chtěla jsem jen s vámi mluvit o Charlesovi.“ Zvuk jeho jména na Marielle zapůsobil jako elektrický proud. Mlčky na ženu zírala.

„Proč?“

„Protože vás potřebuje.“ Bylo to příliš komplikované téma pro rozhovor s neznámým člověkem. „Madam?“ Haverford na ni tázavě pohlédl, ale Marielle, aniž věděla proč, se rozhodla dovolit dívce zůstat, alespoň na chvíli. Kývla a majordomus odešel, ale informoval o návštěvě dva policisty, kteří zůstali poblíž dveří do knihovny.

„Nechápu, proč jste tady. Poslal vás za mnou Charles?“ Od návštěvy ve vězení s ním nemluvila. Nález Teddyho medvídka ji přesvědčil o jeho vině.

Bea Ritterová k ní chtěla být upřímná. Věděla, že musí rychle objasnit důvod své návštěvy, než ji Marielle vykáže z domu. I Charles jí říkal, že Marielle se s ní nikdy nebude chtít setkat. „Pracuju pro agenturu AP. A myslím, že to neudělal. Ráda bych věděla, jestli můžu nějak pomoct zjistit, kdo zosnoval únos. A chci vědět, jestli mi v tom pomůžete.“ Jasněji a stručněji to říct nedokázala. „Obávám se, že s vámi nesouhlasím, slečno Ritterová.“

Chvíli jí trvalo, než si vzpomněla na novinářčino jméno. „Taky jsem si myslela, že to neudělal, ale našli u něj dvě synovy věci.

Pyžamo, které měl na sobě, když zmizel, a jeho oblíbeného medvídka. Nikdo jiný se zatím neozval.“ Marielle už neměla žádné pochybnosti.

„Třeba skuteční únosci dostali strach anebo mají k mlčení dobré důvody. Nějaký motiv musí existovat.“ Beatrice byla naprosto přesvědčená o Charlesově nevině. Strávila s ním mnoho hodin a nedovedla si představit, že by byl takového zločinu schopen. Marielle však v jeho nevinu již nevěřila.

Mlčky vstala na znamení, aby dívka odešla.

„Je mi líto, ale v tom vám nebudu pomáhat.“ V očích měla bolest a srdce jí ztěžklo. Nechtěla poslouchat, jak dívka prosí za Charlese. Přála si jedině, aby se její syn vrátil.

„Myslíte, že by toho byl schopen?“ Bea potřebovala vědět, jestli mu Marielle věří. Ale ta měla obavy z toho, co žena napíše do novin.

„Myslím, že je toho schopen. Jinou odpověď nemám. A vyhrožoval, že to udělá.“ Byla o tom přesvědčená, i když novinářka její názor nesdílela. Po všech těch letech se její srdce vůči Charlesu Delauneyovi konečně zatvrdilo.

„Byl opilý.“ Bylo zřejmé, že s ním mluvila. Marielle zlobilo, že je tak neústupná. Na první pohled byla chytrá, silná a neobyčejně cílevědomá. Měla krátké rovně zastřižené vlasy, na sobě levné tmavomodré sako a šaty a na hlavě směšný klobouk ozdobený červenou květinou. Svým způsobem však byla hezká.

„To, že byl opilý, ho neomlouvá. Promiňte“ Vykročila ke dveřím, ale Bea Ritterová se nepohnula. „Paní Pattersonová, on vás miluje“ Ta slova Marielle zastavila. Hněvivě se k návštěvnici otočila. „To vám řekl?“

„Je to jasné.“

„Mně to v posledních letech jasné nebylo a nechci to už slyšet.“ Konečně cítila k Charlesovi nenávist a smrtelně ji ranil tím, co udělal. Bea Ritterová však stále odmítala její postoj přijmout. „Je nevinný.“ Byla tak rozhodná, byla si tak jistá, že Marielle z toho začínala mít nepříjemný pocit. Nechtěla, aby ji opět pronásledovaly myšlenky na Charlese. Unesl její dítě.

„Jak se opovažujete říct, že je nevinný! Kdyby byl, kde je potom moje dítě?“

„On neví. Přísahá, že to neví.“ Nespouštěla oči z Mariellina obličeje. „Kdyby to Charles věděl, řekl by nám to.“

„Vždyť ho ani neznáte!“

Ale Bea ho znala lépe, než si Marielle myslela. Strávila s ním hodiny ve vězení, poté co podplatila dva policisty. Nejdřív to pro ni byl jen námět na článek, běžný rozhovor, ale z neznámého důvodu mu věřila. Byla si jistá, že jí řekl pravdu, a slíbila si, že udělá všechno, co bude v jejích silách, aby mu pomohla.

Na Charlesovu žádost navštívila Toma Armoura s prosbou, aby ho zastupoval. Oba se povrchně znali z minulých let, ale

Armour zprvu odmítal všechny Charlesovy dopisy a telefonáty.

Byla to Bea, kdo zvrátil jeho postoj. Vytrvale přesvědčovala mladého právníka, že Charles je nevinný, přestože důkazy svědčí proti němu. Připomněla Tomovi, že pokud případ nevezme a Charles prohraje, bude odsouzen k smrti nevinný muž. Trvala na tom, že právě Armour dokáže proces zvrátit.

Díky ní nakonec souhlasil, že bude Charlese hájit.

„Pomůžete mi?“ Bea měla v očích prosebný výraz. Marielle nechtěla nic slyšet, stejně jako předtím Tom Armour, ale ta žena se nedala odradit.

„Najděte mi syna a uvěřím vám,“ pronesla ledovým tónem.

„Zkusím to.“ Bea konečně také vstala. „Můžu vám zavolat, jestli se něco dozvím?“ Marielle zaváhala, ale nakonec proti svému přesvědčení přikývla.

„Děkuju vám.“ Bea chvíli stála a hleděla na Marielle, jako by přemýšlela o všem, co slyšela. Potom jí znovu poděkovala a odešla.

Když přijel John Taylor s generálním prokurátorem, Marielle pořád ještě seděla u psacího stolu a zachmuřeně přemítala o Beatricině návštěvě. Prokurátor byl vysoký, hubený a poněkud strach nahánějící muž, který neměl pochybnosti o tom, že Charles Delauney unesl dítě Pattersonových, a co víc, byl si jistý, že ho zabil. Marielle sebou při těch slovech trhla a John k ní opět pocítil lítost. Prokurátor Marielle informoval, že proces je naplánován na březen. Vysvětlil jí, že očekávají rozsudek stvrzující Charlesovu vinu, a od ní i jejího manžela žádal všemožnou spolupráci. „Co to znamená, pane Palmere?“

„Znamená to, že budete u soudu přítomna, aby o vás porota věděla. Chceme, aby jejím členům bylo jasné, co pro vás ztráta syna znamená, a aby Delauneyho odsoudili. A jestli budeme mít štěstí a dokážeme, nebo dokonce jen naznačíme, že s chlapcem překročil hranice státu, vymůžeme pro něj rozsudek smrti, paní Pattersonová, a nic míň!“ Způsob, jakým to řekl, jí po těle vyvolal husí kůži. Také měla dojem, že Palmer se chystá odsoudit Charlese spíše na základě emocí, které případ vyvolal, než na základě důkazů. Dělalo jí starosti, že během procesu bude všem na očích. Taylorovi se to také moc nelíbilo, ale chápal to. William Palmer byl vysoce vážený prokurátor, avšak neměl v sobě příliš lidskosti. „Samozřejmě pokud do té doby vašeho syna najdeme, rádi bychom ho taky viděli u soudu, ale jen krátce.“ Marielle na okamžik napadlo, jak by bylo krásné, kdyby ho našli a mohl tam být s ní!

„Ještě něco?“ Nebyla k němu moc zdvořilá, protože říkal hrozné věci. Jemu to však zřejmě nedošlo. „Dáme vám vědět.“ Vstal a chystal se k odchodu. Narovnal si brýle a pozoroval ji, jako by odhadoval, nakolik dobrá svědkyně z ní bude. Zvedl svou aktovku. „Kdybyste mohla vyřídit manželovi, že bych s ním rád mluvil, až se vrátí z Washingtonu.“

„Řeknu mu to.“ Prokurátor odešel a Taylor zůstal. Sedli si na gauč a Marielle vzdychla. Byl to nekonečný měsíc, strašná doba, a pořád neměli tušení, co se stalo s Teddym. Žádné telefonáty, žádné tipy, jenom pár nevalných stop a hrstka falešných hlášení, že chlapec byl spatřen na několika místech od

New Hampshire po New Jersey.

„Je moc roztomilý,“ poznamenala o generálním prokurátorovi a Taylor se zasmál. Zapálil si cigaretu a pozoroval ji.

Kdyby ji život takhle nedrtil, byla by s ní určitě zábava.

„Je lepší v soudní síni než v obýváku.“

„To má kliku.“ Posléze se na Johna tázavě podívala. Svým způsobem se z nich stali přátelé. Někdy měla pocit, jako by byl její jediný spojenec. „Počítám, že ten proces bude dost úděsný.“

„Bude dost drsný. A vytáhnou na světlo věci, které se vám nebudou líbit, přinejmenším obhajoba to udělá Možná váš pobyt v nemocnici a podobný věci. Budou vás muset co možná nejvíc zdiskreditovat.“

„Proč? Já jsem Charlese neobvinila.“ Ačkoliv víceméně věřila, že to udělal. Jen občas se vloudily pochyby o jeho vině. Vyprávěla mu o Beatrice Ritterové.

„Radši od toho dejte ruce pryč. Jenom si ublížíte. Tisk všechno překroutí a nakonec to použijí proti vám.“ Marielle s tím souhlasila. Ale co když má ta dívka v legračních kloboucích pravdu? Byla tak bystrá, tak přesvědčivá a tak upřímná.

„Někdy nevím, co si mám myslet,“ přiznala se Johnovi sklíčeně. „A na čem ještě vůbec záleží? Teddy je pryč. Ostatní není důležitý.“ Oči měla velké a smutné. Za jeden krátký život ztratila tři děti. „Pro Charlese to je důležitý. V sázce je jeho život. Bude se chytat každého stébla, aby přežil.“ „Kdo je jeho obhájce?“

„Vybral si dobrýho. Jmenuje se Tom Armour. Mazaný, mladý, u soudu dovede být nelítostný, ale pokud někdo dokáže zachránit Delauneymu krk, bude to on.“

„Nevím, jestli mě to těší, nebo ne. Nevím, co si mám myslet.

Malcolm tvrdí, že to udělal. A když našli toho medvídka“

Oči se jí naplnily slzami. Rychle mrkala, aby je potlačila. „Ale stejně nevím, když jsem byla za Charlesem, věřila jsem mu, že to neudělal. Ale pokud to neudělal, kde je Teddy?“ Byla to otázka, na kterou nikdo nedokázal odpovědět. Taylor se na ni díval a cítil, že ho tak okouzluje, že stěží vnímá, o čem mluví.

Nikdy k nikomu nic takového nepocítil, dokonce ani ke své manželce ne, a určitě ne k ženám, které dosud vyšetřoval.

Marielle však v sobě měla něco, co ho neodolatelně přitahovalo. Bylo to něco zranitelného a křehkého, takže jediné, po čem toužil v její přítomnosti, bylo vztáhnout ruku a dotknout se jí.

„Přál bych si, abych na to znal odpověď,“ řekl nakonec, ale očima ji hladil. Seděli na gauči a stmívalo se. Čekala je další studená noc a ona zůstane jako obvykle sama. Malcolm byl pryč, a přestože byl dům obsazený policií, zdál se prázdný a opuštěný. Taylor si přál, aby ji mohl vzít někam na večeři, někam do hlučné a zakouřené hospůdky, kde by se lidé smáli a hrála by hudba. Přál si, aby ji mohl odvést od toho všeho, od těch mužů, kteří jí zlomili srdce, od všech, kteří ji ignorovali.

Věděl teď o Malcolmu Pattersonovi víc, než mu bylo milé, a jedním si byl jistý - Marielle si zasloužila víc. Přál si, aby to mohl změnit. „Jak rád bych všechny tyhle věci od vás zahnal, Marielle.“ Bylo to neprofesionální prohlášení, ale hluboce ji dojalo.

„To je od vás hezký. Já bych si to taky přála Dřív jsem si myslela, že zlé věci se stávají z nějakého důvodu, ale už tomu asi nevěřím. Stalo se mi jich nějak moc.“ Bylo nemožné smířit se s tím, že v důsledku zcela nepředvídatelných událostí ztratila tři děti. „Máte děti?“ Věděla o něm tak málo, a přesto už aspoň měsíc jí bylo jasné, že ho má ráda.

„Dvě. Holce je čtrnáct a klukovi jedenáct.“ Náhle zalitoval, že jí to řekl, ale ona jen klidně přikývla. „Andrému by bylo jedenáct“ A holčičce osm, dítěti, které zemřelo dřív, než se poprvé nadechlo, bezejmenné

„Jennifer a Matthew,“ doplnil, aby ji vytrhl z jejích myšlenek.

„Vypadají jako vy?“ Usmívala se, protože jí dělalo dobře bavit se o normálních věcech místo o únosu a vraždě.

„Nevím. Lidi říkají, že kluk je mi podobný. Je těžký to posoudit. A co vy? Co vás baví, když jde život v normálních kolejích?“

Usmála se. „Ráda plavu, chodím na dlouhý procházky, jezdím na kole, ráda poslouchám hudbu Dřív jsem malovala, ale už několik let jsem na to nesáhla“ Od pobytu v nemocnici, ale nevyslovila to. „Baví mě všelijaký hlouposti, co jsme dělali s Teddym.“ Nakonec se hovor vždycky stočil k němu, nemohla myslet na nic jiného. „Byli jsme na Sněhurce, ten den, co, ten den, co ho“

„Já vím,“ řekl soucitně. Vzpomínal si. Kývla a zalil ji smutek a on položil svou ruku na její. Divila se, proč se o ni zajímá, proč je k ní tak milý, ale byla vděčná, že je s ní. Zdálo se jí, že s ní byl vždycky, když o něco šlo. „Marielle,“ oslovil ji tiše a vzduch mezi nimi znehybněl. Mlčky se k ní naklonil a políbil ji, Objal ji a přitiskl k sobě a Marielle měla pocit, jako by se její tělo vpilo do jeho. Dokázala myslet jen na jeho sílu, na vzrušení, které v ní vyvolával, na jeho laskavost. Když se odtáhl, nevěděla, co říct. Oba vypadali překvapení, ale z jejího výrazu bylo zřejmé, že je šťastná. „Nevím, co mám říct, jenom že pro mě hodně znamenáš a že bez tebe bych tohle všechno asi nepřežila.“

„Chci ti pomáhat“ Chtěl jí dát víc než to, ale nevěděl, jak to má říci. Pomalu se opřel o opěradlo gauče a v duchu se divil, co udělal a proč, ale věděl, že to musel udělat. Nikdy by jí nemohl dát žádnou z věcí, které vlastnila. Ale mohl jí dát jediné, o čem věděl, že nemá a neměla už celé roky: lásku.

Byl přesvědčený, že Malcolm Patterson si ji nezaslouží. Mlčky se na něj dívala a vypadala klidněji než kdykoli jindy za dobu, co ji znal. Dotkla se jeho ruky a políbila ji.

„Miluješ svou ženu?“ Zeptala se ze zvědavosti. Chtěla ho líp poznat. A věděla, že k ní bude upřímný. Zaváhal a potom kývl.

„Má štěstí.“ Ale on s ní nechtěl mluvit o své manželce.

„Ode dne, kdy jsem tě potkal, nedokážu myslet na nikoho jiného. Tu první noc jsem si hrozně přál tě obejmout.“ Dlouho se na sebe dívali a oba věděli, co ten druhý cítí. Nepotřebovali žádná slova. Potřebovali jen jeden druhého. A oběma bylo jasné, že Johna by to mohlo stát zaměstnání i manželku, ale v této chvíli mu to bylo jedno. Chtěl být s ní, chtěl se o ni starat a chránit ji. Marielle také přitahoval, ale nedovedla si představit, k čemu by to vedlo. Ona byla vdaná, on ženatý, ať šťastně či ne, a jakkoli se na ni Malcolm hněval, nemohla by ho opustit, když ztratili Teddyho. „Co s námi bude?“ zeptala se tiše.

„Co chceš, aby s námi bylo, Marielle?“ Jeho hlas byl hluboký a něžný.

„Nejsem si jistá.“ Vypadala ustaraně. Nechtěla nikomu ublížit, ani Johnovi, ani jeho ženě, dokonce ani Malcolmovi.

Dotkl se jejích hedvábně jemných skořicových vlasů. Byl ochotný kvůli ní dokonce opustit Debbie, ale věděl, že by to

Marielle polekalo a cítila by se provinile. Nechtěl slibovat nic, co by nemohl dodržet, a tolik ji chtěl. Chtěl být s ní, pomáhat jí, držet ji v náručí, dát jí všechno, co dosud nikdy neměla.

Chtěl ji celou, její duši, její život a její tělo

„Nemělas v životě moc štěstí, moje milá přítelkyně.“ Řekl to se smutným úsměvem a v očích měl víc laskavosti, než kdy viděla.

„Asi by se to tak dalo říct Teddy mi přinesl štěstí a teď ty Možná to je všechno Možná všechno, co člověk dostane, co stojí za to, je několik let, několik dní, několik okamžiků“ Měla Andrého po dva krátké roky, Charlese tři

Teddyho čtyři Možná to je všechno, třeba nic není napořád.

„Moc toho nežádáš.“

„Neměla jsem na vybranou.“ Podívala se mu do očí a on se sklonil a znovu ji políbil. Tentokrát jí jeho polibek vyrazil dech a on si nebyl jistý, jak dlouho se ještě dovede ovládat.

„Chci, abys byla šťastná,“ zašeptal horečně, ale ona se na něj jen smutně podívala. I když jí v této vzácné chvíli dal tolik radosti, nečekala víc a chtěla, aby to věděl. Jediné, co si přála, bylo najít Teddyho.

„Tohle je pro mě tak hrozná doba,“ zašeptala tiše.

„Já vím.“ Vzal její ruku do své a toužebně si přál, aby mohl její problémy vyřešit. Možná časem, ale vnitřně se otřásl, když si pomyslel, co s ní bude, pokud chlapce nenajdou nebo objeví jen jeho tělo. „Musíš být silná, Marielle.“ Věděl, že je už tak dost statečná. „Jsem tady s tebou. Pomůžu ti.“ Vzápětí ho něco napadlo, protože od něj žádala tak málo. „Proč chceš od všech tak málo? Proč seš tak ohleduplná?“ Konečně na to přišel. Konečně našel klíč. Proto ji všichni nenávidí. Protože od nich nic nečeká, protože dává, aniž chce něco na oplátku, což v každém vyvolává pocit

nedostatečnosti. Byla vždy příliš dobrá, příliš hodná, příliš čistá a příliš ochotná snášet bolest, kterou jí ostatní působí. „Nebuď tak hodná, ani ke mně,

Marielle Nesmíš být taková“ Znovu ji políbil a ona mu tentokrát polibek vrátila. Nato se odtáhla s nepatrným úsměvem, při kterém se mu málem zastavilo srdce. Navzdory jisté důstojnosti a jemnosti vyzařovala auru vášně, která ho přiváděla k šílenství.

„Jestli s tímhle brzy nepřestaneme, budeme mít vážný problém.“ Vědoucně se na něj podívala. „Nejsem si jistý, jestli právě to nechci,“ odpověděl zastřeným hlasem. A ona věděla určitě, že si to přeje. Nemilovala se s žádným mužem už tři roky a mocné svaly pod jeho košilí ji vzrušovaly. V této chvíli však nepotřebovali komplikace tohoto druhu, a oba to věděli.

„Až tohle všechno skončí, musíme si vážně popovídat, paní

Pattersonová. Nevím, co se stane. Ale vím, že tě jen tak snadno nepustím.“ Nikdy nic podobného k žádné ženě necítil, ani ke své ženě, a nehodlal se toho tak snadno vzdát. Od okamžiku, kdy potkal Marielle, věděl, že jeho život se navždy změní. Věděl však také, že jí dluží najít jejího syna, a pokud se mu to nepodaří, alespoň jí musí pomoci přežít soudní proces s Charlesem Delauneyem a zasadit se o to, aby byl odsouzen.

„Nechceš něco k jídlu, než půjdeš?“ navrhla, ale on zavrtěl hlavou.

„Musím zpátky do kanceláře,“ odpověděl rozmrzele, protože se mu nechtělo od ní odejít. Málokdy se dostal domů před desátou večer. Ani moc nespěchal. Řekl sice Marielle, že svou ženu miluje, a byla to pravda, kdysi ji miloval, ale nyní miloval víc své děti, což je spolu s náboženskou vírou drželo pohromadě. „Zítra ti zavolám,“ zašeptal Marielle. Napadlo ho, jestli ji bude mrzet, co se mezi nimi stalo, co si řekli, a jestli jí bude trapně, ale když vstala, v očích měla výraz uspokojení a dívala se na něj zvláštním pohledem.

„Vím, že bych se měla cítit provinile, ale cítím jenom klid.“

Jako kdyby se stalo něco mimořádného. A on to také cítil.

Něco správného. Něco dobrého. Něco, co oba potřebovali a chtěli. Ale budou mít někdy šanci to dostat? Bylo příliš brzo na to, aby znali odpověď.

„Dobrou noc, paní Pattersonová,“ rozloučil se tiše a otřel se rty o její, než vyšli z pokoje a vystavili se zkoumavým zrakům policistů, kteří stále drželi v domě stráž, ve dne v noci. „Dobrou noc, Marielle,“ zašeptal. Usmála se, doprovodila ho ke dveřím a za pár minut šla nahoru do svého pokoje. Poprvé za celý měsíc se usmívala. Bylo tak nádherné vědět, že ji opět někdo miluje a touží po ní, i když třeba jen na chvíli.

9.

Generální prokurátor Bill Palmer se stal v době příprav na soudní proces častým návštěvníkem domu Pattersonových, kde vedl dlouhé rozmluvy s Malcolmem. Mluvil s různými členy personálu a také měl několik rozhovorů s Edith a Patrickem, kteří v domě už nebyli zaměstnáni. Nakonec si začátkem března znovu pohovořil s Marielle, tentokrát o samotě, bez Johna Taylora i Malcolma. „Chci se ujistit, paní Pattersonová, že víte zcela jasně, k čemu došlo, než budete svědčit. Rozumíte mi?“ Marielle si byla jistá, že mu rozumí. Palmer mluvil rozvážně a v jeho chování nebylo nic příjemného. Měl ulízané vlasy a byl bledý v obličeji. Byl asi tak v Taylorově věku, něco přes čtyřicet. Nosil proužkované obleky a tmavé kravaty, brýle s kostěnou obroučkou a bylo zřejmé, že na něj Malcolm udělal velký dojem.

„Rozumím,“ odpověděla tiše. Neměla mu však moc co říct.

Pozdě večer slyšela nějaký hluk a o půlnoci šla nahoru podívat se na Teddyho, vysvětlovala už asi posté, ale prokurátora její vyprávění zjevně nedojalo. Jediné, co ho zajímalo, bylo Delauneyovo odsouzení. Nesnášel lidi jako on, socialisty schovávající se za zástěrku bohatství, jak se mu to jevilo. Byl to pro něj zhýčkaný playboy, který si myslí, že může dělat, co se mu zlíbí. „Našla jsem Betty a slečnu Griffinovou svázané, s roubíkem v puse. Slečna Griffinová měla navíc přetažený polštář přes hlavu a byla omámená chloroformem. A Teddy byl pryč, to je všechno, zmizel.“ A od té doby se nic nestalo, kromě falešného poplachu ohledně výkupného na nádraží Grand Central. Nikdo si ho nevyzvedl a nikdo už znovu nevolal, což policii a FBI přesvědčilo, že si z nich vystřelil nějaký blázen. „A to pyžamo, které našli v domě Delauneyových, patřilo vašemu synovi?“ Měla pocit, jako by už stála před porotou.

Palmer přecházel po pokoji a sledoval ji.

„Myslím, že ano,“ odpověděla nejistě.

„Nevíte to určitě?“ Zastavil se a díval se na ni, jako by byl rozzlobený.

„Vím, ale“

„Ale co, paní Pattersonová?“ Malcom ho varoval, že si nikdy není jistá, nic neví určitě, nikdy nemá dost odvahy hájit své přesvědčení.

„Nevím, jak se tam dostalo.“ Malcolm se o ní vyjádřil v tom smyslu, že jejím pocitům se nedá věřit. „Samozřejmě ho tam nechal Delauney. Jak jinak by se octlo v jeho domě, spolu s chlapcovým medvídkem? Věříte, že

Charles Delauney unesl vašeho syna?“ Následovala dlouhá pauza, během které Marielle tuto otázku opět zvažovala.

V uplynulých dvou a půl měsících si ji položila aspoň tisíckrát a myslela si, že tomu věří. Důkazy tomu nasvědčovaly. Přesto když začala o Charlesovi přemýšlet, měla jisté pochybnosti.

A všichni říkali, že Charles nepřestává tvrdit, že to neudělal.

Jenže to pyžamo, medvídek

„Ano, myslím, že ano.“ Vyslovila to se ztrápeným výrazem.

„Ale nejste si jistá?“ Odsekával slova, jako by ho bolela.

„Víte o někom jiném, kdo vašeho syna mohl unést?“ Zavrtěla hlavou. Měla pocit, jako by se před

ním scvrkávala. „Nevím.

Myslím, že to nikdo neví, jinak bychom ho našli.“

Palmer vypadal šokovaně. „Nechcete snad spravedlnost, paní Pattersonová? Nechcete vidět muže, který unesl vašeho syna, potrestaného? Váš manžel si to přeje, vy ne?“ Formuloval to tak, že pokud by si nepřála Charlesovu popravu, nebyla by řádná vlastenka. Ale ve skutečnosti si to nepřála. „Chci jen, aby se můj syn vrátil domů.“

„Přijímáte možnost, že ho mohl zabít?“ Kývla a přitom zavřela oči. Po chvíli je otevřela a v duchu si kladla otázku, jak celý proces přežije. Poslední dva a půl měsíce byly jako zlý sen. Novináři je pronásledovali dnem i nocí a noviny skoro každý den uveřejnily na titulních stranách Teddyho nebo Charlesovy fotografie. Nemohla už ani poslouchat rádio, aniž by slyšela o sobě, Charlesovi či Malcolmovi - většinou výmysly se skandálním podtextem. Podle nich ji často viděli někde tančit, Malcolm se s ní rozváděl, Charles utekl z vězení, Teddyho někdo viděl. Byla to nekonečná snůška lží a nechutností.

A William Palmer byl součástí toho zlého snu. „Chápete, že tento muž mohl vašeho syna zabít, přesto nevíte určitě, jestli je vinen. Je to tak?“

„Ano,“ vyštěkla nakonec, „je to tak, vlastně ne“ Znovu změnila názor. „Myslím že to udělal.“ Palmer vypadal silně rozladěně. Marielle vstala a přešla místnost, zatímco zápasila s rozporuplnými myšlenkami. „Nejsem si úplně jistá, že Charles

Delauney unesl a možná i zabil mýho syna. Ale věřím, že je to možný, vzhledem k pyžamu a medvídkovi, které u něj našli.“

Mrazivě se usmál. „To patří k mé práci, nemyslíte? Proč mi trochu nevěříte, paní Pattersonová? Proč se nedáte přesvědčit? Váš manžel věří, že pan Delauney je vinen, víte.“ Zkoušel ji uchlácholit. Ale ona už věděla, co si Malcolm myslí a proč.

Také si myslel, že je to její vina, což nebyla pravda.

„Nezná ho tak dobře jako já.“

„To zřejmě ne. Ale pan Delauney vás zbil, když jste byla těhotná, nemám pravdu?“

Dlouho neodpovídala. Dívala se do zahrady a přála si, aby tam spatřila svého syna. „Víceméně. Nevím, jestli bych to tak nazvala. Uhodil mě, ale byl bez sebe žalem“

„A nezabil tím vaše nenarozené dítě?“

„To nevím. Ale nejde přece před soud za to, co udělal v minulosti.“

„To ne, ale možná za zavraždění vašeho syna. A jestli to udělal jednou, mohl to udělat znovu.“ „To je směšný. Ty dva případy nemají nic společného.“

„Hájíte ho, paní Pattersonová? Budete ho hájit i u soudu?“

Přesně to chtěl vědět. Potřeboval znát její stanovisko, dřív než jim uškodí. Už tak byl dost znepokojený.

„To není moje práce, pane Palmere. Nejsem tady, abych někoho hájila. Jediné, na čem mi záleží, je můj syn.“

„A jediné, na čem záleží mně, je spravedlnost.“

„Potom jí bude učiněno zadost.“ Dlouho se na něj nepřátelsky dívala, takže nakonec s rozmrzelým výrazem odešel. Moc ho nepotěšila. Patterson měl pravdu. Byla nevyzpytatelná a nespolehlivá, citově nevyrovnaná. Začínalo mu vrtat hlavou, jestli neměl řidič nakonec pravdu. Třeba pořád miluje Charlese

Delauneyho. Třeba spolu něco mají. Třeba to bylo víc než náhodné setkání. Jeho vyšetřovatelé však o ní nic kompromitujícího nenašli. Nejhorší, co se o ní dalo říct, bylo, že příliš utrácí za oblečení, ale nezdálo se, že by to Pattersónovi vadilo.

Chvíli poté, co Palmer odpoledne odjel, přišel John Taylor.

Návštěva Marielle se stala součástí jeho denního rozvrhu. Rád si s ní povídal a někdy jen mlčky seděli u kávy. Chtěl být v její blízkosti. Někdy strávil v domě několik hodin a předstíral, že kontroluje své podřízené, jen aby se s ní mohl setkat. Chovali se jako zamilované děti. Usmáli se na sebe nebo

si potajmu vyměnili pohled, někdy mu přinesla sendvič a on se jí letmo dotkl. Měl rád její vůni, hebkost její pleti, a pokud měl velké štěstí a nikdo nebyl v dohledu, mohl ji dokonce políbit. Toužil si s ní vyjít - buď na dlouhou jarní procházku, nebo třeba do kina. Ale nikam nemohli. Jakmile otevřela vstupní dveře, stal se z ní kus čerstvého masa v bazénu plném žraloků. Museli zůstat uvnitř, skrývat se a pouze spolu rozmlouvat. Často se divil, jak málo vídá Malcolma. Její manžel nebyl skoro nikdy doma, ale to Johnovi dokonale vyhovovalo.

„Jak to jde?“ zašeptal, když si svlékl kabát. Zahlédl Billa

Palmera odjíždět v taxíku. „Je k tobě Palmer slušný?“

„Myslím, že je zklamaný, že nechci být svědkem, jak Charlese popravují na elektrickém křesle. Nebo že z toho nejsem dostatečně nadšená.“

„To mi taky dělá starosti,“ poznamenal a cestou do knihovny se dotkl její paže. „Jak tě mám přesvědčit?“

„Ukaž mi důkazy, přiveď mi mý dítě“

„Přál bych si, abych to mohl udělat. Opravdu si myslíš, že je nevinný?“

„Ne,“ přiznala. „Problém je, že o tom, že je vinen, nejsem přesvědčená stoprocentně. Myslím, že to udělal, ale nejsem si úplně jistá.“ Někdy se tím trápila. Byla ráda, že nesedí v porotě.

„Když jsme našli pyžamo, bylo to jasný, a ty to víš.“ Tušil, že

Marielle nechce uvěřit, že její dítě je mrtvé. Všichni však věděli, že to, že Teddyho nenašli, tuto domněnku potvrzuje.

Třeba v ní popírání Charlesovy viny utvrzuje víru, že Teddy je naživu. Třeba si nemůže dovolit přiznat pravdu. Někdy si říkal, jestli ho vůbec najdou. Nález Lindberghova dítěte nebyl vůbec příjemný. Nenáviděl ty chvíle, když jim to musel jít říct. Věděl, co jim to muselo způsobit. Měl vlastní děti a nesnesl pomyšlení, že by se jim stalo něco podobného. Ale dřív či později se s tím bude muset smířit i Marielle. A jenom doufat, že to pro dítě bylo rychlé a bezbolestné.

„Ten proces bude strašný, viď, Johne?“ zeptala se při kávě, kterou jim přinesl Haverford. Starý majordomus si Taylora oblíbil. Choval se hezky k Marielle a jeho přítomnost byla uklidňující. Všichni v domě se s ním cítili bezpeční. Pouze pár policistů pojalo podezření, že jeho zájem o Marielle je víc než pracovní. Byli však natolik chytří, že drželi jazyk za zuby. Marielle s Taylorem si dosud uchovali své tajemství pro sebe, ale jejich vzájemné city každý den vzrůstaly. Žili ze dne na den a připravovali se na blížící se soudní proces. Oba však věděli, že přijde čas, kdy budou muset řešit otázku, co udělají v budoucnosti. Zatím však nemuseli činit žádná rozhodnutí a soustředili veškerou pozornost výhradně na soud s Charlesem.

„Abych byl upřímný, myslím, že to bude dost kruté. Zřejmě vytáhnou na světlo hodně věcí z minulosti, které pro tebe budou bolestné,“ odpověděl John tiše.

„Už se nemůžu dočkat.“ Věděla, co má John na mysli. Od chvíle, kdy byl Charles Delauney zatčen, se k ní Malcolm choval, jako by sama byla zločinec. Jako by si myslel, že s ním byla spolčená nebo že ho k únosu Teddyho vyprovokovala. Nedokázala se mu nijak přiblížit, byl naprosto nepřístupný a nechal ji topit se v moři osamění a strachu.

„Mimochodem, volala ti znovu Bea Ritterová?“ Odvážná mladá novinářka se zasazovala o Charlesovu nevinu a doháněla je k šílenství. Rozpoutala v tisku kampaň za jeho záchranu. Každých pár dnů telefonovala Johnu Taylorovi, Charlesovu obhájci, vyšetřovatelům, generálnímu prokurátorovi. Několikrát volala také Marielle, ale ta její telefonáty nebrala. Neměla jí už co říct a hovor s Beatrice by ji jen rozrušil.

„Myslím, že volala včera.“ Pobaveně na něj pohlédla. „Je do něj zamilovaná?“ Byla to velmi hezká dívka, přibližně stejně stará jako Marielle, ale měla energii a kuráž za deset mužů a Johna už dost unavovala.

„Po pravdě řečeno, taky mě to napadlo. Vždyť víš, že je dost bláznivých ženských, které jsou po chlapech jako on celé divé.

Myslím po chlapech, kteří jsou obvinění z nějakého těžkého zločinu, zatímco ony jsou přesvědčené

o jejich nevině. Možná je jednou z nich, anebo je to prostě vlezlá novinářka.“

„Rozhodně působí dojmem, že jí na něm hodně záleží. Když jsem s ní mluvila, snažila se mě přesvědčit, seč mohla.“

„Já vím.“ John potřásl hlavou a dopil kávu. „Charles je na tom špatně. Potřebuje veškerou dostupnou pomoc a trochu podpory v novinách mu v žádném případě neuškodí. Jenom doufám, Marielle, že to neuškodí ani nám.“ Vážně se na ni podíval a vstal. „Dej si pozor, abys nevědomky nespolupracovala s obhajobou. Bez ohledu na to, v co věříš nebo ne, neměla bys jim pomáhat.“ Chtěla se ho zeptat, proč ne, ale odpověď

Znala předem. Chtěli se dobrat pravdy, co se stalo s Teddym.

Za chvíli John odešel a Marielle osaměla. Šla do Teddyho pokoje, aby se mohla dotýkat jeho věcí, složila některé jeho šaty a přerovnala plyšová zvířátka. Musela se do chlapcova pokoje pořád vracet, zato chudák Malcolm tam raději už ani nevkročil. Nemohl to snést.

Příští den popoledni přijel Tom Armour, Charlesův obhájce. Dopoledne jí volal a požádal ji o schůzku. Telefonovala

Johnovi a zeptala se ho, jestli na to má přistoupit. On jí popravdě odpověděl, že to nepokládá za moudré, ale že to není nelegální. Marielle byla zvědavá, co je Tom Armour zač, a také chtěla získat určitou představu o tom, co ji čeká.

Malcolm odjel na několik dní do Bostonu, takže byla doma sama. Oblékla si černé šaty - černou nosila v těchto dnech neustále. Jako by už držela smutek. Armour přišel v tmavomodrém obleku. Měl světlé vlasy a teple hnědé oči, které se na první pohled zdály velmi mírné. Tón jeho hlasu však takový nebyl. Choval se zdvořile, ale rozhodně a nebral si žádné servítky. Díval se na ni pátravě, jako by očima hledal odpověď na svoje otázky.

Usadili se v knihovně. Po úvodních zdvořilostech se Armour podíval Marielle do očí a řekl zpříma: „Než proces začne, rád bych měl nějakou představu, co hodláte vypovídat o mém klientovi.“ Původně ten případ nechtěl. Zprvu si myslel, že Charles je zhýčkaný zhýralec, ale postupem doby se spřátelili a nyní stál zcela na jeho straně.

„Co tím přesně myslíte, pane Armoure?“ V novinách se dočetla, že studoval na Harvardu, byl nejmladším partnerem velmi významné firmy a bylo mu skoro čtyřicet. Charles si najal toho nejlepšího právníka, na což měl právo. Kromě dobré pověsti Tom Armour upoutal Marielle svým klidem a jistou podmanivostí. Byl pohledný, ale toho si moc nevšímala. Víc ji přitahovala inteligence jeho tváře a aura rozhodnosti.

„Pan Delauney mi naznačil, co se stalo před několika lety. Myslím, že oba víme, o čem mluvím.“ Myslel dobu, kdy zemřel André, ale ona ocenila fakt, že to nevyslovil. „Přiznává, že se choval hrozně a že jeho chování by se nyní dalo špatně vykládat. Vy jste jediný člověk, který může dosvědčit, co přesně udělal a proč. Jak to osobně vidíte?“

„Myslím, že byl prostě bez sebe zármutkem. A já taky. Oba jsme udělali nerozumné věci. Už je to dávno.“

Armour ji pozoroval. Byla to krásná žena, ale měla ty nejsmutnější oči, jaké kdy viděl. Vzbuzovala jeho zvědavost. Už dlouho mu bylo jasné, že Charles ji stále miluje, a zajímalo ho, do jaké míry jsou jeho city opětovány. Delauney neústupně trval na tom, že před únosem s Marielle nic neměl. Prý se s ním kvůli Malcolmovi odmítla setkat. Na Toma to docela zapůsobilo, ale bylo třeba mnohem víc, aby ho někdo opravdu vážně zaujal.

„Myslíte si, že můj klient je nebezpečný člověk?“

To byla zapeklitá otázka a Marielle o ní dlouho přemýšlela.

„Ne. Myslím, že je bláhový. Impulzívní. Někdy dokonce paličatý.“ Usmála se, Armour jí však úsměv neoplatil. „Ale nemyslím, že je nebezpečný.“

„Myslíte si, že unesl vaše dítě?“

Dlouho váhala. Pokoušela se vyjádřit pravdu. „Nevím.“

Podívala se mu zpříma do očí a ten pohled ji uspokojil. Vypadal jako čestný muž, kterému se dá

důvěřovat. Věděla, že kdyby se setkali za jiných okolností, líbil by se jí. Pomyslela si, že Charles má velké štěstí, že našel takového obhájce. „Já nevím. Myslím, že to udělal. Našly se důkazy. Ale když přemýšlím o něm, o tom, jaký je, jak jsem ho znala, nevím, jak by to mohl udělat.“

„Myslíte si, že pokud unesl vaše dítě, mohl mu ublížit?“

„Nějak,“ znovu o tom přemýšlela a potom se na něj podívala, „nějak tomu nedokážu uvěřit.“ Protože kdyby to udělal, zničilo by ji to.

„Proč si myslíte, že ho mohl unést? Z pomsty za dítě, které jste ztratili? Ze zlosti, že jste se s ním nechtěla setkat? Protože vás pořád miluje?“

„Nejsem si jistá.“ Tolik si sama přála znát odpověď!

„Myslíte, že to někdo mohl na něj nastražit?“ Právě na tom

Charles trval od samého začátku. A Tom Armour tomu nakonec začal věřit.

„Je to možné. Ale kdo? A jak by přišel k Teddyho pyžamu a plyšovému medvídkovi, kdyby ho neunesl?“ Nato obhajoba také myslela. Byly to obtížné otázky, ledaže by lidé, kteří

Teddyho skutečně unesli, ty věci na Charlese nalíčili. A jak by ho vůbec mohli znát? To bylo nejslabší místo případu.

Nejsilnější naopak bylo, že matka dítěte nebyla zcela přesvědčená, že Charles Delauney ten čin spáchal. Armour měl pocit, že by se mohla přiklonit na kteroukoli stranu, což bylo pro

Charlese nebezpečné.

Položil jí ještě několik otázek, zapsal si pár poznámek a potom zavřel kufřík a poděkoval jí za čas, který mu věnovala. Když se měl k odchodu, Marielle se na něj podívala a náhle se rozhodla, že k němu bude upřímná.

„Říkali mi, že bych s vámi dneska neměla mluvit. Že to

,není moudré, ale ani nelegální`,“ citovala Johna. Nepochybovala, že jak Malcolm, tak generální prokurátor by se hněvali.

„Tak proč jste to udělala?“ Fascinovala ho, ani ne tak svým zjevem jako mírným chováním a vnitřním klidem. Nevypadala jako žena, která byla v ústavu pro duševně choré nebo která se zbláznila. Třeba to prostě vzdala a přála si zemřít, jak mu to vysvětlil Charles. Teď však byla určitě zpátky mezi živými a pod chladným zevnějškem vycítil oheň a ostrý důvtip. Rozhovor s ní mu byl příjemný.

„Pane Armoure, chci se dozvědět pravdu. To je jediné, o co stojím. Dokonce to chci víc než spravedlnost. Jestli je Teddy mrtvý, chci to vědět a taky chci vědět, kdo ho zabil a proč, ale jestli je naživu, chci, aby ho našli Chci vědět, kde je, aby se mohl vrátit domů.“

Tom Armour přikývl. Rozuměl jí. A z osobních důvodů si to přál taky. „Doufám, že to zjistíme, paní Pattersonová, kvůli

Teddymu i kvůli vám A kvůli panu Delauneyovi.“

„Děkuju vám.“

Haverford ho vyprovodil ven a Marielle sledovala, jak schází po schodech. Vypadal jako člověk, který měl pod kontrolou vše, čeho se dotkl. Záviděla mu jeho sebedůvěru. Pod sebejistým zevnějškem však vycítila něco víc. Vřelost, sílu a ohleduplnost. Cestou zpátky do knihovny si znovu uvědomila, jaké má Charles štěstí, že má takového obhájce.

10.

Soudní proces byl zahájen v březnu. Bylo chmurné zimní odpoledne, venku fičel mrazivý vítr a šlehal ledový déšť. Soudci, veřejnost a zástupci tisku naplnili soudní síň. Ve stejném týdnu Hitler obsadil Prahu a oznámil světu, že Československo patří jemu. Ale dokonce ani Malcolma nezajímaly zprávy ze světa tolik jako obvykle. Jediné, na co teď všichni mysleli, byl případ USA v. Charles Delauney.

Přoces se konal v budově okresního soudu. Přesně v jednu hodinu odpoledne přijel Malcolm s

Marielle v limuzíně PicrceArrow. Vpředu seděli dva policisté. Doprovázeli je čtyři agenti

FBI, mezi nimi John Taylor. Byl rád, že může být s Marielle a dodávat jí sílu. A ona se v jeho přítomnosti cítila statečnější.

Od chvíle, kdy opustili dům, Malcolm nepromluvil ani slovo.

Jeho mlčenlivá obvinění během posledních měsíců ji začínala unavovat. Když vystoupila z vozu, byla popelavá jako šeď jejích šatů. Malcolm jí mlčky pomáhal po schodech do soudní síně. Měla na sobě světle šedý plášť a klobouk stejné barvy, který si přidržovala, aby ho neodnesl vítr. Novináři se kolem nich okamžitě shlukli, takže muži z FBI jim museli proklestit cestu. V soudní síni si Marielle znovu uvědomila, jak bolestná zkušenost ji čeká, a jak zbytečná. Nakonec stejně nedostanou Teddyho zpátky. K čemu to tedy bude? Jejich dítě zmizelo a po třech měsících se naděje na jeho návrat téměř rozplynula. Bylo to pouze cvičení ve vzájemném obviňování.

Pattersonovi zasedli na určená místa v přední řadě za generálním prokurátorem. John Taylor si sedl vedle Marielle a jeden z jeho asistentů se posadil vedle Malcolma. Hned za nimi byli další agenti FBI a po každé straně a vpředu stáli uniformovaní policisté, takže Pattersonovi byli víc než dostatečně chráněni. Brigitte už na ně čekala v soudní síni. Povzbudivě se na Marielle usmála a zdvořile kývla Malcolmovi. Po chvilce se objevil soudní zřízenec a vyzval všechny, aby vstali, neboť právě přicházel soudce v černém taláru. Důstojně se rozhlížel kolem. Byl to vysoký muž s obličejem zbrázděným vráskami a hustými bílými vlasy, které se podobaly Malcolmovým. Oba byli nepříliš blízkými přáteli. Soudce měl pověst přísného arbitra, a tak Malcolm neměl žádné námitky, když ho vybrali.

Abraham Morrison se posadil a zamračeně si změřil všechny přítomné. Nastalo dlouhé ticho. Veřejnost se už začala netrpělivě vrtět, zejména novináři, které si soudce prohlížel obzvlášť pozorně. Pak se zahleděl na porotce, Pattersonovy, na obviněného i na jeho žalobce a obhájce. „Jmenuju se Abraham Morrison,“ pronesl do ticha zvučným hlasem. „A nestrpím v téhle síni žádné hlouposti. Jestli se někdo nebude řádně chovat, vyprovodím ho odsud takovým tempem, že se mu z toho zatocí hlava. Za znevážení soudu posílám do vězení. Jestli se novináři nebudou držet zpátky, zapovím jim přístup do soudní síně, a to napořád. Pokusí-li se někdo ovlivnit porotu nebo i jen mluvit s někým z porotců, bude stíhán. Je to každému v téhle síni jasné?“ Lidé kývali hlavou a souhlasně šeptali.

„Jsme tady kvůli vážné věci - hrdelnímu trestnému činu.

V sázce je život člověka. Možná bylo zabito dítě. Jsou to nadmíru závažné záležitosti.“ Obrátil se k místům, kde seděli novináři. „Jestli tady budete někoho uhánět, ať porotce, obviněného nebo svědky,“ zadíval se významně na Pattersonovy,

„vyletíte ze dveří rychleji, než vás zřízenec stačí vyhodit. Rozumí každý, jaká tu platí pravidla?“ Rozhostilo se hrobové ticho. „Rozumíte?“ zahřměl opět jeho hlas, po kterém následoval chór odpovědí: „Ano, pane.“

„Dobrá. V tom případě snad můžeme začít. Nestrpím u svého soudu žádný cirkus. To vám musí být jasné hned od začátku.“

Nasadil si brýle a začal se probírat spisy před sebou. Marielle se zadívala ke stolku obviněného. Charles byl bledý a všimla si, že zhubnul a vlasy na spáncích mu ještě víc zešedly. Měl na sobě tmavomodrý oblek, bílou košili a tmavou vázanku a vypadal důstojněji než většina lidí v místnosti, ale o to tady nešlo. Tom Armour působil v proužkovaném obleku s vestou také neobyčejně vážně. Zdál se jí mladší, než když se s ním setkala poprvé. Malcolmovi o jejich schůzce nikdy neřekla. Soudce Morrison znovu přejel pohledem soudní síň. „Myslím, že všichni víme, proč tady dneska jsme. Toto je případ únosu. Únosu Theodora Whitmana Pattersona, čtyřletého chlapce. Jeho rodiče jsou dnes zde.“ Neurčitě máchl rukou směrem k Marielle a Malcolmovi. Marielle cítila, jak jí buší srdce. Po třech měsících neustálého přetřásání celé záležitosti v tisku by se sotva našel někdo, kdo by je neznal, ale soudce je zřejmě chtěl formálně představit. Potrpěl si na dekorum a vážnost, ale také měl rád v soudní síni jistou míru osobního kontaktu.

„Obviněný je muž jménem Charles Delauney. Teorie říká, dámy a pánové, a tím se obracím hlavně na budoucí porotce, že pan Delauney je nevinný, dokud mu není prokázána vina.

Břímě důkazů je na obžalobě. Prokurátor, pan William Palmer,“ pokynul rukou k němu, „vás musí přesvědčit mimo důvodnou pochybnost, že pan Delauney je vinen. Potom je na panu Armourovi,“ mávl k Tomovi „přesvědčit vás, že je nevinen. Pokud pan Palmer nebude dostatečně přesvědčivý, pokud nebudete věřit mimo důvodnou pochybnost, že pan

Delauney dítě unesl, musíte ho zprostit viny. Poslouchejte velmi pozorně, leží na vás velká zodpovědnost. Teď vám povím, že tuto porotu budu izolovat od veřejnosti. Budete ubytováni v hotelu, na náklady vlády, po celou dobu trvání procesu. Nebudete smět mluvit s nikým kromě ostatních porotců.

Nebudete moci telefonovat svým dětem, popovídat si s manželem či manželkou, navštívit přátele nebo jít do kina. Musíte zůstat v hotelu s ostatními porotci, dokud nesplníte svou povinnost bez jakýchkoli předsudků či rozptýlení. Tisk vám to moc neusnadní, noviny i rádio vás budou svádět a také mást.

Ale vy se musíte snažit vyhnout se tomu všemu, dokud nebude případ uzavřený. Je-li tady někdo, komu by sekvestrace na příštích několik týdnů způsobila nepřekonatelné potíže, ze zdravotních nebo rodinných důvodů, prosím sdělte nám to, až vyvoláme vaše jméno. Budeme potřebovat dvanáct porotců a dva náhradníky. Děkuji vám za spolupráci, dámy a pánové.“ Obrátil se ke zřízenci a požádal ho, aby vyvolal jména porotců.

První přišla žena, která byla tak vystrašená, že na cestě ke

Své židli málem zakopla. Marielle si všimla, jak se celá třese.

Druhý porotce byla také žena - starší tělesně postižená černoška, které dělalo velké potíže dojít na místo. Potom přišli na řadu dva muži středního věku, muž kolem čtyřicítky s jednou nohou, čínská dívka s neuvěřitelně dlouhými vlasy zapletenými do copů a žena středních let, která nespouštěla oči z Malcolma a Marielle, další dva muži a dvě nevýrazné ženy jako náhradnice.

Jakmile se porota usadila, Morrison představil prokurátora

Williama Palmera. Ten se rozhlédl po soudní síni a potom se usmál na porotce. „Dobrý den, jmenuji se William Palmer.

Jsem v tomto případu žalobce za vládu Spojených států a zastupuji americký lid. Zastupuji vás a budu potřebovat vaši pomoc, abychom dosáhli odsouzení tohoto muže,“ ukázal na

Charlese, „který podle našeho názoru unesl čtyřletého chlapce

Teddyho Pattersona. Stalo se to dvanáct dní před Vánocemi.“

Řekl to, jako kdyby to byla přitěžující okolnost. Malcolm a Marielle o tom věděli své. „Jestli někdo z vás zná tohoto muže nebo mě nebo obhájce obviněného, pana Armoura, soudce či kohokoli jiného, kdo k nám má nějaký vztah, musíte to hned ohlásit a budete omluveni, protože by vás to činilo předpojatými. Prostě to nahlaste soudci, až se vás zeptá na vaše jméno a zaměstnání.“ Poté si rázně sedl, zatímco Tom

Armour vstal a představil se. Marielle si okamžitě všimla, že na porotce zapůsobil mnohem lépe. Nemluvil k nim svrchu jako Palmer a na rozdíl od prokurátora měl příjemné vystupování. Vysvětlil, že obvinění pana Delauneyho je založeno na shodě okolností a že existují dva předměty, které jeho klienta spojují s případem, ale není to důkaz, že skutečně dítě unesl nebo měl s únosem cokoli společného. Marielle přitom zaznamenala, že několik členů poroty souhlasně kývlo. Než se obhájce posadil, poděkoval jim se sympatickým úsměvem za pomoc, což vedlo k tomu, že dvě mladé dívky se začaly hihňat. Soudce se zamračil.

„Rád bych vám připomněl, dámy,“ vyštěkl na ně, „že tohle není společenská událost ani žádná zábava. Teď,“ přehlédl ostatní, „má někdo z vás zdravotní problémy které vám brání v sekvestraci?“ Stará černoška zvedla ruku a Morrison se na ni podíval s laskavým úsměvem. „Ano? Vaše jméno, prosím, paní?“

„Ruby Freemanová.“

„Ano, paní Freemanová?“

„Mý nohy. Mám těžkou artrózu. Pořád mě bolí.“ Smutně k němu vzhlížela.

„To vidím,“ kývl soucitně.

„Někdy večer se už nemůžu ani hnout. A má dcera, ona se o mě stará a já jí pomáhám hlídat dítě, když je v práci.“

Stará žena se rozplakala. „Když nebudu doma, nemůže jít do práce Nebudeme mít co jíst Jejího manžela to zabilo v továrně, kde dělal“ Z hlasu jí zaznívalo zoufalství.

„Chápeme vás. Možná by si vaše dcera mohla najít na přechodnou dobu někoho jiného na hlídání. Ale paní Freemanová, myslíte si, že trpíte tak velkou bolestí, že by vám to mohlo bránit ve spravedlivém rozhodnutí?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti. Nedovedete si představit, jaký utrpení artróza způsobuje. Je mi osmdesát dva a mám ji už dvacet roků. Málem mě to zabilo.“

„To je mi moc líto. Jste omluvena. Děkuju vám, že jste přišla,“ řekl zdvořile. Nikdo jiný ruku nezvedl, proto pokračoval. První porotkyně však byla tak nervózní, že také požádala, aby byla své funkce zproštěna. Tvrdila, že má žlučové kameny a že neumí moc dobře anglicky a že její manžel je hodně nemocný a potřebuje ji. Ona i manžel byli američtí občané, ale původem Němci. Soudce ji rovněž omluvil. Mladá Číňanka s dlouhými copy nemluvila anglicky vůbec, proto byla také zproštěna. Dvě mladé dívky se nepřestávaly hihňat, takže je soudce znovu pokáral. Bill Palmer vstal a začal porotcům klást otázky, potom se ptal Tom Armour. Jeden porotce začal vypadávat za druhým. Oba muži středního věku byli podnikatelé a zůstali. Byli ženatí a měli vnoučata asi stejného věku, jako byl Teddy.

Muž s jednou nohou soud informoval, že mu je dvaačtyřicet, nohu ztratil v první světové válce a nyní působí jako pojišťovací agent pro Travelers Insurance. Mladý černoch pracoval ve dne na poště a večer hrál na trombon v klubu Small’s Paradise.

Prohlásil, že nemá čas se oženit, a všichni se zasmáli. Obě mladé dívky byly omluveny, protože se podle soudce neuměly chovat. Bylo jim dvaadvacet a patrně si myslely, že je to jen hra. Jejich odchod z poroty působil jako varování pro ostatní.

Žena ve středním věku, která nepřestávala civět na Malcolma a Marielle, pracovala jako sekretářka, žila ve čtvrti oueens a také nebyla nikdy vdaná. Zdálo se, že nedokáže odtrhnout oči od Pattersonových, takže jí soudce musel připomenout, aby věnovala pozornost dění v síni. Nakonec ji obhajoba zprostila její povinnosti, stejně jako dva muže, kteří následovali po ní. Žádná ze stran neměla námitek proti dvěma náhradnicím, což znamenalo, že zbývalo najít dalších osm porotců. Trvalo čtyři dny, než byli vybráni. Byla to zajímavě sestavená porota.

Zůstali v ní oba muži, co už měli vnoučata, a Marielle si byla jistá, že Tom by se jich rád zbavil, protože by mohli příliš sympatizovat s obžalobou. Bylo fascinující hádat duševní pochody žalobce a obhájce. Kdyby se proces týkal někoho cizího,

Marielle by jej pokládala za velmi poutavý. V porotě zůstal také jednonohý válečný veterán a mladý černošský hudebník.

Poslední muž byl čínského původu a působil jako profesor ekonomiky na Kolumbijské univerzitě. Zbytek poroty včetně náhradnic byly ženy.

Nejmladší z nich byla starší než Marielle a měla tři děti, všechny mnohem větší než Teddy. Další žena byla třicet let jeptiškou a nedávno odstoupila od přísahy, aby se mohla vrátit domů a starat se o umírající matku. Po matčině smrti se rozhodla, že do kláštera se už nevrátí, ale nevdala se. Další dvě ženy byly přítelkyně a ocitly se ve stejné porotě náhodou. Obě učily na stejné škole, žádná z nich nebyla vdaná. A konečně poslední tři ženy se zdály být zcela obyčejné, všechny byly vdané, neměly žádné děti a pracovaly jako sekretářky nebo zaměstnankyně velkých korporací. Jedna pracovala krátce pro nějakého právníka, ale údajně nezískala žádné zvláštní znalosti práva, proto ani žalobce, ani obhájce neprotestovali. Skupina budila dojem normálních, slušných a spravedlivých lidí.

Výběr poroty byl dokončen v pátek před polednem a soudce jim uložil, aby šli domů, vyřídili všechny nutné záležitosti a užili si poslední volný víkend, protože od pondělka budou sekvestrováni. Nařídil jim, aby o případu nečetli žádné novinové články ani neposlouchali rádio.

Soud byl poté odložen na pondělní ráno. Marielle překvapilo, jak vyčerpaná se cítila po pěti dnech výběru poroty.

Zdálo se jí nekonečné poslouchat důvody všech členů a pozorovat právníky, jak se rozhodují, jestli je zamítnou, nebo schválí. Ona i Malcolm vstali, zatímco Charlese odvedli znovu do vězení. Tom Armour kolem ní prošel, aniž dal najevo, že se znají.

Agenti FBI je odvezli domů a odpoledne přišel za Malcolmem Bill Palmer. Strávili v knihovně dlouhou dobu, ale Marielle nepozvali. Seděla s Johnem Taylorem v obývacím pokoji a pili kávu. Neměl pro ni žádné nové zprávy, ale byla úleva moci si po dlouhém týdnu promluvit s někým, kdo měl pro ni pochopení. Pokaždé když se Marielle hnula ze soudní síně, byla jí v patách Bea Ritterová a prosila ji o schůzku. Navečer znovu telefonovala, ale Marielle odmítla s ní hovořit. Byla příliš unavená, aby poslouchala, jak oroduje za Charlese. Neměla zájem jí pomáhat.

„Je to kurážná žába,“ poznamenal Taylor. „Musí být do něj blázen.“

„Charles na některé lidi tak působí,“ usmála se Marielle.

Před Johnem neměla žádná tajemství. „Já jsem do něj byla kdysi taky blázen. Jenže tenkrát mi bylo osmnáct.“

„A teď?“ Vypadal znepokojeně, ale nebylo to kvůli procesu.

„Teď mám o hodně víc rozumu,“ usmála se znovu. To však neznamenalo, že mu přála trest smrti, pakliže si ho nezasloužil.

Pořád jí to dělalo starosti a FBI se zatím nepodařilo vrhnout na případ nové světlo. Začátkem týdne viděl někdo v Connecticutu malého chlapce, který údajně vypadal jako Teddy. Ale stejně jako všechny předešlé hlášky to byla mýlka.

„Vypadáš unavená,“ řekl tiše, když mu nalila druhý šálek kávy.

„Měla jsem těžký týden.“

„Zdaleka ne tak těžký, jako bude příští a přespříští.“ Věděl, co je čeká. Znal hlavní aktéry procesu. Generální prokurátor nikdy nikomu nic nedaroval a byl odhodlaný vyhrát. Věděl, že ho sleduje celý svět, dokonce i prezident Roosevelt, a za žádnou cenu nehodlal přenechat vítězství obhajobě. Armour byl také houževnatý a neústupný, ale jaksi čistším, ráznějším způsobem. Vždy šel rovnou k věci a potom protivníka zničil.

A fakta, jež se chystali vytáhnout na světlo a připomenout je

Marielle, nebyla vůbec příjemná. „Jsi na to připravená?“ Měl o ni strach. Byla sice odolná, ale zároveň křehká, a trápilo ho, že bude muset znovu prožívat bolestné zážitky z minulosti. Pamatoval si, jaké to bylo, když mu vyprávěla o Andrém.

Ale přestože už tři měsíce žila bez Teddyho, zatím se držela obdivuhodně dobře. „Ať se stane cokoli,“ pokusil se ji varovat,

„nenech se zastrašit, nedej se přesvědčit, že je to tvoje vina.“ Věděl, že to ji pronásleduje nejvíc ze všeho, už celé roky, „Víš dobře, že to tak není,“ zkoušel dodat jí sebedůvěru.

„Přála bych si, aby si to Malcolm myslel taky. Pořád mi za všechno dává vinu. Že jsem zatáhla Charlese do našeho života a že nás to stálo Teddyho.“

„Nezavinila jsi to o nic víc než on.“ Pomyslel si, jaký je

Malcolm hlupák, a když ho za chvíli spatřil, jak prochází halou s Billem Palmerem, byl mu ještě víc nesympatický. John zrovna hovořil s jedním ze svých mužů a Malcolm na něj luskl prsty jako na psa, což Taylora popudilo.

„Generální prokurátor od vás bude potřebovat pomoc, pane Taylore,“ oznámil. Neprojevoval Taylorovi moc respektu. Podle něj se při hledání Teddyho příliš neosvědčil. „Potřebujeme nějaké informace.“

„O Delauneyovi?“ Palmer kývl.

„Mohli bychom si promluvit někde v ústraní?“ navrhl prokurátor, což učinili, ale Taylora zrovna nepotěšili. Plánovali očerňující kampaň týkající se Charlesovy minulosti, jež neměla s Teddym nic společného. Taylor vznesl námitky, protože prokurátor ho žádal o pomoc při získání informací o Charlesovi a Marielle. Taylor věděl, že by to Marielle ranilo.

„Co to má co dělat s případem?“

„Jsou to informace o jeho charakteru, člověče. Nebuďte najednou taková citlivka. Potřebujeme vyhrát.“

„Vyhrát co? Chcete odsoudit nevinného muže, nebo skutečně usvědčit chlapa, který to udělal? Jestli je vinen, nepotřebujete tohle svinstvo, Palmere.“

„Jestli to pro mě neobstaráte vy, udělá to někdo jiný.“

„Takhle to tedy je? Dostat ho za každou cenu? A co paní

Pattersonová? Víte, co jí tím způsobíte?“ Šlo o informace o Andrého smrti v Ženevě a Mariellině léčení v sanatoriu.

Taylor věděl stejně dobře jako Palmer, že jestli je Charles vinen, nic takového nepotřebují. „Paní Pattersonová není můj problém, Taylore. A její vlastní manžel si to přeje. Podívejte, jestli se nám to nebude hodit, tak to nepoužijeme.“

„To je od vás hezký,“ poznamenal Taylor sarkasticky. Pomyslel si, že Armourova taktika se mu zamlouvá víc. Byla mnohem férovější. Nemohl uvěřit, že Patterson je ochotný obětovat manželku jen proto, aby dostal Delauneyho. Ovšem

Malcolm byl přesvědčený, že Delauney unesl a zabil jeho syna, a byl ochotný udělat cokoli, aby Charlese odsoudili. Jistým způsobem se mu člověk ani nemohl divit, říkal si Taylor, když začal telefonovat a shánět žádané informace. Navíc pokud je získá sám, bude moci odhadnout Palmerovy záměry a varovat

Marielle, co ji čeká. Netušil však, že Malcolm už zahájil pátrání na vlastní pěst a že jde po těch nejsenzačnějších faktech.

Víkend uběhl Marielle příliš rychle. V pondělí ráno opět seděli v soudní síni a proces byl konečně zahájen.

11.

Úvodní řeči se zdály být velmi suché ve srovnání s předešlými přátelskými poznámkami adresovanými porotě. Ovšem některá nepříjemná fakta zmíněná žalobcem i obhájcem na publikum značně zapůsobila.

Generální prokurátor ujistil v úvodním prohlášení porotu a všechny přítomné v soudní síni, že mají co do činění s únoscem, možná dokonce vrahem dítěte, s mužem, který v minulosti napadal ženy, zabíjel muže bez mrknutí oka, s lhářem, komunistou a hrozbou pro všechny Američany. Sdělil jim, že malý Teddy Patterson byl vyrván z rodného domu uprostřed temné noci, že lidé, kteří ho hlídali, byli omámeni chloroformem, svázáni s roubíkem v ústech a mohli být také snadno zabiti, že dítě zmizelo beze stopy a nikdo ho už neuvidí, protože je pravděpodobně mrtvé, zahrabané někde v příkopě nebo na poli, a ti, co ho milovali, ho navždy ztratili.

Marielle se pevně držela židle, zatímco prokurátor donekonečna vypočítával, jaký je Charles zlovolný a nebezpečný muž, jak vzorný člověk by vyrostl z Teddyho a o co všichni přišli tím, že toto dítě zemřelo pro nic za nic. Pokud to byla pravda, pokud se Teddy neměl už nikdy vrátit, Marielle by s ním musela souhlasit. Bylo však stále příliš bolestné připustit si, že zmizel navždy.

Projev Toma Armoura byl jen o trochu povzbudivější. Řekl, že Charles Delauney je slušný, poctivý, v některých ohledech zkoušený muž, který před devíti lety ztratil syna a nenarozenou dceru, celou rodinu, a protože ví, jakou bolest sám prožil, nikdy by žádnému dítěti neublížil, ani by žádné neunesl. Bojoval čestně v první světové válce a ve Španělsku. Není komunista, ale člověk věřící ve svobodu. Vzdělaný, inteligentní, spravedlivý, přesto trpící tím, že jeho mladistvé sny přišly vniveč.

Sám přiznává, že občas se nechal unést a choval se nerozumně či řekl nesprávné věci, avšak není to muž, který by dokázal unést něčího syna. A obhajoba prokáže, že to neudělal. Armour dále všem připomněl, že pan Delauney je souzen za únos, a ne za vraždu, a pakliže bude porota pozorně naslouchat důkazům, určitě ho osvobodí. Při své řeči obhájce pomalu přecházel před porotci a každému se díval do očí.

Hovořil přímo k nim, ne nadřazeným tónem, ale jako rovný s rovným, jako přítel, přičemž se ujistil, že mu rozumějí a věří mu. Bylo fascinující ho pozorovat, protože si počínal skutečně mistrovsky. Také jim vysvětlil, že generální prokurátor přednese případ jako první, od začátku do konce, zatímco on samozřejmě podrobí jeho svědky křížovému výslechu, ale nepřednese svoje stanovisko, dokud obžaloba nedokončí svoje.

Opět připomněl, že obžaloba musí dokázat mimo důvodnou pochybnost, že Charles Delauney unesl dítě Pattersonových, a pokud je o tom nepřesvědčí, musí ho zprostit viny, ať se jim líbí jako člověk či ne. Tom je však ujistil, že do doby, než skončí se svým případem, pochopí, že Charles byl obviněn nespravedlivě.

Když oba skončili, nastalo dlouhé ticho, načež soudce Morrison pověřil generálního prokurátora, aby předvolal prvního svědka. Marielle zůstala jako omráčená, když uslyšela své jméno. Neměla tušení, že Palmer ji hodlá předvolat jako první. Když procházela kolem Johna, udiveně zvedla obočí. Pokusil se tvářit povzbudivě, ale dělalo mu starosti, co má žalobce za lubem. Informace, které pro něj získal, nemohly Marielle příliš uškodit. Neměl ponětí, že Palmer s Malcolmem čenichali za jeho zády.

Zaujala místo a pečlivě si uhladila jednoduché černé šaty.

Nervózně překřížila nohy, rozhlédla se a zase je dala vedle sebe. Bill Palmer celou dobu přecházel kolem ní a pozoroval ji, jako by s ní něco nebylo v pořádku, jako kdyby ji z něčeho podezíral, a několikrát přejel pohledem od ní k obviněnému, čímž chtěl naznačit, že mezi nimi existuje jisté spojení, kterému zcela nerozumí. Choval se, jako by se chystal sdělit porotě cosi nepříjemného, a Marielle to značně znervózňovalo. Podívala se na soudce, na Malcolma, který odvrátil zrak, a na Johna, který se na ni díval s vážným, ale povzbudivým výrazem.

Čekala na Palmerovu první otázku.

„Prosím udejte své jméno.“

„Marielle Pattersonová.“

„Vaše celé jméno, prosím.“

„Marielle Johnson Pattersonová. Marielle Anne Johnson

Pattersonová,“ usmála se, ale on jí úsměv neoplatil.

„To je všechno?“

„Ano, pane.“ Dvě ženy v porotě se usmály a Marielle se hned cítila trochu lépe. Ale ruce se jí hrozně třásly. Schovávala je v klíně, aby to nikdo neviděl.

„Měla jste někdy nějaké jiné jméno, paní Pattersonová?“

Okamžitě věděla, kam žalobce míří.

„Ano.“ Proč to dělá? K čemu to bude? Nechápala to.

„Mohla byste nám ho, prosím vás, sdělit?“ vyštěkl na ni, jako by ji chtěl postrašit. Neviděla Malcolmovi do očí.

„Delauneyová,“ odpověděla tiše.

„Mohla byste to říct trochu víc nahlas, prosím, aby vás slyšeli porotci?“

Zrudla a vyslovila jméno hlasitěji: „Delauneyová.“ Charles ji soucitně pozoroval. Náhle mu jí bylo líto. Dokonce ji litoval víc než John Taylor, protože tušil, co ji čeká. Palmer byl mazanější, než si myslel. Hodlal ji hned ze začátku zdiskreditovat, takže cokoli řekne později, nebude mít žádnou váhu.

Nechtěl riskovat, že by veřejně pochybovala o Charlesově vině a oslabila tak jeho pozici u poroty. „Jste s obviněným nějak spřízněná?“

„Byla jsem jeho manželka.“

„Kdy jste se za něj provdala?“

„V roce 1926, v Paříži. Bylo mi osmnáct.“

„A jaký druh manželství to byl?“ Tvářil se přátelsky, dokonce se usmál, ale ona už věděla, že se chystá ji zničit. „Byla to velká svatba? Nebo malá?“

„Vzali jsme se tajně.“

„Aha“ Vypadal znepokojeně, jako by udělala něco špatného a jeho to mrzelo. „A jak dlouho jste byli svoji?“

„Dohromády pět let. Do roku 1931.“

„A jak manželství skončilo? Rozvodem?“

„Ano.“ Čelo měla lehce orosené potem. Modlila se, aby neomdlela, a chtělo se jí zvracet. „Mohla byste nám říct proč, jestli vám to nevadí, paní Delauneyová, promiňte, Pattersonová“ Předstíral, že se přeřekl, ale věděla, že to udělal schválně, aby zdůraznil, že byla za Charlese vdaná. Rozhodně jí vadilo to rozvádět, ale bylo jí jasné, že nemá na vybranou. „Mohla byste nám říct důvod vašeho rozvodu?“

„Já My Ztratili jsme našeho syna. A ani jeden z nás se z toho šoku nevzpamatoval.“ Řekla to velmi tiše a klidně. John Taylor byl na ni hrdý a Charles také. Oběma rvalo srdce, když ji pozorovali, ale ona o tom nevěděla. „Dalo by se říct, že to zničilo naše manželství.“

„Byl to jediný důvod, proč jste se s panem Delauneyem rozvedla?“

„Ano. Předtím jsme byli moc šťastní.“

„Aha.“ Znovu chápavě přikývl a Marielle ho začala nenávidět. „A kde jste byla, když jste se rozváděli?“

Nerozuměla jeho otázce, ale Taylor hned pochopil.

„Ve Švýcarsku.“

„Byla jste tam z nějakého zvláštního důvodu?“ V té chvíli se dovtípila. Zkoušel ji úplně znemožnit. Ale to se mu nepodaří!

Když mě nezabila ztráta tří dětí, říkala si, nemůže mě zničit už nic. Ani tento muž, ani soud, ani tento výslech. Zvedla hlavu a zpříma se na něj podívala.

„Ano, byla jsem tam v nemocnici.“

„Byla jste nemocná?“

Nehodlala říct víc, než musela. Palmer věděl přesně, o co mu jde, ale ona to už věděla také. „Nervově jsem se zhroutila, když náš syn zemřel.“

„Existoval k tomu nějaký důvod? Byla jeho smrt obzvlášť traumatická? Nějaká dlouhá nemoc, vážná nemoc?“ Oči se jí naplnily slzami, ale nechtěla se jim poddat. Otřela si je a třesoucími se rty pokračovala, zatímco všichni v soudní síni napjatě poslouchali.

„Utopil se.“ Tak. Řekla jen to, co musela. Tak to stálo v úmrtním listu. André Charles Delauney, stáří dva roky, pět měsíců, smrt utonutím.

„A vy jste mohla za tuto nehodu?“ Položil důraz na slovo nehoda, jako by to měl naplánované. Charles něco horečně šeptal Tomovi, který okamžitě vstal a vznesl námitku.

„Námitka, Vaše Ctihodnosti. Otázka žalobce je zavádějící.

Vyvolává domnění, že svědkyně byla zodpovědná za smrt svého dítěte. To nám tady nepřísluší rozhodovat. Nesoudíme paní Pattersonovou, ale mého klienta.“

Soudce Morrison zvedl obočí. Překvapila ho Armourova mírnost. „Námitka se přijímá. Trochu míň horlivosti, prosím, pane žalobce.“

„Promiňte, Vaše Ctihodnosti. Zformuluji svou otázku jinak.

Cítila jste se zodpovědná za smrt svého dítěte?“ To však bylo mnohem horší, protože nyní se nikdo v sále nemohl dozvědět, jestli to skutečně byla její vina, a nic už ji nemohlo zachránit.

„Ano, cítila.“

„A proto jste se nervově zhroutila?“

„Zřejmě ano.“

„Byla jste v ústavu pro duševně nemocné?“

„Ano.“ Odpovídala stále slabším hlasem a Charlesovi i Taylorovi se z toho dělalo špatně. Malcolm Patterson se díval přímo před sebe s nerozluštitelným výrazem.

„Byla jste tedy duševně nemocná, je to tak?“

„Asi ano. Hodně mě to vyvedlo z rovnováhy.“

„Nadlouho?“

„Ano.“

„Jak dlouho jste tam byla?“

„Dva roky.“

„Víc než dva roky?“

„O trochu.“ Tom Armour už zase stál.

„Rád bych soudu znovu připomněl, že tady nesoudíme paní Pattersonovou.“

„Přijímá se. Pane Palmere, kam tím míříte? Jestli budete takhle zpovídat každého svědka, bude nám to trvat půl roku.“

„Jestli mi dáte ještě chvilku, Vaše Ctihodnosti, hned vám to ukážu.“

„Dobrá, pane žalobce, ale urychlete to.“

„Děkuju. Paní Pattersonová,“ obrátil se Palmer znovu k Marielle, „vy jste byla v ústavu pro duševně nemocné něco přes dva roky, mám pravdu?“

„Ano.“ Palmer kývl a výjimečně se zatvářil, jako by ho potěšila.

„Pokusila jste se během té doby spáchat sebevraždu?“ Marielle na okamžik vypadala, že se jí udělalo špatně.

„Ano, pokusila.“

„Víc než jednou?“

„Ano.“

„Kolikrát?“

Na chvíli se zamyslela a bezděky pohlédla na levé zápěstí, ale díky velmi obratnému plastickému chirurgovi nebyly jizvy viditelné. „Sedmkrát nebo osmkrát.“ Sklopila oči, protože na to nebyla zrovna pyšná. Měla mu říct, že se nepamatuje.

„Protože jste se cítila zodpovědná za smrt svého dítěte?“

„Ano,“ málem zakřičela.

„A pan Delauney, kde byl v té době?“

„Nevím. Neviděla jsem ho několik let.“

„Byl stejně zoufalý jako vy?“

Tom Armour znovu vznesl námitku, ale ani on ji nemohl zachránit. „Žádáte, aby svědkyně odhadovala duševní stav mého klienta. Proč to nenecháte na později?“

„Přijímá se. Berte to jako varování, pane žalobce.“ Morrison začínal vypadat rozladěně a Palmcr se opět omluvil, ale bylo vidět, že ho to ani trochu nemrzí.

„Byl pan Delauney s vámi, když se dítě utopilo?“

„Ne, byla jsem se synem sama.“ Charles jel lyžovat.

„A vinil vás ze smrti vašeho dítěte?“

„Námitka!“ zvolal Tom. „Znovu odhadujete duševní stav mého klienta.“

„Zamítá se, pane Armoure,“ ozval se soudce. „Tohle může být důležité. Námitka se zamítá.“ „Opakuji, paní Pattersonová,“ řekl tentokrát její jméno správně, „dával vám obviněný vinu za smrt svého dítěte?“

„V té době asi ano, oba jsme byli hrozně rozrušení.“

„Zlobil se hodně?“

„Ano.“

„Jak hodně? Uhodil vás?“ Chvíli váhala, co má odpovědět.

„Zbil vás?“

„Já“

„Paní Pattersonová, jste pod přísahou. Odpovězte, prosím, na mou otázku. Zbil vás?“

„Myslim, že mi dal políček.“

„Vaše Ctihodnosti.“ William Palmer ukázal soudci telegram a potom ho podal Tomu Armourovi, aby si ho mohl přečíst.

„Tento telegram je od správce nemocnice Sainte Vierge v Ženevě. Stojí v něm, že podle jejich záznamů byla paní Marielle Delauneyová v době smrti svého dítěte ‘zbita’ - používají slovo battue, které se překládá jako ‘zbitá’ - svým manželem na půdě nemocnice. Utrpěla rozsáhlá zranění a později tu noc potratila.“ V síni se ozvaly vzdechy a Marielle zbledla.

Palmer se k ní otočil. „Řekla byste, že ta zpráva je přesná, paní pattersonová?“

Ano.“ Nemohla říct víc. Stěží dokázala mluvit.

„Zbil vás pan Delauney také někdy jindy?“

„Ne, nezbil.“

„A trpěla jste někdy duševní nemocí před úmrtím svého syna?“

„Ne.“

„Myslíte, že jste se úplně uzdravila?“

„Ano, myslím, že ano.“

Nastala krátká pauza, ve které Palmer kontroloval nějaké poznámky. „Paní Pattersonová, trpíte silnými bolestmi hlavy?“

„Ano, trpím.“

„A kdy začaly?“

„V době po Během mého pobytu ve Švýcarsku.“

„Ale od té doby je máte pořád?“

„Ano.“

„I nedávno?“

„Ano.“

„Jak nedávno?“

Chtěla se usmát, ale nešlo to. „Minulý víkend.“

„Kolikrát byste řekla, že vás bolela hlava za celý uplynulý měsíc?“

„Asi čtyřikrát nebo pětkrát týdně.“

„Tolikrát?“ Vypadal soucitně. „A před únosem vašeho syna? Také tak často?“

„Možná dvakrát nebo třikrát týdně.“

„Máte nějaké jiné problémy, které přetrvávají z minulosti, paní Pattersonová? Jste nezvykle stydlivá nebo zamlklá, bojíte se někdy lidí? Bojíte se zodpovědnosti, že vám bude za něco kladena vina?“ Tom Armour znovu vstal ve snaze učinit přítrž výslechu, ze kterého se stávalo mučení. „Můj kolega není psychiatr. Pokud si myslí, že ho svědkyně potřebuje, měl by požádat o odborné svědectví.“ „Vaše Ctihodnosti.“ Bill Palmer zamával před Armourem dalším kusem papíru. „Tenhle telegram je od lékaře paní Pattersonové z Clinioue Verbeuf ve Villars, který potvrzuje, že tam byla skutečně zavřená.“ „Námitka!“ Tom vypadal rozzuřeně, přestože Marielle nebyla jeho klientka. „Paní Pattersonová přece nebyla ve vězení!“

„Přijímá se. Pane Palmcre, dávejte si pozor na jazyk, prosím.“

„Promiňte, Vaše Ctihodnosti. Byla tam hospitalizovaná dva roky a dva měsíce pro nervové zhroucení a těžké deprese.

Opakovaně se pokusila o sebevraždu a trpěla krutými migrénami. To byla oficiální diagnóza. Doktor Verbeuf také potvrzuje, že její migrény přetrvávají a že v době velkého stresu, jako nyní, by se její duševní zdraví dalo považovat za nesmírně křehké.“

Ten hodný doktor, aniž zamýšlel něco zlého, ji odrovnal.

Cokoli nyní Marielle řekne, všichni si budou myslet, že je duševně vykolejená a nespolehlivá svědkyně. Avšak Palmer ještě neskončil.

Když byl telegram od doktora Verbeufa přijat jako doličný předmět B, pokračoval ve výslechu: „Měla jste od rozvodu s obviněným poměr?“

„Ne, neměla.“

„Viděla jste se s ním v uplynulých několika měsících nebo spíš před únosem svého dítěte?“ „Ano. Náhodou jsem ho potkala v kostele v den výročí smrti našeho syna. A příští den v parku.“ „Byl při tom s vámi váš syn?“

„Ano, při druhém setkání.“

„A jaká byla reakce pana Delauneyho? Měl z toho radost?“

„Ne.“ Sklopila oči, aby se na něj nemusela dívat. „Byl rozčilený.“

„Řekla byste, že ho to rozzlobilo?“

Zaváhala a posléze přikývla. „Ano.“

„Vyhrožoval vám nějak?“

„Ano, ale nevím, jestli to opravdu myslel vážně.“

„A kdy unesli vašeho syna, paní Pattersonová?“ Přinejmenším z ní dělal idiota.

„Den nato.“

„Myslíte, že existuje nějaká souvislost mezi hrozbami pana Delauneyho a zmizením vašeho syna?“

„Nevím.“

Nato změnil taktiku. „Políbila jste pana Delauneyho od vašeho rozvodu, paní Pattersonová?“ Opět zaváhala a kývla.

„Odpovězte, prosím, na mou otázku.“

„Ano.“

„A kdy to bylo?“

„Když jsme se potkali v kostele. Neviděla jsem ho skoro sedm let a on mě polbil.“

„Byl to jen letmý polibek na tvář, nebo na ústa jako ve filmu?“ Publikum se zahihňalo, ale Marielle se ani neusmála.

John Taylor usoudil, že Palmer mluvil s řidičem a chytil se jeho hloupých povídaček o Mariellině „příteli“.

„Byl to polibek na ústa.“

„A navštívila jste ho ve vězení?“

„Ano. Jednou.“

„Paní Pattersonová, milujete pořád pana Delauneyho?“

Věděla, že cokoli v budoucnu vypoví o Charlesovi, bude jako svědectví považováno za bezcenné. Znovu zaváhala a potom zavrtěla hlavou. „Myslím, že ne.“

„Věříte, že unesl vaše dítě?“

„Nevím. Snad. Nejsem si jistá.“

„A cítíte se nějakým způsobem za ten únos zodpovědná?“

„Nejsem si jistá“ Hlas jí selhal a každý v síni si vzpomněl, co řekl švýcarský doktor - že ve stresové situaci by její duševní zdraví mohlo být velice křehké. Palmer dosáhl přesně toho, co zamýšlel. Naprosto ji zdiskreditoval. Působila zmateně, nebyla si jistá Charlesovou vinou, několikrát se pokusila o sebevraždu, trpěla migrénami a pravděpodobně byla zodpovědná za utonutí svého prvního dítěte. Pokud by ji nyní chtěla obhajoba nějak využít, k ničemu by jim nebyla, a Palmer to věděl. Přesně to měl v úmyslu, ale přitom s ní pěkně vytřel podlahu.

John Taylor dobře věděl, kdo mu v tom pomohl. Sám se cítil provinile za každý telefonát, který pro ně vyřídil, přestože byly všechny neškodné.

„Děkuju vám, paní Pattersonová,“ pronesl Palmer ledově a obrátil se k Tomu Armourovi. „Svědkyně je vaše.“

„Obhajoba by ráda předvolala paní Pattersonovou později, Vaše Ctihodnosti.“ Chtěl všem poskytnout čas, aby to strávili, zvlášť Marielle, která vypadala, jako by měla smrt na jazyku.

Soudce odročil jednání na dvě hodiny odpoledne, aby mohli jít na oběd. Při odchodu s Malcolmem a agenty FBI se na Marielle u dveří do soudní síně vrhli novináři. Charles se snažil zachytit její pohled, ale bylo jí tak nanic, že se na něj nemohla ani podívat. Novináři ji tahali za šaty a křičeli na ni otázky, takže před nimi musela doslova prchat.

„Povězte nám o té nemocnici, o sebevraždách, o vašem chlapečkovi Řekněte nám všechno, no tak, Marielle, nedělejte cavyky!“ Když už seděli v autě, Marielle stále zvonily v uších hlasy reportérů a John Taylor se s kamenným výrazem díval z okna. Jenom Malcolm se odvážil šeptem promluvit, což Marielle vylekalo.

„To bylo nechutné.“ Podívala se na něj, protože si nebyla jistá, jak to myslel. Nejdřív předpokládala, že naráží na způsob, jak se k ní Palmer choval, ale z jeho výrazu bylo patrné, že myslí její výpověď. Celou cestu neřekl už ani slovo a Marielle vstoupily do očí slzy. Když se spolu ocitli sami v knihovně, zeptala se ho, co měl na mysli, ale on se na ni díval s opovržením.

„Marielle, jaks to mohla udělat?“

„Co? Že jsem mu řekla pravdu? Copak jsem měla na vybranou? Stejně to Palmer věděl. Měl ty dopisy od dvou doktorů.“

„Panebože, sebevraždy, migrény, dva roky v ústavu pro duševně choré“

„Všechno jsem ti řekla v prosinci.“ Což byla pravda, hned po Teddyho únosu, vlastně příští ráno. „Tenkrát to neznělo tak hrozně.“ Malcolm se tvářil znechuceně a Marielle bylo najednou trapně. Nevěřícně se zadívala na muže, o kterém si myslela, že ho zná Pak běžela do svého pokoje a zamkla za sebou. Po chvilce zaslechla jakési šustění a všimla si, že někdo pod dveře vsunul kousek papíru.

Stálo na něm pouze: „Zavolejte svému doktorovi.“ Zprvu si myslela, že to je jen něčí zlomyslnost, ale záhy rozeznala rukopis Johna Taylora. Divila se, proč chce, aby telefonovala svému lékaři. Najednou ji to napadlo. V koutku duše to věděla. Našla číslo v adresáři a požádala operátora o spojení. Ve Villars bylo devět večer, ale ona věděla, že doktor tam je pořád, protože v budově bydlí. Samozřejmě se jí ozval a vylekalo ho, že volá.

„Marielle! Co se tam u vás děje?“

Vylíčila mu podrobnosti únosu, i když tušila, že to zřejmě ví.

Informoval ji, že už zodpověděl mnoho otázek. Neprozradila mu, že ji svým telegramem zničil, protože tušila, že by ho rozrušilo, kdyby se dozvěděl, jak jeho svědectví zneužili.

A kdysi jí ten člověk zachránil život.

„Je vám dobře?“ vyptával se starostlivě.

„Jde to.“

„Les migraines?“

„Někdy je to lepší. Teď zrovna ne. Je to těžké, když je Teddy pryč, a Malcolm, můj manžel, musela jsem mu říct o Charlesovi a Andrém a o clinioue. Než jsme se vzali, nechtěl nic slyšet.“

„Ale on to věděl.“ Hlas doktora Verbeufa zněl překvapeně.

„Telefonoval mi, než jste se vzali v ach, kdy to bylo?

1932? Ano, v roce 1932. Bylo to ve stejném roce, kdy jsme vás odsud propustili. Odešla jste v únoru a on volal někdy v říjnu.“

Brali se o tři měsíce později, v lednu, na Nový rok.

„On vám volal?“ Byla zmatená. „Ale proč?“

„Chtěl vědět, co by pro vás mohl udělat, aby vás tolik netrápily ty migrény, abyste byla šťastnější Řekl jsem mu, že byste měla mít hodně dětí.“ Bylo mu smutno, že ji opět postihla tragédie. Byla to taková milá dívka a neměla moc štěstí. „Máte nějaké zprávy o dítěti?“ „Zatím ne.“

„Dejte mi vědět, když bude něco nového.“

„Dám.“ Přemýšlela, jestli tušil, k jakému účelu posloužil jeho telegram, a když zavěsila, vrtalo jí hlavou, jaký k tomu měl Malcolm motiv. Celá léta všechno věděl, a přesto se tvářil šokovaně, když mu to vypověděla, a dokonce dovolil Billu Palmerovi, aby ty informace použil proti ní.

Když se před druhou odpoledne vraceli k soudu, neměla příležitost se ho na to zeptat. Ani se o tom celé odpoledne nezmínila Johnu Taylorovi. Byla hluboko ponořená do vlastních myšlenek a v hlavě se jí rojilo příliš mnoho otázek.

Odpoledne soudce vyslýchal Patricka Reillyho, který popsal setkání v kostele svatého Patrika a chování Charlese Delauneyho další den v parku. Tvrdil, že Charles zuřil a prý viděl, jak s Marielle třásl.

Měla pocit, že uplynulo mnoho hodin, než dostala šanci konfrontovat Malcolma. Domů jeli opět mlčky. Teprve když byli konečně sami, zašla za ním do jeho pokoje. Připravoval se na klidnou večeři ve svém klubu. Říkal, že potřebuje vypadnout z domu, aby si vyčistil hlavu.

„Tys mi lhal.“

„V čem?“ Obrátil se k ní s neskrývanou lhostejností.

„Nechal jsi mě vyprávět ti celou tu historii, když Teddy zmizel. A přitom jsi to věděl. Věděls všechno, o Andrém, o Charlesovi, o klinice. Proč jsi mi to neřekl?“

„Myslíš, že bych si tě vzal, aniž bych věděl, odkud jsi přišla?“ Opovržlivě si ji měřil. Pokud šlo o jeho názor, pěkně se ten den u soudu shodila a udělala z něj pitomce, když přiznala, že se v kostele líbala s Charlesem. Bylo to nechutné.

„Lhals mi.“

„A tys mého syna vystavila nebezpečí. Zatáhla jsi do našeho života toho mizeru a kvůli tobě ho unesl.“ Vypadalo to, že její křehké duševní zdraví ho vůbec netrápí. Připravila ho o všechno, na čem mu záleželo. „A tobě do toho nic není, co jsem o tobě věděl. To je moje věc.“

„Jaks to mohl říct Billu Palmerovi?“

„Protože kdyby tě neznemožnil, mohla bys hájit toho blázna, co sis ho vzala, toho hajzla, toho vraha, ale ty s tvým krvácejícím srdcem si vlastně pořád nejseš jistá, jestli to udělal.“

„Takže tys tohle všechno zosnoval? Abych mu nemohla pomoct?“ Už mu ani trochu nerozuměla a pochybovala, jestli ho vůbec někdy znala.

„Jestli dostane za Teddyho smrt elektrický křeslo, bude to ještě mírný trest.“

„Tak o tohle jde? O pomstu mezi vámi dvěma? On vzal

Teddyho a ty ho za to dáš zabít? Co se to s vámi všemi děje?“ Náhle se jí dělalo špatně jen z pohledu na něj.

„Vypadni z mýho pokoje, Marielle. Dneska ti už nemám co říct.“

Nevěřícně na něj zírala. S chladnou vypočítavostí ji úplně znevážil, aby zničil Charlese. „Už nevím, kdo vůbec jsi.“

„Taky to už není důležitý.“

„Co tím myslíš?“ Skoro na něj křičela. Prožila strašný den a nemohla víc snést.

„Myslím, že mi rozumíš.“

„Je konec, viď?“ Pokud mezi nimi vůbec něco existovalo.

Co měli společného kromě Teddyho?

„Skončilo to ten den, kdy Delauney unesl mého syna. Teď se k němu můžeš vrátit, až bude po všem, a oba můžete brečet nad tím, co jste udělali. Řeknu ti jednu věc. Nikdy ti neodpustím.“

Věděla, že to myslí vážně.

„Chceš, abych odešla hned, Malcolme?“ Byla připravená jít.

Půjde klidně do hotelu, bude-li si to Malcolm přát.

„Chceš ještě větší skandál? Mohla bys mít aspoň trochu slušnosti a počkat, až se ten blázinec kolem procesu uklidní.“

Kývla a vrátila se do svého pokoje. Nic ji už nemohlo překvapit. Byla vdaná za muže, kterého vůbec neznala, který ji nenáviděl, že ho připravila o syna. Ztratila další dítě. Život k ní byl krutý. Uvědomila si, že ať se stane cokoli, ať najdou Teddyho či ne, její manželství skončilo.

12.

Příští ráno se Marielle nasnídala ve svém pokoji. Vypila šálek čaje, snědla toust a přitom listovala novinami. Bylo to tam, včerejší horor a ponížení, které jí způsobil Wilfiam Palmer.

Hned v prvním článku stálo, že strávila několik roků v blázinci a že ji museli křičící odnést ze svědecké židle. Byli k ní tak nespravedliví, a přesto pořád nedokázala uvěřit, že Malcolm jim k tomu dopomohl. Když došla na poslední stránku, uviděla článek napsaný Beatrice Ritterovou. Nejdřív ho nechtěla číst, ale když přes něj letmo přelétla pohledem, zarazila se a začala znovu od začátku. Při čtení se jí oči naplnily slzami.

„Marielle Pattersonová svědčila včera u soudu se vznešeností, elegancí a důstojností, aniž se na jediný okamžik přestala ovládat, zatímco obžaloba ji několik hodin cupovala na kousky ve snaze ji zcela zdiskreditovat. Tato snaha však vyšla naprázdno, což u všech přítomných vzbudilo obdiv. Přetrpěla bolest líčení okolností smrti jejích dvou dětí při tragické nehodě, která se udála před téměř deseti lety a jíž všichni v soudní síni naslouchali bez dechu. Dále vysvětlila rozvod s Charlesem Delauneyem. Její pobyt ve švýcarském sanatoriu byl vyslechnut ne se soucitem a účastí, ale s posměchem, a byl zneužit k tomu, aby byla jako svědkyně zdiskreditována“ Článek zabíral půl stránky a končil slovy: „Po vystoupení matky oběti je jedna věc jistá. Marielle Pattersonová je dokonalá dáma. Opustila soudní síň se zdviženou hlavou, ačkoli každá matka musela vědět, že jí puká srdce.“ Následoval Beatricin podpis.

Marielle si utřela ubrouskem oči, vstala a nasadila si klobouk. Beatricin článek byl laskavý, ale nezměnil fakt, že její vlastní manžel a generální prokurátor se rozhodli ji zničit, aby nemohla pomoci Charlesu Delauneyovi. Stejně neměla v úmyslu mu nějak pomáhat. Její nejistota ohledně Charlesovy viny je však očividně znepokojovala.

Když sešla dolů, John Taylor a ostatní muži na ni už čekali v autě. Měla na sobě opět černé šaty a klobouk a tmavý bobří kožich. Nastoupila do Pierce-Arrow a jízda proběhla jako obvykle v tichosti. Nepromluvila ani na Malcolma, ani na Taylora. Malcolm se celou dobu díval z okénka. Dokonce ani John jí nemohl mnoho říci. Krátce se dotkl její ruky, když nasedla, ale neodvážil se dát najevo své city. Přál si poskytnout jí oporu, ale v soudní síni to bylo obtížné.

Soudce Morrison opět všem připomněl, že se nesmějí chovat nepřístojně, a s významným pohledem na novináře zdůraznil, že je nezodpovědné psát o věcech, které se ve skutečnosti nestaly. Znechutilo ho, když se dočetl, že Marielle museli údajně ze soudní síně odnést. Poté pokračovaly krutosti předchozího dne. Bill Palmer se nepochybně rozhodl, že Mariellino svědectví nestačí, ale že ji musí zdiskreditovat ještě další svědci. Potom nebude nikdo s matkou uneseného dítěte sympatizovat a jedině Malcolmův hlas bude mít váhu. A Malcolm o Delauneyově vině nezapochyboval ani na okamžik.

Řidič Patrick Reilly byl znovu předvolán jako svědek, po něm Edith, a dokonce slečna Griffinová. Všichni vykreslili s Palmerovou pomocí portrét nervózní, hysterické a nevyrovnané ženy, která není schopna řídit vlastní dům, starat se o dítě nebo být jakkoli použitelná pro svého manžela. „Řekla byste, že paní Pattersonová je zodpovědný člověk?“ zeptal se Palmer vychovatelky. Tom Armour vyskočil a vznesl snad již tisící námitku.

„Tato žena není odborný svědek. A nesoudíme tady schopnosti paní Pattersonové. Jestli chcete nějaké odborné svědectví, zavolejte si proboha psychiatra, pane žalobce, a ne služku!“

„Jestli si nebudete dávat pozor na jazyk, udělím vám důtku za znevážení soudu, pane Armoure,“ zahřměl soudce.

„Omlouvám se.“

„Zamítá se.“ A mučení pokračovalo, aniž se za ni kdo postavil. John Taylor a Charles Delauney věděli, že nic z toho, co slyší, není pravda, ale nemohli pro Marielle nic udělat, byli bezmocní. Dokonce její vlastní manžel se obrátil proti ní.

„Řekla byste, že byla dobrá matka?“ zeptal se William

Palmer na závěr slečny Griffinové. Drobná žena zaváhala jen na okamžik. Přesto to zaváhání Marielle hluboce ranilo.

„Moc ne.“ Soudní síní to překvapeně zašumělo a o Marielle se pokoušely mdloby. Sesula se na židli dopředu, ale Taylor ji pevnou rukou zvrátil zpátky, dřív než si toho novináři stačili všimnout. „Mohla byste nám říct, proč ne?“

„Je často nemocná a nervózní, jak může být pak užitečná?

Děti potřebují kolem sebe stabilitu, lidi, kteří jsou silní. Jako pan Patterson.“ Působila dojmem, že je na sebe pyšná. Marielle si znovu lámala hlavu, co těmhle lidem udělala, že ji tak nenávidí. „Vaše Ctihodnosti.“ Tom Armour se znovu vztyčil s unaveným výrazem. „Tohle není soudní proces o opatrovnictví dětí.

Nejde tady o schopnosti paní Pattersonové coby matky. Jde o únos, a nikdo se zatím skoro vůbec nezmínil o mém klientovi. Tihle lidi ho ve skutečnosti ani neznají.“ Stěží znali i Marielle, ale Palmer chtěl mít jistotu, že bude totálně odrovnaná, než se pokročí dál. Chtěl ji zdiskreditovat mimo všechny pochybnosti, aby byla pro obhajobu naprosto nepoužitelná. Kdo by poslouchal ženskou, která strávila roky v instituci pro duševně choré a kterou ani vlastní personál nepovažuje za dobrou matku? Palmer splnil svůj úkol dokonale a to odpoledne se chystal jej dokončit.

Hned po obědě předvolala žaloba jako svědka Malcolma

Pattersona.

„Věděl jste o manželčině minulosti, pane Pattersone?“

„Ne.“ Malcolm upíral modré oči přímo před sebe na Palmera a Marielle zcela vyloučil ze svého zorného pole.

„Vy jste neměl ani tušení, že byla v ústavu pro duševně nemocné, je to tak?“

„Ano, protože kdybych to věděl, nikdy bych se s ní neoženil.“ Marielle věděla, že je to lež. Jediné, co nevěděla, bylo, proč ji Malcolm chce zničit. Seděla vzpřímeně a zaměřila oči na bod na stěně nad jeho hlavou. Myslela na chvíle, kdy byla šťastná s malým Teddym. Cítila se naprosto bezmocná, neschopná hájit se nebo odhalit Malcolmův podvod. A s tím právě počítal.

„Věděl jste, že byla provdaná za Charlese Delauneyho?“

„Ne, nikdy mi to neřekla. Věděl jsem, že měla v mládí nějakou krátkou známost. Slyšel jsem, že prožila milostný románek v Paříži, ale nic víc. Manželství přede mnou zatajila.“ William Palmer kývl a zatvářil se lítostivě, že byl Malcolm tak hrozně oklamán.

„Víte něco o panu Delauneyovi, pane?“

„Znám jenom jeho pověst. Jeho otec ho raději poslal do ciziny.“

„Námitka!“ Tom byl znovu na nohou. „Museli bychom vyslechnout pana Delauneyho seniora, aby to potvrdil. Neexistuje žádný důkaz, že rodina mého klienta někdy chtěla, aby se zdržoval v zahraničí. Ve skutečnosti to bylo právě naopak.

Přáli si, aby se vrátil.“

„Přijímá se. Je to tedy jen z doslechu. Můžete pokračovat, pane Palmere.“

„Setkal jste se někdy s panem Delauneyem?“

„Před tímhle procesem ne.“

„Telefonoval vám někdy, vyhrožoval vám či pronásledoval vás nebo jiného člena rodiny?“ „Námitka!“

„Zamítá se!“

„Vyhrožoval mé ženě a synovi,“ odpověděl Malcolm. „Říkal, že jestli se k němu nevrátí, vezme nám našeho syna.“

„A kdy to bylo?“

Malcolm na chvíli sklonil hlavu a potom se podíval do soudní síně. „Den předtím, než ho unesli.“ „Viděl jste od toho dne svého syna?“

Malcolm jen mlčky zakroutil hlavou.

„Mohl byste odpovědět, kvůli záznamu, prosím?“ Palmerovi zazněla v hlase ohleduplnost, kterou při výslechu Marielle zcela postrádal.

„Promiňte, ne, neviděl“

„Jak dlouho jste ho neviděl?“

„Skoro tři měsíce. Mého chlapečka unesli jedenáctého prosince, krátce po jeho čtvrtých narozeninách.“

„Dostali jste nějaké žádosti o výkupné?“

„Jenom jednou někdo volal, ale byl to zlomyslný žert. Výkupné si nikdo nevyzvedl.“ Závěr byl jasný. Delauney nežádal výkupné, protože mu šlo o pomstu a rozhodně nepotřeboval peníze.

„Věříte, že váš syn je ještě naživu?“

Malcolm znovu mlčky zakroutil hlavou a pak řekl: „Ne. nevěřím. Myslím, že kdyby byl naživu, už by se nám vrátil. FBI po něm pátrala ve všech státech po celé zemi. Kdyby žil, našli by ho.“

„Myslíte si, že únosce je pan Delauney?“

„Myslím, že si najal lidi, aby dítě unesli a pravděpodobně zabili.“

„Co vás vede k takovému přesvědčení?“

„Našli Teddyho, našli pyžamo mého chlapečka v jeho domě a medvídka, kterého měl nejradši To pyžamo měl na sobě, když ho unesli.“ Rozplakal se a bylo zřejmé, že celá soudní síň s ním cítí. Prokurátor chvíli zdvořile počkal, než se Malcolm ovládne. Také Brigitte, sedící mezi návštěvníky, si otírala oči krajkovým kapesníkem.

„Myslíte si, že vaše manželka stále miluje Charlese Delauneyho?“ Chtěl říct „má poměr“, ale jeho vyšetřovatelé nenašli žádný prokazatelný důkaz, že s ním Marielle spí, proto se rozhodl vsadit raději na jistotu a nepoužít nic, co by se dalo vyvrátit.

„Ano. Dozvěděl jsem se od svého řidiče, že dva dny před únosem se sešli v kostele a ona ho opakovaně políbila. Asi ho vždycky milovala, i během celé doby, co jsme byli spolu.

Možná to je důvod, proč je tak nemocná.“ Znělo to, jako by

Marielle byla invalidní, a ne mladá žena se strastiplným životem, trpící migrénami, která prožila tragédii, a přesto ji dokázala překonat.

„Myslíte si, že vaše paní nese vinu na tom, že váš syn byl unesen?“ Palmer to vyslovil, jako by očekával verdikt, a Malcolm s odpovědí chvíli vyčkal, aby si každý uvědomil důležitost toho, co řekne.

„Myslím, že je její vina, že ho Charles Delauney unesl.

Pokládal ji zodpovědnou za smrt svého syna a chtěl se pomstít na mém. Je její vina, že ho zatáhla do našeho života.“ Vrhl bolestný pohled do síně a na Marielle, ale ta se na něj nedívala. „Pane Pattersone, i když cítíte, že paní Pattersonová je do jisté míry zodpovědná za tuto tragédii, dovedete si představit, že byste se jí chtěl nějakým způsobem pomstít? Že byste ji chtěl potrestat nebo ublížit někomu, koho má ráda?

Ublížit jí?“

Marielle věděla, že to už udělal. Vším, co jí způsobil za posledních několik dnů, jak se k ní choval od Teddyho únosu i tím, co právě vypověděl. Bylo dost hrozné samo o sobě ztratit další dítě, ale být navíc vystavena manželovým útokům, to ji ničilo. Snažila se sebrat zbytek sil, aby se mu nepodařilo ji vnitřně zcela zdeptat.

„Dovedete si představit, že byste se chtěl pomstít jí nebo někomu jinému?“ opakoval William Palmer otázku a Malcolm pronesl jediné slovo, jako by byl sám Bůh. Jeho hlas se rozlehl celou soudní síní.

„Nikdy.“

„Děkuju vám, pane Pattersone.“ Otočil se k Tomovi. „Pane

Armoure, svědek je váš.“

Tom vstal a mlčky přecházel po místnosti. Prošel kolem poroty a na některé členy se usmál, jako by je chtěl rozptýlit. Nakonec si stoupl před Malcolma, ale to už se neusmíval.

„Dobré odpoledne, pane Pattersone.“

„Dobré odpoledne, pane Armoure.“ Malcolm vypadal neobyčejně vážně, kdežto Tom se zdál být velmi uvolněný. Byla to zajímavá taktika.

„Řekl byste,“ začal obhájce protáhle, „že vaše manželství s paní Pattersonovou bylo šťastné?“ „Ano, řekl bych, že ano.“

„Navzdory její nemoci, nespolehlivosti,jejím bolestem hlavy?“

Na okamžik si Malcolm nebyl jistý, co má odpovědět, ale rychle zase nabyl duchapřítomnosti. „Rozhodně to neulehčovaly, ale myslím, že jsem byl šťastný.“

„Hodně šťastný?“

„Hodně šťastný.“ Malcolm se tvářil rozladěně. Neměl ponětí, kam tím obhájce směřuje. „Byl jste už předtím ženatý?“

Malcolm zavrčel a viditelně vystrčil bradu dopředu. „Ano.

Dvakrát. Všichni to vědí.“

„Ví to i paní Pattersonová?“

„Jistě.“

„Řekl byste, že to nějakým způsobem poškodilo vaše současné manželství?“

„Samozřejmě že ne.“

„Vadilo by vám, kdybyste věděl, že paní Pattersonová byla předtím vdaná?“

Tentokrát zaváhal. „Pravděpodobně ne, ale byl bych radši, kdyby ke mně byla upřímná.“ „Jistě.“ Tom s ním ochotně souhlasil. „Pane Pattersone, měl jste předtím nějaké děti?“

„Ne. Theodore je byl mé jediné dítě.“

„Říkáte ,byl`, vy nevěříte, že je ještě naživu?“ Tom vypadal překvapeně, jako by se to zdálo nepravděpodobné.

„Ne, už nevěřím, že ještě žije. Myslím, že pan Delauney ho zabil.“ Řekl to, aby Toma popudil, ale nestalo se tak.

„To chápu. Ale jestli je mrtvý, a všichni zde jistě doufáme, že tomu tak není, pokud je, jak byste takovou událost ve svém životě hodnotil?“

„Promiňte, tomu nerozumím.“

Tom Armour k němu popošel blíž a zadíval se mu do očí.

„Jestli je váš syn mrtvý, pane Pattersone, jak to na vás zapůsobí? Co to udělá s vaším životem?“ Tón jeho hlasu byl neústupný.

Malcolm odpověděl bez váhání. „To bude konec, můj život už nikdy nebude jako dřív.“ „Pane Pattersone, řekl byste, že by vás to mohlo zničit?“

Malcolm svěsil hlavu, přikývl a znovu pohlédl na Toma.

„Samozřejmě, je to můj jediný syn“

Tom soucitně kývl a přistoupil ještě blíž. „Zničilo by vás to, viďte, tak proč vás tak šokovalo, že paní Pattersonovou málem zničila smrt jejích dvou předchozích dětí? Myslíte, že to je něco jiného?“

„Ne, já“ Malcolm se zatvářil rozpačitě.

John Taylor stiskl rty a Marielle se nutila neposlouchat.

„Dovedu si představit, že to muselo být velmi těžké.“

„Bylo jí tenkrát jednadvacet a byla v pátém měsíci těhotenství Její chlapeček zemřel, za několik měsíců jí zemřel otec, půl roku nato její matka spáchala sebevraždu, manžel se obrátil proti ní, šílený bolestí ze smrti svého dítěte. Co byste dělal, pane Pattersone? Jak byste se cítil? Jak byste to vydržel?“

„Já, já,“ nedokázal odpovědět. Porota vypadala soustředěně a napjatě.

„Je paní Pattersonová dnes v soudní síni?“

„Ano, samozřejmě“

„Mohl byste mi ji ukázat?“

„Vaše Ctihodnosti,“ William Palmer vstal, aby vznesl námitku, „je tahle šaráda nutná?“

„Buďte trpělivý, pane žalobce. Pane Armoure, pokračujte, ale žádné nesmysly, prosím, musíme vyslechnout ještě hodně svědků a naši přátelé v porotě nechtějí bydlet v hotelu na náklady daňových poplatníků věčně.“ Síň zašuměla smíchem a Tom se také usmál. V porovnání s tím, jak se Marielle jevil předtím, působil nyní velmi uvolněně. Byl to však jen klamný dojem. Tom cítil silné napětí, ač je navenek úspěšně potlačoval.

„Pane Pattersone, mohl byste nám, prosím vás, ukázat vaši ženu?“ Malcolm to udělal. „Je dnes tady, a přitom včera to pro ni jistě nebylo lehké, když musela vypovídat o smrti svých dětí a únosu vašeho syna, o pobytu na klinice ve Švýcarsku nebo o manželství s panem Delauneyem Ale je tady. Podle mě vypadá stejně a viditelně se ovládá.“

Marielle seděla vedle Johna Taylora a vypadala klidně.

Malcolm byl vzteklý, ale usilovně se snažil to zakrýt.

„Souhlasíte se mnou, pane? Vypadá docela normálně, ostatní se mnou jistě také souhlasí. Neřekl byste, že navzdory všemu se drží přímo obdivuhodně?“

„Asi ano,“ uznal Malcolm neochotně.

„Řekl byste, že její předešlé problémy už pominuly?“

„To nevím,“ vyštěkl. „Nejsem doktor.“

„Jak dlouho jste manželé?“

„Přes šest roků.“

„Byla během té doby v nemocnici kvůli duševním problémům?“

„Nebyla.“

„Myslíte, že někdy udělala něco, co vaše dítě ohrozilo?“

„Ano.“ Malcolm natolik zvýšil hlas, že to obhájce na moment zarazilo. Chtěl všechno rychle vyjasnit, aby Marielle ještě víc neuškodil, ale Malcolmova odpověď ho zaskočila.

„Co udělala, že ohrozila vaše dítě?“

„Scházela se s Charlesem Delauneyem! Dokonce vzala syna do parku a ukázala mu ho! A on potom Teddyho unesl!“

Křičel a mával rukama. Tomovi se ulevilo.

„Paní Pattersonová tvrdí, že to setkání bylo neplánované, že pana Delauneyho potkala náhodou.“ „Nevěřím jí.“

„Lhala vám někdy předtím?“

„Ano, o svém duševním zdraví a manželství s Delauneyem.“

Tom věděl, že je to lež, ale rozhodl se to zatím přejít.

„Pokud je to tak, pane Pattersone, lhala vám ještě někdy jindy?“

„Nevím.“

„Dobře, kromě setkání v parku den předtím, než Teddyho unesli, udělala někdy něco, co mohlo dítě ohrozit? Vzala ho například na nějaké nebezpečné místo, nechala ho někde bez dozoru, nebo snad dokonce samotného ve vaně?“

„To nevím.“

„Nepamatoval byste si, kdyby ohrozila vaše dítě?“

„Samozřejmě že ano!“ Malcolm se pomalu pohřbíval a Johna Taylora to nesmírně těšilo. „Myslíte si, že vám vaše žena byla věrná, pane?“

„Nevím.“

„Měl jste někdy důvod podezírat ji z nevěry?“

„Ani ne.“ Pokrčil rameny, téměř jako by mu to bylo jedno.

„Vy hodně cestujete, že, pane?“

„Musím. Pracovně.“

„Samozřejmě. A co dělá paní Pattersonová, když jste na cestách?“

„Zůstává doma. S migrénou,“ dodal nakvašeně. Několik lidí v síni se zasmálo, ale porotci vypadali vážně. Napjatě sledovali Malcolmovu výpověď.

„Jezdí někdy s vámi, pane Pattersone?“

„Zřídkakdy.“

„Proč? Jezdíte raději bez ní?“

„Ne. Ona radši zůstává doma s naším synem.“

„Aha.“ Portrét špatné matky se díky Tomovi pozvolna hroutil. Taylorovi se ulevilo, přestože jako agent FBI patřil k obžalobě. „A vy, pane, cestujete sám?“

„Samozřejmě.“

„Nikoho s sebou neberete?“

„Jistěže ne.“ Malcolm se zatvářil uraženě.

„Ani sekretářku?“

„Samozřejmě s sebou beru sekretářku. Nemůžu dělat všechnu práci sám.“

„Aha. Berete s sebou pořád tu samou, nebo různé?“

„Někdy beru obě své sekretářky.“

„A když vezmete jen jednu, dáváte některé přednost?“

„Často s sebou beru slečnu Sandersovou. Pracuje u mě už hodně roků.“ Způsob, jakým to řekl, naznačoval, že je přinejmenším stoletá, ale Tom dobře věděl, jak se věci mají.

„Jak dlouho u vás pracuje, pane?“

„Šest a půl roku.“

A máte s ní poměr, pane Pattersone?“

„Samozřejmě ne!“ zahřměl Malcolm. „Nikdy si nic nezačínám se svými sekretářkami!“ „A kdo byl vaší sekretářkou před slečnou Sandersovou?“

Tom věděl, že Malcolma dostal.

„Moje manželka.“

„Paní Pattersonová byla vaše sekretářka?“ Tomovy oči se údivem rozšířily, jako by se dozvěděl novinu. Soudce ta otázka pobavila.

„Jenom několik měsíců, než jsme se vzali.“

„Tak jste se s ní seznámil?“

„Zřejmě ano, i když jsem trochu znal jejího otce.“

„Znáte také otce slečny Sandersové, pane Pattersone?“

„Skoro vůbec.“ Podíval se na Toma Armoura spatra. „Je pekařem ve Frankfurtu.“

„Aha. A kde slečna Sandersová bydlí?“

„Nemám ponětí.“ Dokonce i Marielle nyní zbystřila.

„Nikdy jste u ní doma nebyl?“

„Možná několikrát na pracovních schůzkách“

„A vy si nepamatujete, kde bydlí?“

„No dobře, pamatuju. Na Padesáté čtvrté a Park Avenue.“

„To je velmi dobrá čtvrť. Je to pěkný byt?“

„Moc příjemný.“

„Je velký?“

„Dost velký.“

„Je to osmipokojový byt s jídelnou, pracovnou pro vás, dvěma ložnicemi, dvěma šatnami, dvěma koupelnami, velkým obývacím pokojem a terasou?“

„Pravděpodobně. Nevím to přesně.“ Ale jeho obličej byl k Mariellině úžasu sytě rudý.

„Platíte slečně Sandersové činži, pane Pattersone?“ Marielle na manžela nevěřícně zírala. Nikdy ho z ničeho nepodezírala. Brigitte k ní byla vždycky tak milá a neobyčejně štědrá k Teddymu. Konečně všechno pochopila a zmocnil se jí vztek.

Brigitte i Malcolm si z ní celou dobu tropili šašky - a měli k tomu důvod.

„Neplatím slečně Sandersové činži,“ prohlásil Malcolm stroze.

„Jaký má slečna Sandersová plat?“

„Čtyřicet dolarů týdně.“

„To je slušný plat. Ale těžko stačí na zaplacení bytu, který stojí šest set dolarů měsíčně. Z čeho myslíte, že platí nájem, pane Pattersone?“

„To není moje věc.“

„Zmínil jste se, že její otec je pekař.“

„Vaše Ctihodnosti.“ William Palmer vstal a předstíral znuděnost. „K čemu tohle všechno vede?“ „Tohle všechno vede k tomu,“ odpověděl Tom Armour a už se vůbec netvářil pobaveně, „abych prokázal, že navzdory špatné paměti pana Pattersona jeho bankovní výpisy, šeky a záznamy dokazují, že za ten byt platí.“ Tomovi vyšetřovatelé odvedli dobrou práci.

„A i když platí, tak co?“

„Seamus O’Flannerty, vrátný v tom domě, dosvědčí, že pan

Patterson tam chodí každý večer po práci a často tam stráví noc. Když někam cestuje se svou sekretářkou, nezřídka sdílejí jeden pokoj. Slečna Sandersová nosí do práce norkový kožich a letos na Vánoce, dva týdny po synově únosu, jí pan Patterson věnoval diamantový náhrdelník od Cartiera. Je mi jasné, Vaše Ctihodnosti, že pan Patterson lže.“

„Námitka se zamítá, pane Palmere,“ řekl soudce ohleduplně, protože si byl příliš dobře vědom Malcolmova postavení. „Rád bych vám připomněl, pane Pattersone, že jste pod přísahou. Možná by pan Armour rád přeformuloval svou otázku.“

„Jistě, Vaše Ctihodnosti.“ Tom mu rád vyhověl. „Pane Pattersone, dovolte mi zeptat se vás znovu. Máte poměr s Brigitte Sandersovou?“ V soudní síni se rozhostilo naprosté ticho.

Než mohl Malcolm odpovědět, žalobce stál na nohou. „To je pro případ nepodstatné, Vaše Ctihodnosti.“

„Nemyslím,“ odrazil ho Armour ledově. „Obžaloba zcela zdiskreditovala paní Pattersonovou jako svědkyni, když tvrdila, že má poměr s mým klientem, což není pravda. Můj klient pobýval osmnáct let v zahraničí a vrátil se až těsně před únosem. Přesto existuje domněnka, že pan Delauney coby zavržený milenec či uražený bývalý manžel zosnoval pomstu.

Jestli pan Patterson skutečně udržuje dlouhodobý poměr se slečnou Sandersovou, je stejně dobře možné, že pomstu naplánovala ona.“

„Pomstu za diamantový náhrdelník?“ zeptal se Palmer sarkasticky a tentokrát celá síň zaburácela smíchy.

„Odpovězte na otázku, pane Pattersone,“ ozval se soudce omluvně. „Máte poměr se slečnou Sandersovou?“

„Možná mám,“ přiznal Malcolm tiše.

„Mohl byste, prosím vás, mluvit trochu hlasitěji,“ požádal ho Tom zdvořile.

„Ano, ano, mám, ale ona mého syna neunesla.“ Brigitte nápadně zbledla. Marielle od ní nemohla odtrhnout oči.

„Jak to víte?“ zeptal se Armour Malcolma.

„Takovou věc by neudělala!“ Vypadal pobouřeně.

„Můj klient taky ne. Máte v úmyslu se se slečnou Sandersovou oženit, pane?“

„Jistěže ne.“

Tom vytáhl obočí. „Dáváte všem sekretářkám norkové kožichy a diamantové náhrdelníky?“ „Ovšemže ne.“

„Chtěla by si vás vzít?“

„Nemám zdání. Nikdy jsme o tom nemluvili.“

„Děkuju vám, pane Pattersone. Můžete se vrátit na své místo.“ Ale Bill Palmer mu chtěl položit ještě jednu otázku.

„Pane Pattersone, vyhrožovala vám někdy slečna Sandersová nebo hrozila, že vašemu synovi ublíží nebo vám ho vezme?“

„Jistěže ne.“ Malcolm se zatvářil zděšeně. „Je to velmi zdvořilá a milá mladá dáma.“ S nádhernýma nohama a dalšími přednostmi, o kterých se Marielle nikdy ani nesnilo.

„Děkuju vám. Nemám další otázky.“

Malcolm dosedl na svou židli ještě notně rudý. O chvíli později Brigitte odešla ze soudní síně. Okamžitě se však na ni sesypali novináři, a než se jí podařilo s pláčem nasednout do taxíku, málem z ní servali šaty.

Poté předvolala obžaloba několik soudních znalců, aby prokázali, že plyšový medvěd a pyžamo skutečně patřily Teddymu. Poslední svědek toho dne byl muž, který s Charlesem chodil do školy. Tvrdil, že když jim bylo čtrnáct, Charles mu údajně vyhrožoval. Byl to nervózní mladý právník z Bostonu, který se uvolil svědčit, aby byl nápomocen. Podle něho byl Charles vždycky trochu blázen. Tom Armour vznesl námitku, a ta byla přijata. Porota začínala vypadat znuděně. Byl to dlouhý den, nakonec však líčení skončilo a všem se ulevilo, že mohou odejít. John a Marielle si cestou ven vyměnili dlouhý pohled a Malcolm při jízdě domů nepronesl jediné slovo. Šel rovnou do knihovny, zavřel za sebou dveře a vyřídil několik telefonátů. Za půl hodiny mlčky opustil dům, zatímco Taylor s hrstkou agentů FBI předstírali, že tomu nevěnují pozornost. Všichni věděli, co se ten den dělo v soudní síni.

Po Malcolmově odchodu si John sedl k Marielle a tiše spolu rozmlouvali. „Překvapilo tě to?“ zeptal se jemně, přičemž narážel na Brigitte.

Marielle měla pocit, že je jako balon, z něhož někdo vypustil vzduch. Prožila velmi vyčerpávající odpoledne a nakonec jí ze všeho bylo nějak smutno.

„Překvapilo. Asi jsem neuvěřitelně naivní a hloupá, ale měla jsem ji docela ráda. Je to milá dívka a vždycky byla moc hodná na Teddyho.“ Vypadala zamyšleně. Vybavovala si drobné dárky, které Brigitte nosila, sladkosti, hračky, svetry, a připadala si jako hlupák. Jak dlouho to spolu asi táhli Zřejmě od začátku, uvědomila si při pohledu zpět na celých šest a půl let manželství. Jak mohla být tak slepá? Jak ji mohli tak podvádět?

„Zřejmě se snažila spřátelit se s Teddym, aby udělala dojem na tvýho manžela.“

„Možná,“ připustila smutně. „Asi na tom ani nezáleží.“

Musel si najít nějaký způsob, jak uspokojit své tělesné potřeby, protoze spolu nespali několik roků, a ona věděla, že je fyzicky velmi náruživý. Ale na Brigitte nikdy nepomyslela.

Jednou ji to napadlo, když to mladé Němce mimořádně slušelo, a ze začátku i trochu žárlila, že cestuje společně s Malcolmem, ale brzy to pustila z hlavy. Teď už věděla, že k ní chodil každý den po práci, často tam přespával, a dokonce platil za byt. Došlo jí, že byl vlastně víc ženatý s Brigitte než s ní. Nic ji k němu už nevázalo, žádná věrnost, náklonnost, ba ani Teddy.

John ji mlčky pozoroval a myslel na vlastní ženu a na to, co se stane, až proces skončí. Věděl dobře, že takhle to nemůže pořád pokračovat, ale navzdory vzájemným citům se vyhýbali hovoru o budoucnosti. Nedokázali se soustředit na nic jiného kromě procesu a pátrání po Teddym.

„Skoro je mi Malcolma líto,“ řekla Marielle, když později vyprovázela Johna ke dveřím. Mrzelo ji, že musí odejít a že tu bude v noci sama. „Muselo být pro něj těžké, když ho u soudu tak odhalili.“ Vypadal rozzlobeně a Brigitte evidentně podlehla panice.

„Ne tak těžké jako včera pro tebe.“ Jak k němu může cítit soucit? Je to obdivuhodná žena. „Skoro celou dobu lhal.“ Ale nakonec ho přistihli. Přesto nepřiznal, že od začátku věděl o Charlesovi a o Mariellině pobytu na klinice. To však porota nevěděla. Zjistili jen, že je podvodník a lhář. „Zaslouží si, co dostal. Zaslouží si ještě horší věci za to, co ti provedl. Nemuseli to dělat.“

„Ale udělali. Teď se aspoň nemusí bát, že budu podporovat

Charlese a oslabím pozici obžaloby. Moje svědectví nestojí za zlámanou grešli.“ Přála si, aby k soudu už nemusela chodit.

Bylo to pro ni vysilující a bolestné.

„Pořád Charlese lituješ, Marielle?“

Nebyla si jistá. Už celé měsíce si nebyla jistá. „Nevím. Vůbec nevím, co si mám myslet Důkazy svědčí proti němu, ale přesto si myslím, že ho za ta léta znám líp. I když nám v parku vyhrožoval, nevěřila jsem, že to myslel vážně A potom Teddy zmizel, nevím, co si o tom mám myslet.“ Nesnesla na to myslet, na prázdnou postýlku, která byla ještě teplá, když se jí dotkla. Uplynuly tři měsíce od doby, kdy ho naposled viděla, tři měsíce od doby, kdy držela v náručí svého chlapečka, chlapečka, o kterého se podle výpovědi jiných nedokázala řádně postarat, protože byla příliš slabá a nespolehlivá.

„Jestli je nevinný, jestli Teddyho najdeme,“ John stále doufal, že se jim to podaří, i když čím dál víc podléhal pochybnostem. Trvalo to příliš dlouho. Začínalo to silně připomínat případ dítěte Lindberghových, „vrátila by ses k Charlesovi?“ Chystal se jí na to zeptat už několik dnů. Potřeboval to vědět, protože v hloubi duše cítil, že Marielle Charlese dosud miluje.

„Nevím,“ odpověděla upřímně. „Myslím, že ne. Nemohla bych. Prožili jsme spolu moc trápení. Pomysli na to, co bysme cítili každý ráno, až bysme se na sebe podívali. Jestli je nevinný a Teddy se vrátí domů, Charles mi tohle nikdy neodpustí“ Pohlédla na něj smutně a Johna to rozzlobilo. „Všechno, co se na tomhle světě nepovede, není přece tvoje vina! Tys mu nevyhrožovala, to on hrozil tobě! Je to zatracený blázen, který to buď udělal, nebo si zavařil pěknou kaši, že si pustil pusu na špacír. Tys udělala jedině to, že jsi šla se svým synem na procházku do parku. Není to tvoje vina, stejně jako nemůžeš za Teddyho únos ani za utonutí svýho prvního chlapce Přestaň věřit všem nesmyslům, co ti oba ti pitomci nakukali!“ Marielle se na něj usmála. Měla ho ráda za to, že v ni věřil, chránil ji a snažil se najít Teddyho. Ale nevěděla, co jiného mezi nimi ještě může být, až přelíčení skončí. Patrně velmi málo. Budou přátelé, ale potkali se v době, která pro ni navždy zůstane bolestná. Johna však v této chvíli trápilo něco jiného. Po dvoudenním svědectví mu bylo jasné, co má Patterson za lubem. Jestli chlapce najdou, rozvede se s Marielle a bude si chtít vysoudit opatrovnictví. Obviní ji, že není schopná se o dítě postarat. Proto to tak usilovně hrají na její duševní nevyrovnanost, podpořenou svědeckými výpověďmi vychovatelky a služebných. Jasně věděl, o co Malcolmovi jde, ale nechtěl tím Marielle strašit. Možná k tomu ani nedojde. Možná Teddyho nikdy nenajdou.

„Dávej na sebe pozor,“ zašeptal a vyšel ze dveří. Přál si ji políbit. Marielle šla do svého pokoje. Správně předpokládala, že Malcolm je u Brigitte.

Tu noc se neobtěžoval přijít domů, ani nezavolal. Přetvářka skončila. Byla zvědavá, kde asi jsou, aby se vyhnuli novinářům, kteří jim byli nepochybně na stopě jako honící psi. Napadlo ji, kolikrát jí asi telefonoval z Brigittina bytu. Jak málo toho věděla o svém manželovi! Považovala ho za úctyhodného, laskavého, ohleduplného člověka, a místo toho na ni celá léta líčil past. Nejenže lhal, že nevěděl o nemocnici a Charlesovi, ale navíc ji podváděl s Brigitte. Nebyla to příjemná představa. Ležela potmě v posteli a stále o tom přemýšlela, když vtom kolem desáté zazvonil telefon. Nechtěla ho zvednout, protože si myslela, že je to Malcolm. Ale co když někdo volá kvůli Teddymu? Věděla, že policisté v domě telefonát vyřídí, ale chtěla aspoň poslouchat. Zvedla sluchátko a uslyšela Beatrice Ritterovou, jak policistu žádá, aby ji spojil s Marielle.

Muž to odmítl.

„To je v pořádku, Jacku. Vezmu to. Haló?“

„Paní Pattersonová?“

„Ano.“

„Tady je Bea Ritterová.“ Její hlas zněl nervózně a energicky.

Byla to mladá žena plná života, která pracovala na úžasně zajímavém příběhu. Mariclle jí poděkovala za překvapivě slušný článek o své výpovědi v soudní síni. Beatrice to uvedlo do rozpaků. „Roznesli vás na kopytech. Bylo mi z toho špatně.“

„Aspoň že mě nemuseli ze síně odnést, jak ostatní tvrdili.“

„Je to banda kreténů. Když se něco nestane po jejich, tak si to prostě vymyslí. Já to nedělám.“ Nastala pauza. Beatrice napůl čekala, že se nedovolá, a nyní dostala strach, protože potřebovala projednat cosi důležitého. „Omlouvám se, že volám tak pozdě, nevěděla jsem, jak bych vás mohla zastihnout Paní Pattersonová, mohla bych se s vámi na chvíli sejít?“

„Proč?“

„Musím s vámi mluvit. Nemůžu vám to říct po telefonu. Ale opravdu s vámi musím mluvit.“ „Má to něco společného s mým synem?“ Dostala snad Bea nějaký tip? Je snad ještě šance, naděje, málem se jí zastavilo srdce.

„Ne. Ne přímo. Týká se to Charlese Delauneyho.“

„Prosím vás, to po mně nechtějte Víte, co mi udělali včera, nemůžu mu pomoct.“

„Prosím vás, jenom mě vyslechněte, chci vám pomoct najít únosce vašeho syna, a Charles to není. Věřím mu.“

„Ví, že mi voláte?“

Bea na druhém konci drátu zrudla a zakroutila hlavou.

„Skoro mě ani nezná. Několikrát jsem za ním byla, ale je hodně rozrušený. Ale myslím si, že je nevinný, a chci mu pomoct.“

„Já chci najít svého syna. To je všechno,“ řekla Marielle smutně.

„Já vím, já taky, zasloužíte si to Prosím vás, dovolte mi sejít se s vámi jen na několik minut.“ „Kdy?“ Jejich setkání by pro tisk znamenalo senzaci a pravděpodobně by způsobilo skandál. Už tak se stali tučným soustem díky odhalení Malcolmova poměru s Brigitte.

„Mohla bych za vámi přijít teď? Myslím, já vím, že vás obtěžuju.“ Byla vyděšená k smrti, ale musela se s Marielle vidět.

„Já nemyslím“

„Prosím vás“ Dívka měla na krajíčku pláč, takže Marielle nakonec povolila.

„Dobrá, tak přijďte.“

„Teď?“

„Ano. Stihnete to za půl hodiny?“ Bea by tam nejraději byla za půl minuty.

Když přijela, Marielle byla už oblečená a čekala na ni dole.

Mladá novinářka vypadala dost vystrašeně. Bylo jí dvacet osm, přesto se její neústupnost a kuráž náhle proměnily v téměř dětskou bojácnost. Byla mnohem menší než Marielle. Měla na sobě kalhoty, silný svetr a plášť do deště.

„Děkuju, že jste mi dovolila přijít,“ řekla bázlivě, zatímco spolu šly do knihovny. Marielle za nimi zavřela dveře. Oblékla si narychlo černé kalhoty a černý kašmírový svetr. Vlasy měla stažené a nebyla nalíčená. Měla v sobě cosi čistého a nedotčeného, něco zvláštního, kvůli čemu se do ní zamiloval John Taylor.

„Nevím, co ode mě čekáte,“ oslovila novinářku tlumeným hlasem, když se posadily. „Už jsem vám říkala do telefonu, že vám nemůžu pomoct.“

„Nechci ani vaši pomoc,“ přiznala Bea Ritterová a zamyšleně si Marielle prohlížela. Usilovala o

setkání s touto ženou několik týdnů, a teď byla konečně tady. Měla divný pocit, že spolu sedí jako dvě přítelkyně, které z různých důvodů chtějí stejnou věc. Bea si přála, aby se chlapec našel, aby byl Charles zproštěn viny, a Marielle prostě jen chtěla zpátky svého syna.

„Přišla jsem si s vámi jen promluvit, abych věděla, co si myslíte opravdu, ne pro noviny nebo v soudní síni Myslíte si, že to neudělal, viďte?“

„Včera jsem u soudu řekla pravdu,“ odpověděla Marielle s povzdechem. V duchu se divila, proč novinářce dovolila přijít. Její energičnost ji skoro znervózňovala, přesto se cítila být její dlužnicí. K čemu však bude probírat všechno znovu?

„Je tohle pro noviny?“ Bea zavrtěla hlavou a Marielle viděla, že to myslí vážně.

„Ne, je to pro mě. Musím to vědět. Protože já si taky myslím, že to neudělal.“ Chovala se, jako by tomu Marielle také věřila, ale cítila, že tomu tak je, jakkoli to Marielle popírala.

„Proč?“

„Možná jsem blázen, ale věřím mu. Obdivuju ho. Myslím, že se choval nerozumně a neměl vám říkat v parku ty věci, ale kdyby chtěl chlapce opravdu unést, tak by to přece neříkal.“

„To jsem si taky myslela, jenže pak našli pyžamo mýho děťátka“ Bylo divné, že na něj pořád tak myslela, jako na své „děťátko“, i když mu byly už čtyři Možná své děťátko už nikdy neuvidí. Musela potlačovat slzy, které se jí náhle draly do očí. „Jak se tam to pyžamo dostalo, když ho neunesl?“

„Paní Pattersonová, Marielle, můžu vám tak říkat?“

Každá patřila do úplně jiného světa, ale na krátkou chvíli se z nich staly přítelkyně, které měly jediný společný cíl - najít Mariellino dítě. Marielle místo odpovědi kývla. „Přísahá, že ho někdo podstrčil. Myslí si, že někomu zaplatili, aby tam to pyžamo dal, možná dokonce někomu odsud, z vašeho domu.“

„Ale to pyžamo měl Teddy na sobě. Viděla jsem ho. Mělo výšivku, malé vláčky, a bylo to stejné pyžamo, které měl tu noc, co ho unesli.“

„Má nějaké jiné podobné pyžamo?“

„Takové ne,“ zavrtěla Marielle hlavou.

Mladá reportérka bezmocně potřásla hlavou. Zoufale si přála Charlesovi pomoci.

„Proč vám na tom tak záleží?“ zajímala se Marielle. „Je to kvůli článku, nebo kvůli němu?“ Podívala se na ni zpříma a Bea neuhnula.

„Kvůli němu,“ přiznala a dodala tišším hlasem: „Vy ho pořád milujete, viďte?“ Marielle dlouho váhala, protože nevěděla, nakolik jí může důvěřovat, ale z nějakého důvodu si dívka získala její důvěru a ona věděla, že ji nezklame.

„Vždycky jsem ho milovala a asi vždycky budu. Ale teď už patří minulosti.“ Postupně si to čím dál víc uvědomovala.

„Charles to taky říkal, když jsem s ním mluvila. Ale taky vás miluje. Myslím, že už se trochu uklidnil. Řekla bych, že tohle všechno ho přivedlo k rozumu.“

„Trochu pozdě,“ usmála se Marielle smutně.

„Myslí si, že chlapec je někde živý.“ Bea jí aspoň chtěla dodat naději, když už neměla odpovědi na její otázky.

„Kdyby to tak byla pravda. FBI si myslí, že začíná být pozdě. Obávají se“ Nemohla to vyslovit a oči se jí zalily slzami. Odvrátila se. Všechno bylo tak nesmyslné. K čemu je celý proces? Ať se s Charlesem stane cokoliv, dítě jí to nevrátí.

„Tomu nevěřím.“ Bea ji bez hnutí pozorovala. Vztáhla drobnou ruku a pevně stiskla Marielliny prsty. „Udělám, co bude v mých silách, abych ho pomohla najít. Zkusím využít všechny kontakty.“ Vysvětlila, že má poněkud podivné styky s podsvětím díky sérii článků, které se místnímu šéfovi podsvětí moc líbily. Udělala z něj svým způsobem hrdinu a on jí slíbil, že jí bude vždy a ve všem nápomocen. V poslední době, zejména po rozhovoru s Charlesem, přemýšlela o tom, že mu zavolá.

„Co jste ode mě chtěla?“ zeptala se Maricllc unaveně.

Dívka jí byla sympatická, ale bylo už pozdě a všechno se jí zdálo beznadějné. „Proč jste sem přišla?“ „Chtěla jsem se vám podívat do očí a přesvědčit se, čemu věříte. Myslím, že nevíte, že taky nevíte určitě, jestli to udělal.“

„To je pravda.“

„To mi stačí. Ve vaší kůži bych se asi cítila stejně. Musela jste si s ním dost zažít, když“ Obě věděly, že myslí dobu, kdy zemřel jejich syn.

„Byl tenkrát šílený,“ usmála se Marielle smutně. „Možná pořád je.“

„Trochu.“ Bea se usmála. „Musí být, když bojuje ve Španělsku.“ Ale obdivovala ho za to a moc se jí líbilo, co napsal.

Něco z toho jí ukázal. Jednou spolu ve vězení hovořili několik hodin a on ji s pláčem přesvědčoval, že to neudělal. A ona mu uvěřila. Tehdy se rozhodla, že mu pomůže, a věděla, že Marielle je k tomu důležitý klíč. Jakkoli ji u soudu shodili, stále mu mohla pomoci. „Je mi líto, co vyšlo najevo o vašem manželovi,“ poznamenala opatrně.

„Mně taky. Nebude moc příjemné o tom zítra ráno číst v novinách.“

„To nebude.“ Bea už viděla některé obtahy. „Ale získala jste si tím víc sympatií. Předtím vás málem ukamenovali. Bylo mi z toho nanic, proto jsem napsala ten článek.“ Byla jako Robin Hood, vždy hájící utlačované a chudé. Měli s Charlesem tolik společného.

„Proč zrovna Charles?“ zeptala se Marielle jemně. „Proč vám na něm tolik záleží?“

„Nechci, aby ho zabili pro nic za nic. Nikdy jsem taky úplně nevěřila, že Bruno Hauptmann byl vinen. Vím, že proti němu měli nějaký důkazy, ale nebyly úplně podložený. Většina z toho byla hysterie vyvolaná tiskem. Byl to můj první článek, bylo mi jednadvacet a myslela jsem si, že dokážu něco změnit. Jenže se mi to nepovedlo. Tentokrát se mi to možná podaří. Nebo se o to aspoň pokusím.“

Marielle se na víc už nechtěla ptát, ale něco v dívčiných očích ji přimělo k další otázce. „Jste do něj zamilovaná?“

Necítila žárlivost, ani si na Charlese nečinila vlastnické nároky. Jenom ji to zajímalo. Bea na ni dlouho hleděla, než odpověděla.

„Nejsem si jistá. Nechci být. O to tu nejde.“ Ale byl to důvod, proč se tolik snažila, a Marielle to věděla.

Usmála se na ni. „Ví to, nebo je stejně zabedněný jako zamlada?“ Charles někdy dokázal být značně nechápavý.

Ale nyní mu šlo samozřejmě o mnohem důležitější věci. Bea se zasmála s ní.

„Asi je stejně zabedněný jako dřív, ale taky má dost starostí.“ Bojoval o život. Náhle se Bea zatvářila ustaraně. „Vrátíte se k němu?“ Marielle bez váhání zakroutila hlavou. Zažila s ním příliš bolesti a trápení. A od té doby uplynulo hodně času. Milovala ho a věděla, že vždycky bude. Ale už pro ni nebylo návratu. Napadlo ji, že ta drobná zrzavá dívka by se k němu dokonale hodila, bude-li osvobozen. Hodně jí dlužil, ale podle Beatrice o tom ani nevěděl.

„Co teď budete dělat, Beo?“

„Nevím, zavolám pár lidí, co mi dluží službu, promluvím si s některými soukromými detektivy, co znám“ A bude-li potřebovat peníze, možná se spojí s Tomem Armourem.

Mohl by zaplatit za nějaké tipy nebo zvláštní služby. Byla ochotná udělat cokoli, zatelefonovat komukoli, jít kamkoli, zaplatit všem, komu bude muset. „Třeba nic nezjistím, ale aspoň budu vědět, že jsme zkusili všechno možný, co by nás mohlo dovést k Teddymu.“

„Dáte mi vědět, když se něco dozvíte?“

„Samozřejmě. Okamžitě.“ Obě ženy vstaly a Marielle Beatrice vyprovodila ke dveřím. Věděla, že z nich nikdy nebudou kamarádky, ale zamlouvala se jí. Byla to zvláštní dívka.

A chytrá. Charles měl štěstí, že ji potkal.

Bea vyklouzla ven do temné noci, a když Marielle stoupala po schodech do svého pokoje, bylo už

hodně po půlnoci. Lehla si, zhasla světlo a přemýšlela o Malcolmovi, který byl pravděpodobně v bytě na Park Avenue, a o svém chlapečkovi, který, jak doufala, spal někde v cizí posteli.

Y 13.

Soudní proces se táhl několik týdnů, zatímco Hitler se zmocnil Memelu na Baltu. V New Yorku však přesto proces vytlačil světové zprávy z titulních stránek novin. Británie a Francie oznámily, že jsou připravené podpořit Polsko. A koncem března skončila k Charlesově nelibosti občanská válka ve Španělsku, když generál Franco dobyl Madrid. Za tři roky padl milion lidí. Pro Charlese to byla tragédie, stejně jako pro jeho přátele v Evropě. Jejich boj skončil. Válka byla prohraná. Ovšem Charles Delauney nyní vedl vlastní bitvu za přežití.

Bea Ritterová se po své noční návštěvě u Marielle už neozvala. Ta však nadále sledovala Beatriciny články v novinách, jejichž soucitný tón ji dojímal.

Jak se dalo předpokládat, tisk si smlsnul na Malcolmově milostné aféře s Brigitte. Marielle neodpovídala na nepřetržité dotazy a od celé věci se distancovala. S Malcolmem skoro nemluvila a Brigitte viděla jen jednou. Dívka se snažila zakrýt vinu povýšeným chováním a tiskla se k němu, jako by chtěla dokázat, že je vítězkou. Marielle to považovala za chabou obranu, nicméně nezáviděla Brigitte její postavení. Cítila se zrazená jejich klamáním a sekretářčinou falešnou laskavostí, ale už necítila téměř žádnou zlost, nebo dokonce žárlivost.

Malcolm jí dávno nepatřil, ač ji jeho zrada ranila. Její jediný pokus promluvit si o celé záležitosti odmítl a předstíral rozhořčení. Řekl, že vzhledem k jejímu chování s Charlesem jí nedluží žádné vysvětlení, což jedině potvrzovalo jeho vinu. Ale o tom stejně nebylo sporu.

Ledově mu připomněla, že pokud bude nadále chodit za

Brigitte do jejího bytu, novináři je nepřestanou pronásledovat. Všimla si, že se potom častěji zdržoval doma, přesto ho však vídala jen zřídka.

Napětí mezi nimi bylo nesnesitelné, ale stejně tak byl nesnesitelný soud, před který předstupoval proud svědků, detektivů i zcela nedůležitých lidí, kteří měli potvrdit Charlesovu vinu a jejichž výpovědi Tom Armour jednu po druhé zpochybňoval.

Trvalo plné tři týdny, než obhajoba dostala šanci a Tom předvolal Marielle jako prvního svědka. Nejdřív ji opatrně provedl minulostí jako Palmer a podpořil ji tam, kde ji žalobce zdeptal. Místo duševně nemocného invalidy, ženy, které nelze svěřit vlastní dítě, ukázal jasně, co se opravdu stalo, jak ji zničila synova smrt, ztráta nenarozené dcery a posléze ztráta manžela. Tom Armour otevřeně přiznal, že Charles byl v tu dobu skutečně šílený a choval se k ní špatně. Oba byli zlomení bolestí, vysvětloval, a když Marielle popisovala, jak se snažila vylovit Andrého zpod zamrzlého Ženevského jezera, celá soudní síň s ní cítila. Vylíčila, jak se jí podařilo zachránit dvě malé holčičky, ale ne vlastního syna, protože se dostal dál pod led, a jak jí potom ležel bez života a celý popelavý v náručí.

Při popisování té scény se musela několikrát odmlčet, stejně jako při líčení noci v nemocnici, kdy potratila. V jediném okamžiku ztratili celou rodinu a Charles se s tím vyrovnával ještě hůř než ona. Potom se v ní něco zlomilo a několik měsíců si přála jedině umřít, aby byla se svými dětmi. „Cítíte se tak ještě?“ zeptal se Tom tiše, zatímco několik porotců se vysmrkalo.

„Ne,“ odpověděla smutně.

„Věříte, že Teddy dosud žije?“

Oči se jí znovu naplnily slzami, ale přinutila se pokračovat:

„Nevím, doufám, že ano, hrozně v to doufám“ Podívala se na novináře a přehlédla celou síň. „Jestli někdo ví, kde je, prosím vás, vraťte nám ho Uděláme cokoli, jenom mu neubližte“ Přiběhl fotograf a blesk jeho aparátu Marielle na okamžik oslepil. Soudce nařídil zřízenci, aby ho vyvedl ze síně.

„A jestli to ještě někdo udělá, půjde do vězení, je to jasné?“ zahřměl soudce, zatímco Marielle se

snažila získat rovnováhu.

Soudce se jí omluvil a ona vyčkávala, až jí Tom položí další otázku.

„Myslíte si, že Charles Delauney unesl vašeho syna?“ Byla to nebezpečná otázka, ale chtěl, aby veřejnost věděla, co si myslí, protože měl dojem, že není přesvědčená, že to Charles udělal. „Nejsem si jistá.“

„Myslíte si, že by takovou věc udělal? Znáte ho líp než kdokoli jiný. Miloval vás, způsobil vám trápení, plakal s vámi„„ dokonce vás uhodil, pravděpodobně vám provedl horší věci než komukoli ze svých známých.“ Charles to sám Tomovi přiznal, ale Mariellina výpověď ho přesvědčila, že nevěří v jeho vinu. „Podle toho, jak ho znáte, paní Pattersonová, myslíte si, že Teddyho unesl?“

Váhala celou věčnost. Nakonec zavrtěla hlavou a zakryla si tvář dlaněmi. Tom Armour čekal. „Milujete ho dosud, paní Pattersonová?“

Smutně se na Charlese podívala. Jaké strašné věci se jim staly. Jaké trápení spolu prožili, a přesto byli kdysi tak šťastní.

„Ne,“ odpověděla tiše. „Mám ho ráda. A asi vždycky budu.

Byl otcem mých dětí. Když jsem byla mladá, moc jsem ho milovala, ale teď je mi ho líto, a jestli tuhle hroznou věc udělal, doufám, že mi syna vrátí zdravého. Ale už do něj nejsem zamilovaná. Oba jsme si vzájemně způsobili hodně bolesti.“ Tom kývl. Vážil si jí víc, než tušila. Byla to obdivuhodná žena. Vydržela nelehký výslech, podělila se o svůj život i svou duši, řízením osudu ztratila dvě děti a nyní další, a přesto se nevzdávala. Obdivoval ji víc než kohokoli jiného. Když však pokračoval v otázkách, nic z toho nedal najevo.

„Měla jste poměr s panem Delauneyem od vašeho sňatku s panem Pattersonem?“

„Ne,“ odpověděla klidně.

„Měla jste poměr s někým jiným? Byla jste někdy svému manželovi nevěrná?“ Podíval se jí zpříma do očí, ale ona neodvrátila pohled.

„Ne. Nebyla.“ Byla to pravda. Líbala se s Johnem Taylorem, ale to bylo všechno, a její manželství bylo v té době už stejně v troskách.

„Děkuju vám, paní Pattersonová. Nemám další otázky.“

Pomohl jí sejít ze stupínku pro svědky a Marielle se vyčerpaně vrátila ke své židli. Tentokrát však neměla poraženecký pocit, jako když ji vyslýchal Bill Palmer.

Jako dalšího svědka Tom předvolal majordoma Haverforda. Vylíčil Marielle jako charakterní, spravedlivou a inteligentní ženu. Hrdě ji označil za skutečnou dámu, což ji dojalo.

Potvrdil, že k synovi se vždy chovala báječně a že ho šokovalo, jak neuctivě se k ní choval personál pana Pattersona. Jako kdyby si všichni mysleli, že vůči ní nejsou ničím povinováni, jedině svému pánovi. Haverford sám měl dojem, že pan Patterson se Marielle nikdy nezastal. Jednal, jako kdyby neměla žádná práva, jako by byla v domě jenom host, a tak se také na ni všichni dívali. Vypověděl, že slečna Griffinová se k ní chovala hrozně, hospodyně ještě hůř a Edith jí kradla šaty, což prý všichni věděli - včetně pana Pattersona. Uvedl, že v kuchyni se jí všichni sloužící vysmívali. „Chcete říct, že v jejím vlastním domě se k paní Pattcrsonové nikdo nechoval s úctou?“ Tom Armour chtěl, aby porota měla jasno.

„Ano, pane,“ odpověděl Haverford důstojně. Měl na sobě tmavý oblek, který mu dali ušít v Londýně.

„Řekl byste, že takový postoj způsobilo její chování, pane

Haverforde? Je skutečně, jak bylo předtím v soudní síni naznačeno, nezodpovědná, slabá žena bez vlastních zásluh?“

Starý majordomus se při těch slovech naježil. Domníval se, že mu Tom nerozuměl.

„Řekl jsem, pane, že je to jedna z nejlepších žen, jaké jsem kdy znal. Je moudrá, laskavá, spravedlivá, slušná a po všem, co prožila, nechápu, jak o ní někdo může říct, že je slaboch.“ Byla to slečna Griffinová, o koho se od únosu neustále pokoušely mdloby a musela užívat tablety, které jí předepsal doktor.

„Pokusil byste se vysvětlit, proč si jí tedy nikdo v domácnosti pana Pattersona neváží? Existuje pro to nějaký logický důvod?“ Bill Palmer se pokusil vznést námitku, ale vzápětí dospěl k názoru, že to nestojí za námahu. Ten starý muž byl podle něj neškodný.

Haverford přikývl, protože chtěl, aby se to porota dozvěděla. „Pan Patterson nám hned na začátku řekl, že,“ pokusil se vzpomenout si na přesnou formulaci, ale nepodařilo se mu to, „že to jeho paní nemá v hlavě úplně v pořádku, no, přesně tak to neřekl, ale tvrdil, že je hodně citlivá a nervózzní.

A dal nám na vědomí, že její příkazy máme zdvořile vyslechnout, ale v podstatě ignorovat. Říkal, že o vedení domácnosti nic neví, a později to opakoval o dítěti. Tak jsme všichni věděli, co si o ní myslí.“

Teď to věděla i Marielle, ale pořád nechápala, proč to udělal. Učinil z ní předmět opovržení a výsměchu. Třeba si jen chtěl nad vším zachovat kontrolu. V domě pro ni skutečně nikdy nebylo místo, leda jako pro Teddyho matku, a ani v této oblasti jí neposkytl moc příležitostí být užitečná. „Věděl jste o poměru pana Pattcrsona se slečnou Sandersovou?“ zeptal se ho Tom poté. „Věděl, nebo jsem to aspoň tušil,“ prohlásil Haverford s výrazem chladného nesouhlasu. „Zmínil jste se někdy o svém tušení paní Pattersonové?“

„Jistěže ne, pane.“

„Děkuju vám, pane Haverforde.“ Tom nabídl svědka obžalobě, ale Bill Palmer se rozhodl na nic neptat. Nepovažoval ho za důležitého. Marielle však jeho svědectví dojalo a porotu také. Cítila, že ji svou výpovědí určitým způsobem pomstil. Bylo dost zahanbující slyšet o tom ponižování veřejně, ale zároveň ji uklidňovalo, že její pocity byly reálné, že si nic nevymýšlela.

Přesto jí stále nebylo jasné, proč Malcolm tak podryl její postavení v domě. Musel k tomu mít důvod. Anebo se zamiloval do Brigitte hned na samém začátku? Chtěl se jí zbavit?

Doufal, že od něj uteče, že to prostě vzdá a nechá mu Teddyho? Raději by umřela. Ale proč ji tak ponižoval, lhal jí, podváděl ji? Proč si ji vůbec bral? Byla to všechno jenom přetvářka? Když si vzpomněla na čas krátce po svatbě, nemohla tomu věřit.

Potom přišla na řadu jako svědkyně Brigitte Sandersová.

Když ji Tom vyzval, aby svědčila, v soudní síni to zašumělo.

Nebylo pochyb, že je to krásná žena vyzařující sexualitu víc, než si Marielle kdy všimla. Možná to bylo proto, že už neměla co skrývat. Jejich tajemství bylo odhaleno a jistým způsobem na to Brigitte byla hrdá. Oblékla si přiléhavé černé šaty, které vypadaly nákladně. Rovně zastřižené vlasy měla dokonale upravené a jako obvykle měla rudě nalakované nehty a rudé rty. Všichni se shodovali v tom, že je velmi atraktivní. Marielle se v porovnání s ní cítila jako šedá myška, ovšem netušila, že na každého v soudní síni Brigitte navíc působila dojmem chladné vypočítavosti a bezohlednosti. Tomu Armourovi připadalo její chování nesnesitelně německé, na jeho otázky odpovídala domýšlivým a povýšeným tónem. Marielle ji nikdy předtím neslyšela tak mluvit. Napadlo ji, jestli to není Brigittin způsob obrany, protože celý stát nyní věděl, že je Malcolmovou milenkou.

Připustila, že Malcolm u ní trávil většinu večerů a někdy celou noc. Řekla, že se svou manželkou nebyl nikdy šťastný a že se oženil jenom kvůli dětem. Marielle toto prohlášení zaskočilo. Přemýšlela, jestli je to pravda. To byl tedy Malcolmův skutečný duvod?

„Ani to jí nešlo snadno,“ procedila Brigitte pohrdavě.

Srdečnost a přátelství, které vždy projevovala Marielle a Teddymu, zmizely. Byla ochotná říct všechno. Malcolm ji nervózně pozoroval.

„Mohla byste tu poslední poznámku vysvětlit, slečno Sandersová?“ požádal ji Tom zdvořile. „Trvalo jí dlouho, než otěhotněla.“ Tom Armour se zdržel komentáře, že pan Patterson možná trávil příliš mnoho nocí v jejím bytě. „Vlastně už ho tak unavovalo čekat, že začal pomýšlet na rozvod, a vtom přišla do jiného stavu.“ V síni se ozval šepot. Marielle sklopila oči a soudce zaklepal kladívkem.

Cítila, jak rudne. John Taylor, který seděl vedle ní, se nepohnul ani nic neřekl, ale bylo mu jí líto, protože věděl, jak je diskrétní a jak si chrání své soukromí. Rozhodně to pro ni nemohlo být snadné. „Měla jste už tehdy poměr s panem Pattersonem?“ zeptal se Tom Brigitte. Dlouho neodpovídala. „Mám opakovat otázku?

Rád bych vám připomněl, že vypovídáte pod přísahou.“

„Ano, měla,“ odpověděla poněkud méně namyšleně.

„Kdy to přesně začalo?“ Marielle zatajila dech.

„Dva měsíce po jejich svatbě. V únoru.“ Marielle si vzpomněla. Byla to Malcolmova první pracovní cesta bez ní. Nečekal moc dlouho. A tehdy se také začal chovat obzvlášť chladně. Myslela, že je zklamaný, že hned neotěhotněla, ale teď je jasné, že Brigitte ho už tehdy měla ve své moci a hodlala si ho pevně držet i nadále.

„Vadilo vám hodně, že byl ženatý s ní, a ne s vámi?“

„Ne, já“ Vypadalo to, že ta otázka ji lehce vyvedla z konceptu. „Věděla jsem, že si přeje dítě, a Malcolm pan Patterson byl ke mně vždycky opravdu velkorysý.“

To slyšeli. Tom nevyzvídal, proč chtěl Malcolm dítě s Marielle, a ne s ní. Místo toho se jí zeptal, jestli jí slíbil, že si ji vezme, pokud se rozvede s Marielle. Brigitte se však vyhnula přímé odpovědi prohlášením, že se o tom nikdy nebavili, což Tom považoval za nepravděpodobné. Bylo zřejmé, že o tom museli hovořit, protože Brigitte přitom vrhla pohled na Malcolma.

Vysvětlila, že spolu všude jezdí společně, zejména do Německa, kde má pan Patterson hodně obchodních zájmů. Tvrdila, že jí není trapné být jeho milenkou, ale pronesla to vyzývavým tónem, který Toma zcela nepřesvědčil.

Řekla, že Malcolmova syna měla velmi ráda a že Malcolm ho zbožňoval a prý ho téměř zabilo, když chlapce unesli. Také vypověděla, že Marielle vídala s dítětem velmi zřídka. „Pořád byla v posteli kvůli bolestem hlavy.“ Prohlásila to stejně nepříjemným, opovržlivým tónem, jakým o Marielle mluvili sloužící. Kromě Haverforda o ní ani jeden neřekl laskavé slovo.

Když Brigitte odcházela ze svědeckého stupínku, vyzývavě se nesla kolem Malcolma, ale ten odvrátil pohled a předstíral, že si toho nevšiml.

Až do konce týdne probíhal soudní proces v normálních kolejích. Byli předvoláni další soudní znalci a další detektivové. Na místě činu však nenašli otisky prstů ani další důkazy svědčící proti Charlesovi - kromě pyžama a hračky, které mohly být podle Toma Armoura snadno podstrčené. Nikdo v domě Delauneyových chlapce nezahlédl a Charlesovo alibi v noc únosu bylo dokonalé. Nebylo snadné ho usvědčit, a tak když koncem čtvrtého týdne procesu zaujal svědecké stanoviště, v soudní síni se rozhostilo hrobové ticho.

Stál tam vyzáblý a vážným hlasem skládal přísahu, že bude mluvit jen pravdu. Přitom se nervózně podíval na porotu. Tom Armour s ním předem všechno prošel a pokusil se ho varovat před možnými nástrahami. Zeptal se ho, kde všude byl během posledních osmnácti let, kdy žil v Evropě. Charles vysvětlil, že většinu té doby strávil ve Francii a posledních několik let bojoval proti Frankovi ve

Španělsku.

„Účastnil jste se také první světové války, pane Delauney?“ zeptal se Tom a Charles přisvědčil. Byl velmi bledý, a přestože mu to slušelo, náhle vypadal mnohem starší, než když ho Marielle potkala v katedrále svatého Patrika. Od chvíle, kdy ho zatkli, prožil peklo, a jeho obhájce ho navíc právě informoval, že otcův zdravotní stav se rapidně horší, což ještě zvětšilo jeho starosti. „Kolik vám bylo, když jste se dobrovolně přihlásil?“

„Patnáct.“

Tom souhlasně kývl. „A byl jste při službě vlasti zraněn?“

„Ano, u Saint-Mihiel. Potom jsem se vrátil sem a tři roky jsem studoval. Do Evropy jsem se vrátil v

roce 1921. Studoval jsem v Oxfordu, na čas v Itálii a potom jsem se usadil v Paříži.“

„Tam jste potkal svou ženu, nyní paní Pattersonovou?“

„Ano.“ Podíval se na ni a bezděky se usmál. Vypadala tak ustaraná.

Marielle vůbec nevěděla, co si má přát. Chtěla, aby se

Charlesovi i jejímu chlapci dostalo spravedlnosti, a nebyla si vůbec jistá, jak to dopadne. „Potkal jsem ji v roce 1926. Bylo jí osmnáct a koncem toho léta jsme se vzali.“

„Miloval jste ji, pane Delauney?“ Tom se tvářil, jako by to byla důležitá otázka. „Miloval jste svou manželku?“

„Ano, moc jsem ji miloval, byla tak mladá, byla fantastická, nádherná. Všechno pro ni bylo nové a vzrušující“ Na chvíli se zamyslel a omluvně se podíval na Toma.

„Byli jsme moc šťastní,“ dodal tiše.

„A měli jste dítě?“

Charles kývl. „Chlapečka Andrého, byli jsme svoji skoro rok, když se narodil. Měli jsme ho moc rádi.“

Rodiče mají rádi všechny děti, pomyslela si Marielle,

Teddyho jsme měli také rádi

„Řekl byste, že jste byl na dítě velmi citově vázaný?“

„Ano.“

„Až neobvykle?“

„Je to možné. Všichni tři jsme byli pořád spolu. Trochu jsme cestovali, já jsem psal a Marielle o něj báječně pečovala. Starala se o něj úplně sama.“

„Bez vychovatelky?“ přerušil ho Tom.

„Nechtěla, aby jí někdo pomáhal.“

Marielle se při té vzpomínce usmála. Život byl tehdy mnohem snazší bez lidí typu slečny Griffinové. „Takže vy tři jste si byli velmi blízcí. Neobyčejně blízcí?“

„Dalo by se to tak říct.“

„Myslíte, že tím byl šok ze ztráty syna traumatičtější?“

„Asi musel být. A oba jsme byli tak mladí, prostě jsme se složili. Já jsem vinil ji a ona mě a stejně to k ničemu nebylo.“

„Ona vinila vás?“

„Vlastně ani ne, myslím kvůli tomu nenarozenému dítěti, ale ve skutečnosti dávala vinu sobě a já jsem k ní byl tak tvrdý.“ Hlas mu zadrhl a provinile se podíval Marielle do očí. „Nebylo to ode mě správné, jenže to jsem zjistil až potom a v té době jsem se k ní už nemohl přiblížit, nevnímala mě. A doktoři si mysleli mysleli si, že by ji rozrušilo, kdybych za ní přišel na kliniku.“

Tom chtěl chytit býka za rohy, aby před porotou nic netajili.

„Uhodil jste ji tu noc, co zemřel váš syn, pane Delauney?“ zeptal se nekompromisně a Charles zničeně přikývl.

„Ano. Byl jsem úplně bez sebe, zrovna jsem ho viděl

Nemohl jsem uvěřit, že dopustila, aby se mu to stalo Chtěl jsem něco rozbít, umřít Uhodil jsem ji silně“ Vzpomínka na zvuk té rány ho nepřestávala pronásledovat.

„Přišla následkem toho o dítě?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou a znovu se na ni zmučeně podíval.

„Doktor říkal, že dítě bylo mrtvé, už když přijela do nemocnice. Ledová voda plod zabila. Ale to jí neřekli.“ Marielle potlačila vzlyk, protože tehdy nevěděla, že dítě bylo již mrtvé, věděla jen, že o něj tu noc přišla, uprostřed vší té hrůzy.

„Vinil jste ji tenkrát z toho, že jste ztratili obě děti?“ Tom

Armour svého klienta nešetřil a Bea Ritterová s Charlesem soucítila, ale věděla, že mají-li ho zachránit, všechno musí vyjít na světlo. Jako ošklivá rána, kterou je třeba vyčistit, aby byl pacient zachráněn.

„Ano,“ zašeptal Charles. „Ano, a neměl jsem pravdu.

Nebyla to její chyba. Ale když mi to došlo, bylo už pozdě.“

„Kdybyste ji tu noc mohl zabít, udělal byste to?“

„Ne!“ zhrozil se Charles. „Nikdy jsem jí nechtěl ublížit.

Jenom mě to hrozně bolelo.“

„Museli vás od ní odtrhnout, když jste ji uhodil, nebo jste přestal sám?“

„Přestal jsem sám a potom jsem ji tam nechal a celou noc se opíjel. A když jsem se ráno vrátil, abych jí řekl, jak mě to mrzí, byla na operačním sále, protože potratila. A potom se z toho už nevzpamatovala. Vlastně jsem ji už neviděl ani s ní pořádně nemluvil.“ Po tvářích mu stékaly slzy a Marielle také plakala.

„Byl jste na synově pohřbu?“

„Ano.“

„A vaše manželka?“

Zakroutil hlavou, na chvíli neschopný odpovědi. „Ne. Byla na tom moc špatně. Pořád byla v nemocnici v Ženevě.“ Což bylo jiné než klinika Verbeuf ve Villars, jak už všichni věděli.

„Chtěl jste další děti, pane?“ zeptal se Tom a Charles rychle zavrtěl hlavou.

„Ne. Nepřeju si žádné další děti. To je jeden z důvodů, proč jsem se nikdy znovu neoženil. Měl jsem syna, a o toho jsme přišli. Snažil jsem se trávit svůj život jinými činnostmi, psaním o věcech, které pro mě byly důležité, bojem za ideály, kterým jsem věřil, protože na rozdíl od jiných lidí už nemám co ztratit, a když mě zabijí, nikdo mě nebude oplakávat. Vedl jsem svobodný život. S ženou a dětmi bych se ho musel vzdát.“

„Vadí vám, že jiní lidé mají rodinu?“

„Ne,“ odpověděl Charles klidně. „Nikdy mi to nevadilo.

Sám jsem si vybral, jak budu žít.“

„Chtěl jste se někdy vrátit ke své ženě?“

„Ano,“ přiznal tiše. „Než ji propustili z nemocnice, žádal jsem ji, aby se ke mně vrátila, ale ona nechtěla. Říkala, že by se vždycky cítila zodpovědná za to, co se stalo, a nevěřila, že už jí za to nedávám vinu.“

„Miloval jste ji tehdy, pane Delauney?“

„Ano, miloval.“ Nestyděl se to říct.

„Ona vás také pořád milovala, co myslíte?“

„Myslím, že ano.“

„Milujete ji dosud?“

„Ano,“ připustil. „Asi budu pořád. Ale vím, že jsme se v životě vydali každý jiným směrem. Ani si nemyslím, že bychom se k sobě ještě hodili.“ Zpovzdálí se na ni jemně usmál.

„Nepřipadá mi jako typ ženy, kterou by bavilo tábořit v horách, zatímco její manžel bojuje v zákopech.“ Lidé v soudní síni se usmívali. Moc žen po takovém životě skutečně netoužilo. Ale přesto tu byla jedna, která by za ním v tu chvíli šla kamkoli.

„Jak dlouho jste ji neviděl předtím, než jste se setkali v katedrále svatého Patrika loni v prosinci?“ „Skoro sedm let.“

„A rozrušilo vás, když jste ji viděl?“

„Ano. Bylo to výročí úmrtí našeho syna a setkání s ní pro mě hodně znamenalo.“

„Byla ráda, že vás vidí, pane?“

„Myslím, že ano.“

„Dala vám najevo, že je ochotná setkat se s vámi znovu?“

„Ne.“ zakroutil rozhodně hlavou. „Říkala, že to nemůže udělat, kvůli manželovi.“ Zdálo se, že všem v soudní síni najednou vytanulo na mysli Malcolmovo hnízdečko lásky s Brigitte. „Nedala se přemluvit.“

„A vás to rozhněvalo?“

„Ne, bylo mi to líto. Tenkrát jsem dokázal myslet jenom na minulost, kterou jsme spolu prožili. Proto jsem ji chtěl vidět znovu.“

„Řekla vám o svém synovi?“

„Ne, neřekla. Když jsem je pak příští den potkal, byl jsem v šoku. Byl jsem pořád ještě dost opilý a měl jsem vztek, že mi to předtím zatajila. Byl to tak hezký kluk - a já začal najednou vykřikovat ty stupidity o tom, že si ho nezaslouží. Myslím, že jsem v té opilosti mluvil spíš o sobě, ale v každém případě jsem se nechoval moc pěkně.“

„Vyhrožoval jste jí?“

„Asi ano,“ přiznal upřímně.

„Myslel jste to vážně?“

„Ne.“

„Vyhrožoval jste předtím v životě někomu fyzickým násilím a pak to splnil?“

„Nikdy.“

„A bylo to tentokrát jiné? Splnil jste své výhrůžky, pane

Delauney?“ Tomův hlas sílil a rozléhal se po celé síni.

„Ne, pane, nesplnil. Nikdy bych neublížil ani jí, ani chlapci.“

„Unesl jste Theodora Whitmana Pattersona, syna Pattersonových, z jeho domova v noci z jedenáctého na dvanáctého prosince loňského roku nebo jste si někoho najal či se s někým spolčil, aby to udělal?“

„Ne, pane.“

„Víte, kde chlapec je?“

„Ne, mrzí mě to, ale nevím Přál bych si, abych to věděl“

„Našly se týden poté jeho pyžamo a hračka ve vašem domě?“

„Ano.“

„Máte nějakou představu, jak se to tam dostalo?“

„Vůbec žádnou.“

„Jak myslíte, že se tam ty věci dostaly, pane Delauney?“

„Nevím. Myslím, že je tam někdo musel nastražit.“

„Proč myslíte, že by to někdo dělal?“

„Aby někdo jiný zaplatil za zločin, který spáchali. To je jediný důvod, který mě napadá.“ „Víte, kdo by to mohl být?“

„Nevím.“

„Máte nějaké nepřátele, někoho, kdo by mohl mít v úmyslu vám nějak uškodit?“

„Ne, leda možná generál Franco“ Všichni se opět usmáli.

„Jste komunista, pane Delauney?“

„Ne,“ usmál se. „Jsem republikán, nebo jsem jím býval.

Vlastně spíš si myslím, že jsem nezávislého smýšlení.“

„Jste členem komunistické strany?“

„Nejsem.“

„Chováte zášť vůči paní Delauneyové nyní paní Pattersonové, že vás opustila? Nebo vůči panu Pattersonovi, že se s ní oženil?“

Charles se podíval na muže na druhé straně soudní síně a měl chuť na něj plivnout, ale ovládl se. „Podle toho, co jsem tady slyšel, si ji nezaslouží. Ale nechovám vůči němu žádnou zášť, ani vůči Marielle. Zkusila v životě už dost. Zaslouží si lepšího muže než nás dva a zaslouží si, aby dostala své dítě zpátky.“

Marielle vyhrkly do očí slzy. Charles byl vždycky čestný a spravedlivý muž. Poté co vyslechla jeho svědectví, už nevěřila, že unesl Teddyho. A Tom Armour se modlil, aby porota měla stejný názor. „Spáchal jste zločin, ze kterého jste obviněn, pane Dclauney? Dobře to rozvažte a nezapomeňte, že jste pod přísahou.

Máte nějaký podíl na únosu dítěte Pattersonových?“

Charles na něj vážně pohlédl a pomalu zakroutil hlavou.

„Přísahám, že s tím nemám nic společného.“

Tom Armour se posléze otočil k žalobci. „Svědek je váš, pane Palmere.“

Žalobce se pokusil Charlese roztrhat na cucky, přinutit ho přiznat, že vypovídal lži, a ještě víc ho očernit za to, že Marielle uhodil po smrti jejich syna. Ale všechno již bylo vyřčeno, neexistovala žádná temná tajemství a Charles se pevně držel své výpovědi. Neustále opakoval, že na únosu nemá žádný podíl a že nemá tušení, jak se pyžamo dostalo do suterénu jeho domu. Soudní znalci nepředložili jediný důkaz, jedinou známku toho, že dítě se nacházelo v Charlesově blízkosti, nenašli žádné stopy kůže, nehtů, vlasů nebo šatů, nic.

Delauneyovo svědectví zabralo vyčerpávající dva dny a ani na konci nebyla záhada rozřešena, protože Charles stále trval na své nevině. Jediná otázka byla, jestli o tom přesvědčil i porotu. Malcolm ten den odjel ze soudní síně sám a Marielle se zastavila v kostele. Chtěla se pomodlit za milosrdný konec procesu, ať dopadne jakkoli, a za svého chlapečka. Minuly Velikonoce, ostatní děti sháněly malovaná vajíčka a hrály si s kuřátky, a Teddyho pokoj byl stále prázdný. Kdykoli tam Marielle vstoupila, rvalo jí to srdce, přesto si každý den našla záminku tam jít, něco uklidit nebo srovnat chlapcovy šaty.

Slečna Griffinová byla už dlouho pryč. Dosud přebývala u své sestry v New Jersey, ale hospodyně nedávno Marielle sdělila, že vychovatelka brzy začne pracovat u nové rodiny v Palm Springs. Marielle si pomyslela, jaké má štěstí Štěstí mít dítě, o které se může starat. Ona už žádné jiné děti mít nebude. Chtěla jenom svého Teddyho. Bolelo ji u srdce, když pomyslela na jeho jemné vlásky, baculaté tvářičky, sladké rty, které líbala. Jenže byl pryč zmizel pravděpodobně navždy. Zkoušela se s tím smířit, den po dni. V porovnání s tím byla Malcolmova zrada banální záležitostí. Dlouho klečela u oltáře kostela Saint Vincent Ferrer. Po chvíli přišel John Taylor a poklekl vedle ní. Seděl s ní u soudu každý den, a přesto pro ni nemohl skoro nic udělat. Vypátrali toho tak málo. Od nálezu pyžama a medvídka v Charlesově domě neměli nic nového.

Na příští den byly naplánované závěrečné projevy a on se cítil naprosto bezmocný. Měl dojem, že Charles Delauney si vedl coby svědek dobře, ale pořád věřil v jeho vinu.

Lehce se dotkl Marielliny ruky. Zhubla a byla velmi bledá, ale málokdy ji nyní postihovala migréna. „Chceš jet domů?“

Vzdychla a přikývla. Někdy toužila zůstat tam na kolenou napořád a prosit Všemohoucího, aby jí Teddyho vrátil. Prosila o to už celé měsíce.

Cestou domů mlčela. Novináři neustále obléhali jejich dům, ale Taylor se jich dokázal šikovně zbavit a propašoval Marielle kuchyní. Bylo zvláštní, že proces brzy skončí. Policie s nimi měla nějaký čas zůstat i po přelíčení a FBI plánovala je občas zkontrolovat, ale neměli žádné stopy, žádné telefonáty, ba ani od nějakých bláznů o půlnoci. Nebyl důvod zůstávat dál v domě. Bylo po všem. Zbývalo, aby porota rozhodla, co udělá s Charlesem Delauneyem. Johna zajímalo, jestli to Marielle trápí. Věděl, že Charles jí není lhostejný, že jí na něm záleží patrně víc, než byla ochotná přiznat.

„Chceš být sama?“ zeptal se ohleduplně po příjezdu domů.

Vděčně k němu vzhlédla a přikývla. Nakonec jí nikdo nezůstane. S Malcolmem je již nic

nespojovalo, Teddy zmizel, a popraví-li Charlese, nebude mít v celém světě nikoho, kdo by ji měl rád. Někdy jí to pomyšlení až vyrazilo dech. Taylor věděl, že prochází těžkým obdobím. Jemně se dotkl její paže a potom tváře. „Nevzdávej to, není to tak špatný, jak to někdy vypadá.“ Oba však věděli, jak je to zlé. Sledoval ji, když se sklopenou hlavou zvolna stoupala po schodech, a náhle o ni dostal strach. Co když udělá něco nerozumného, jako před lety? Nevěděl, jestli by radši neměl zůstat nebo za ní jít, ale jeden z policistů ho informoval, že Malcolm je nahoře, takže mu jen nařídil, aby na Marielle dával pozor, a vrátil se do své kanceláře.

Marielle šla do Teddyho pokoje, sedla si do houpacího křesla a zavřela oči. Venku se stmívalo a na

obloze svítilo jen několik hvězd, které probleskovaly záclonami. Vzpomínala na dětské říkanky, které spolu recitovali, na písničky, které mu zpívala poslední noc, když ho uložila ke spaní, a po tváři jí začaly stékat slzy. Najednou uslyšela nějaký šramot.

Otočila se a uviděla manžela.

„Co tady děláš?“ zeptal se ledově.

„Přišla jsem, abych byla blíž k Teddymu.“

„To ti moc nepomůže,“ namítl zlovolným tónem. „Je mrtvý.

Díky tvému exmanželovi.“

„Jak můžeš být tak krutý?“ zeptala se rozhořčeně. „A jak si můžeš být tak jistý, že je mrtvý? Jak víš, že se k nám zase brzy nevrátí?“

Malcolm Patterson si ji chladně měřil. Když začal proces, jeho maska spadla. Nemusel už nic předstírat a na ničem mu nezáleželo. Chystal se s ní rozvést. „Jestli se vrátí, Marielle, nevrátí se k ‘nám’ nebo k tobě, protože ty nedokážeš být dobrá matka.“

Přesně toho se obával Tom Armour. Seznámil se s případem

Vanderbiltových a věděl, jak jsou takové případy vystavěny.

A tak postupoval i Malcolm. Svědectví vychovatelky, služebné, telegram z léčebny pro duševně nemocné, to všechno mělo dokázat, že Marielle není schopná postarat se o dítě pro případ, že by ho našli.

„Jak to můžeš vědět?“ namítla Marielle smutně. „A proč mě tak nenávidíš?“

„To není pravda, že tě nenávidím. Akorát tebou opovrhuju.

Jsi slaboch a nechalas toho komunistu ukrást nám syna a zabít ho“

„Víš dobře, že to není pravda.“ Malcolm k ní přistoupil blíž, ale ona zůstávala v houpacím křesle. „Jsi blázen, Marielle. Blázen a lhářka.“ Oči mu svítily. „Jak můžeš čekat, že si tě někdo bude vážit?“ „A Brigitte?“ zeptala se tiše. „Je o tolik lepší?“ Veřejná potupa ji stále bolela. Také si nyní uvědomovala, že Malcolm celá léta záměrně podrýval její postavení v domě. Ale proč?

Proč ji nenávidí? Dělal to kvůli sobě, nebo kvůli Brigitte?

„Brigitte s tím nemá nic společného. Nikdy jsem si tě neměl brát.“

„Tak proč sis mě vzal?“ Už ničemu nerozuměla. Ani jemu.

„Kdybych potkal Brigitte předtím, asi bych to neudělal. Ale tebe jsem potkal první. A zoufale jsem chtěl děti.“ Po dvou neplodných manželstvích se Marielle zdála být odpovědí na jeho modlitby. A byla tak mladá, tak bezbranná. Líbilo se mu, že byla sama, že nikoho neměla. Mohl ji tak snadno ovládat. Dokonce mu ani nevadil její pobyt v sanatoriu. Spíš mu to posloužilo k tomu, aby se na něm stala ještě víc závislá.

„Takže to všechno bylo kvůli dětem? Abys měl syna?“

„Snad.“ Zneužil ji ke svým cílům. Stala se pro něj nástrojem ke zplození dítěte. Ale ze začátku to bylo víc a oba to věděli, i když Malcolm to odmítal přiznat. Aspoň nakrátko si byla jistá, že ji miluje. A potom, potom přišla Brigitte. Teď už to chápala.

„A co uděláš teď? Oženíš se s Brigitte a budeš s ní mít další děti?“

Neřekl jí, že Brigitte nemůže mít děti a že ho k ní poutá tělesná vášeň.

„Do toho ti nic není, co udělám, Marielle.“

„Odstěhuju se hned po skončení procesu,“ oznámila klidně.

Hodlala si však odnést Teddyho věci, musela je vzít s sebou, pro případ, že by se vrátil domů Poprvé za mnoho let začínala cítit stejný zmatek jako kdysi na klinice ve Villars.

Stejnou podivnou bolest v hlavě, která jí znemožňovala myslet nebo se o něčem rozhodnout. Jediné, na co se dokázala soustředit, byl Teddy.

„Kam půjdeš?“

Měla pocit, že jeho oči z ní vysávají veškerou energii.

„Na tom nezáleží. Dám svou adresu FBI, aby věděli, kde jsem, kdyby ho našli.“

Pohrdlivě se na ni díval. Začínala zase bláznit. Viděl to.

Nikdy by ho ovšem ani nenapadlo, že ji k tomu dohnal.

„Nenajdou ho, Marielle. Nikdy. Rozumíš?“

„Přestěhuju se do hotelu.“ Ignorovala jeho otázku a odvrátila od něj pohled. Malcolm již informoval svého právního zástupce, kolik jí dá peněz. Chtěl jí zaplatit za to, že se jí zbaví, protože předpokládal, že Marielle pravděpodobně stejně skončí v nějakém blázinci. Až od ní odejde a Charles bude po smrti, pochopí, že dítě už nikdy neuvidí. To nepřežije.

„Stejně jedu pryč. Mezitím si můžeš všechno zařídit.“

„Kam jedeš?“ zeptala se velmi slabým hlasem, jako by se musela hodně soustředit, a ruce se jí třásly.

„To není tvoje věc.“

Znenadání v ní začala narůstat panika. Kdo se o ni bude starat až bude Malcolm pryč? Kdo jí pomůže postarat se o Teddyho? Náhle si však uvědomila, že nikoho nepotřebuje. Potřebuje pouze čas, aby se vzpamatovala ze všech neblahých událostí. Soustředila veškerou sílu, aby přemohla zlověstnou dusivou tíhu, která na ni dolehla. S nadlidským úsilím mlčky vstala a sešla o patro níž do svého pokoje. Ať si Malcolm dělá, co chce. Nemůže jí vzít vzpomínky na syna, kterého miluje! Věděla, že s tím vědomím přežije.

Večer jí telefonoval John Taylor. Měl o ni strach. Věděl, jakou těžkou zkouškou je pro ni proces. „Jsi v pořádku?“

„Ano. Dneska to bylo náročný.“ A s Malcolmem to bylo ještě náročnější. Cítila se vyčerpaná, ale potěšilo ji, že slyší Johnův hlas.

„Příštích pár dnů to bude ještě horší. Závěrečné řeči a verdikt budou dost děsivé. Hlavně musíš zachovat klid, Marielle.“

Bude s ní.

„Já vím, to je dobrý, Johne, nemáte nic nového, viď?

Myslím o Teddym?“

„Ne,“ odpověděl tiše, „nic.“ Cítil, že se s tím Marielle začíná smiřovat. Po čtyřech měsících už skutečně nezbývala žádná naděje. „Řeknu ti, kdyby něco bylo.“

„Já vím, že jo.“

„Marielle“ Věděl, že telefony jsou odposlouchávané, přesto si přál říci jí, jak moc ji miluje. „Já vím, to bude dobrý.“ Hlas měla smutný a on zatoužil sevřít ji v náručí. Marielle seděla opuštěná ve svém pokoji a po tvářích se jí koulely dvě velké slzy. Slzy vyčerpání i lítosti.

„Musíš to ještě pár dnů vydržet. Třeba budeme moct strávit nějaký čas spolu, až to skončí.“ Věděl, jak Marielle potřebuje někam pryč. Měl strach, že se zase zhroutí, tušil, že k tomu nemá daleko. „Uvidíme se zítra,“ rozloučil se měkce.

„Dobrou noc,“ zašeptala a zavěsila. A zatímco se propadala do spánku, Bea Ritterová se chystala zatelefonovat Tomu Armourovi.

14.

Tom Armour pracoval na závěrečných argumentech od pozdního odpoledne, kdy dorazil domů, a konečně se mu podařilo je zformulovat do podoby, v jaké je chtěl mít. Protáhl se, zívl, znovu si to celé přečetl a nakonec se rozhodl, že si udělá sendvič. Jeho byt vypadal, jako by všude hnízdily krysy, a když otevíral ledničku, vzpomněl si, že je vlastně prázdná. Zrovna hladově přemítal, co bude dělat, když zazvonil telefon. Chvíli zvažoval, jestli ho má zvednout, protože to zřejmě byli opět ti zatracení novináři, ale také to mohlo být něco důležitého.

„Jo?“ zvedl roztržitě sluchátko. Pokoušel se rozhodnout, jestli mu stojí za to jít se někam najíst, nebo jestli bude rozumnější jít si lehnout, aby byl ráno náležitě odpočatý. Sice odpočatý, ale

rozhodně hladový. Ten den vynechal i oběd a slyšel, jak mu kručí v břiše. Divil se, kdo může volat tak pozdě. Jediná žena, která ho zajímala, mu těsně před Vánocemi oznámila, že si bere někoho jiného. Tvrdila, že se oženil se svou prací a že už ji unavuje poslouchat o jeho případech. Ve svých šestatřiceti letech byl Tom jedním z nejvýznamnějších advokátů ve městě.

„Je tam pan Armour?“ ozval se ženský hlas, který nerozeznal, ale zněl velmi příjemně.

„Kdo myslíte, že by tady mohl být v tuhle hodinu? Sluha?“

Náhle ho napadlo, jestli nevolá nějaký šílenec v souvislosti s Charlesovým případem. Sice bylo zajímavé Charlese zastupovat, ale hned od začátku si užil dost výhrůžných telefonátů a dopisů typu: jak můžete zastupovat takovou zrůdu, atd, atd.

„Kdo volá?“ zeptal se a zvědavě svraštil čelo. Nikdo mu nevolal domů už několik týdnů, natož žena přitažlivého hlasu.

„Tady je Beatrice Ritterová. Jste to vy, Tome?“

„Nikdo jiný.“ Vzpomněl si na ni. Ta žena mu byla sympatická. Líbila se mu, už když za ním přišla a prosila ho, aby se ujal Charlesova případu. A líbily se mu články, které od té doby napsala o Marielle, Charlesovi, soudním procesu. Bylo jednoduché spočítat si, že je na jeho straně. „Potřebuju s vámi mluvit.“ Její hlas zněl vážně a zároveň vzrušeně.

„Tak do toho.“ S kručícím žaludkem a prázdnou lednicí stejně neměl až do rána nic lepšího na práci. „Můžeme se někde sejít?“

Podíval se na hodinky a překvapeně zamrkal. Unavený, stál v kuchyni v bílé košili a kalhotách se šlemi, které měl odpoledne u soudu. Jediné, co do sebe vpravil v uplynulých čtrnácti hodinách, byla spousta černé kávy. „Je skoro jedenáct. Nemůže to počkat do rána?“

„Nemůže,“ namítla zoufalým tónem.

„Stalo se něco?“

„Musím se s vámi setkat.“

„Zavraždila jste někoho?“

„Mluvím vážně, prosím vás, věřte mi, nemůže to počkat do rána.“

„Předpokládám, že to nějak souvisí s mým klientem.“ Stala se Charlesovou obhájkyní z důvodů, které zcela nechápal, ale byl ochoten toho využít ku prospěchu obžalovaného.

„Ano, hodně.“

„A nemůže to počkat?“

„Myslím, že ne.“ Znělo to velmi důležitě.

„Jste ochotná přijít do mýho bytu?“ Většině dívek se v tuto noční hodinu nechtělo navštěvovat cizí muže doma, ale ona nebyla jen tak obyčejná dívka. Byla novinářka. Byla zvyklá dělat věci, které by muž či žena se zdravým rozumem nedělali, a on obdivoval její kuráž. Na tak drobnou ženu měla obrovský elán. Líbila se mu. Jednou by se z nich mohli stát dokonce přátelé, ale ne v této chvíli. „Přijedu za vámi,“ slíbila vzrušeně. „Jen mi neříkejte, že bydlíte v New Jersey.“

„Co takhle Padesátá devátá, mezi Lexington Avenue a Třetí?“ Bydlel v tichém domě z hnědého pískovce.

„To mám štěstí. Bydlím na Čtyřicátý sedmý. Vezmu si taxíka a budu u vás za pět minut.“

„Prokážete mi předtím službu?“

„Jasně.“

„Mohla byste mi někde koupit sendvič s rostbífem? Od rána jsem nejedl.“

„S hořčicí, nebo majonézou?“

„S obojím. Cokoli. Sním i pytlík. Umírám hlady.“

„Přinesu to.“

Za dvacet minut zazněl zvonek a za dveřmi stála Bea v tmavomodrých kalhotách a jasně modrém svetru. Ve vlasech měla modrou mašli. Podala mu hnědý sáček se sendvičem, dvěma okurkami a pivem.

„Jste anděl.“ Teď ho ani tak nezajímalo, co mu chce říct, hlavně že mu přinesla večeři. „Dáte si se

mnou pivo?“

„Ne, díky.“ Zavrtěla hlavou a posadila se na kuchyňskou židli. Seděli tu spolu docela jako staří přátelé. Tom věděl, že

Bea sleduje proces od začátku a že v té bitvě bojují za stejnou věc.

„Tak co, jak myslíte, že si stojíme?“

„Nejsem si jistá. Porota se nedá dost dobře odhadnout.

Někdy mám dojem, že na jeho straně jsou spíš muži než ženy, někdy, nevím. Aspoň jste vrátil Marielle Pattersonové určitou věrohodnost. Člověk by nevěřil, jaký hajzl se vyklubal z Pattersona.“ Tom přikývl, i když si byl vědom, že mluví s novinářkou a celé to může být past.

„Udělal jste pro Charlese Delauneyho velký kus práce.“

„Děkuju. Charles si jako svědek vedl dobře, aspoň si to myslím.“

„Já taky,“ souhlasila tiše. Když Charles odcházel ze síně, zachytila jeho pohled, a když mu dala znamení, že byl dobrý, usmál se na ni. Dojímal ho její zájem o něj a víra v něj a trochu mu vrtalo hlavou, proč se tak angažuje. Nicméně se mu líbila.

Zdaleka ne tolik, jako se líbil on jí, ale v Beatriciných očích to byl začátek, ledaže, ale to záleželo na Tomu Armourovi a na porotě.

„Tak co se děje? Co vás sem přivádí v tuhle hodinu? Soudím, že jste sem nepřišla jen proto, abyste mi řekla, jak obdivujete můj styl v soudní síni.“

„To ne,“ uculila se, „ale jste fakt moc dobrej. Lepší než většina obhájců, co jsem dosud viděla.“ Oči jí však zvážněly.

Musela mu sdělit něco důležitého. Oba věděli, že Charlesovi se čas krátí. Žalobce i obhájce měli nazítří pronést závěrečnou řeč a potom vše záviselo na porotě. „Udělala jsem divnou věc,“ přiznala a kousla si okurky. „Zavolala jsem jednomu člověku, o kterým jsem před dávnou dobou napsala článek, no, vlastně to bylo loni. Asi ho znáte, jmenuje se Tony

Caproni.“

„Šéf podsvětí z oueens?“ Tomovi málem zaskočilo. „Stýkáte se se zajímavými lidmi, slečno Ritterová.“

„Napsala jsem o něm dobrý věci a jemu se to líbilo. Říkal, abych mu zavolala, kdybych od něj něco potřebovala. Tak jsem to udělala.“

„Vy jste telefonovala Capronimu? Proč?“ Znovu na něj zapůsobila její odvaha. Tony Caproni patřil k nejnebezpečnějším mužům v New Yorku, ale ve svém světě také k nejmocnějším.

„Chtěla jsem vědět, jestli něco nezaslechl, jestli nezná někoho, kdo, možná někoho z podsvětí, kdo by věděl, kdo to dítě opravdu unesl, nebo, nevím, prostě jsem si myslela, že by to stálo za pokus.“

„A? Předpokládám, že z toho nic nebylo. FBI zkoušela stejnou taktiku. Spojili se se všemi informátory, využili všechny kontakty v podsvětí, ale všechno vyšlo naprázdno, na nic nepřišli.“ „Tony taky ne, když volal poprvé.“ Položila okurku a chytila

Toma za paži. „Jenomže dneska večer mi volal znovu a dal mi jméno jednoho chlapa a jeho telefonní číslo. Říkal, že mu mám zavolat.“

Tom přestal jíst a pozoroval ji. „Věděl něco?“

„Někdo, on neví kdo, mu zaplatil padesát tisíc dolarů, aby nastražil pyžamo a hračku. Nechce svědčit, ale když mu slíbíme amnestii, udělá to. Bojí se, Tome. Má děsnej strach, ale je mu líto Charlese a tvrdí, že by to pro něj udělal. Taky říkal, že si myslí, že to dítě je naživu, a chce promluvit, než se mu něco stane.“

„Panebože, dejte mi to číslo.“ Bea vytáhla papírek s číslem z kabelky, Tom zvedl sluchátko, a vtom se zarazil: „Není to trik, že ne? Jestli to dáte do novin, zabiju vás.“

„Přísahám, že je to pravda.“ Nevěděl proč, ale věřil jí.

15.

Nazítří, přesně ve čtvrt na jedenáct, soudce Abraham Morrison zaklepal kladívkem, aby v soudní síni zjednal klid. Tom

Armour vypadal v naškrobené bílé košili, tmavomodrém obleku a nové kravatě důstojně a působivě. Dokonce vstal ráno o čtvrt hodiny dřív, aby si vyleštil boty. Na konci procesu chtěl vypadat co nejlépe, záleželo na tom. Charles naopak v šedém bankéřském obleku a otcově kravatě působil uměřeným a střízlivým dojmem.

„Dnes jsou na programu závěrečné projevy, dámy a pánové,“ vysvětlil soudce porotě. Její členové už celý měsíc bydleli v hotelu Chelsea a museli toho mít dost. Někteří z nich začínali vypadat značně vysíleně.

V té chvíli však Tom Armour vstal a požádal o svolení přistoupit k soudci, spolu s ním i Bill Palmer. „O co jde, pane obhájce?“ zeptal se ho soudce tlumeným hlasem a svraštil čelo.

„Nové důkazy, Vaše Ctihodnosti. Máme s tím malý problém. Mohli bychom to projednat ve vaší kanceláři?“ Soudce nevypadal zrovna šťastně. Proces byl téměř u konce, a Tom najednou hovoří o nových důkazech! Co to má k čertu znamenat?

„No dobrá,“ pozval je mávnutím ruky dovnitř. Všichni tři zůstali za zavřenými dveřmi do půl dvanácté, zatímco se dohadovali mezi sebou i se soudcem. Byl ochoten nechat muže svědčit, ale nechtěl mu udělit milost. Pokud to skutečně udělal, bylo podvržení pyžama v domě Charlese Delauneyho federálním trestným činem, a navíc toho svědek zřejmě věděl o únoscích víc a kryl je. „Říkám, abyste ho dal zatknout,“ navrhoval Palmer.

„Nemůžu prozradit svůj zdroj,“ namítl Armour.

„Co když lže?“

„A co když ne? Jestli nastražil pyžamo a medvěda, Delauney není vinen.“

„Ježišikriste! Kdo je ten chlap?“ Palmer málem křičel.

„To vám nemůžu říct, dokud se nedohodneme.“

Soudce začínal vypadat pěkně nasupeně a vůbec ho netěšilo, na čem se nakonec dohodli. „Dávám vám osmačtyřicet hodin, abyste si ověřil, jestli je to podvrh, nebo ne. Využijte FBI, námořnictvo, armádu. Je mi jedno, co uděláte, ale postarejte se, abyste pro mě měl víc než tohle. A tomu chlapovi nic neslibuju. Všechno prověřte, zjistěte, co se děje. A radil bych vám, abyste tady byl do osmačtyřiceti hodin s důkazy, nebo vám přišiju znevažování soudu a strčím toho vašeho informátora do vězení. Je vám to jasné?“

„Ano, pane. Děkuju.“ Tom Armour zářil. Měl dva dny na to, aby dokázal zázrak, ale snad mu pomůžou přátelé Beatrice

Ritterové.

„Jste přístupný odložení přelíčení o dva dny, pane Palmere?“ zeptal se soudce.

„Mám snad na vybranou?“ Prokurátor vypadal otráveně, ale rezignovaně. Byl už připravený excelovat ve své závěrečné řeči.

„Ani ne.“ Soudce se na něj usmál a Tom se rozesmál nahlas.

„Takže souhlasím. Co jiného mi zbývá. Ale radím vám, aby to stálo za to. Osobně si myslím, že to jsou všechno fámy.

Delauney je vinen, je to jasný jak facka, ten všivej komunistickej hajzl.“

„Nemluvte takhle o mém klientovi,“ napomenul ho Tom

Armour přísně.

„Tak si neberte klienty, jako je on.“

Všichni tři muži se vrátili do soudní síně a soudce vysvětlil, že se možná objevily nové důkazy a řízení se na dva dny odkládá kvůli nezbytnému vyšetřování. Proces měl pokračovat v pátek. Všem poděkoval, že přišli, a soud byl odročen, zatímco Tom šeptem vysvětloval Charlesovi, co se stalo. Jakmile vstal, dal znamení Johnu Taylorovi.

„Mohl bych s vámi na minutu mluvit? Potřebujeme pomoc.“

„Jistě.“ Oficiálně měl John pomáhat prokuratuře, ale současně bylo jeho úkolem pomáhat všem najít Teddyho.

„Můžeme jít na chvíli někam, kde je klid?“ Zatímco Charlese odváděli zpátky do vazby, Tom vešel za Taylorem do prázdné kanceláře.

„Co máte?“

„Nevím to určitě. Ale myslím, že je to dobrý.“ Vysvětlil, co se dozvěděl od svého zdroje. „Ten chlap je pekelně vystrašenej.

Vzal za to prachy a teď je spoluviník nebo má přinejmenším na krku maření výkonu spravedlnosti. Trestní rejstřík má kilometry dlouhej, teď je v podmínce a je celej podělanej jít svědčit.“ „Aspoň není slabomyslnej. Kdo je to? Třeba ho znám.“

„Asi ano. Ale když vám to řeknu, musíte mi pro toho chlapíka zaručit amnestii.“

„Zaručím vám leda velký kulový, Armoure. Ale můžu vám slíbit, že jestli mi to nepovíte, nakopu vás do zadku. Nechráníme tady jen krk vašeho klienta. Hledáme čtyřletýho kluka, kterej už taky může bejt mrtvej, a jestli není, je v zatraceně nebezpečný sitaci.“

„To vím, kruci. Ale nemůžete prásknout můj zdroj. Myslí si, že ten kluk je ještě naživu. Musíte mi slíbit, že ho hned nepůjdete sebrat.“

„Nepůjdu ho sebrat. Chci s ním mluvit. Jestli máte zájem, můžete jít se mnou. Kdo je to?“ Armour měl pořád obavy, že tomu muži způsobí potíže.

„Jmenuje se Louie Polanski,“ prozradil váhavě a modlil se, aby ho Taylor nedal zavřít.

„Louie? Milenec Louie? S tím se známe už pěkně dlouho.

Poslal jsem ho do lapáku před patnácti lety, když jsem byl sám ještě kluk, zachránil jsem mu život. Kámoši z jeho gangu po něm šli a chtěli ho zabít a my jsme mu poskytli hezkou útulnou celu s ochranou asi na pět let. Má mě za to moc rád,“ zubil se

John.

„Myslíte to vážně?“ Toma tenhle náhlý zvrat trochu zaskočil.

„Se mnou bude mluvit. Přísahám na to.“

Když Tom zatelefonoval Louieovi, ten už čekal na jeho zavolání a souhlasil setkat se s ním i s Johnem Taylorem.

Sešli se v jednu hodinu odpoledne v italské restauraci v Greenwich Village, kterou vlastnili příslušníci podsvětí a byla už dlouho známá tím, že se v ní dalo otevřeně mluvit.

Taylor o ní věděl, ale pro Toma to bylo nové. Muž, se kterým se setkali, byl malý a obézní, měl pleš a silně se potil. Vypadalo to, že ho opravdu upřímně potěšilo setkání s Taylorem, byl ale evidentně s nervy na dně.

„Neměl jsem to dělat. Bylo to šílenství. Ale dostal jsem za to spoustu prachů a zdálo se to docela snadný.“ Také bylo. Až do nynějška.

Taylor pohlédl na Toma. „Kdo mu ksakru mohl zaplatit tolik peněz, aby to přišili Delauneyovi? Někdo má na vašeho klienta pěkně spadeno.“

„Moc bych si přál to vědět,“ odpověděl Tom kysele.

„Povídá se, že ten kluk je pořád živej, ale nevím, kde je ani kdo ho má,“ informoval je Louie šeptem a nervózně se ohlédl přes rameno.

„Proč si to myslíš? Můžeš to zjistit?“ Taylor se hned dal do práce.

„Poptám se. Ale myslím, že někdo to vopravdu drží pod pokličkou. Lítá vtom fůra prachů a museli si vobstarat dobrý lidi, protože si doteďka nikdo nepustil pusu na špacír.“

Kromě Louie, díkybohu. Taylor se v duchu modlil, aby měli

Louieho kamarádi pravdu a Teddy byl stále naživu.

„Máš nějakou představu, kde by mohl být? Nějakou stopu?

Něco, čeho bysme se mohli chytit?“

„Možná už ho vodsud vodvezli pryč.“

Mysleli na to. Několik měsíců přísně hlídali přístavy a letiště, dokonce i hranice s Kanadou a

Mexikem. Donedávna bylo všechno neprodyšně uzavřené. Nyní však došli k závěru, že

Teddy je buď mrtvý, anebo se ho už nikdo nepokusí propašovat ven. Johnovi to náhle začalo vrtat hlavou. Tlak na přístavy byl uvolněn teprve před týdnem. To stojí za další kontrolu!

Díval se na Louie se zaujatým výrazem.

„Zrovna jsi mi vnukl jeden nápad, Louie. Miluju tě.“

„Jo? Tak co pro mě uděláte? Poslouchejte, vrátím ty prachy, utratil jsem jen deset táců. Těch zbylejch čtyřicet můžete mít. Dejte to FBI, prokrista, dejte to soudci. Ale nechci jít zas do báně kvůli mizernýmu pyžamu toho kluka.“

„Řeknu ti, co udělám.“ Taylor se na něj vážně podíval.

„Jestli něco najdeme, připočteme ti k dobru, žes nám pomohl to dítě najít. Jestli ho nenajdeme, budeš asi v pěkným průšvihu. Ale udělám, co budu moct. Zavolám ti.“

„Jo, dejte mi vědět“ Louie se nervózně podíval na

Toma, zatímco John si šel zatelefonovat.

„Děkuju, že jste s námi mluvil,“ řekl Tom tiše. „Mému klientovi to může zachránit život.“ „Jo,“ usmál se Louie nevesele, „a já za to můžu jít sedět,

Ale eh, nerad vidím, když někdo ubližuje dítěti. To smrdí.

Víte, co myslím. Jako s tím Lindberghovic klukem. Tenkrát jsem byl v lochu, seděl jsem za malou loupež v bance. Dělá se mi z nich zle, z takovejch chlapů, když zabijou děcko.“

„Myslíte, že ho mohli zabít?“ Tomovi se z toho také dělalo špatně, a nejen kvůli Charlesovi. Během procesu začal cítit obdiv k Marielle a nemohl snést pomyšlení, že by něco takového musela prožít. Zvlášť když už předtím ztratila dvě děti a navíc se musela vyrovnat s Malcolmovou zradou. „Těžko říct,“ odpověděl Louie vážně. „Někdy, když de vo hodně prachů, se to může zvrtnout tak či onak. A povídá se, že tohle je velkej vobchod.“

„Přál bych si vědět, kdo to udělal.“ Tom si byl jistý, že

Charles Delauney to nebyl. Věřil mu i předtím, ale teď už neměl nejmenší pochybnosti. Pokud to však někdo udělal profesionálně, dělalo mu starosti, jestli pachatele vůbec někdy vypátrají. Nebo jestli najdou chudáka Teddyho.

Když se Taylor vrátil, vypadal zasmušile.

„Co se děje?“ vyzvídal Tom.

„Nevím. Možná je to zbytečná námaha, ale chystáme se obrátit přístav naruby. Člověk nikdy neví, co se tam může najít. Prý bude třeba prohledat deset nákladních lodí a šest osobních. To nám zabere nějaký čas. A Louie, ty zatím dělej svý a uvidíme, co zaslechneš.“ Když nic jiného, alespoň z něj mohou dostat prohlášení, že nastražil medvěda a pyžamo.

Jenže Taylor věděl, že pak nebude vůbec snadné ho ochránit. „Zavolám ti.“

„Dík za voběd.“ Louie se na oba podíval. Nemrzelo ho, že přišel. Jestli najdou dítě, třeba to bude stát za to. Člověk musí občas udělat něco, z čeho má dobrý pocit, i když ho to něco stojí. Když vyšli z restaurace, Taylor zamířil k telefonní budce.

Chtěl zavolat Marielle, aby to nikdo neslyšel.

„Ahoj. To jsem já.“ Věděl, že rozpozná jeho hlas. „Můžeš se se mnou sejít ve stejným kostele, kde jsme byli včera, tak za dvacet minut?“

„Jistě.“ Její hlas zněl překvapeně.

Přišla sama. Vyklouzla z domu zadními dveřmi a šla pěšky, aniž si jí kdokoli všiml. Měla šátek na hlavě, vlněný kabát a tmavé brýle.

„Stalo se něco?“ Vypadala znepokojeně, a tak se usmál, aby rozptýlil její obavy.

„Ne, ale příštích pár dnů budu mít hodně práce, tak si nedělej starosti, když se neukážu.“ „Má to něco společného s těmi novými důkazy, o kterých se mluvilo dnes u soudu?“ zeptala se překvapeně. Ode dne únosu ho viděla prakticky každý den. Byl pro ni jedinou oporou.

„Ano, má.“

„Týká se Týká se to Teddyho?“ Našli ho nebo, což bylo ještě horší, našli jeho tělo? Ale neodvážila

se zeptat.

„Myslím, že se to netýká ničeho, ale musíme to prověřit.

Nelam si s tím hlavu. Dám ti vědět, jestli něco objevíme,“ ujistil ji. Nechtěl v ní vzbuzovat naději, nebylo by to fér.

„Nejdřív se tě ale chci na něco zeptat. Zjistili to náhodou dneska ráno v kanceláři.“ Právě to ho dovedlo k myšlence prohledat přístav, to a jedna Louieho poznámka. Ty dvě věci spustily v jeho hlavě poplašný signál. Předtím to považoval jen za omyl nebo cosi, co mu zapomněla říct. „Jedeš někam se svým manželem během příštích čtrnácti dnů?“

„S Malcolmem? Vždyť na mě už kolik týdnů sotva promluví a včera večer mi řekl, že se se mnou rozvede.“ Nevypadala však rozčileně. Vzhledem k tomu, co prožívala, to brala celkem klidně. „Prima chlapík. Takže žádnou cestu s ním neplánuješ?“ Byl si jistý, že tomu tak není, ale musel si to ověřit.

„Ne. Proč?“ Vypadala zmateně.

„Nemyslíš si, že by plánoval malé líbánky, aby to mezi vámi srovnal?“

„Se mnou určitě ne. Řekl, že jeho právník mi zavolá.“

„Kdy to bylo?“

„Včera, když jsem se vrátila z kostela.“ Znenadání si vzpomněla na jeho poznámku v Teddyho pokoji. „Říkal, že jede pryč. To jsi myslel?“

„Možná.“ Neřekl jí, že pan a paní Pattersonovi mají rezervaci na lodi Europa. Dalo se předpokládat, že Malcolm s sebou bere Brigitte a hodlá ji vydávat za svou ženu. Nebylo to nic neobvyklého a na lodi jsou lidé většinou dost diskrétní. Naplánoval si příjemný výlet, zatímco Marielle bude čekat na zprávu od jeho právníka. Pěkný mizera.

„No, jen mě to zajímalo. Myslel jsem si, že je to omyl.“

„Myslel sis, že mám v úmyslu vypařit se z města?“ Usmála se, ale oči měla smutné. Za poslední čtyři měsíce toho zažila ažaž. Chtěl ji vzít do náruče, ale nezdálo se k tomu být vhodné místo ani čas, a navíc ho čekalo hodně práce.

„Nemyslete si, že můžete odjet z města bez FBI v patách, paní Pattersonová.“

„To náhodou zní docela lákavě.“ Usmívala se, zatímco vycházeli z kostela. „Kdy tě zase uvidím?“ „Jakmile se utrhnu. Přijdu za tebou domů nebo ti zavolám.

Nebo se uvidíme u soudu v pátek ráno.“ Povzbudivě se usmál a objal ji kolem ramen.

„Dávej na sebe pozor.“ Věděl, že kdykoli není pracovně zaneprázdněný, neustále si o ni dělá starosti. Šel s ní většinu cesty zpátky a potom pozoroval, jak běží ulicí a za okamžik mizí v domě. Vzal si taxík a jel do kanceláře.

Další dva dny se Marielle nikdo neozval. Malcolm jel do

Washingtonu na setkání s německým velvyslancem a Brigitte vzal s sebou. Tom Armour měl plné ruce práce se závěrečným projevem a s uklidňováním Charlese. Vylíčil mu aspoň část toho, co se dozvěděl od Louieho, a Charlesovi hrály všechny nervy. Tomovi bylo jasné, že kdyby mu prozradil všechno, asi by se dočista zbláznil. Dozvěděl se pouze, že Louie nastražil medvídka a pyžamo. Netušil však, že Louie možná nebude ochotný svědčit, pokud mu FBI neslíbí amnestii a ochranu. „Ale to dokazuje, že jsem nevinný!“ Charles na Toma téměř křičel.

„Já vím. Jenže ten chlapík musí být ochotný to dosvědčit.“

„Jak se jmenuje?“ Jako kdyby na tom záleželo.

„Říkají mu Milenec Louie,“ usmál se Tom.

„Bezva. Zrovna takovýho potřebuju, aby mě tahal z bryndy.“

„Poslouchejte, příteli, jestli tam dal to pyžamo a je ochotný to dosvědčit u soudu, je to přesně člověk, který vás může vytáhnout z bryndy.“

„Jak jste ho vůbec našli?“ Začínala v něm vzrůstat naděje, přesto věděl, že dosud není z nejhoršího venku. Musí se toho ještě hodně stát, než ho budou moci osvobodit, ale jestli Louie zmizí, bude to znamenat jistou smrt.

„Dostal jsem tip pozdě v noci od vaší přítelkyně, nebo možná obdivovatelky?“

„Kdo je to?“ vyzvídal Charles poněkud udiveně.

„Beatrice Ritterová,“ odpověděl Tom bezvýrazně.

„Je to kurážná holka, co?“ Charles se krátce zamyslel.

„Někdy mi připomíná Marielle, když byla mladá. Byla tenkrát jako oheň, plná života, legrace a uličnictví. Život to z ní asi vymlátil.“ Zatvářil se smutně. „Nebo možná já.“ Teď byla tak vážná, tak krásná a laskavá a tak zamlklá. Přesto v sobě měla stále část svého já, která se chtěla smát, užívat života a být zase šťastná. Tom Armour si toho všiml, když s ní hovořil.

„Myslíte, že se z toho někdy vzpamatuje?“ zeptal se Charles, jako kdyby ji Tom dobře znal. Rozpoznal už dávno ve svém obhájci spolehlivý instinkt na lidi.

„Myslím, že ano. Zřejmě z ní už nikdy nebude ta bezstarostná mladá dívka, jak jste ji popisoval, ale takových je ostatně po třicítce málo. Dostane se z toho, i když to v ní zůstane. Přežije to, protože je silná.“ Vzdychl. Podle jeho názoru si Marielle zasloužila mnohem víc.

„Jak to, že jste většinou tak spokojený?“ dobíral si ho

Charles. Za čtyři měsíce se z nich stali přátelé. Charles si

Toma vážil a Tom ho měl rád.

„Asi jsem tak blbej.“ Ale Tom také prožil tragédii. Vyprávěl o ní Charlesovi hned ze začátku, když mu Charles pověděl o Andrém. Před deseti lety, hned po ukončení právnické fakulty, ztratil ženu a malou dcerku při automobilové nehodě.

Zvláštní shodou okolností se to stalo ten samý rok, kdy Charles přišel o Andrého. A také zůstal sám. Byl blázen do své práce a předpokládal, že jednou se znovu ožení, až bude mít čas, až nebude hájit šílence jako Charles Delauney, až bude mít dost odvahy někoho zase milovat Takový čas však ještě nenadešel.

Příští dva dny dalo Tomovi hodně práce rozptýlit Charlesovu nervozitu. Jeho klient se neustále vyptával, jestli se neozval

John Taylor. Ale dosud neměli žádné zprávy. Tom sám se nemohl dočkat, avšak odvážil se zatelefonovat pouze jednou.

Měl štěstí, Taylor byl zrovna ve své kanceláři. Jeho hlas zněl vyčerpaně.

„Víte, co to je prohledat šestnáct lodí? Obrátili jsme celý přístav vzhůru nohama a vy mi říkáte, abysme si pospíšili?“

Požádali o spolupráci přístavní správu v New Jersey, ale ti to měli jednodušší, protože u nich v té době kotvily pouze tankery. Manhattan však byl blázinec a posádky všech cizích plavidel zuřily, že jejich lodě mají být prohledány. Když se dozvěděly, k čemu to je, většinou byly ochotnější spolupracovat, ale ne moc. Zpráva o Teddyho únosu byla už zastaralá a navzdory neukončenému procesu se veřejnost o tuto záležitost přestávala zajímat a pomalu zapomínala. Taková důkladná prohlídka byla navíc velice nepříjemná. Dokonce zkontrolovali Europu, na které se měl plavit Malcolm, ale byla čistá. Německá posádka byla značně otrávená, že jim na loď lezou cizí lidé. „Říkal jsem vám, že zavolám, když něco najdeme. Nebyl jsem v kanceláři od včerejšího večera a přišel jsem se sem osprchovat, protože jsem to už nemohl vydržet. Máte snad nějakou stížnost, pane Armoure?“ Taylor byl nabroušený, ale Tom věděl, že tím nemíní nic zlého, prostě je jen unavený.

„Stížnost nemám, jenom jednoho nervózního klienta.“

„Řekněte mu, ať se uklidní. Děláme, co můžeme. A mohl byste taky vy pro mě něco udělat?“ Zaváhal, ale vzápětí se rozhodl, že Toma přece jen požádá o tu službu.

„Jasně. O co jde? Mám zavolat Milenci Louiemu?“

Taylor se zasmál.

„Ne. Marielle Pattersonové. Musí mít nervy nadranc, protože neví, co se děje. Neřekl jsem jí, že Louie dostal padesát táců, aby nastrčil pyžamo. Naznačil jsem jen, že máme novou stopu. Nechtěl jsem ji moc rozčílit.“

„Jistě. Co jí mám vyřídit?“

„Nevím“ Talor opět zaváhal a Toma napadlo, jakého asi druhu je Johnův zájem o Marielle, ale hned se napomenul, že je příliš podezřívavý.

„Jen se ujistěte, že je v pořádku. Nemá to s Pattersonem lehký. Chce se s ní rozvést, víte.“ „Fajn chlapík.“ Tom byl znechucený, ale nepřekvapilo ho to.

„Taky si myslím. Nemá ponětí, jakou měl kliku. Ale řekl bych, že s tou skopčáckou slečnou dostane, co zasluhuje. Pod tou blonďatou slupkou se skrejvá pěkná potvora.“

„Můžu vás citovat, pane speciální agente Taylore?“ zasmál se Tom a John se také unaveně zašklebil. „Jak je libo, pane obhájce.“

„Musíte ale přiznat, že na svědeckým stupínku jí to slušelo.“

Oba se znovu zasmáli a Taylor se potom vrátil k reorganizaci svých agentů. Prohledali už dvanáct lodí a do rána museli stihnout další čtyři.

Tom zatelefonoval Marielle, jak slíbil.

„Děje se něco zvláštního, pane Armoure?“

Mariellin hlas zněl obzvlášť znepokojeně. „Pořád si myslím, že mají nějakou informaci o o“ Měla strach to vyslovit.

„Bojím se, že najdou Teddyho tělo. Myslím, že bysme měli vědět, jestli Nevím, co je horší: nic nevědět, anebo vědět, že je po všem.“ Obojí se Tomovi zdálo dost hrozné. Živě si vzpomínal, jak mu bylo, když se dozvěděl o své ženě a dítěti.

Bylo to nesnesitelné. Ale tohle se už táhne tak dlouho, že pro

Marielle bude možná vysvobozením vědět, že její syn se už nikdy nevrátí. Nebude se muset aspoň trápit pochybami a planými nadějemi. Lindberghovic dítě hledali dva měsíce.

„Doufám, že pro vás budeme mít brzy dobré zprávy.“

„Víte, co vlastně dělají?“

Nechtěl jí prozradit, že obracejí celý přístav naruby a hledají

Teddyho. „Myslím, že jenom prověřují nějaký konečný důkaz, než proces uzavřeme. Zítra to všechno skončí.“

„Jak je na tom Charles?“

„No,“ Tom se opřel a usmál se. Měla příjemný hlas a bavilo ho povídat si s ní. Líbilo se mu na ní všechno, čeho si všiml v průběhu procesu, ale dříve na ni nechtěl myslet jinak než v souvislosti se svým klientem. „Po pravdě řečeno, dohání mě k šílenství.“

„To je mu podobný.“ Vzápětí opět zvážněla. „Dělá si velké starosti?“

„Větší si dělat ani nemůže. Ten nový důkaz by mu ale mohl pomoct. Aspoň v to doufáme. FBI to pro nás prověřuje. Jestli se něco dozvíme, dáme vám vědět.“

„Děkuju vám.“ Neměla by být na jejich straně, ale vypadalo to, že žádné strany už neexistují. Všichni jenom usilovali odkrýt pravdu a vypátrat Teddyho.

Ty dva dny se jí zdály nekonečné. Malcolm byl pryč a John se účastnil pátrání. Najednou neměla s kým mluvit a v Malcolmově nepřítomnosti se dům zdál neobvykle tichý. Začala přemýšlet, co bude dělat, až se odstěhuje. Neměla kam jít, neměla žádnou práci ani rodinu, na kterou by se mohla obrátit. Na jedné straně ji to znepokojovalo, ale neděsilo ji to tolik jako před lety. Ani Malcolm jí už nenaháněl strach. Náhle jí na něm vůbec nezáleželo. Stejně jí jenom ubližoval.

Bea Ritterová jí zatelefonovala druhý den odkladu soudního přelíčení, ale také jí neprozradila, čeho se vyšetřování týká.

Předstírala, že to neví, a nepřiznala, že ona dala Tomu Armourovi tip. Chtěla Marielle jenom pozdravit a zeptat se, jestli má nějaké zprávy o Teddym.

„Ne, nic. Viděla jste se znovu s Charlesem?“

„Před několika dny. Je hrozně nervózní, protože porota má rozhodnout co nevidět.“ Modlila se, aby to nemusela udělat.

Ani do půlnoci se nic nezměnilo. Zbývalo prohledat dvě lodi - a jedna z nich to odmítala. Byla

německá a její vedení tvrdilo, že se prohlídce nemusí podrobit. Trvalo dalších osm hodin, než získali soudní příkaz. V deset hodin ráno, když soudce Morrison zahájil řízení, se John Taylor chystal vstoupit na poslední plavidlo se zástupci pobřežní hlídky, přístavní správy a FBI. Byl si téměř jistý, že nic nenajdou. Ale musel to udělat, už kvůli Marielle. Zavolal Tomu Armourovi z doku.

Chtěl ho zastihnout, než odjede do soudní síně.

„Tak co?“

„Nic nemáme. Vyšlo to naprázdno. Teddy nikde, žádný jiný tipy, nikdo nemluví, nikdo nic neví. Kontaktovali jsme znovu všechny naše informátory. Nic. A Milenec Louie nezvedá telefon. Myslím, že má strach. Možná vzal roha.“ Taylor měl pro Toma samé špatné zprávy.

„Doprdele! Co mám teď dělat?“

„Uzavřete svůj případ, jak jste to chtěl udělat už předevčírem.“

„Ale on to neudělal, sakra! Slyšel jste toho chlapa! Nekdo mu zaplatil padesát klacků, aby nastrčil pyžamo toho kluka.“

„Já vím. Ale kdo to dosvědčí? Vy? Nebo já? Máme to jen z doslechu.“

„Tohle mi nemůžete udělat!“ Tom byl na pokraji zoufalství, ale Taylor byl příliš unavený, aby se tím zabýval. Musel prohledat ještě jednu loď a byl k smrti vyčerpaný.

„Jděte se vycpat, chlape, nespal jsem dva dny a prolezl jsem každou hnusnou špinavou loď v tomhle přístavu.“ Taky několik pěkných a čistých, ale teď už v tom neviděl žádný rozdíl. „A našli jsme velký kulový. Myslím, že váš klient to asi neudělal, ale nemůžu vám poskytnout důkazy a dítě nemáme. Co víc vám mám říct?“

„Požádám o zmateční soudní řízení.“ Tom byl tak rozčilený, že se mu třásl hlas, ale Taylor na tom nebyl o nic lépe. Ať vyvíjeli jakýkoli nátlak, nikdo nepromluvil.

„A jaký uvedete důvod pro zmateční řízení?“ zeptal se John unaveně. Jeho muži začali prohledávat německou loď, ale nedávali do toho moc elánu. Věděli, že chlapce tam stejně nenajdou. Buď ho schovali tak dobře, že ho nenajde už nikdo, anebo byl mrtvý a pohřbený na místě, které někdo objeví nejdřív za několik roků. „Jak ksakru získáte zmateční soudní řízení?“ opakoval Taylor, když Tom neodpověděl.

„Nevím, dejte mi čas, můžete mi poskytnout nějaký důvod, abych mohl požádat o další odklad?“

„Vůbec žádný. A jestli se Louie brzy neobjeví, soudce půjde po krku nám místo jemu.“

„Jo, to vím.“

„Pošlu vám k soudu zprávu po někom ze svých lidí, až s touhle lodí skončíme, ale nevkládejte do toho moc naděje.“

Tomova naděje byla už tak mizivá a hrozil se Charlesovy reakce, až mu bude muset oznámit, že Milenec Louie zmizel.

Jeho obavy byly oprávněné.

„Cože?“ vykřikl Charles, když mu to obhájce sdělil.

„Je pryč,“ zašeptal Tom stroze cestou do soudní síně.

„Ten hajzl! Jak to mohli ti pitomci dopustit?“

„Mluvte tišeji.“ Soudce už klepal kladívkem. „Šlo mu o hodně. Za to, co udělal, může jít do vězení. Navíc je v podmínce a trestní rejstřík má pěkně zaplněný. Je to od něj podraz, ale nemůžete se mu divit.“

„Jak to, že nemůžu? Kvůli tomu mě popraví.“

Tomovi se sevřel žaludek.

„To nedopustím.“ Snažil se o sebejistý tón, ale když soudce požádal s podezřívavým výrazem jeho a Billa Palmera, aby k němu přišli, vůbec se tak necítil.

„Tak co, pane obhájce? Co je s vašimi novými důkazy?

Máme svědka?“

„Ne, pane, nemáme,“ přiznal Armour zasmušile. „FBI pro nás tuhle stopu a několik dalších

prověřovala celé dva dny, ale zatím se nikam nedostali.“ Byl až krutě upřímný, zatímco prokurátor vypadal potěšeně.

„A váš informátor?“ vyzvídal soudce, který se netvářil příliš povzbudivě.

„Zmizel, Vaše Ctihodnosti. Aspoň prozatím.“

„Nemůžu věřit, že jste promarnili dva dny za peníze daňových poplatníků, pane Armoure!“ Soudcova nelibost rychle přerostla do hněvu.

„Museli jsme to prověřit, pane. Dokonce jsem doufal, že bych mohl požádal o další odklad, ale“ „To vás nesmí ani napadnout, pane obhájce!“ Na oba se zamračil a mávnutím ruky je poslal pryč. Bill Palmer vypadal nevýslovně spokojeně. Vrhl pohled na Malcolma sedícího zarytě v soudní síni se zamlklou Marielle po boku. Vůbec spolu nemluvili. Soudce opět zaklepal kladívkem a vyzval Palmera, aby pronesl závěrečnou řeč.

Tom Armour se nemohl smířit s tím, že měli klíč k celému případu na dosah ruky a ztratili ho. Charles vypadal, jako by měl slzy na krajíčku, a Bea Ritterová horečně přemýšlela, co se stalo, jenže jí to nikdo nemohl říct.

Veškeré Palmerovy závěrečné argumenty se daly předvídat.

Připomněl porotcům všechny Charlesovy špatné skutky, každou jeho hloupost, slabost, hrozbu, pitku a každé větší či menší násilí, jehož se dopustil. Jeho napadnutí Marielle, bezohlednou destrukci baru v Paříži, když mu bylo devatenáct. To všechno byly podle Palmera známky nedostatečného sebeovládání, zhýralosti, násilných tendencí, jež nakonec vedly k únosu a zabití malého Teddyho. Charlesovo násilnictví a žízeň po zabíjení, díky které šel v patnácti letech do světové války, sklon ke komunismu, jenž ho dovedl do Španělska, a výhrůžky v Central Parku, které splnil za pouhých šestatřicet hodin. A červené pyžamo nalezené v suterénu jeho domu, důkaz, že Teddyho skutečně unesl. Ten muž je únosce, běsnil prokurátor v soudní síni, který téměř jistě zabil bezmocné dítě!

Jakmile ta slova vyřkl a pohlédl na porotu a potom na přítomné v síni, ozvala se dutá rána a nastal šum. Marielle Pattersonová omdlela.

16.

Když přišla k sobě, slyšela kolem sebe hrozný ruch, nad sebou viděla rozmazaná světla a na čele cítila cosi vlhkého a studeného. Po chvilce si uvědomila, že ji přenesli do soudcovy kanceláře. Jeho sekretářka nad ní stála s mokrou utěrkou. Zavolali doktora, i když Marielle tvrdila, že jí nic není. Zkusila se posadit, ale cítila se stále slabá. V té chvíli si všimla, že v místnosti je žalobce i obhájce a taky její manžel.

Někdo jí tiskl něco chladného na zápěstí a kdosi jiný jí podal sklenici vody. Byla to Bea Ritterová. Protlačila se hradbou fotografů, doslova se po nich vyšplhala, aby se dostala k Marielle. Byla to ona, kdo zavolal o pomoc, když Marielle omdlela, ne Malcolm.

Ten se pouze tvářil otráveně a rozpačitě a nedal najevo ani špetku účasti.

„Paní Pattersonová?“ oslovil ji soudce mírně. „Chcete, aby vás někdo odvezl domů?“ Marielle si uvědomila, že jí třeští hlava.

Ve skutečnosti by ráda jela domů, ale považovala za zbabělé nezůstat do konce. Cítila, že to dluží Charlesovi nebo Malcolmovi nebo prostě někomu. Nebyla si jistá komu, ale měla dojem, že by měla zůstat. Třeba jen aby dokázala světu, že není takový slaboch, za jakého ji považovali. Všichni na ni však hleděli tak soustrastně, že by opravdu radši zmizela.

„To je dobrý. Kdyby vám to nevadilo, ráda bych několik minut zůstala tady.“ Aspoň do té doby, než se jí podaří nabýt ztracenou rovnováhu.

„Skončil jste se svou řečí, pane Palmere?“ Soudce se podíval tázavě na žalobce a ten přikývl. Nepočítal s tím, že by toto nečekané drama ještě podtrhlo jeho projev, ale rozhodně to neuškodilo. Vlastně mu to přišlo docela vhod.

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Tak bychom si mohli udělat přestávku na oběd, ne? Pan

Armour může přednést svoje prohlášení potom. Nevadí vám to, pane obhájce?“ Bylo už půl dvanácté a Tom stejně nechtěl, aby jeho vystoupení přerušili kvůli obědu, takže mu to vyhovovalo. Souhlasil a přitom vrhl znepokojený pohled na Marielle. Byla bílá jako křída a vypadala opravdu hrozně. Soudce si toho také všiml. „Myslím, že paní Pattersonová by měla jet domů a na chvíli si odpočinout,“ adresoval svůj návrh celé kanceláři.

„Děkuju vám, Vaše Ctihodnosti,“ zašeptala a Tomovi se sevřelo srdce lítostí. Bea ji soucitně pohladila po ruce.

Malcolm jí okázale pomohl do vozu, ale když dojeli domů, zanechal ji vlastnímu osudu. Lehla si ve svém pokoji s mokrou utěrkou na čele a zkusila vypít trochu čaje. Ale bylo pozdě, protože už měla hroznou migrénu. Věděla však, že jakkoli zle se cítí, jakkoli je otupená bolestí, musí být o půl druhé zpátky v soudní síni. Bylo těžké se k tomu přinutit. Jako by náhle pochopila, že něco, v co ještě ráno věřila, se nestane. Bylo to jako nejaká děsivá hra Kdyby ji vyhráli, dostala by své dítě zpátky. Někdo by se přiznal, co s ním udělali, nebo řekl, že toho lituje. Čekala, že všechno se nějak rozumně skončí - jako odměna za všechno, co vytrpěla - jenže nyní si uvědomila, že se tak nestane. Nečeká ji nic. Všechno byla pouze slova a lidé a herci a lháři a nakonec někdo řekne buď vinen, nebo nevinen a Charlese buď popraví, nebo osvobodí, ale Teddyho jí nikdo nevrátí. Nikdy. O to jim nikdy nešlo. Ležela v posteli jakoby zahalená v mlze zmatku.

„Jedeš taky?“ Ve čtvrt na dvě vstoupil Malcolm do její zatemněné ložnice a pohrdlivě se na ni díval. Bylo jí tak špatně, že se mohla sotva pohnout. Nedovedla si představit, jak se dostane do soudní síně.

„Myslím, že to nesvedu,“ odpověděla slabým hlasem. Nedokázala ani otevřít oči nebo se posadit. „To je nesmysl,“ vyštěkl na ni. „Musíš jet. Chceš, aby si mysleli, že se bojíš tam přijít?“ Vyslovil to, jako by měla spáchat smrtelný hřích. Je tedy strach tak odsouzeníhodný?

Její druhý smrtelný hřích. Strach. První byla slabost. A co láska? Je to také hřích? Zhřešila, protože milovala Charlese a Andrého a jejich nenarozenou dceru, nebo dokonce Teddyho? Jaké místo má „láska“ v Malcolmově slovníku? Existuje tam vůbec? Nebo pro něj existuje jenom odpovědnost, závazky a povinnosti? Hlava se jí točila. Třeba je pro něj láska něco, co je vyhrazeno pouze pro Brigitte

„Jestli nepůjdeš, Marielle, budou si myslet, žes byla spřáhnutá s Delauneyem a nemáš odvahu přihlížet, jak ho odsoudí.

To chceš? Aby to rozmázli ve všech novinách? Já teda ne.

Vstaň, prokrista, a postav se k tomu čelem!“ Křičel na ni v tmavém pokoji a Marielle cítila, jak se třese po celém těle.

Ale náhle se jí podařilo odkudsi vydolovat sílu, která jí pomohla posadit se. Sundala si obklad z čela a řekla pevným hlasem:

„Já se stavím k věcem čelem celý život, Malcolme, a zažila jsem věci, který ty bys nikdy nevydržel. Tak mi neříkej, co mám dělat a co ne!“ Vychrlila na něj ta slova způsobem, jakým se s ním nikdy předtím neodvážila mluvit. Ale od Teddyho únosu se k ní choval hrozně a ona toho už měla dost. Nebyla to její ani jeho chyba a pravděpodobně ani Charlesova.

Zřejmě to udělal nějaký úplně cizí vyšinutý člověk. Ale ať to udělal kdokoli, stalo se to a bylo po všem. Proč tedy pořád svaluje vinu na ni?

„Vypadáš příšerně,“ poznamenal, když ji pozoroval, jak si češe vlasy, jež si stáhla do uzlu. Šla si opláchnout obličej a namalovat rty. V černých brýlích vypadala velmi nepřístupně. Na cestě k autu si pomyslela, jak dlouho už neviděla

Johna Taylora.

Seděla tiše vedle Malcolma, doprovázela je stráž a policisté a jako obvykle se do síně museli prodrat davem před vchodem.

Odstrkovali ruce lidí, kteří se jich chtěli dotknout a kladli jim otázky, zkoušeli vyhnout se novinářům a chránit si obličej před fotografy. S bolavou hlavou to pro ni bylo obzvlášť obtížné.

Nakonec se však dostali na svá místa a Marielle si sundala brýle.

Poprvé za celý proces se soudce o deset minut opozdil. Tom se mezitím probíral svými poznámkami a Charles jen zasmušile seděl se zavřenýma očima. Navzdory Tomově zkušenosti a obratnosti mu nezbývala už téměř žádná naděje. Byl si jistý, že bez svědectví jejich informátora o pyžamu a plyšovém medvídkovi bude prohlášen vinným.

Soudce právě vyzval Toma, aby pronesl závěrečnou řeč. Ve chvíli, kdy obhájce vstal, vstoupil do soudní síně Taylor. Na chvíli se zastavil a pohlédl na soudce, který ho dobře znal.

Žalobce i obhájce se na něj dívali s neskrývaným očekáváním a všichni přítomní se divili, proč je obvykle čistý a upravený agent FBI tak špinavý. Měl na sobě pracovní kalhoty a hrubý svetr a byl celý pokrytý olejovými skvrnami a špínou. Nedbal na to, že způsobil rozruch, šel rovnou k Marielle a s omluvným pohledem na soudce jí pošeptal, aby šla s ním. Mlčky ho následovala, aniž řekla slovo Malcolmovi, zatímco všichni za nimi obraceli hlavy a něco si špitali, takže soudce musel použít kladívko a požádat o klid.

„Rád bych vám připomněl, dámy a pánové, že pan Armour pronese závěrečné prohlášení.“ Tom se pokoušel soustředit a nepřemýšlet o tom, proč Taylor vyvedl Marielle ven. Měl hrozné tušení, že našli Tcddyho tělo, a agent FBI ji na to chtěl předem připravit. Ale k tomu by přece přizval také Malcolma?

Anebo bylo vůči Marielle šetrnější odbýt to bez něj? Tom se přinutil zaměřit pozornost na muže s jednou nohou, na bývalou jeptišku a mladého černošského hudebníka a povědět jim, jaký je Charles skvělý člověk, jak nespravedlivě byl obviněn a že obžaloba neprokázala mimo důvodnou pochybnost, že je vinen. Že jestli budou zpytovat svědomí, v žádném případě ho nemohou poslat na elektrické křeslo za věci, které řekl v opilosti a jež nemyslel vážně. I jemu samotnému zněl projev jako monotónní hučení, zatímco si lámal hlavu, proč

Marielle odešla. Bylo to to jediné, na co on i všichni ostatní v sále dokázali v tu chvíli myslet. Jenom Malcolm vypadal klidně a se zájmem pozoroval dění.

Na cestě k autu Marielle s hrůzou pohlédla na Johna. „Co se stalo?“ zeptala se úzkostlivě. „Co se děje?“

„Chci, abys mi důvěřovala. Musím tě někam odvézt. Je ti dobře?“ ustaraně se na ni podíval. Na okamžik se zapotácela.

Nikdo mu neřekl, že dopoledne omdlela.

„Nic mi není. Jen mě hodně bolí hlava.“ Nebylo jí vůbec dobře, ale bez váhání ho následovala k autu.

„Mrzí mě, že ti tohle musím dělat. Nebude to tak zlý, jak si myslíš, a budu se snažit ti to co nejvíc usnadnit, ale potřebuju tě s sebou.“ Nastartoval a vyrazil směrem k West Side.

Marielle vypadala vystrašeně.

„Chceš mě zatknout?“ Bylo to možné? Zbláznil se snad?

Myslí si, že je přece jenom spolčená s Charlesem? Řekl mu to

Malcolm? Je to jeho konečná pomsta?

„Jasně že ne.“ Jemně ji poklepal po ruce a zvedl obočí, aby situaci zlehčil. „Měl bych snad?“ „Nevím,“ odpověděla nervózně. „Nevím, kam jedeme. Neměl by s námi být i Malcolm?“ Stejně jako Tom najednou dostala strach, že ji požádají, aby identifikovala Teddyho tělo. Věděla, že to nesnese. Třeba si John myslí, že jí to usnadní, když u toho bude sama. On však na její otázku zavrtěl hlavou. „Neměl. Se mnou se ti nic nestane, Marielle. Věř mi.

Všechno bude dobrý. Nebude to tak těžký, jak si myslíš.“

Něžně se na ni podíval a dostal chuť ji políbit. Nejdřív však musel vyřídit důležitou věc.

„Nemůžeš mi říct, o co jde?“ žádala ho téměř plačtivě.

Jediné, co jí u soudu řekl, bylo: „Paní Pattersonová, musím vás požádat, abyste šla se mnou.“ A

Malcolm vypadal stejně polekaně jako ona.

„Nemůžu ti to říct, Marielle. Nezlob se. Je to oficiální záležitost.“ Pohladil jí ruku. Na prstech jí zůstala šmouha od oleje.

Kývla a pokoušela se být statečná, ale hlava jí nesnesitelně třeštila. John se snažil udržet hovor, bylo však zřejmé, že jeho mysl je někde jinde. Marielle vrtalo hlavou, proč je tak strašně špinavý. Byl tak zamyšlený, že ani nepostřehl její mlčení.

Za několik minut dojeli k přístavu a Taylor zamířil rovnou k dokům, kde stálo několik aut FBI. Pomohl Marielle vystoupit, zatímco všichni na ni upírali zkoumavý pohled.

„Nemůžu na tebe moc sahat. Jsem děsně špinavej.“ Usmál se a něha v jeho očích ji trochu povzbudila.

Potom ji odvedl na palubu malého německého plavidla, které nebylo zrovna přitažlivé ani čisté. Ucítila nepříjemný zápach zelí, takže k bolesti hlavy se přidalo ještě houpání žaludku. Byla to nákladní loď, jež také brala pasažéry. V malé jídelně na ni s vážným výrazem čekal kapitán. Taylor ji představil a okolo nich se rozestavilo asi půl tuctu agentů FBI.

Marielle si nebyla jistá, jestli hlídají ji, kapitána nebo Taylora. Kapitán k ní rychle přistoupil. „Paní Pattersonová. Moc mě to mrzí. Naší zemi to způsobí velký smutek,“ pronesl vážně s nemotornou úklonou a pokusil se políbit jí ruku. S Marielle se všechno zatočilo. Z jeho slov usoudila, že museli najít Teddyho tělo. V zoufalství se obrátila k Johnovi a v očích měla prosbu o pomoc. Přistavil jí židli, pomohl jí posadit se a naznačil jednomu z mužů, aby přinesl sklenici vody. Přidržel jí ji u úst a nechal ji opřít se o něj.

Přitom k ní polohlasem mluvil jako matka k nemocnému dítěti. Nabádal ji, aby byla silná a vydržela. Ale ona jen kroutila hlavou. Zavřela oči a znovu si přála umřít. Věděla, že to nemůže přežít. „To bude dobrý, Marielle, zvládneš to,“ slyšela jeho hlas a otevřela oči. „Bude to trvat jen několik minut.

Chci, aby ses podívala na nějaký lidi, to je všechno. Jenom se na ně podíváš a řekneš mi, jestli je znáš.“

„Jsou mrtví?“ Vzlykala jako dítě a John ji jednou rukou jemně hladil po vlasech a druhou ji držel za rameno.

„Ne, jsou živí. Zvládneš to. Jenom se na ně podíváš a řekneš ano nebo ne.“

„Tak dobře.“ Měla problémy s dýcháním, tolik se bála a byla vděčná, že může sedět, protože by neměla sílu stát. Za chvíli přivedli dva agenti FBI nějakého muže. Byl vysoký, s blond vlasy, velmi hubený, vypadal rozzlobeně a pokoušel se odvrátit obličej od Marielle. Agenti s ním dost nešetrně smýkli, aby ho přinutili podívat se na ni. Stál od ní asi metr a půl a Marielle se bázlivě přitiskla k Johnovi. Muži ho však drželi pevně.

„Znáš tohohle muže, Marielle? Vidělas ho někdy? Pořádně si ho prohlídni.“ Zavrtěla hlavou a odpověděla, že neviděla.

Neměla ponětí, proč ji tam přivedli, a bála se na to zeptat.

Věděla, že to má něco společného s jejím synem, ale jestli ho zabili, nechtěla to slyšet.

Prvního muže odvedli a za pět minut přivedli druhého. Byl tmavovlasý a snědý a po tváři se mu táhla ošklivá jizva až k bradě. Podíval se na Marielle vražedným pohledem. Něco jí řekl německy zlostným hrdelním tónem, až se polekaně odtáhla. John ji hned uklidnil.

„Nikdo ti nic neudělá, Marielle. Nedovolím jim to.“ Opět kývla jako malé dítě. S hrůzou přemýšlela, co asi ti muži provedli. Potom přivedli ženu. Byla to podsaditá blondýna kolem třicítky. Něco rychle drmolila německy ke kapitánovi. Okřikl ji, aby zmlkla, a ona vrhla úpěnlivý pohled na Marielle, jako by čekala, že jí pomůže.

„Co říká?“ odvážila se zeptat Marielle.

„Tvrdí, že nikomu nic neudělala,“ vysvětloval kapitán. Žena zas začala něco překotně vykládat a on ji znovu umlčel.

„Kdo jsou tihle lidé?“ zeptala se konečně Marielle Johna.

„To jsem se chtěl nejdřív dozvědět od tebe. Žádného z nich neznáš? Víš to určitě?“

„Ani jednoho. Nikdy v životě jsem je neviděla.“

„Nikdy pro tebe nepracovali, ani nakrátko, nebo pro

Malcolma?“

„Nevím. Nikdy jsem je neviděla,“ opakovala. Byla si jistá.

John kývl na své podřízené, aby tři Němce odvedli. Potom jim opět dal znamení a sklonil se k Marielle.

„Teď musíš být hodně silná, chci, abys byla silná, Marielle, chytni se mojí ruky. Někoho ti ukážeme a ty mi řekneš, jestli ho znáš.“ Znovu ji zachvátila panika. Neměla odvahu podívat se na své mrtvé dítě. Viděla Andrého, když se utopil a držela ho v náručí a tiskla ho k srdci, ale nemohla to udělat znovu Věděla, že by to nevydržela. Rozplakala se a pokusila se vyprostit ruku z Johnovy. „Nemůžu,“ vzlykala a zabořila tvář do jeho hrudi. „Nemůžu to udělat“ prosím, nenuť mě“ „Třeba to není on Musíš nám pomoct, prosím tě, Marielle“ Samotnému mu bylo do pláče a trýznilo ho, že jí ubližuje. Ale dítě, které našli, se zdálo být hluchoněmé a vypadalo to, že jim nerozumí. Nevěděli jistě, jestli je omámené prášky nebo příliš vyděšené nebo prostě nemluví jejich řečí. Kapitán si nevzpomínal, že by ho předtím viděl, i když celá skupina se nalodila už před několika dny. Nepřipomínalo sice Pattersonovic hocha, ale něco v jeho očích zaujalo Johnovu pozornost. Tento chlapec měl jinou barvu vlasů, byl mnohem hubenější než Teddy na fotografiích a také vypadal starší, ale přesto

John věděl, že musí Marielle přesvědčit, aby se na něj podívala. Nemohl pustit loď z přístavu, aniž by si ho prohlédla.

A nějaký šestý smysl mu říkal, že s těmi lidmi něco není v pořádku. Ona se ho však pevně držela a odmítala se na chlapce podívat. Přinutil ji pohlédnout mu do očí.

„Musíš to udělat, Marielle, kvůli Teddymu“ Držel ji za ruku a Marielle pomalu otočila hlavu, podívala se na dítě, které přivedli, a všechno se na nekonečný okamžik zastavilo.

Vstala a nepřestávala na něj zírat, jako by nemohla věřit svým očím. Tmavohnědé vlasy měl ostříhané nakrátko, ale u kořínků začínaly prosvítat světlé a při pozornějším pohledu bylo zřejmé, že mu je obarvili.

Zatímco od něj nemohla odtrhnout pohled, dítě k ní vzhlíželo, jako by také nemohlo uvěřit, že ho konečně přišla zachránit. Vzápětí Marielle vyrazila srdcervoucí výkřik, dvěma dlouhými skoky se k němu vrhla a pevně ho k sobě přitiskla.

A pomalu, jako by to byl zapomenutý zvuk, začal chlapec plakat. Nejdřív jen kňučel a potom ze sebe vydával bolestné výkřiky. Tiskl se k matce, o které si myslel, že ji navždy ztratil.

Kapitán dojetím sklonil hlavu a Johnu Taylorovi se do očí neovladatelně hrnuly slzy.

Dlouho se na nikoho nepodívala. Jediné, co viděla a cítila, bylo dítě v jejím náručí, dítě, které mělo být navždy ztraceno.

„Můj miláčku, má lásko“ Svírala ho, jako by ho nikdy nechtěla pustit, hladila ho a líbala. Nakonec je kapitán doprovodil z lodi a tři Němci byli odvedeni v poutech příslušníky

FBI. Kapitán se opět dlouze omlouval a John ho informoval, že loď bude muset být zadržena v přístavu, dokud vyšetřování neskončí. Asi dvacítka mužů zůstala v doku, aby loď střežili. John pomohl Marielle s Teddym nastoupit do auta. Musel s nimi zpátky do soudní síně, aby soudce informoval, co se stalo. Také povolal další posily, protože věděl, že při vstupu do soudní budovy bude potřebovat celou armádu strážců.

Dlouho se díval na dítě sedící na matčině klíně. Chlapec se neusmál a jen se pevně držel Marielle, jako by se bál, že ji zase ztratí. John se lehce dotkl jeho drobných prstíků.

„Ahoj, mladíku, dlouho jsme tě hledali.“ Teddy se na něj zaraženě díval, protože nevěděl, jestli mu může důvěřovat.

„Říkali, že seš mrtvá,“ zašeptal a vzhlédl k matce, „byl jsem v krabici s dírama a dávali mi sušenky.“

„Bezva lidi, tihle skopčáci,“ poznamenal John ironicky,

„vždycky mi byli děsně sympatický.“

Němce čekaly dlouhé výslechy. Od okamžiku, kdy byli zatčeni, tvrdili, že je najal chlapcův otec, aby ho dopravili do

Německa, do „bezpečí“, ale nechtěli prozradit jeho jméno.

Jeden z nich měl ale u sebe vizitku s Malcolmovým jménem a telefonním číslem do Brigittina bytu. Nic z toho však Taylor zatím Marielle neřekl. Bude rozhodně zajímavé, co se při vyšetřování od Němců ještě dozví.

„Nevím, co mám říct,“ zašeptala Mariclle Johnovi cestou k soudu. „Myslela jsem, že ho už nikdy nenajdeme, a hrozně jsem se bála, myslela jsem, že jsi mě tam dovezl, abych“ Odmlčela se, protože to nemohla vyslovit, a náhle si uvědomila, že bolest hlavy zmizela. Dokázala myslet jedině na

Teddyho ve své náruči. Na svého syna, kterého objímala díky muži, co seděl vedle ní.

„Vím, co sis myslela,“ řekl tiše. „To bych ti neudělal, v takovém případě bych vzal Malcolma. Ale chtěl jsem, aby ses nejdřív podívala na ty lidi. Tvrdili, že je najali chlapcovi rodiče.“

„Malcolm bude mít velkou radost,“ usmála se. Přála mu to, nezasloužil si ztratit syna. John Taylor však na to nereagoval.

Když přijeli, před budovou na ně už čekalo dvacet agentů

FBI. John jim nařídil, aby obstoupili Marielle s dítětem a utvořili kolem nich jakousi živou klec. Chlapec vypadal vyděšeně, ale Marielle ho pevně držela a slíbila mu, že se mu nic nestane a že za pár minut uvidí tatínka.

Když s Taylorem v čele vstoupili do soudní síně, všichni strnuli, jako by očekávali, že se stane něco významného. Soudce se na ně beze slova díval a Tom Armour utnul řeč v půli věty. Celá skupina došla až k soudci a teprve tehdy se muži na

Taylorův pokyn pomalu rozestoupili. Uprostřed stála Marielle držící malého špinavého chlapce s tmavými vlasy. Soudce s úžasem vstal.

„Je to?“ Podíval se zmateně na Marielle, která se na něj přes slzy usmívala, potom na Taylora a na celé obecenstvo v síni. Náhle se ozval výkřik nějaké ženy, která pochopila, oč jde, a návštěvníci i novináři se k nim začali o překot hrnout.

Policie musela utvořit řetěz, aby je zadržela. „Panebože, to je ten chlapec!“ vykřikl někdo. „Je naživu! Je to Teddy!“ Soudce si zase sedl, začal zuřivě tlouci kladívkem a poručil policistům, aby vyklidili síň. John Taylor soustředěně sledoval Malcolmovu reakci. Když poprvé spatřil syna, nechoval se vůbec jako Marielle. Vstal, opět si sedl, rozhlédl se kolem, jako kdyby někoho hledal, a teprve potom se k němu vrhl. Jakoby dodatečně a nepřirozeně. Jeho první pohnutka nebyla běžet k dítěti. Ani neprojevil žádné citové pohnutí jako Marielle, kterou zachvátil smrtelný strach, že její dítě je mrtvé, a když viděla, že je naživu, vydala ze sebe onen drásající výkřik. Zato

Charles dojatě stál a plakal. Usmál se na Marielle přes chlapcovu hlavu a oběma tekly slzy. Připomněl si jednu dávnou událost, jeden dávný den, a byl rád, že tentokrát to dopadlo jinak. „Díkybohu, že je naživu,“ zašeptal Tomu Armourovi, který zápasil s vlastními emocemi. Tom kývl a se zamženýma očima se na klienta usmál. Také věděl, jaké to je ztratit dítě. Charles v té chvíli ani nemyslel na sebe, jen přál Marielle, že Teddyho našla.

Malcolm přistoupil k Marielle s Teddym a k Johnovi a tvářil se velice chladně. „Díkybohu, že chlapce našli,“ zarecitoval téměř nábožně, ale oči měl suché a Taylor rozpoznal, že má zlost. Pokusil se vzít syna do náruče, ale ten se nechtěl pustit matky.

„Říkali, že maminka je mrtvá,“ stěžoval si a pořád vypadal vyděšeně.

„Museli to být hrozní lidé,“ poznamenal Malcolm s podivným výrazem. Po chvilce ho John požádal, aby s ním šel do soudcovy kanceláře.

Soudní síň už byla vyklizena, takže v ní zůstali jen oba právníci, obviněný, Marielle, její syn, porota a nespočet mužů

FBI. Marielle neměla ponětí, o čem budou soudce s Johnem a Malcolmem jednat, ale klidně seděla a bavila se s Charlesem a Tomem a cítila takový klid a pohodu, jaké nikdy předtím nezažila. Dva agenti FBI došli koupit Teddymu zmrzlinu a ten ji teď spokojeně lízal, jen se jednou rukou pořád držel mámy.

Marielle měla pocit, jako by nikdy nebyl pryč. Posledních několik měsíců strachu, hrůzy, utrpení a bolesti se scvrklo do mlhavých vzpomínek. Teddy se vrátil domů, zdravý a v pořádku. Po čtyřech měsících byl díky Bohu a několika dobrým lidem opět u své matky.

Trvalo dlouho, než Malcolm, soudce a John vyšli z kanceláře. Malcolm měl svěřepě stisknuté rty. John vyřídil dva zajímavé telefonáty. Dosud toho ještě moc nevěděl, ale už bylo jisté, že únosce, anebo alespoň ony tři Němce, kteří dítě věznili na lodi, najal Malcolm. Nebylo o tom nejmenších pochyb. Měli u sebe dokumenty, které to potvrzovaly, včetně falešného pasu znějícího na jméno Theodore Sanders, jenž jim údajně dal

Malcolm.

„To je absurdní,“ bránil se Malcolm, když Taylor ukončil hovor. „Zkoušejí mě zatáhnout do věcí, se kterými nemám nic společného.“ Vypadal rozhořčeně a okamžitě Taylorovi připomněl své konexe. „Uvedli vaše jméno, pane Pattersone,“ namítl John klidně,

„a nikoho jiného. Budete mít příležitost je identifikovat a hájit se. Musíte nám dost věcí vysvětlit, ale až v mé kanceláři. Lítá v tom spousta peněz a hodně lidí, kterým jste zaplatil, spáchalo zločin. Pokud nic jiného, myslím, že máte na triku obvinění ze spiknutí a vydírání. Nehledě na to, co proti vám ještě bude mít pan Delauney.“ Taylor nevypadal moc pobaveně, ovšem Malcolm také ne. Soudce nevycházel z údivu nad tím zvratem v procesu. Neuvěřitelné - Patterson unesl vlastního syna nebo najal zločince, aby to udělali za něj. Co ho k tomu vedlo? To však bude práce

FBI. On teď musí poslat domů porotu a osvobodit nevinného člověka. Už to tak bude. Delauney zjevně není únoscem a dítě bylo vráceno v pořádku. Rozhodně to byl krok správným směrem. „Dámy a pánové,“ oslovil značně zmatené porotce. „Zdá se, že jsme se dopustili justičního omylu. Anebo spíš bychom se ho dopustili, kdybychom pokračovali. V této chvíli vše nasvědčuje tomu, že Charles Delauney nespáchal zločinný skutek, ze kterého byl obviněn. Prozatím ho propustím, dokud neskončí vyšetřování, a vás pošlu domů k vašim rodinám. Požádáme pana Delauneyho, aby zatím neopouštěl město, a dáme vám vědět, bude-li soudní řízení zastaveno, což předpokládám. Děkujeme vám za všechno, co jste zde vykonali, za vaši víru a váš čas.“ Pokývnul hlavou a porotci vstali. Bylo na nich vidět, že už se nemohou dočkat, až opustí soudní síň. Přesto se však ještě všichni s úsměvem obrátili k Marielle a několik jich popřálo Charlesovi štěstí. Jedna z žen se zastavila, aby políbila

Teddyho.

„Propouštím vás, pane Delauney, bez kauce, s podmínkou, že neopustíte město New York, dokud nebude celá záležitost vyřízena. Je to jasné?“

„Ano, pane.“ Charles měl pocit, jako by mu z ramen spadla tíha celého světa.

„A čekám na zprávy od vás, pane Taylore,“ obrátil se soudce na Johna, zatímco jeho agenti odváděli Malcolma. Neřekl

Marielle jediné slovo a na Teddyho sotva promluvil. John zůstal, aby odvezl Marielle s Teddym domů, a Tom se usmíval na svého klienta.

„Jste volný. Chcete, abych vás odvezl domů?“

„To bych moc rád,“ odpověděl Charles. „Mám radost, že je zpátky,“ oslovil tiše Marielle, „nesnesl bych, kdybys ho taky ztratila. Nezasloužíš si to.“ Něžně ji políbil na tvář a dlouho se na sebe dívali. „Vždycky tě budu milovat,“ řekl, zatímco Teddy si ho zkoumavě prohlížel. Marielle kývla. Také ho milovala, ale neměla nic, co by mu mohla dát. Všechno už dávno rozdala a to, co jí zbylo, chtěla dát Teddymu.

„Pojď, odvezu vás domů,“ vyzval ji John, objal ji kolem ramen a pomalu vyšli ze soudní síně. Charles se za nimi díval a za pár minut odešel s Tomem. Venku na schodech soudní budovy na ně čekala

Bea Ritterová. Když uviděla vejít Marielle obklopenou FBI, věděla, že se stalo něco neuvěřitelného. Teď tu stála a měla v očích slzy.

„Jsem vaším velkým dlužníkem,“ oslovil ji Charles téměř ostýchavě. „Vy a Tom jste byli jediní, kdo mi věřili. A nějakou dobu to se mnou vypadalo dost bledě.“ Bea vděčně kývla a objali se. Potom Tom Charlese odvezl před rodinnou rezidenci Delauneyových. Starý majordomus, který u nich pracoval už čtyřicet let, málem omdlel, když ho uviděl.

Večer byly noviny plné článků o tom, jak byl Teddy nalezen na německé lodi agenty FBI údajně vyzbrojenými samopaly.

Nazítří dopoledne byl Charles oficiálně osvobozen. V osm ráno soudce Morrison zrušil přelíčení případu USA proti

Charlesi Delauneyovi. Důkazy shromážděné předešlý večer stačily Tomu Armourovi k tomu, aby soudci zatelefonoval domů a požádal ho o podepsání rozhodnutí. V té době už měl John Taylor dostatek důkazů, aby mohl Malcolma zcela pohřbít. Byl to komplikovaný příběh a pro Malcolmovy příznivce jistě neuvěřitelný. Najal si výkvět podsvětí, aby unesli jeho vlastního syna, a zaplatil jim za to hromadu peněz. Dal přes milion dolarů, aby chlapce drželi v úkrytu, dokud nepoleví kontroly a budou ho moci vyvézt za hranice. Nakonec sehnal pečlivě vybraný a vycvičený německý tým, který měl

Teddyho propašovat do země, kam Malcolm s Brigitte plánovali přesídlit.

Připravoval to dlouho, téměř od chvíle chlapcova narození.

Už tehdy věděl, že udělal chybu, když si vzal Marielle, a ne

Brigitte. Marielle byla sice distingovaná, důstojná, milá a v mnoha směrech zřejmě dokonalá manželka. Ale byla to

Brigitte, po které toužil, která ho vzrušovala, se kterou chtěl žít. Nemohla mít ovšem děti. Ten nápad se rodil pomalu. Zprvu hovořili pouze o rozvodu.

Marielle pro něj byla moc jemná, příliš bojácná a poznamenaná minulostí. Když se brali, vyhovovalo mu, že nemá žádné závazky ani pouta, ale postupem času cítil její závislost na něm jako břímě. Brigitte byla úplně jiná, prudší, bezohlednější, mnohem náročnější a hlavně zcela nezávislá. Její neústupnost

Malcolma děsila, zvláště hrozba, že ho opustí, když se nerozvede. Přesto s rozvodem otálel, protože nechtěl ztratit Teddyho. Uvažoval o tom, že by požádal o svěření dítěte do své péče, ale výsledek byl příliš nejistý. Nakonec Brigitte navrhla, aby se přestěhovali do Německa a chlapce vzali s sebou. Tehdy začal Malcolm svůj plán rozvíjet. Pokud by byl hoch považován za mrtvého, postupně by ho všichni přestali hledat

- včetně jeho matky.

A když by se nakonec oženil se svou sekretářkou a adoptoval její dítě v Německu, kdo by mohl cokoli zpochybňovat?

Bylo by přece přirozené, že se snažil zmírnit bolest ze své ztráty. Koho by napadlo, že jde o Teddyho? Rok nebo dva by ho moc neukazovali a po čase by vypadal jako německé dítě. Byl to geniální plán.

Když soudce vyslechl celý ten šílený příběh, byl otřesen.

John Taylor měl chuť Malcolma zabít.

Vše bylo důmyslně vymyšleno a Malcolm už začal přesunovat velké finanční částky do Evropy. Nikdo si toho nevšiml, protože tam vždy hodně investoval. Zamýšlel přestěhovat se s Brigitte do Německa tak během jednoho roku.

Za účinnou spolupráci jí dobře zaplatil. Dostala kolem půl milionu dolarů, které jí uložil v Berlíně. Další přisluhovači také nepřišli zkrátka. Celý plán ho stál jmění, ale pro Malcolma to byly výhodně vynaložené peníze. Měly mu pomoci zbavit se

Marielle, mít chlapce pro sebe a vychovat ho v Německu.

Tvrdil, že má Ameriky dost. Předpovídal, že celý svět bude řídit Hitler, jediný muž, který umí

vládnout. Veškeré úsilí, zájmy, vášeň, a dokonce i peníze věnoval Adolfu Hitlerovi.

Ve svých očích mohl dát nejlepší dárek svému synovi tím, že ho vychová v Německu.

Byla to neuvěřitelně zlovolná historie a John Taylor i ostatní se tomu místy až zdráhali uvěřit. O „Milenci Louieovi“ kupodivu nikdo ani nepípl, ale jak se domeček z karet začal hroutit, lidé najatí Malcolmem začali mluvit, aby si zachránili kůži.

Neměli v úmyslu se kvůli němu obětovat. Během několika dnů měl Taylor tolik důkazů, že nevěděl, co si s nimi počít. Nemohli sice Malcolma obvinit z únosu, protože Teddy byl jeho syn, ale mohli odsoudit skutečné únosce. Malcolm byl obviněn ze spiknutí, paktování se, maření výkonu spravedlnosti a spolčování se se známými zločinci. Víc proti němu neměli.

Zajímavé bylo, že Charles Delauney se do Malcolmových plánů připletl náhodou, jaksi dodatečně, když řidič informoval

Malcolma o jeho setkání s Marielle v kostele svatého Patrika.

Perfektní souhrou náhod se tak Charles stal obětním beránkem. Nemohlo to být načasováno lépe. Za pouhých padesát tisíc dolarů nechal Malcolm nastražit pyžamo a medvídka v domě

Delauneyových, což mělo zpečetit Charlesův osud a nezvratně potvrdit jeho vinu. Malcolm měl k pyžamu snadný přístup, protože chlapce ukrýval v New Jersey. Držel ho tam čtyři měsíce a čekal, až budou přístavy znovu otevřeny.

V květnu se měl konečně s Brigitte plavit za ním na Europě.

Vina za chlapcovo vystavení nebezpečí a následný únos měla plně dopadnout na Marielle. Malcolm chtěl pak dát světu jasně na vědomí, že s takovou ženou nemůže dál žít a že hodlá hledat útěchu v náručí oddané slečny Sandersové. Všechno bylo dokonale zosnováno, a kdyby to Taylor nezkazil a nevypátral Teddyho v poslední chvíli na německé lodi, plán by proběhl hladce. Loď měla vyplout za pouhé dva dny.

Pomyšlení na to všemi otřáslo. Malcolm se snažil veškeré své počínání ospravedlnit tím, že Teddy je přece jeho syn a jediné, o co mu šlo, bylo vychovat z něj řádného Němce.

Znamenalo to sice strávit zbytek života v Německu, ale jemu se tam stejně líbilo, dokonce víc než v rodné zemi.

Teď však nikam odjet nemohl. Byl propuštěn na kauci a koncem července ho očekával soud. Mezitím se s Brigitte skrývali kdesi ve státě New York. Byla také obviněna ze spiknutí a hovořilo se o její deportaci.

Marielle toužila jedině po tom, aby mohla odjet z města a strávit nějaký čas o samotě s Teddym. Nechtěla vidět Malcolma ani Brigitte a děsila se dalšího soudního procesu, ale věděla, že tam musí být jako svědkyně žaloby. Mezitím se chystala strávit tři měsíce ve Vermontu, ale předtím musela vyřídit řadu věcí včetně projednání rozvodu s Malcolmem.

Všechno vysvětlila Johnovi, který přišel na návštěvu, když se chystala odvézt Teddyho na prázdniny. Měl hodně práce, ale přesto se snažil za ní chodit skoro každý den. Jeho agenti už dům opustili a s nimi i policisté a většina služebnictva.

Marielle hledala pro sebe a Teddyho nový byt.

„Myslím, že bychom si měli promluvit, než se k něčemu rozhodneš.“ Od procesu se o něm neustále psalo v novinách jako o hrdinovi, který našel dítě Pattersonových. Kromě toho měl plné ruce práce s obviněními vznesenými proti Malcolmovi, Brigitte a jejich společníkům. Dohromady mělo být souzeno dvaadvacet lidí. „Co chceš dělat ve Vermontu?“ Vypadal znepokojeně a poněkud uraženě. Nesnesl pomyšlení, že by ho opustila, byť jen na několik měsíců. Chtěl ji mít blízko u sebe. „Myslela jsem, že by nám prospělo trochu čerstvého vzduchu.“ Zvlášť když je čeká další měsíc u soudu. Ale tentokrát byla připravená a věděla, že John bude zase s ní. Chystala se mu říct spoustu věcí, které měla na srdci, ale ještě nenastal pravý čas.

„Opravdu se odsud stěhuješ?“ ujišťoval se s nadějí v očích.

V jistém směru všechno dopadlo lépe, než si představoval.

Marielle dostala syna zpátky a zbavila se Malcolma. Otázkoň je, co teď bude dělat. Jejich pohledy

se setkaly a Marielle zvolna kývla. Nebude jí vůbec líto odejít z Malcolmova domu. Jediné šťastné vzpomínky v něm měla na Teddyho a ten půjde s ní. „Dům patří Malcolmovi.“

John z ní nespouštěl oči. Chtěl jí položit tisíc otázek.

„Bude nám stačit malý byt,“ dodala tiše.

„A co jinak? Co teď chceš ode mě?“

Bylo jí jasné, že se jí na to zeptá.

Taylor věděl, co by chtěl sám - chtěl tuhle ženu, navždy. Ale tušil, že se mu to nesplní.

„Tvoje přátelství.“ A tvoji lásku a tvůj život, chtělo se jí dodat, věděla však, že nemá právo to vyslovit.

„To je všechno?“ V očích měl smutek. Odkládal tenhle rozhovor několik týdnů, protože měl strach, co mu odpoví, až jí řekne, jak moc ji miluje.

Slíbili si, že počkají, dokud proces neskončí, a teprve potom se rozhodnou, co jeden od druhého očekává. Nyní k tomu nadešel čas a Marielle se rozhodla. Nechtěla zničit Johnovo manželství. „Co ode mě chceš, Marielle?“ opakoval. „Co mi dovolíš, abych ti dal?“

„Dar času. Čas ze všeho se vzpamatovat a užít si syna. Moc ti toho dlužím, Johne.“ Usmála se na něj. „A splatím ti to tím, že ti nic nevezmu, že nezničím všechno, co máš, že tě nevytrhnu z domova, od tvé ženy a dětí. Co by ti zbylo, kdybys od nich odešel?“

Oči měla velké a smutné. Pochopil, že je moudřejší než on.

„Měl bych tebe a Teddyho,“ odpověděl tiše.

„A vinu a lítost a možná bys mě jednou za to začal nenávidět.“

„Nikdy bych tě nemohl nenávidět.“

Malcolm ji nakonec taky nenáviděl a Charles nějaký čas také. Věděla, jaké to jc. A cenila si Johna tolik, že ho nechtěla ztratit. Milovala ho víc, než tušil, víc, než mu kdy hodlala prozradit. „Ty mě nenecháš s tebou utéct, viď?“ Smutně se na ni díval a jemně se dotýkal její ruky. Toužil ji políbit. Marielle cítila jeho touhu, sama prožívala totéž. A to byl také důvod, proč chtěla od té lásky utéct. Vzájemně po sobě toužili tolik, že by nedokázali nic si spolu nezačít. A to nechtěla. Příliš jí na něm záleželo, než aby mu rozvrátila rodinu.

Vzal ji do náruče a ona zašeptala: „Potřebuješ je. A oni potřebují tebe.“ Bolestně cítitla, že to platí i o ní, vždyť kromě

Teddyho nikoho nemá.

„Tebe taky potřebuju,“ naléhal. Nikdy nepoznal ženu jako ona a na chvíli si namlouval, že by ji mohl přinutit jít s ním. Při pohledu na ni si však uvědomil, že by to nemohl udělat.

Měla právo na to, co chtěla. Na samotu a klid, aby se její rány mohly zacelit. A možná měla pravdu i o Debbie. „Nechci tě ztratit, Marielle.“ Nechtěl ztratit, co bylo mezi nimi, příslib něčeho, co mělo přijít. Jenomže ten příslib jako by se náhle rozplynul

„Neztratíš mě. Vždycky tady budu.“ Její oči plné něhy a moudrosti ho mučily.

„A až budeš patřit někomu jinýmu?“ zeptal se smutně, protože věděl, že ten den nadejde, věděl to lépe než ona.

Protože si to zasloužila víc než kdokoli jiný a mnohem víc než on.

„Pořád budeme přátelé. Říkala jsem ti to, nikdy mě neztratíš.“ Jemně ho políbila na rty a on ji k sobě přitiskl.

Dlouho si spolu povídali a nakonec, ač nerad, se zvedl a šel domů. Cestou si kladl otázku, jestli je Marielle tak moudrá, nebo tak pošetilá. Bude trvat roky, než to oba zjistí. Vždycky věděl, že jejich světy jsou příliš rozdílné. Marielle o tom nikdy nemluvila, ale bylo mu jasné, že to nemůže ignorovat.

Dlouho se bez ní cítil osamělý a někdy se přistihl, že si vylévá zlost na podezřelé při výslechu. Marielle se bez něj také cítila opuštěná. Ne že by mu nemohla zavolat. Věděla, že může. Ale kvůli němu se snažila svá přání potlačit. Dost času jí zabraly přípravy na cestu do Vermontu s Teddym. Podařilo se jí tam najmout dům kdesi v odlehlých končinách, kde měli údajně krávy, slepice a

ovčáckého psa. Teddy se konečně začínal cítit ve své kůži. Přibral a vypadal zdravě, čistě a spokojeně a většina barvy z vlasů se mu už smyla. Přesto však v noci často trpěl stavy úzkosti a míval hrozné sny. Spal v Mariellině posteli, chtěla ho mít stále u sebe a starat se o něj. V celém domě už zbýval jedině

Haverford. I on se chystal za několik dní natrvalo odjet, ale ochotně Marielle s Teddym pomáhal. Zrovna Teddymu nakládal pohár zmrzliny, když se přišel rozloučit Charles. Ráno se vracel do Evropy. „Zase do Španělska?“ zeptala se Marielle cestou do kuchyně.

„Zatím ne.“ Přemýšlel o tom, že by jel do Londýna a přihlásil se jako dobrovolník, ale po všech nedávných událostech na to ještě nebyl připravený. Chtěl se podívat do Paříže, než se vrátí do války. „Nejdřív jedeme do jižní Francie, jenom na léto.“ Začervenal se, jako by se styděl za takovou rozmařilost. Marielle však pobavilo něco jiného a nemohla odolat, aby ho nepoškádlila. Teddy mu mezitím nabídl čokoládovou zmrzlinu. Byli s Charlesem téměř přátelé, i když chlapec stále ještě nechápal, jak se zná s jeho matkou.

„Jedeme?“ divila sc. „Bereš s sebou nějakého přítele?“

Dobře věděla. Několikrát je spolu viděla na procházce a upřímně ji to těšilo. Oba si to zasloužili, možná víc než kdokoli jiný.

„No dobře,“ zasmál se. Po tolika letech, kdy se neviděli, jim připadalo zvláštní být zase přáteli, ale Marielle cítila, že se už nikdy úplně neodloučí. Všechno bylo najednou jiné.

„Jedu do Paříže s Beou.“

„Řekla bych, že jí to dlužíš,“ dobírala si ho a Charles se znovu zasmál.

„Byla ke mně během procesu moc milá.“ A od té doby ještě milejší, zapomněl dodat. Chvíli zůstal, a když se měl k odchodu, Marielle ho políbila a popřála mu všechno nejlepší. Už jí nepůsobil bolest. Osvobodila se od něj, i když ho stále milovala.

Koho se však obávala, byl Malcolm. Dělalo jí starosti, co udělá po procesu. Tušila, že pokud utrpí nějakou újmu, bude si umět díky svým konexím zařídit cokoli. Chtěla od něj být co nejdál, aby Teddy nebyl v jeho dosahu. John Taylor jí slíbil neomezenou ochranu. Bylo jí ale jasné, že se nemůže pořád schovávat. Dřív či později se s Malcolmem bude muset setkat.

FBI však tvrdila, že Teddyho rozhodně nikdy nedostane. Zahrával si tak dlouho, byl tak krutý a jednal tak chladnokrevně, že mu dokonce neměly být povoleny ani návštěvy.

Někdy si říkala, zda ještě někdy dokáže někoho milovat a důvěřovat mu, kromě Teddyho. Na nikom jiném jí nezáleželo. Byl vším, pro co žila.

Den před odjezdem do Vermontu zabalila zbytek věcí. Nemohla se dočkat, až z toho domu nadobro odejde. Všechno si brali s sebou. Dala Malcolmovi vědět, že než se s Brigitte vrátí, budou odstěhovaní. Byla víc než ochotná bydlet s Teddym nějaký čas v hotelu. Ten dům jí připadal strašidelný.

Bylo ale těžké vysvetlit to Teddymu. Dosud nevěděl, že ho dal unést vlastní otec. Instinktivně vycítil, že něco není v pořádku, občas něco zaslechl, ale byl příliš malý, aby to pochopil.

Marielle mu řekla, že Malcolm nadlouho odjel a zřejmě ho už neuvidí. Chlapce to sice překvapilo, ale nebyl smutný. Zdálo se, že matka mu zcela stačí ke spokojenosti.

Večer před odjezdem někdo zazvonil a po chvilce jí přišel

Haverford oznámit, že je to Tom Armour. Marielle překvapilo, že přišel na návštěvu. Charles už byl pryč a Toma neviděla od soudního procesu. Dozvěděl se o jejím odjezdu od

Johna Taylora.

Zvolna sešla ze schodů, aby ho přivítala. Slušelo mu to a vypadal mladě, ač trochu rozpačitě. Chovala se k němu přátelsky a tvářila se, jako by ho očekávala.

„Slyšel jsem dneska u soudu, že odjíždíte,“ poznamenal neobratně, když mu podala ruku. Haverford diskrétně zmizel, aby jim uvařil kávu. Tom už nějakou dobu plánoval za ní přijít, ale stále to odkládal, protože k tomu neměl dost odvahy. Chtěl se s ní osobně rozloučit. Vlastně si s ní chtěl promluvit už od doby, kdy skončil proces, ale nikdy se k tomu nenaskytla příležitost. „Jedete do

Vermontu?“ To bylo jediné, co mu Taylor sdělil, ale v očích měl ještě něco jiného a Tomovi vrtalo hlavou, co se mezi nimi stalo.

S úsměvem kývla. Posadili se v knihovně, kde se toho v uplynulých měsících tolik odehrálo. Trochu ji udivovalo, že přišel, ale ráda ho viděla. Charlesovi hodně pomohl a vždycky jí byl sympatický. Choval se k ní ohleduplně a instinktivně vycítila jeho vnitřní sílu a laskavost.

„Potřebujeme s Teddym na čas z města,“ vysvětlovala. Haverford jim naservíroval kávu a hned zase rychle odešel.

„Co Teddy? Jak na tom je?“ zeptal se Tom a rozhlédl se kolem. Byl to nádherný dům. Napadlo ho, jestli Marielle nemrzí, že se stěhuje pryč. Pozorovala ho a usmála se, protože uhodla, na co myslí. Ničeho nelitovala. Nemohla se dočkat, až odejde.

„Je v pořádku. Někdy ho ještě trápí noční můry a nerad mluví o tom, co se stalo.“

„To je pochopitelné.“ Oba věděli, že ho to poznamenalo navždy. A to pořád nevěděl, že únos zosnoval jeho otec. Marielle doufala, že mu to nebude muset říct alespoň několik příštích let. Vlastně i k Malcolmovi to bylo milosrdné, ale jak ji Tom poznal při soudním procesu, vůbec ho to nepřekvapilo.

Vypadala teď klidně a mírně, jen oči měla vážné, ale jistým způsobem se zdála být spokojená. „A vy?“ zeptal se ostýchavě. „Máte se dobře? Bolesti hlavy zmizely?“

Místo odpovědi se usmála. Od procesu ji hlava ani jednou nebolela. Poprvé za několik posledních let se cítila naprosto zdravá. Jako kdyby prošla nějakou strašlivou zkouškou, která ji zocelila, a všechny přízraky minulosti konečně zmizely. „Je mi dobře.“ Chtěla mu poděkovat za to, jak slušně se k ní choval u soudu, ale nevěděla, jak to má říct. Cítila se v jeho společnosti najednou jinak než dřív. Zkoušela nebrat na vědomí, jak mu to sluší v bílých kalhotách a saku s červenou kravatou. Zrudla a odvrátila se, aby narovnala knihu na stole.

„Marielle“ Věděl, že bude muset začít sám, a nechtěl, aby odjela, aniž by si promluvili. „Já, rád bych vám zavolal, až budete ve Vermontu“ Podívala se na něj rozšířenýma očima. Na okamžik ji napadlo, jestli nezastupuje Malcolma.

Všiml si Mariellina překvapení a lehce se dotkl její ruky, aby ji uklidnil. „Nevím, jestli mluvím dost jasně, moc mi to nejde.“ Zatvářil se zahanbeně a vypadal trochu klukovsky.

„Už je to dlouho, co jsem tohle dělal.“ Dávno nepotkal ženu, která by se i jen vzdáleně podobala Marielle. Hodně mu připomínala zemřelou manželku, přesto byla v mnoha směrech úplně jiná. Marielle měla víc morální síly, odhodlání, možná i víc laskavosti než všechny ženy, které poznal. A v posledním desetiletí neměla zrovna velké štěstí. Doufal, že po návratu z Vermontu jí pomůže to změnit. „Budete mít ve Vermontu telefon?“ Pořád chodil kolem horké kaše a nevěděl, jak se má zeptat na budoucnost. Marielle to najednou s úlevou došlo a usmála se. Je to možné, že se jí dvoří? Vždycky byl tak zaujatý svou prací, tak odměřený Ale přesto už dávno vycítila pod jeho vážným zevnějškem náklonnost.

„Myslím, že budeme mít skupinový telefon.“

„Fajn. Aspoň budou mít sousedi o čem mluvit.“ Zasmál se.

„Zkusím vymyslet nějaký opravdu senzační zprávy, až vám zavolám.“ Marielle však doufala, že se vrátí k normálnímu životu. Zatímco probírali její pobyt na venkově, se zájmem ho pozorovala. Odjížděla pouze na několik měsíců, než začne soudní proces s Malcolmem. Potom se bude muset vrátit a najít si pro sebe a Teddyho byt. Haverford od nich také odchází. Po návratu z Vermontu vlastně budou žít úplně jinak, ale nelitovala toho.

„Bylo by to moc brzy, kdybych,“ odvážil se navrhnout a přitom se cítil hůř než školák, „kdybych, až se vrátíte, já totiž“ Bylo mu trapně. Myslel na ni už několik týdnů, jako nemyslel na žádnou ženu celé roky. Nevěřil, že z toho něco vzejde, ale chtěl jí to alespoň říct. A teď to najednou nedokáže.

Nakonec se zhluboka nadechl a s vážným výrazem ji vzal za ruku. „Marielle„ jste mimořádná žena. Moc rád bych vás líp poznal.“ Tak. Konečně to vyslovil a zaplavila ho úleva. Ať už mu Marielle

odpoví cokoli, aspoň ví o jeho citech. „Obdivuju vás od první chvíle, kdy jsem vás uviděl.“ Pocítila, že se červená, a přepadl ji jakýsi dávno zapomenutý příval zranitelnosti a mladosti. „Je zvláštní, že z takové bolesti, z takové hrozné události vzešlo tolik dobrých věcí.“ Promluvila velmi tiše, vděčná, že všechno tak dobře dopadlo. Dívala se na Toma a měla toho tolik na srdci, ale vtom se u dveří ozval šramot a do knihovny vběhl Teddy v modrém pyžamu.

„Co tady děláš?“ usmála se na něj. Zatvářil se uličnicky.

„Nemohl jsem bez tebe spát.“ Vylezl jí na klín a se zájmem si prohlížel Toma.

„Ale mohl. Když jsem odcházela, už jsi dávno spal.“

„Nespal,“ bránil se. Marielle mu představila Toma, ale neřekla, odkud se znají. „Jenom jsem dělal, že spím,“ oznámil

Teddy. Vzápětí zívl a spokojeně se opřel o mámu.

„Slyšel jsem, že jedeš do Vermontu,“ oslovil ho Tom nenuceně. Měl rád děti a Mariellina syna obzvlášť, vzhledem k tomu, co kvůli němu zažili.

„Jo,“ potvrdil Teddy pyšně, „a budeme mít krávy a koně a slepice. A máma říká, že budu moct jezdit na poníkovi.“

„Když mi bylo jako tobě, trávil jsem léto taky ve Vermontu,“ usmál se na něj Tom a přes jeho hlavu na Marielle. Vyjádřil se jasně. Jakkoli to bylo neohrabané, bezesporu pochopila jeho záměry a nebyly jí vůbec proti mysli. Vyměnili si kradmý pohled a náhle se cítili k sobě blíž.

„Měl jste taky poníka?“ vyzvídal Teddy, kterému vrtalo hlavou, co u nich ten pán dělá. Dlouho neviděl otce a někdy se mu po něm stýskalo. Matka mu řekla, že odjel na dlouhou cestu. Zřejmě je někde v Africe nebo na lodi, kam mu ani nemůžou zatelefonovat.

„Měl. A taky krávu, kterou jsem musel sám dojit. Jestli přijedu do Vermontu, ukážu ti jak.“ „Přijedete do Vermontu?“ To Teddyho evidentně zaujalo.

Jeho matku také.

„Sice jsem to neplánoval,“ řekl rozpačitě, protože původně sám s ničím takovým nepočítal, „ale vlastně to není špatný nápad.“ Tázavě pohlédl na Marielle a vyměnili si další úsměv. Byl rád, že našel dost odvahy přijít se s ní rozloučit.

Jinak by se asi mučil další měsíce. A možná se ani neloučí nadlouho. „Snad bych mohl přijet na víkend.“ Věděl o příjemném hotelu nedaleko místa, kde měli bydlet, a když pozoroval chlapce s matkou, ten nápad mu najednou připadal nesmírně lákavý.

„Umíte ještě jezdit na koni?“ zeptal se ho Teddy vážně.

„Myslím, že jo,“ zasmál se Tom.

„Jestli neumíte,“ nabídl se Teddy velkomyslně, „naučím vás to.“ Tentokrát se zasmáli všichni tři a zvedli se, aby v kuchyni našli pro chlapce nějaké sušenky. Haverford již odešel do svého pokoje. Balil si věci. Marielle věděla, že je mu líto, že od nich odchází. Nechtěl však nadále pracovat coby Malcolmův zaměstnanec a ona si ho nemohla dovolit. Přijala od

Malcolma menší sumu a víc nechtěla. Teddy zdědí po otci zbytek, až bude starší.

Tom chlapci nalil sklenici mléka a Marielle objevila zbytek čokoládových sušenek. Všichni se usadili a povídali si, smáli se a jedli sušenky, přestože Teddy měl už dávno spát. Když Tom odcházel, bylo skoro jedenáct. Pomohl Marielle Teddyho uložit a potom oba sešli do přízemí, aby ho vyprovodila. Stál u dveří a dlouho se na ni toužebně díval.

„Děkuju, že jsem s vámi mohl strávit dnešní večer,“ řekl a přál si pohladit ji po vlasech, po tváři a krku, ale věděl, že je ještě příliš brzy.

„Jsem ráda, že jste přišel.“ Nečekala předtím, že ho ještě někdy uvidí, a bylo jí to líto. Ale přišel, byl tady a před ní se otevřely nové obzory. Dosud se jí stýskalo po Johnu Taylorovi, ale věděla, že se rozhodla správně, pro jeho dobro. A čas strávený s Tomem byl jako nečekaný dárek, za který byla vděčná. „Vždycky jsem vám chtěla říct, jak jsem vás obdivovala u soudu,“ řekla tiše.

Nechtěl, aby na to vzpomínala. Přál si, aby myslela pouze na

Vermont, na léto na venkově s Teddym a samé příjemné věci.

Až se vrátí na proces s Malcolmem, bude tam s ní. Nechtěl, aby musela znovu prožívat strastiplné události, přál jí jenom štěstí a klid a toužil jí v tom pomoci.

„Nemyslete na to,“ radil jí. Nedokázal se ubránit, aby nevztáhl ruku a nepřitáhl si ji blíž. Minulost byla pryč. Její i jeho.

Oba v ní zažili mnoho trápení a on teď chtěl za ní pevně zavřít dveře. „Myslete jen na Teddyho a jeho poníka.“ Oba se usmáli. Stáli blízko sebe a jeho oči najednou zvážněly. „Bude se mi po vás stýskat, až budete ve Vermontu.“ Sotva se znali, a přesto měli pocit, jako by se potkali už dávno. Znal ji lépe než většinu svých nejbližších přátel, v některých směrech dokonce lépe, než znal ženy, se kterými se stýkal.

„Taky se mi po vás bude stýskat,“ usmála se a poprvé za celé roky pocítila naději, klid a

bezstarostnost. „Zkusíme vám zavolat.“

„Já zavolám první,“ zašeptal. Už si zapsal číslo. „Jeďte opatrně.“ Přitáhl ji k sobě, a když se políbili, zavřela oči.

„Dobrou noc, Marielle, brzy na shledanou“ Naposledy se ohlédl a viděl, jak stojí ve dveřích. Potom zmizel a Marielle zavřela dveře s myšlenkou, jak je život nevyzpytatelný. Člověk nikdy neví, co se stane. Věřila v tolik věcí, které se nesplnily, že s Charlesem zůstanou navěky, že povedou šťastný, vzrušující život a budou mít spoustu dětí, že ji Malcolm bude opatrovat a chránit až do smrti, že se jim nemůže stát nic zlého, protože byl tak spolehlivý a ohleduplný A hlavně se bála, že Teddy se jí už nikdy nevrátí. Ve všem se mýlila a zvlášť, díkybohu, v tom posledním. Má Teddyho zpátky doma. Na ničem jiném nezáleží. Je pro ni paprskem naděje, pro který bude žít. A dost možná, že v tom životě bude ještě někdo Hrůzy minulosti jsou pryč a s nimi i noční můry. Teď je tu jen současnost a budoucnost. Ona a Teddy a život, co mají před sebou. Věděla, že prožité trápení je zocelí. A čas strávený ve Vermontu jim prospěje, a až se vrátí, začnou úplně znovu a Tom Armour na ně bude čekat, čestný a laskavý. Možná se jejich sny splní, anebo taky ne. Doufala, že ano. Doufala v mnoho věcí a většina z nich se týkala

Teddyho.

Když ráno odjížděli v Malcolmově starém buicku, Haverford stál ve dveřích a mával jim. Znal Marielle od doby, kdy se provdala za Malcolma, a Teddyho od narození. A teď odjížděli pryč a nikdo nevěděl, co je v životě čeká. Tiše zamkl, a zatímco přemýšlel o chlapci, strčil klíč do obálky, kterou pošle Malcolmovým právníkům. Dům byl prázdný, všichni jeho někdejší obyvatelé se rozprchli. Sešel ze schodů a zamával na taxík.

Věřil, že ona i chlapec mají před sebou dobrý život, a to mu dodávalo naději.

Přesně v té chvíli Marielle přejížděla most. Tom Armour byl na cestě k soudu. Všichni mysleli na totéž.