Danielle Steel

Štěstí na úvěr

1

Faith Madisonová vypadala usedle a elegantně, když prostírala stůl k večeři, míchala salát a nakukovala do trouby.

Měla na sobě skvěle střižené černé šaty a ve svých sedmačtyřiceti byla pořád tak štíhlá, jako když si před šestadvaceti lety brala Alexe Madisona. Se zelenýma očima a dlouhými rovnými světlými vlasy, staženými do hladkého uzlu, připomínala Degasovu

balerínu.

Povzdechla a tiše se posadila na kuchyňskou židli. Čekala na Alexe, až se vrátí domů.

Malý elegantní dům na Východní sedmdesáté čtvrté v New Yorku jí připadal jak tichá hrobka, dokonce slyšela i tikot hodin. Na okamžik zavřela oči a přemýšlela o dnešním odpoledni.

Když je znovu otevřela, zaslechla, jak cvakly domovní dveře a pak se zabouchly. Žádný jiný zvuk, žádné kroky na koberci v hale, žádné „nazdar“ na uvítanou. Vždycky tak přicházel. Zamkl za sebou, odložil kufřík, kabát pověsil do šatny a mrkl na poštu. Časem se po ní začne shánět. Nejdřív nahlédne do malé pracovny a pak do kuchyně, aby se přesvědčil, jestli není tam.

Alexu Madisonovi bylo padesát dva.

Seznámili se, když byla v koleji na Barnardu a on studoval ekonomii na Columbijské univerzitě. Tehdy se věci měly trochu jinak. Okouzlilo ho její nenucené chování, její vřelost, energie a veselá povaha. On sám byl vždycky tichý a odměřený, odjakživa si dával dobrý pozor na jazyk. Vzali se, jakmile absolvovala a on dosáhl bakalářského titulu. Od té doby se jako makléř staral o investice jiných. Faith pracovala rok jako mladší redaktorka v časopisu Vogue a svou práci milovala, ale v dalším

roce

začala

studovat

právnickou školu. Když se jí narodila první dcera, nechala toho. Eloise bylo nedávno čtyřiadvacet a začátkem září se přestěhovala do Londýna. Pak dělala v aukční síni Christie’s a pořád se dozvídala spoustu

nového

o starožitnostech. Osmnáctiletá Zoe nastoupila do prvního ročníku na Brownu. A Faith se v posledních dvou měsících ocitla po čtyřiadvaceti letech, kdy vykonávala povolání matky na plný úvazek, na dlažbě. Děvčata odešla – a ona s Alexem náhle osaměli.

„Ahoj, jak to šlo?“ zeptal se, když očividně unavený vešel do kuchyně.

Sotva na ni pohlédl a hned se posadil.

Měl hromadu práce s dvěma podniky, které

nabízely

své

akcie

poprvé

k odprodeji. Ani ho nenapadlo se jí dotknout nebo ji obejmout. Většinou s ní mluvil přes celou místnost. Ne snad ze zlého úmyslu, ale uběhlo už hodně let, kdy přicházel domů a hned ve dveřích ji sevřel v náručí. Ani přesně nevěděla, kdy s tím přestal. Byla tak vytížená oběma dcerami, že si toho málem nevšimla, dokud

si

jednoho

dne

neuvědomila, že se jí straní. Vždycky dělala s děvčaty domácí úkoly, nebo jednu z nich koupala, když se vracel večer domů. Ale muselo to být už hodně dávno, kdy dal najevo vřelou náklonnost či vůbec nějaký zájem. Určitě déle, než si chtěli či dokázali vybavit. Rozevřela se mezi nimi propast, s níž se oba už dávno smířili. Teď mu nalévala sklenku vína s pocitem, že na něj hledí z velké dálky.

„Všechno šlo hladce. Ale bylo to smutné,“ řekla, když vyndávala kuře z trouby a on se pohledem zavrtal do novin. Raději by si dal rybu, ale neměla čas ji cestou domů koupit. „Vypadal tak malý a drobounký.“ Mluvila o svém nevlastním otci Charlesi Armstrongovi.

Zemřel před dvěma dny ve věku osmdesáti čtyř let. Dnes byl vystaven v rakvi, aby se na něj mohla rodina a přátelé naposledy podívat a pomodlit se růženec za jeho duši.

„Byl starý, Faith. A hodně dlouho nemocný.“ Jako by se tím jeho odchod ospravedlňoval, jako by ztratil význam.

To byl Alexův způsob, jak se s věcmi vyrovnat. Ty nedůležité pouštěl hlavy, prostě na ně přestal myslet. Tak jako během let pustil z hlavy i ji. Poslední dobou cítila, že už posloužila svému účelu, vykonala práci a nakonec byla propuštěna. Obejdou se bez ní nejen děti, ale i manžel. Alexův svět s ní příliš nepočítá, snad kromě pár vzácných okamžiků, kdy očekává, že bude hostit jeho klienty, nebo s ním půjde na večírek. Jinak se musí zabavit sama.

Sem

tam

se

přes

den

sešla

s přítelkyněmi, ale většina kamarádek měla pořád děti doma a času se jim nedostávalo. Od chvíle, kdy Zoe odešla na kolej, trávila Faith své dny v osamění a pokoušela se srovnat si v hlavě, co podnikne se zbytkem života.

Alex žil ten svůj naplno. Zdálo se, že uběhlo tisíce světelných roků od dob, kdy sedávali dlouhé hodiny u večeře a vykládali si o věcech, které pro ně něco znamenaly. Uplynula spousta let, kdy o víkendech

chodili

na

dlouhé

procházky, nebo zašli do kina a drželi se za ruce. Už si sotva vzpomněla, jaké to s Alexem bývalo. Málokdy se jí dotýkal a jen velmi zřídka na ni mluvil. A přitom věděla, že ji má rád, nebo si to alespoň myslela, ale podle všeho nemá prakticky žádnou potřebu s ní komunikovat. Obrací se na ni jen staccatovými slovy či zkratkami, ticho mu vyhovuje víc, tak jako teď, když před něj předložila večeři a odhodila

si

z

čela

pramínek

blonďatých vlasů. Tvářil se, že je naprosto pohlcen obsahem novin. Na odpověď na další otázku čekala věčnost.

„Půjdeš zítra?“ zeptala se vlídně.

Pohřeb jejího nevlastního otce se konal na druhý den. Pohlédl na ni a zavrtěl hlavou.

„Nemohu, jedu do Chicaga. Mám tam schůzku s Unipam.“ Poslední dobou se objevily

nějaké

potíže

s

jedním

z

důležitých

obchodních

partnerů.

Byznys má přednost před vším ostatním, a to už pěkně dlouhou dobu. Stal se z něj velmi úspěšný muž. To jim vyneslo tenhle městský dům, děvčatům slušné vzdělání a všem nečekané pohodlí a luxus, o nichž se Faith ani nesnilo. Ale existovala spousta věcí, které by pro ni znamenaly víc. Útěcha, smích, vřelost.

Měla pocit, že už se ani neumí smát, snad kromě chvil, kdy byla s dcerami.

Ne že by s ní Alex zacházel špatně, spíš ji naprosto ignoroval. Ty dlouhé, tiché odmlky jí napovídaly, že se raději ztratí ve svých myšlenkách, než by se s ní bavil.

„Udělal bys mi radost, kdybys šel se mnou,“ pronesla Faith obezřetně a posadila se ke stolu naproti němu. Byl to pohledný muž,

ostatně

odjakživa

vypadal dobře, i v dvaapadesáti letech působil s hřívou šedivých vlasů elegantně. Měl pronikavé modré oči a atletickou postavu.

Jeden

z

jeho

společníků zemřel před dvěma lety nečekaně na infarkt a od té doby si Alex hlídal životosprávu a pohyb. Právě z dietních důvodů dával přednost rybě a teď honil kousky kuřete po talíři. Faith neměla moc času si vymýšlet večeři, celé odpoledne

strávila

se

svou

nevlastní sestrou Allison ve smuteční síni, kam řada lidí přišla vzdát poslední hold zesnulému. Obě ženy se neviděly od pohřbu Faithiny matky před rokem a předtím o sobě prakticky nevěděly přinejmenším deset let. Na Jackův pohřeb Allison nepřijela. V poslední době se konalo příliš mnoho pohřbů.

Matčin, bratra Jacka, Charlese. Příliš mnoho lidí odcházelo. A přestože si s nevlastním otcem nebyli nijak blízcí, vážila si ho a jeho smrt ji zarmoutila.

Měla pocit, jako by všechny záchytné body dětství i dospělosti pomalu odplouvaly ze života.

„Musím být zítra na té schůzce,“

zopakoval Alex s pohledem pevně upřeným do talíře. Jen tak se v kuřeti šťoural, ale nestěžoval si.

„Ostatní na pohřby chodí,“ namítla Faith tiše. Nic nelámala přes koleno.

Nehádala se s ním, nebojovala a jen málokdy dala najevo nesouhlas. Stejně by to nemělo smysl. Alex dokázal hrát mrtvého brouka, dělal, co chtěl sám, aniž by ji žádal o souhlas nebo to s ní předem probral. Většinu času se choval jako samostatný jedinec, kterého motivují pouze obchodní záležitosti a potřeby s nimi související, nikoli její přání.

Věděla, jak manžel funguje a co si myslí, věděla, jak je těžké dostat se přes hradby, které

si

kolem

se–

be

vybudoval. Nikdy si nebyla zcela jistá, jestli to má být obrana, nebo je to pro něj jen pohodlnější, ale pravda je, že v mládí

se

choval

jinak.

Teď

připomínalo jejich manželství opuštěný ostrov

a

ji

trápila

především

nepřítomnost

děvčat.

Taky

přišla

o spoustu přátel. Postavil se mezi ně čas, manželství, děti a život sám.

Zdálo se, že Zoe je v koleji spokojená, a protože Providence není daleko, mohla jezdit tu a tam na víkendy domů. Měla spoustu kamarádů a řadu aktivit a ve škole se jí líbilo stejně jako Eloise v Londýně. Faith v té samotě uvažovala o nějakém zaměstnání, ale žádnou konkrétní představu neměla, kratičká zkušenost z časopisu dávno nestačila. Napadlo ji, že by se mohla vrátit na práva, a několikrát se o tom zmínila před Alexem, jenže jemu to v jejím věku připadalo směšné a okamžitě tu myšlenku zatratil.

„V tvých letech, Faith? Přece nezačneš

v

sedmačtyřiceti

znovu

studovat práva. Než školu absolvuješ a stane se z tebe advokát, bude ti skoro padesát.“ Řekl to s výrazem naprostého opovržení, a ačkoli o tom ještě čas od času uvažovala, před ním se už slovem nezmínila. Alex si myslel, že by se mohla věnovat charitativní činnosti tak jako dlouhé roky předtím, a chodit na obědy s přítelkyněmi. Tohle všechno jí ale připadalo zvlášť v poslední době bezvýznamné. Chtěla svůj život zaplnit něčím hmatatelnějším a podstatnějším, jenže musela najít něco, co by mělo smysl pro ni a o čem by zároveň dokázala přesvědčit manžela.

„Nikdo mě na Charlesově pohřbu postrádat nebude,“ ujistil ji Alex, když Faith sklidila talíře a nabídla mu trochu zmrzliny. Odmítl, protože si hlídal váhu, hrál několikrát

týdně

squash

a

o víkendech tenis, jakmile to počasí v New Yorku dovolilo. Když byla děvčata

malá,

pronajali

si

v Connecticutu dům k rekreaci, ale tam už dávno nejezdili. Alex rád zaběhl do kanceláře i o sobotách a nedělích.

Chtěla mu říct, že ho bude na pohřbu nevlastního otce postrádat ona, ale to nemělo smysl. Jakmile se jednou rozhodl, nikdo s ním nehnul. Ani ve snu ho nenapadlo, že by ho potřebovala, a ona ze sebe jen nerada dělala chudinku.

Byla schopná postarat se sama o sebe.

Nikdy se na něj příliš nespoléhala, dokonce ani, když dcery byly malé.

Rozhodovala se dobře a se značnou sebejistotou. Pro něj byla dokonalou manželkou. Nikdy, jak se vyjadřoval, „si nenaříkala, ani nevyváděla“ a nedělala to ani teď, jen pocítila zklamání, že mu nestojí za trochu té námahy. Zklamáním vlastně žila, protože Alex nebyl skoro nikdy po ruce. Byl odpovědný, korektní, inteligentní a po materiální stránce se o ně staral slušně. Ale cit se z jeho osobnosti vypařil už před mnoha lety.

Jejich manželství zamrzlo na stejném bodě jako svazek jeho rodičů. Když se s nimi seznámila, otřáslo jí, jak chladní lidé to jsou, neschopní dát jeden druhému najevo náklonnost či projevit vášeň.

Jeho

otec

byl

podivným

způsobem odtažitý, přesně takový, jaký se časem stal Alex, i když mu Faith nikdy nepředhazovala, jak moc se otci podobá. Alex se nikdy nepředváděl a ve společnosti těch, kteří se za své city nestyděli, mu nebylo dobře, zvláště pokud šlo o Zoe a Faith. Jejich neustálé projevy náklonnosti ho vždycky zaháněly do úzkých, vzdaloval se jim a vlastně je za to odsuzoval.

Matce se podobala víc Zoe, srdečná, laskavá, příjemná a sympatická uličnice, obrázek Faith v mladších letech. Byla skvělá studentka a bystrá dívka. Ale k otci měla blíž Eloise, mezi nimi existovalo jakési neviditelné pouto, které mu vyhovovalo. Byla tišší než sestra, stejně jako Alex zaujímala k Faith daleko kritičtější postoj a uměla ho dát najevo. Jako by se po otci opičila. Zoe se nikdy nerozpakovala okamžitě se za Faith postavit a bránit ji.

A i když k Charlesovi neměla příliš důvěrný vztah, chtěla na pohřeb přijet, jenže probíhaly čtvrtletní zkoušky a prostě to nešlo. A nemělo smysl tahat sem Eloise až z Londýna. Faith tuhle oběť od děvčat ani neočekávala, ale bylo by hezké, kdyby se Alex trochu víc snažil a doprovodil ji.

Dál už o tom nepadlo ani slovo. Tak jako v mnoha dalších případech to prostě nechala plavat. Věděla, že tenhle boj stejně nevyhraje, a pokud jde o ni, je naprosto schopná zvládnout pohřeb sama. Navíc bylo všem jasné, že si s nevlastním otcem nebyli příliš blízcí.

Tahle ztráta pro ni má spíš symbolický význam, znovu jí připomněla ty, kteří odešli před ním. Matku a bratra Jacka, jehož smrt Faith naprosto zdrtila.

Havaroval před třemi lety se svým letadlem, bylo mu šestačtyřicet. Byl skvělý

pilot,

jenže

cestou

do

Martha’s Vineyard se mu vznítil motor a stroj ve vzduchu explodoval. Teprve nedávno se začala z toho šoku vzpamatovávat. Byli s Jackem odjakživa spřízněné duše a nejlepší kamarádi, představoval pro ni jedinou citovou oporu a zdroj útěchy během celého dětství i v dospělosti. Vždycky dokázal odpustit, nikdy

ji

nekritizoval

a

zachovával loajalitu. Dělily je pouze dva roky, a jak vyrůstali, matka často tvrdívala, že jsou spíš jako dvojčata.

Když bylo Faith deset a Jackovi dvanáct, otce sklátil infarkt.

Faith s otcem nevycházela dobře, přesněji řečeno se jejich vztah pro ni změnil v noční můru. Nikdy o tom nemluvila a trvalo jí podstatnou část dospělosti, než se toho břemene zbavila.

Ve spolupráci s terapeutem se jí podařilo smířit se s minulostí, přestože její nejranější vzpomínky souvisely s tím, jak ji otec sexuálně obtěžoval. Už odmalička s ní zacházel vulgárně, snad od čtyř či pěti let. Nikdy se neodvážila prozradit to matce, protože jí otec vyhrožoval, že zabije ji i bratra, jestli jen cekne. Hluboká láska k Jackovi jí bránila promluvit, dokud na to sám v jedenácti nepřišel a zle se s otcem nepohádal. Jenže ten zopakoval Jackovi totéž, co odjakživa tvrdil jí. Musel to být velmi nemocný člověk. Ten zážitek z dětství byl natolik traumatizující, že o něm nemluvili, dokud nedospěli a ona se nerozhodla pro terapii. Stal se však základem vzájemného vztahu, lásky zrozené ze soucitu a hlubokého smutku.

Jacka mučilo vědomí, že nedokázal Faith před touhle hrůzou ochránit. Představa fyzického i psychického týrání ho rvala na kusy, jenže byl sám ještě dítě. Rok po tom strašném odhalení otec zemřel.

V pozdějších letech se Faith snažila matce všechno vyprávět, ale matčin obranný mechanismu, jímž určité věci popírala, byl nezničitelný. Odmítla naslouchat či tomu dokonce uvěřit a tvrdošíjně trvala na tom, že všechno je jen zlomyslná lež, jíž chce dcera otce očernit a jí ublížit. Jak se Faith celý život obávala, matka dávala vinu jí a raději se stáhla do ulity iluzí a popření pravdy. Trvala na tom, že Faithin otec byl milující muž, který svou rodinu zbožňoval a ženu uctíval. Nějak se jí v letech po jeho smrti podařilo prohlásit ho téměř za svátého. Faith cítila, že se jako obvykle

nemůže

se

svými

představami obrátit na nikoho kromě Jacka. Sám s ní zašel za psychologem a z hlubin paměti vydoloval vzpomínky, pro oba tak bolestné. Jakmile se hráze protrhly, Faith jen seděla a dlouhé hodiny mu vzlykala v náručí.

Ale nakonec jí Jackova láska a podpora pomohly zahnat stará strašidla do patřičných mezí. Vzpomínala na otce jako na zrůdu, která ji připravila o nevinnost a posvátná práva dětství, a Jack se jen pozvolna a těžko přes své selhání přenesl. Až do konce jeho života je svazovalo bolestné pouto a rána, již oba utržili, se hojila nekonečně dlouho.

Ale i ty jizvy si svou daň vybraly.

Oba jen nesnadno hledali životní partnery a nakonec našli takové, kteří se k nim chovali chladně a kriticky.

Jackova

manželka

byla

neurotická

osoba, s níž nebylo snadné vyjít a která ho čas od času z nepochopitelných důvodů opouštěla. Alex si držel Faith daleko od těla už dlouhá léta a považoval ji za příčinu všech problémů.

O téhle volbě spolu často mluvili, a ačkoli oba během let pochopili, co provedli, ani jeden své rozhodnutí nedokázal změnit. Jako by oba suplovali situace, které je sužovaly v dětství.

Tentokrát mohli zvítězit, jenže si vybrali neporazitelné protějšky, a tak zbylo jen rozčarování a zklamání, i když ne tak traumatizující jako v dětství. Jack nevyvolával konflikty a toleroval téměř vše, co jeho žena prováděla, aby si ji nerozhněval nebo neriskoval, že ji nadobro ztratí. Faith dělala v podstatě totéž. Málokdy, jestli vůbec někdy, se s Alexem hádala

a

jen

zřídka

zpochybňovala jeho rozhodnutí. Lekce, které jí uštědřil otec, v ní zapustily kořeny. V hloubi duše věřila, že je za všechno odpovědná ona. Byl to její hřích, ne jeho, a svým způsobem i její selhání. Otec ji o tom přesvědčil. A to, že je oba nechal po smrti na holičkách, představovalo konečný a nejhnusnější trest. Faith si se strachem uvědomovala, že i za tohle nese odpovědnost, a právě proto si dávala velký pozor, aby něco podobného neprovedla v manželství a Alex ji neopustil. Určitá její část se vždycky snažila být tou nejskvělejší holčičkou a napravovat hříchy, o nichž nikdo kromě bratra nevěděl. Napadlo ji svěřit pravdu o svém dětství Alexovi, ale nikdy

to

neudělala.

Kdesi

v podvědomí se obávala, že by ji pod tíhou téhle pravdy přestal milovat.

V posledních letech sama sobě mnohokrát kladla otázku, jestli ji vůbec kdy miloval. Snad ji měl rád svým vlastním způsobem, ale tahle láska pramenila z prostého faktu, že vyhověla všem jeho rozmarům a netrhala zbytečně partu. Brzy vycítila, že není k pravdě o jejím otci zrozen. Temné tajemství zůstalo jen mezi ní a Jackem, protože on k ní choval bezvýhradnou lásku, jedinou, jakou kdy poznala. I ona ho bezvýhradně milovala, a právě o to byla jeho smrt těžší.

Matčin

sňatek

s

Charlesem

představoval

další

překážku.

Dvanáctiletá Faith mu zpočátku příliš nedůvěřovala, po pravdě očekávala, že s ní bude provádět podobné věci jako vlastní otec. Místo toho si ji celá léta nevšímal, což jí připadalo jako hotové požehnání. Moc to s ženami ani s děvčaty neuměl, necítil se vedle nich ve své kůži. Dokonce i vlastní dcera mu byla cizí. Byl to voják každým coulem, k Jackovi se choval tvrdě, ale alespoň dával svůj vztah najevo. Faith jen podepisoval vysvědčení nebo brblal kvůli známkám, protože se nejspíš domníval, že se to od něj očekává, ale úleva, že o ni neprojevuje jiný zájem, zcela zastínila chlad, s jakým se k ní Charles vždy choval. Ostatně i ten jí byl povědomý.

Jacka si nakonec Charles získal tím, že s ním dělal chlapské věci, Faith jako by ani neexistovala. A tak Jack pro ni zůstal jediným vzorem muže, jediným příčetným spojením s mužským světem, jediným člověkem, který dokázal být pozorný, srdečný a oddaný. Jeho žena však svým chladem, rezervovaností a nedostatkem citu připomínala spíš jejich matku. Patnáctileté manželství zůstalo bezdětné, protože Debbie děti nesnášela.

Faith nikdy nepochopila, čím ho přitahuje a proč jí je navzdory všem problémům oddaným manželem. Snad na ní viděl věci, které nikdo jiný nespatřil.

Při Jackově pohřbu stála jako socha s kamenným obličejem a neuronila jedinou slzičku. Šest měsíců po jeho smrti se znovu provdala a odstěhovala se do Palm Beach. Od té doby o sobě nedala vědět, dokonce neposlala ani přání k Vánocům. I tohle byla svým způsobem ztráta, i když o ni Faith nikdy moc nestála.

Po pravdě řečeno Faith nezbyl na světě nikdo kromě Alexe a obou děvčat.

Měla pocit, že její soukromá planeta se den ode dne smršťuje. Lidé, které znala a milovala nebo jí na nich tím či oním způsobem záleželo, jeden po druhém odcházeli. Když nic jiného, alespoň věděla, na čem s nimi je, vždyť i Charlesovo

duševní

zdraví

a

vyrovnanost, jakkoli chladné a lhostejné, pro ni znamenaly jistotu a bezpečí.

A teď jsou všichni pryč. Rodiče, Jack i Charles.

Děsila se zítřejšího pohřbu. Věděla, že jí připomene Jacka a že to samo o sobě bude těžké. Tohle se jí honilo hlavou, když

procházela

kolem

pracovny, kde Alex tak rád v noci četl.

Zastavila se u dveří, ale on soustředěně studoval nějaké listiny a ani nevzhlédl.

Dokázal se naprosto izolovat, dát lidem najevo, že nechce být vyrušován. Znovu si

uvědomila,

že

se

pohybují

nepostřehnutelně jako prasklé ledovce, pomalu se od sebe vzdalují a z obrovské dálky si mávají na rozloučenou. Návrat nepřicházel v úvahu. Alex se úspěšně izoloval, přestože s ní žil pod jednou střechou, a

ona

jakékoli

pokusy

o sblížení už dávno vzdala. Prostě to přijala a žila dál svůj vlastní život, ale prázdnota ji čím dál víc drtila. Pořád ji ještě nedokázala zaplnit a zbavit se pocitu osamění a při pohledu na Alexe beze slova

rovnajícího

papíry

uvažovala, jestli se jí to kdy podaří.

Tiše se vydala ke schodům.

Ve společné ložnici se objevil po půl hodině. Faith už ležela v posteli a s úsměvem na rtech četla zábavnou knížku, kterou jí doporučila Zoe.

Vypadal unaveně, ale podařilo se mu probrat všechno, co potřeboval k zítřejší schůzce. Letmo pohlédl jejím směrem a šel se převléknout, za pár minut vklouzl vedle ní. Jako by v posteli existovala nějaká neviditelná bariéra, Maginotova linie, kterou ani jeden nepřekročil, kromě chvil naléhavé potřeby jednou za čtrnáct dnů či za měsíc. Když se milovali, zdálo se, že je mu blíž, ale i to byl jen prchavý pocit, spíš kratičká vzpomínka na vše, co spolu sdíleli, než se vydali každý svou cestou. Milování, krátké a

mechanické,

odráželo

skutečnost, v níž žili, ne splnění dávných snů. Jako zázrakem neměla díky skvělé terapii v sexu žádné problémy, ale poslední dobou jí kvůli nedostatku komunikace a vřelosti omezení sexu přinášelo spíš úlevu.

Alex se v posteli překulil na svou stranu a odtáhl se od ní. To byl signál, že dnes po ní nic víc nechce. Povečeřeli spolu a on jí oznámil, kam zítra jede.

Její program znal. A Faith z jeho pracovního plánu vyrozuměla, že s ním jde

hned

po

pohřbu

na

večeři

s obchodními partnery. Nic víc sdílet nepotřebovali.

Jestliže

jí

chyběly

projevy blízkosti či lásky, mohla je očekávat jen od děvčat, o to víc jí však chyběla Jackova společnost kvůli útěše, pocitu jistoty a oddanosti.

Faith bratra zoufale milovala a jeho smrt ji málem zabila. Málem. Od toho dne se část jejího já toulala, jako by ztratila domov. Dcerám či komukoli jinému se nemohla svěřit s tím, co s Jackem sdíleli, nikdo v jejím životě se mu nepodobal. Byl sluncem, kolem něhož se její život otáčel, pevný strom, k němuž se mohla čas od času přimknout.

Teď vedle ní chrápe Alex a dcery jsou v dalekých končinách. Faith tiše zhasla a vydala se na osamělou plavbu po moři.

2

Alex byl dávno na cestě do Chicaga, když Faith probudil v osm budík. Pohřeb se konal v jedenáct a ona slíbila nevlastní sestře, že ji tam doveze nájemní limuzínou.

Allison

bylo

jednašedesát, ale vypadala o tisíc let starší. Její děti se věkově blížily spíš Faith, nejstaršímu bylo čtyřicet a jejich nevlastní teta je sotva znala. Všichni žili v Kanadě na sever od Quebecku a Allison nikdy nenavázala se svými příbuznými v New Yorku hlubší přátelství. Byla už vdaná a měla rodinu, když si její otec bral Faithinu matku.

Ale ani s ním si nebyli zvlášť blízcí.

Charles Armstrong prostě nevěděl, co si s děvčaty počít. Vystudoval ve West Pointu a okamžitě nastoupil vojenskou dráhu. Bylo mu devětačtyřicet, když se oženil podruhé, a krátce nato šel do penze. K nevlastním dětem se choval jako ke kadetům v akademii, prováděl inspekce pokojů, vydával rozkazy a uděloval tresty. Jednou dokonce nechal Jacka celou noc v dešti, protože se mu nepovedl nějaký test ve škole, jenže ten se schoval v sestřině pokoji pod postelí.

Ráno ho polila vodou, a když se slunce vyhouplo na oblohu, vyklouzl ven.

Charles na to naštěstí nepřišel, protože jinak by se rozpoutalo peklo.

Matka nikdy nezasáhla v jejich prospěch, přesně tak jako v předchozí životní etapě. Za každou cenu se vyhýbala konfliktům. Nechtěla nic než klid po nesnadném a citově chudém prvním manželství a dvou letech katastrofálních finančních problémů, kdy ji manžel zanechal až po krk v dluzích.

Charlesovi byla vděčná za to, že ji zachránil a že byl ochotný postarat se i o Jacka a Faith. Vůbec jí nezáleželo na tom, že na ni Charles většinou jen štěká rozkazy, podle všeho od ní nechtěl nic jiného, než aby nikam nechodila a udržovala dům v čistotě.

I když Alex byl daleko kultivovanější a

inteligentnější

než

Charles,

s přibývajícími lety ho Faith v určitých ohledech připomínal. Matka snášela všechno utrpení mlčky, jako by tím tichým způsobem dávala najevo, jak ji život zklamal. Dělala, co se od ní očekávalo, a v době, kdy zemřela, byla za Charlese Armstronga provdaná třicet čtyři let. Dětem nikdy nepřipadala šťastná, a přestože Faith si nikdy takové manželství nepřála, svým podivným způsobem ho

měla.

Snad

právě

vzhledem k vlastní minulosti se rozhodla dát Zoe a Eloise co nejvíce lásky, jen se snažila nepřehánět to na druhou stranu, stejně jako se zpočátku snažila krotit ve vztahu k Alexovi. Ale ten potřeboval jen spořádaný život, skvělou kariéru, hezký dům a ženu, která je připravena splnit veškerá jeho přání, zatímco on dobývá svět obchodu a podnikání.

Ve čtvrt na jedenáct zastavila před domem limuzína. Faith si vzala černé šaty i kabát, černé punčochy a kožené lodičky na vysokých podpatcích. Světlé vlasy stáhla do stejného uzlu jako den předtím, jediným šperkem byly perlové náušnice, které patřily její matce a které jí dal Charles. Byla klidná a důstojná a navzdory tomu, co měla na sobě, vypadala daleko mladší. V jejím krásném obličeji bylo něco otevřeného a upřímného, dokázala se mile usmívat i chovat. A když si oblékla modré džíny a vlasy nechala volně rozpuštěné, podobala se spíš vlastním dcerám. Ať už v minulých letech prošla jakkoli strastiplnou cestou, nic z ní se na jejím výrazu neodrazilo. Teď vklouzla na zadní sedadlo limuzíny a myslela na Jacka. Dokonce i dnes by měl co dělat, aby se tvářil vážně, a pro ni by se všechno zjednodušilo,

kdyby

jí

připomněl

nějakou

pikantnost

či

absurdní maličkost. Dokázal se chovat jako rošťák v ten nejnevhodnější okamžik. Už jen ta představa jí vyloudila na tváři nechtěný úsměv.

Jack býval advokátem v jedné právnické firmě na Wall Street a jeho kolegové i přátelé ho měli rádi. Jen Alexovi nepřipadalo jeho chování důstojné a často se přeli. Jejich názory se odjakživa diametrálně lišily. Jack považoval svého švagra za suchara, ačkoli to málokdy říkal nahlas. Věděl, že nemá smysl se o tom bavit, ostatně Faith se do jeho manželky taky nezamilovala.

Jejich protějšky byly většinou pro oba dva tabu pokud ovšem sami nepocítili potřebu o nich mluvit.

Allison s manželem už čekali před hotelem.

Vypadali

jako

solidní,

sympatický starší pár. Už čtyřicet let hospodařili na velké prosperující farmě v Kanadě. Tři synové, kteří jim pomáhali, na pohřeb nepřijeli a doma zůstala kvůli nemoci i dcera. Allison i její manžel Bertrand se ve Faithině společnosti necítili dobře. Byla to elegantní městská dáma, a přestože ji znali od dětství, jejich životy se už léta odvíjely v naprosto rozdílných světech.

Vysvětlila jim, že Alex musel zrovna dnes do Chicaga. Allison přikývla, stejně to pro ni byl tvor z jiné planety, na pohřbu Faithiny matky se s nimi ani nepokoušel promluvit. Faith cestou do kostela přemýšlela, jestli se vůbec ještě kdy setkají. Nepociťovala ke své nevlastní sestře žádnou náklonnost a to v ní vyvolávalo ještě intenzivnější pocit ztráty.

Allison

byla

jen

dalším

člověkem, který hodlá vyklouznout z jejího dosahu. Pořád jen ztrácí, vrstvu po vrstvě, nikdo nový jí do života nevchází. Jack, matka, Charles, dcery…

a teď Allison. Charlesova smrt, jakkoli v

osmdesáti

čtyřech

normální

a

očekávaná, představovala další ránu.

Další odchod. Další osobu, která se od ní navždy vzdaluje.

S Allison a Bertrandem si toho cestou mnoho

neřekli.

Allison,

tichá

a

vyrovnaná, oznámila, že chce pozvat po obřadu smuteční hosty do hotelu, kde zamluvila salonek a objednala studené pohoštění, a Faith to považovala za skvělý nápad, velmi vhodný pro přátele jejich rodičů.

„Nejsem si jistá, jestli ty lidi vůbec poznám,“ přiznala upřímně.

Nekrolog v novinách oznamoval, kde se pohřeb koná, a ona sama vytočila pár čísel. Jenže spousta starých přátel už zemřela nebo žila v sociálních ústavech.

Charles s matkou bydleli léta na venkově v Connecticutu a měli tam řadu známých, ale

po

matčině

smrti

přestěhovala

Faith

Charlese

do

pečovatelského domu v centru města, kde většinu posledního roku prostonal.

Teď nebylo snadné odhadnout, kolik lidí se zúčastní bohoslužby. Okamžitě po pohřbu odjedou na hřbitov a kolem půl druhé by mohli být zpátky v hotelu a zbytek odpoledne se věnovat případným hostům.

V

osm

večer

Allison

s Bertrandem odlétají zpátky do Kanady a Faith půjde s Alexem na obchodní večeři, což bude příjemná změna po skličujícím odpoledni.

Když společně vešli postranními dveřmi do kostela, překvapilo je, kolik lidí se už tísní v lavicích. Charles byl uznávaným členem

církevní

obce

v jejich domovském městečku. Faith se často podivovala, jak ho mají lidé rádi, jak ho považují za sympatického, čestného a dokonce zajímavého člověka.

V mládí sloužil v některých exotických místech a měl celý život co vyprávět, ačkoli mnohé zážitky s manželkou a nevlastními dětmi nesdílel. Přátelé o něm smýšleli jen v dobrém. Faith nikdy nepochopila, co na něm matka viděla kromě toho, že je to úctyhodný občan a kdysi pohledný muž, protože pro ni nevlastní otec postrádal charisma i osobní kouzlo.

Bohoslužba začala přesně v jedenáct.

Faith s Allison vybraly hudbu den předem a rakev stála kousek od nich pod vodopádem květin, které zajistila Faith a k velké Allisonině úlevě i zaplatila.

Obřad byl jednoduchý, Charles sám patřil k presbyteriánům, ačkoli matka byla

katolička

a

svatbu

měli

v katolickém kostele. Ale ani jeden nebyl ve své víře tak neochvějný jako Faith či Jack. Dokud Jack nezemřel, ti dva spolu často chodili na mše.

Kázání bylo přiměřeně stručné a neosobní. Charles nepatřil k lidem, nad nimiž se můžete poeticky rozplývat nebo o nich vyprávět humorné historky. Pastor vyjmenoval všechno,

co

vykonal,

pohovořil o West Pointu a vojenské kariéře a zmínil se o Allison i Faith.

Trochu to popletl a považoval obě za vlastní Charlesovy dcery, ale Allison to zjevně nevadilo.

Všichni

nakonec

zazpívali Amazing Grace a Faith ucítila, jak

jí

po

tvářích

stékají

slzy.

Z podivného důvodu se jí náhle vybavil nevlastní otec u jezera, kde učil Jacka rybařit.

Jack na něj hleděl obrovskýma rozzářenýma očima v jednom z těch řídkých okamžiků, kdy se na ně nerozčiloval. Charles mu právě názorně ukazoval, jak se drží prut, a Jack se šklebil od ucha k uchu… Zavřela oči a ucítila teplo srpnového slunce, které jí svítilo do tváře. Zabolelo ji u srdce, když si na tu dobu vzpomněla, když si uvědomila, že všechno už jsou jen a jen vzpomínky.

Nedokázala zadržet slzy ani vzlyky, když nosiči z pohřebního ústavu začali pomalu přesouvat rakev, stejně jako před třemi lety Jackovu. Tehdy nesli rakev s ostatky jeho kamarádi, kterých měl spoustu. Pohřbu se zúčastnily stovky lidí, ale Faith zbyla jen mlhavá představa. Byla ten den šílená žalem a jen stěží si ho vybavovala, ale když teď sledovala, jak sundávají z katafalku Charlesovu rakev a pomalu ji nesou hlavní lodí, bolestné vzpomínky se jí vrátily. Zastavili se s Allison a Bertrandem v chrámové předsíni, než nosiči uloží rakev do pohřebního vozu, a potřásali si rukama s Charlesovými přáteli.

Když jim vyjádřila soustrast asi polovina truchlících, zaslechla za sebou Faith tak povědomý hlas, že zůstala stát jako opařená. Zrovna podávala ruku jedné z matčiných přítelkyň, a než se stačila otočit, ozvalo se jediné slovo.

„Fred.“ Navzdory okolnostem se radostně

usmála.

Existoval

jediný

člověk na světě, který ji tak oslovoval, jediný kromě Jacka. Ve skutečnosti na tu přezdívku přišel právě on a Jack si ji přisvojil. Tak jí říkali po celá léta, kdy spolu vyrůstali. Vždycky tvrdil, že Faith je pro holku pěkně praštěný jméno, takže to změnil na Fred.

Celá rozzářená se otočila a pohlédla na něj, neschopná uvěřit, že před ní stojí.

Ani trochu se za ta léta nezměnil, i když byl stejně starý jako Jack, tedy o dva roky starší než ona. V devětačtyřiceti vypadal Brad Patterson pořád jako kluk, zvlášť když se usmál. Měl stejně zelené oči jako ona, dlouhé vytáhlé tělo, které bývalo příliš hubené, ale dnes vypadalo docela obstojně. Vždycky se mu smála, že má nohy jako pavouk. Úsměv se mu neodolatelně rozléval po celém obličeji, na bradě měl důlek a na hlavě kštici tmavých vlasů, dosud beze stopy stříbra.

Brad býval nejlepším přítelem jejího bratra. Faith ho viděla poprvé v osmi, kdy jí na svátého Patricka nabarvil blonďaté vlásky na zeleno. I Jack to považoval za skvělý nápad, jen matku to pobavilo o něco míň.

Takovými nápady Brad jen hýřil a spoustu jich taky s Jackem zrealizovali.

Tucet let byli nerozlučnými kamarády, odešli spolu na střední školu a rozloučili se teprve ve chvíli, kdy začali studovat práva. Jack šel na Duke a Brad na Boalt v Berkley. Tam se nakonec zamiloval a zůstal na Západním pobřeží, oženil se a měl děti, dvojčata přibližně stejně stará jako Eloise. Jack za ním čas od času zaletěl, ale Brad přestal na východ jezdit. Faith ho neviděla celá léta až do chvíle, kdy se objevil na Jackově pohřbu. Oba byli naprosto zdrceni a celé hodiny si o něm povídali, jako by ho samotná slova mohla přivést zpátky k životu. Brad šel k nim domů a poznal Zoe i Eloise, ale na Alexe neudělal žádný zvláštní dojem. Považoval ho za typického přivandrovalce ze Západního pobřeží, i když mu spíš vadilo, že byl Jackovým přítelem. Faith to bylo jedno, nechtěla nic jiného než se o něj opřít.

Asi rok si s Bcadem dopisovali, ale nakonec kontakt přerušili. Zdálo se, že ho pohlcuje vlastní život. Po dvou letech mlčení ji ohromilo, že ho vidí na Charlesově pohřbu.

„Co tady děláš?“ Jejich úsměvy prozářily celý kostel.

„Byl jsem tady na konferenci a v novinách jsem si všiml úmrtního oznámení. Připadalo mi slušné se tu objevit.“ Usmál se na ni jako před čtyřiceti lety, jako kluk, jako jeden ze tří mušketýrů, na něž si spolu hráli. Byla šťastná, že přišel, všechno se jí náhle zdálo snazší a navíc se jí zmocnil pocit, že je Jack stále s nimi. „A taky jsem věděl, že tě uvidím. Vypadáš skvěle, Fred.“

Jako malou si ji nemilosrdně dobíral a ona se do něj ve třinácti zamilovala.

Ale po třech letech se přes tuhle lásku přenesla a na koleji se scházela se stejně starými kluky. Brad ovšem pořád zůstal jedním z jejích nejlepších přátel.

Přestože nebylo snadné udržet kontakt a jejich cesty se nakonec rozešly, oba v sobě hýčkali nekonečné vzpomínky na roky, kdy spolu vyrůstali.

Pozvala ho na odpoledne do hotelu, beze slova přikývl, neschopný spustit z ní oči. Zdálo se, že ho setkání dojímá stejně jako ji.

„Budu tam,“ ujistil ji. Viděl ji plakat, když zpívala Amazing Grace, také jemu se v očích objevily slzy. Kvůli Jackovi, kvůli stejné

vzpomínce

najeden

z nejtemnějších dnů jeho života.

„Je to od tebe hezké, že jsi přišel,“

pronesla s úsměvem. Kousek od nich kondolovali lidé Allison a Bertrandovi.

„Charlie byl skvělý stařík,“ pronesl Brad shovívavě. Měl na něj určité milé vzpomínky, daleko příjemnější než Faith, protože s ním a s Jackem podnikali věci, o kterých se jí ani nesnilo: chodili na vysokou nebo rybařili na jezeře.

„Jak se mají děvčata?“ zeptal se náhle a znovu se usmál.

„Skvěle. Ale bohužel jsou pryč.

Eloise v Londýně a Zoe v prvním ročníku na Brownu. A tvoje dvojčata?“

„Taky skvěle. Teď jsou na rok v

Africe,

honí

tam

lvy.

Kluci

absolvovali na univerzitě v L. A. a hned v červnu zvedli kotvy. Chtěl bych se za nimi podívat, ale pořád nemám čas.“

Faith věděla, že se před několika lety zařídil sám pro sebe, že se soustředil na obhajobu určitých sociálních skupin, neplnoletých hříšníků, kteří se dopustili těžkých zločinů. Jack jí to vyprávěl těsně před smrtí a taky o tom mluvili na jeho pohřbu. Ale teď neměla čas ptát se na podrobnosti, Allison jí naznačovala, že už je čas zamířit na hřbitov. Faith přikývla a ještě jednou se ohlédla na Brada.

„Musím jít… Přijdeš do hotelu? Do Waldorfu.“

Znovu

vypadala

jako

holčička a jemu zacukaly koutky. Chtěl ji vzít do náručí a pořádně stisknout. Něco v jejích očích mu napovědělo, že neprožila nic hezkého. Nebyl si jistý, jestli je to kvůli Jackovi nebo v tom má prsty někdo jiný, ale cosi silného a smutného se dotklo jeho srdce, jako když byla malá a vypadala sklíčeně. Vždycky cítil potřebu ji chránit, tak proč ne dnes?

„Budu tam.“ Faith přikývla, ale mezitím se mezi ně dostali další lidé a Brad se vytratil.

Ještě jí zamával a pak vyrazil, aby stihl leccos vyřídit, než se vydá do hotelu. Nejezdil do New Yorku často a rád si zaskočil na několik oblíbených míst a do známých obchodů. Raději by ji však doprovodil na hřbitov a utěšil, ale nechtěl se vměšovat. Věděl, že to pro ni nebude lehké. Teprve když ji sledoval, jak nasedá do limuzíny a vydává se za rakví, uvědomil si, že tu nezahlédl jejího muže. Přemýšlel, jestli u nich k něčemu nedošlo, jestli se nerozešli a jestli zrovna tohle není zdrojem smutku, který spatřil v jejích očích. Mluvil o nich s Jackem, hned jak se provdala, ani jeden nebyl Alexem nadšený. Vždycky se zdál vzdálený a chladný, ale Faith trvala na tom, že je to skvělý člověk a v soukromí daleko vřelejší, než se na první pohled zdá. A dnes už si nejsou tak blízcí, aby se mohl vyptávat, jak se věci mají. Přesto mu Alexova nepřítomnost připadala divná.

Zastávka na hřbitově byla krátká a ponurá. Pastor odříkal několik žalmů a Allison dodala pár slov, zatímco její manžel jí stál mlčky po boku. Pak jeden po druhém položili růži na víko Charlesovy rakve a tiše se vzdálili.

Dohodli se, že odejdou, ještě než budou spouštět rakev do hrobu.

Hrstka lidí se už za půl hodiny vracela zpátky do centra. Říjnové slunce nádherně hřálo a Faith byla vděčná za to, že neprší. Ten den, kdy pohřbívali Jacka, jí kvůli dešti připadal ještě horší.

Ne že by samy sluneční paprsky pomohly. Nic nepomáhalo.

Znovu se v duchu vrátila k Bradovi.

Těšila se na setkání a pokoušela se už kvůli němu odtrhnout myšlenky od bolestných vzpomínek. Bylo jich příliš mnoho. Limuzína zastavila před hotelem a Allison s Faith ji po vzájemné dohodě propustily. Faith se může vrátit domů pěšky nebo si vzít taxi a Allison s Bertrandem si najmou drožku, která je v šest hodin odveze na letiště. Teď už jen stačí strávit pár hodin ve společnosti Charlesových přátel. Když vcházeli do vestibulu, Faith ještě pořád držela vlajku, kterou sundali z rakve. Vypadám jako válečná vdova, pomyslela si a rychle zamířila k výtahu.

Pronajatý salonek byl jednoduchý a elegantní. V rohu stálo křídlo a u zdi čekal studený pult plný sendvičů, drobných dortíků a sušenek. Kromě kávy nabízeli číšníci hostům něco ostřejšího.

Nebyl to žádný přepych, ale stačilo to, první lidé se začali scházet prakticky ve chvíli, kdy si Faith pověsila kabát. Moc se jí ulevilo, když mezi nimi spatřila Brada.

Jen tam tak stála a chvilku se na něj usmívala, než k ní přes celou místnost zamířil.

„Jak to šlo?“ zeptal se a usrkl ze sklenky bílého vína.

„Dobře. Kdybych to jen trochu mohla ovlivnit,

už

bych

žádné

pohřby

neorganizovala. Ale tomuhle se nedalo vyhnout. Nenávidím hřbitovy,“ přiznala a na okamžik svraštila čelo. Oba věděli proč.

„Jo, taky je nesnáším. Mimochodem, kde je Alex?“ Setkali se očima a on neuhnul. V tom pohledu bylo víc otázek než jen tahle jedna, Faith povzdechla a usmála se.

„Musel jet do Chicaga za nějakými klienty. Večer se vrací.“ V tónu jejího hlasu nezazněla sebemenší kritika, ale podle Brada by zaznít měla, už kvůli ní.

Alexovo hulvátství ho naštvalo, i když byl vlastně rád, že nepřišel. Alespoň s ní může být sám, promluvit si a probrat všechno, co se stalo od posledního setkání.

„To je zlé. Chci říct, to, že je v Chicagu. A co ostatní?“ Posadil se na opěrku křesla a byl skoro tak velký jako Faith, která ještě pořád stála.

„Předpokládám, že se mají fajn. Jenže když jsou obě holky z domu, nevím, co si mám sama se sebou počít. Pořád říkám, že půjdu někam dělat, ale po pravdě řečeno chybí mi potřebná kvalifikace.

Myslela jsem, že se vrátím na práva, jenže Alexovi připadá ten nápad šílený.

Tvrdí, že jsem na školu moc stará.“

„V tvým věku? Spousta lidí to dělá.

Proč bys nemohla ty?“

„Říká, že si mě pak stejně nikdo nenajme.“ Brad se okamžitě naštval, mít Alexe po ruce, asi by ho praštil. Stejně se mu nikdy nelíbil.

„To je nesmysl. Byl by z tebe skvělý advokát, Fred. Myslím, že bys to měla zkusit.“ Usmála se místo odpovědi a ani se nepokoušela vysvětlovat, že je nemožné o tom manžela přesvědčit.

„Alex si myslí, že bych měla zůstat doma a odpočívat, naučit se hrát bridž nebo něco takového.“ To jí připadalo naprosto bezzubé a Brad s ní souhlasil.

Když se teď na ni díval, vzpomínal na její blonďaté vlasy a měl sto chutí jí ve jménu starých časů vytahat vlásenky z drdolu. Ta světlá záplava se mu odjakživa líbila.

„Ukousala by ses nudou. Myslím, že ten nápad se školou je správný. Měla by ses do toho pořádně obout.“ Znovu v ní vzplála jiskřička naděje, tohle přesně by jí poradil Jack. Pak se objevila další skupinka hostů a ona se se všemi musela přivítat.

Poznala

několik

tváří

a

poděkovala jim za účast, po chvilce se zase vrátila k Bradoví.

„Jak se má Pam? Děláte spolu?“ Oba byli advokáti a poznali se na studiích, i když Pam byla o rok napřed. Jack jim šel na svatbu za svědka, ale Faith se s ní setkala pouze jednou. Připadala jí tvrdá a šel z ní strach, ale v každém případě byla chytrá jak opice. Brad narazil na zdatného soupeře.

„Kruci, ne,“ ušklíbl se. „Ta dělá v tchánově firmě. Stařík už kolik let vyhrožuje, že půjde na odpočinek, ale je mu devětasedmdesát a pořád nic, takže si myslím, že tam bude pořád. Pracuje jako právní poradkyně a podle jejího názoru mně nejspíš přeskočilo, když jsem šel od koryta.“

„Proč?“ Jeho práce připadala Faith zajímavá a ušlechtilá. Podle toho, co jí říkal, když

se

viděli

naposledy,

obhajoval děti obžalované z opravdu vážných zločinů.

„Tak zaprvé, je za to málo peněz.

Většinou jsem pověřený soudem a za zbytek nedostanu zaplaceno vůbec, nebo podle ní dostanu málo. Dřu dnem a nocí, i o víkendech. Myslí si, že jsem se vzdal pohodlného a výnosného zaměstnání ve firmě, abych se mohl poflakovat po věznicích s partou harantů, které údajně nejde zachránit. Přitom nejhezčí na tom je, že se některý skutečně dokážou změnit, když dostanou životní šanci. Je to dřina, ale mně vyhovuje. Můžeš v létě přijet a pracovat pro mě,“ dobíral si ji.

„Samozřejmě by to bylo zadarmo, nebo bys mi trochu platila. To by bylo nejlepší.“

S

úsměvem

na

rtech

procházeli kolem studeného bufetu a Allison je představila nějakému páru, který Faith vůbec neznala. V polovině odpoledne začal dav řídnout, ale Allison se domnívala, že by měli ze slušnosti zůstat do pěti, pro případ, že by se ještě někdo dostavil. To Faith poskytlo možnost strávit s Bradem víc času.

„No a co jinak, Fred?“ Dali si chlebíčky s vajíčkovým salátem a řeřichou, pár jahod a hrst sušenek.

„Nějaké přečiny? Těžké zločiny? Špatné parkování? Milostné pletky? Můžeš se mi

svěřit,

jsem

vázaný

slibem

mlčenlivosti,“

škádlil

ji,

až

se

rozesmála. Teprve když teď vedle ní seděl, uvědomil si, jako moc mu v posledních letech chyběla. Bylo tak snadné rozejít se při té vzdálenosti, časových rozdílech

a

obrovském

pracovním vytížení, a přesto ve chvíli, kdy jsou spolu, jako by se nic nezměnilo.

Jako by je Jackův odchod ještě víc sblížil a nabídl pevnější pouta. „Takže co se děje?“ mámil z ní odpověď.

„Nic se neděje,“ bránila se a přehodila nohu přes nohu. Jak tak seděli proti sobě, uvědomila si, že je to pořád neuvěřitelně hezký chlap. Všechna děvčata za ním odjakživa bláznila, i když tu nejhezčí ulovil vždycky Jack.

Měl v sobě neodolatelné kouzlo, kdežto Brad byl svým způsobem plachý. To se na něm Faith odjakživa líbilo. „Asi tě zklamu. Žádné zločiny, drobné ani hrdelní. Vedu dost jednotvárný život.

Právě proto se chci vrátit do školy. Jsem bez práce, Alex má pořád co dělat a holky jsou pryč. O tom to je. Čas od času přiložím ruku k dílu v charitě, organizuju sbírky. Jenže to dokážu i poslepu.“

„A co nějaké pletky, Fred? Už jsi pořádně dlouho pod čepcem. Neříkej, že ses celou tu dobu držela zpátky!“ Přesně tohle jí dělal, když byli malí. Vždycky z ní svým bratrským pošťuchováním vymámil všechna tajemství a pak si ji kvůli tomu dobíral. Ale tentokrát mu opravdu neměla co říct.

„Vždyť ti říkám, že vedu pěkně nudný život. Ne, nikdy jsem se s nikým nezapletla. Nemyslím, že bych na to měla nervy, je to pro mě moc komplikované.

Kromě

toho

jsem

nepotkala nikoho, kdo by stál za hřích.

Žádný velký vzrůšo, co?“ Rozesmála se a on se jen rošťácky ušklíbl, pohled jeho zelených očí neuhýbal.

„Musíš Alexe pořád šíleně milovat,“

zahučel tlumeně. Zamyšleně se odvrátila a pak se k němu zase pohledem vrátila.

Je to podivné, pořád mezi nimi panuje stejně intimní blízkost, dokonce i po všech těch letech. Důvěřovala mu, tomu, čím dnes je, a všemu, čím pro ni býval.

Svým způsobem teď stál na Jackově místě a po pravdě řečeno v určité době měla k Bradoví dokonce blíž než k vlastnímu bratrovi. Jack byl vždycky trochu otevřenější než oni dva a čas od času trochu nesnesitelný. S Bradem měli odjakživa hodně společného, říkala mu věci, které by nesvěřila ani bratrovi.

„Ne,“ přiznala upřímně, „nemiluju ho.

Rozhodně ne šíleně. Mám ho ráda, protože je to dobrý člověk, dobrý otec a manžel. Jsme přátelé. No, vlastně nevím, co ve skutečnosti jsme. Myslím, že na prvním místě je pro něj práce a že kolem sebe nikoho

nepotřebuje.

Nikdy

nepotřeboval. Žijeme v jednom domě, máme spolu dvě děti, chodíme na obchodní večeře a čas od času se scházíme s přáteli. Většinou ale žijeme své vlastní životy. Už si toho nemáme moc co říct.“ Teď mu došlo, že tohle je ten smutek, který spatřil v jejích očích.

„To zní velmi osaměle, Fred,“

podotkl tiše, i když jeho vlastní život se neubíral lepší cestou. S Pam nebyli dlouhá léta nic než jen dobří známí, zvláště poté,

co

zahájil

vlastní

profesionální

dráhu.

Dosud

mu

neodpustila, že odešel z otcovy firmy, brala to jako určitou formu zrady, jako by ji opustil, a nedokázala pochopit, že tenhle krok je pro něj nejlepším řešením.

Jeho povolání se diametrálně lišilo od všeho, co sama chtěla a čemu věřila.

Vydělávání peněz, spousty peněz, bylo pro ni ze všeho nejdůležitější.

„Občas

jsem

velmi

osamělá.“

Nechtěla mu prozradit, že je takhle opuštěná po celé manželství. Nezdálo se jí to loajální k Alexovi a vykládat to zrovna Bradovi jí připadalo ubohé. „Je to velmi samotářský člověk a máme zcela odlišné potřeby. Mám kolem sebe ráda lidi, miluju děti, ráda jsem se scházela s přáteli, chodila do kina a o víkendech se s ním jen tak potulovala.

Nějak se to všechno vytratilo. Pro Alexe nemá smysl nic, co nesouvisí s prací.“

Dokonce i golf hraje se svými klienty nebo s lidmi, s nimiž se chce seznámit a následně je vtáhnout do nějakých obchodů.

„Bože,“ vydechl Brad, rukou si prohrábl vlasy a se znepokojeným pohledem se zvrátil na opěradlo. Z duše se mu protivila představa, jak Faith žije.

Zasluhovala si mnohem víc, to říkával i Jack a Brad s ním souhlasil.

„Připomíná mi Pam. Na ničem jiném jí nezáleží než na penězích. A upřímně, Scarlett,“

usmál

se

na

Faith

s okouzlujícím šarmem Rhetta Butlera, „je mi to úplně fuk. Jistě že bych nechtěl, abychom hladověli, ale nic takového nehrozí. Vydělává v otcově firmě majlant, mezi jejími klienty je pár opravdu významných veličin. A starý pán jí hodlá celý ten podnik odkázat, až půjde do penze nebo umře, podle toho, co přijde dřív. Dali jsme stranou pěknou sumičku. Máme skvělý dům. Nádherné děti. Co bychom ksakru ještě chtěli?

Kolik toho ještě musíme nahrabat?

Nejhezčí na tom všem je, že si můžu dělat, co chci, nemusím odírat klienty ani se pouštět do té otravné šarády kolem daní. Mám svou práci rád, hodně pro mě znamená. Myslím, že Pam vadí, že nevydělávám tolik peněz, kolik bych podle jejích představ měl. Komu na tom záleží? Snad jen patnáctého dubna strýčkovi Samovi. Máme víc než dost, abychom to nechali dětem, a žijeme velmi pohodlně. Řekl jsem si, že nastal čas, abych taky něco vrátil. Někdo by měl.“

„To podle mě dává smysl,“ pronesla Faith zamyšleně. Podle ní se rozhodl správně, alespoň z jeho hlediska, ale připadalo jí, jako by se tím mezi ním a Pam rozevřela hluboká propast.

„Pam má jiná měřítka: prestiž a společenské postavení, lidi, které zná, názory druhých, kluby či večírky, na jaké tě zvou. Nevím, třeba stárnu, nebo jsem nějak zvrácený, ale raději sedím v cele s děckem v průšvihu než na večeři, kde je povinný smokink, vedle nějakýho nudnýho patrona, který má prachy, nic nedělá a nemá ti co říct.“ Vypadal rozhořčeně a Faith se musela usmát.

„Nemluvíš náhodou o mně? Myslím, že je to ten nejlepší důvod, proč bych se měla vrátit zpátky do školy.“

„Možná že jo,“ přiznal upřímně.

„Nevím. Já osobně jsem prostě cítil, že musím dělat něco lepšího než přemýšlet o pozůstalosti nebo naslouchat lidem, kteří skučí kvůli daním, a pomáhat jim zachovat jmění pro děti, které by potřebovaly vyletět z hnízda a začít si vydělávat, což nejspíš nikdy neudělají.

Myslím, že kdybych zůstal, spáchal bych co nevidět sebevraždu.“

„Já se zase hrozně nudím, když celé dny nic pořádného nedělám,“ svěřila se mu Faith. „Mám pocit, jako bych plýtvala vlastním životem. Nemusím nic než se dostavit včas domů a uvařit večeři. Můžu navštěvovat spoustu muzeí a obědvat s kupou přítelkyň.“

„V každém případě bys do školy jít měla,“ podotkl s přesvědčením. „Pokud se nechystáš do práce.“

„Co bych tak asi dělala? Nebyla jsem v zaměstnání od chvíle, kdy se narodila Ellie, a tehdy jsem byla jen lepší holka pro všechno. To můžeš provozovat v jednadvaceti, ne v našem věku.

Nedává to smysl. Problém je v tom, že se nedokážu rozhodnout. Alexe ovšem klepne pepka, jestli se vrátím do školy.“

„Možná se cítí ohrožen,“ uvažoval Brad nahlas. „Možná je rád, že nemáš nic na práci a jsi na něm závislá.

Myslím, že je to i část problému s Pam.

Podle mě se jí líbilo, když jsem pro ně pracoval, jenže já si připadal jako ve vězení. Raději ať to jde se mnou z kopce, jen když budu stát na vlastních nohou.“

„Jsem si jistá, že k něčemu takovému nedojde,“ ujistila ho Faith. „Zdá se, že si vedeš dobře, nebo že přinejmenším děláš správnou věc. A peníze zřejmě nejsou váš zásadní problém.“

„Peníze jsou její problém. Podle mě na penězích v konečné instanci nezáleží.

Než umřu, chci vědět, že jsem něco ovlivnil, že jsem někomu změnil osud a zachránil pár děcek. Takový pocit bych rozhodně neměl, kdybych zachránil nějaké dolary na daních lidem, který mají už tak hromadu peněz.“

„Nejsou náhodou Pam s Alexem dvojčata?“ usmála se Faith. Odjakživa se jí zamlouval jeho žebříček hodnot a názory. Když jí Allison připomněla, že musí v pět končit a že v šest odjíždějí na letiště, pocítila lítost.

„Myslím,

že

všechno

proběhlo

skvěle,“ konstatovala Faithina nevlastní sestra. Nejbližší pozůstalí vypadali unaveně, ale

přišla

spousta

Charlesových přátel a celé odpoledne mu vzdávali hold a projevovali úctu.

„Udělala jsi pořádný kus práce,“

prohlásila uznale Faith a znovu ji napadlo, jestli se vůbec ještě někdy uvidí. „Charles by měl radost.“

„Myslím, že ano,“ připustila Allison, když si obě ženy oblékly kabáty a Bertrand podepsal šek. Trval na tom, že tohle zaplatí oni. Květiny v kostele představovaly skoro stejnou částku.

Brad je doprovodil až k výtahu.

Allison s Bertrandem mířili nahoru, aby si vyzvedli věci, a Faith se vydala opačným směrem zvolat si taxi.

„Kdy odjíždíš?“ zeptala se Brada, když čekali na výtah.

„Zítra ráno.“ Kabina zrovna dorazila a Faith s Allison se objaly, Bertrand jim držel dveře.

„Dávej na sebe pozor, Faith,“ usmála se Allison. Oceňovala, co pro ně Faith v posledních dvou dnech udělala. Obě cítily, že se jejich cesty už nikdy nezkříží.

„To víš, že jo, ty taky. Zavolej někdy.“ Loučily se jako lidé, kteří si nemají co říct, ale kteří sdílejí stříbro minulosti.

Vstoupili do výtahu a Faith ještě naposled zvedla na pozdrav ruku, pak se obrátila k Bradoví se slzami v očích.

„Jsem tak unavená z toho, jak mě lidé opouštějí… jak se s nimi loučím…

odcházejí z mého života a nikdy se nevrací.“ Přikývl a vzal ji za ruku.

V tichosti sjeli dolů.

„Pospícháš domů?“ zeptal se, když procházeli vestibulem na Park Avenue.

„Nijak zvlášť. Jdeme na večeři, ale ne dřív než v osm. Mám čas.“

„Chceš si dát něco k pití?“ zeptal se, přestože jedli a pili celé odpoledne.

„Co kdybys mě doprovodil domů?“

Bylo to odsud čtyřiadvacet bloků, docela slušná procházka, a ona se potřebovala

nadýchat

čerstvého

vzduchu. Bradovj se ten nápad líbil, prošli otáčecími dveřmi a zamířili ruku v ruce na sever po Park Avenue.

Po chvilce ticha, promluvili oba ve stejnou chvilku.

„Co teď budeš dělat, Fred?“

„Na čem budeš pracovat, až se vrátíš domů?“

Rozesmáli se a on odpověděl jako první. „Pokouším se osvobodit chlapce, který náhodou zastřelil svého nejlepšího kamaráda. Jak to vypadá, nejspíš ne tak moc náhodou. Oba milovali stejnou dívku. V šestnácti byl obžalován z úkladné vraždy prvního stupně. Je to tvrdý oříšek a on je jinak skvělý kluk.“

Mluvil o tom jako o chlebu.

„S tímhle já nemohu soutěžit,“

přiznala, když navzdory jeho dlouhým nohám bok po boku pomalu vyrazili.

Ještě si pamatoval, jak se jejím krůčkům přizpůsobit, kdysi dávno spolu podnikali dlouhé procházky. „Ve skutečnosti nic zvláštního v plánu nemám.“

„Ale ano, máš,“ řekl s přesvědčením a ona na něj překvapeně pohlédla.

„Zavoláš na Columbijskou univerzitu a taky na Newyorskou a na všechny, které by tě nějak oslovily, a necháš si poslat studijní programy

a

přihlášky

z právnické fakulty. Musíš si zjistit, jaké zkoušky je třeba udělat. Ceká tě hodně práce.“

„Vidím, že ses mi už postaral o zábavu, co?“ Tvářila se pobaveně, ale zároveň připouštěla, že se jí ta myšlenka líbí.

„Příští týden ti zavolám a ověřím si, jak jsi pokročila. A jestli se na to vykašleš, udělám děsnej cirkus. Musíš sebou hodit, Fred, je nejvyšší čas.“

Vstoupil jí znovu do života jako náhrada za staršího bratra. Ne že by s ním v duchu nesouhlasila, jen si prostě nedovedla představit, jak to všechno naservírovat Alexovi, váhala, jestli to má vůbec udělat. A taky nevěděla, nakolik je statečná, aby se Alexovi dokázala postavit. Nepřipadalo jí to jako nejšťastnější nápad, představa otevřeného střetu ji vždycky děsila.

Málokdy se vzepřela muži. V nějaké hluboké, skryté rovině podezírala sama sebe, že se bojí. Jediný muž, který v ní nevzbuzoval strach,

byl

Jack

a

samozřejmě Brad.

„Mimochodem, máš e mail?“ zeptal se prakticky. Začínalo se pomalu stmívat, lidé pospíchali po osvětlené Park Avenue z práce domů.

„Ano, mám. Tuhle jsem si koupila laptop, abych si mohla dopisovat se Zoe.

Už jsem v tom dobrá.“

„Jakou máš adresu?“

„FaithMáma@aol.com.“

„Měla bys to změnit na Fred,“ usmál se na ni. „Napíšu ti, až dorazím do San Franciska.“

„To bude skvělé, Bradě,“ vyhrkla a v duchu si přála, aby se tentokrát jeden druhému neztratili. Doufala, že se oba vynasnaží. „Díky, žes dneska přišel.

Bylo to pro mě opravdu daleko snazší.“

„Kdysi jsem s Charliem zažil pár pěkných chvil. Myslím, že mu za leccos vděčím.“ Pořád si jen těžko dokázala představit Charlese takového, jak ho znal Brad, ale je jasné, že ho kluci zajímali daleko víc než ona s Allison.

„A jak jsem řekl, taky jsem tě chtěl vidět.“ Do hlasu se mu vkradla něha.

„Jak to bez něj zvládáš?“ Oba věděli, o kom mluví.

„Není to vůbec lehké,“ hlesla a soustředěně pozorovala chodník, po němž kráčeli. Byl to tak mimořádný člověk, pomyslela si. Nikdy nikdo jemu podobný v jejím životě neexistoval a existovat nebude. „Občas se to zlepší. Je to divné, někdy jsem pár měsíců v pohodě, a pak to na mě zčistajasna padne. Možná to tak už zůstane.“

Strávila

mnoho

času

v

osamění,

bojovala se svým smutkem od chvíle, kdy zemřel. I to odradilo mnoho přítelkyň. Smutek je velmi osobní věc.

Často chodila do kostela, aby se za něj pomodlila, tam nacházela alespoň na chvíli klid a útěchu. Pokoušela se promluvit si s Alexem o tom, jak moc bratra postrádá, ale on se stáhl do své ulity. Jednou zašla za spiritistkou, aby jí Jacka přivolala, jenže když se o tom dozvěděl Alex, málem ho ranila mrtvice.

Okamžitě

jí

zakázal

znovu

něco

podobného provádět, protože mu to připadalo jako naprostá zvrhlost a navíc tvrdil, že ji spiritistka jen zneužívá.

Jenže Faith se to ve skutečnosti líbilo.

Ještě dvakrát se tam vrátila, aniž by Alexovi cokoli řekla. Teď se svěřila Bradovi.

Sám tomu moc nevěřil, ale byl přesvědčen, že to nemůže ublížit, zvlášť když se pak cítí lépe. Rozhodně mu to nepřipadalo zvrhlé.

„Taky ho postrádám, Fred,“ řekl laskavě. Brad byl něžný a vnímavý člověk. „Je to tak divný, když si uvědomím, že odešel. Pořád tomu nemohu uvěřit.

Občas

mu

chci

zatelefonovat, natáhnu se po sluchátku, když se stane něco legračního, když mě něco vyvede z míry, něčím se trápím nebo potřebuju radu… a pak mi to dojde. Připadá mi to nemožné. Jak se mohl někdo jako Jack prostě vypařit?

Takový člověk by měl žít navěky. Víš něco o Debbie?“

„Vůbec nic,“ přiznala. „Nemyslím, že se ještě někdy uvidíme. Podle mě ví, že jsem ji nikdy neměla ráda, i když jsem se kvůli Jackovi snažila a přestože ho skoro pořád vodila za nos. Vždycky jsem měla dojem, že na jejich vztahu je něco nezdravého. Nevím, proč s tím sám nic neudělal. Na pohřbu mi řekla sotva pár slov, za dva týdny bez rozloučení odjela a za nějaký čas mi Jackův právník oznámil, že se znovu vdala. Peníze z pojistky použila ke koupi domu. Podle mě si s ní Jack dost užil.“

„Tohle jsem si taky myslel. Zlé je už to, že neměli děti.“

„Stejně bych se s nimi nesměla stýkat,“ přiznala Faith nešťastně a pak se na Brada upřeně zadívala. Bylo skvělé mluvit s ním o Jackovi, o životě a starých časech. „Opravdu mi napíšeš?“

ujišťovala se a znovu vypadala jako holčička, kterou odjakživa miloval.

„Řekl jsem ti, že ano.“ Pevně ji objal a přitáhl si ji blíž. Byla skoro doma.

„Neztratíš se mi zase? Je to zlé, když o tobě nic nevím. Už mi z dětství nezbyl nikdo kromě tebe.“

„Ozvu se ti, Fred. Slibuju. Ale taky chci, aby ses poohlédla po těch školách.

Svět potřebuje právníky, jako jsi ty.“

Za pár minut už stáli před jejím domem. Vypadal elegantně a úctyhodně s čerstvě natřenými černými trámy na pozadí červených cihel a se sestřiženým živým plotem vepředu.

„Ještě jednou díky, žes přišel, Bradě.

Je to trochu zvrácené, ale ve skutečnosti jsem dneska prožila docela pěkný den.“

Jaká úleva být zase s ním. Už dlouho se necítila tak klidná a vyrovnaná, snad naposledy v dětství, kdy čas strávený s oběma chlapci jí jako jediný poskytoval lásku.

„Myslím, že by se bavil i Charlie.

Jsem rád, že jsem přišel. Už jsme si dávno nepopovídali. Dej na sebe pozor.

Trochu se o tebe bojím.“ Ustaraně na ni pohlédl a ona mu vrátila statečný úsměv.

„Budu v pořádku. Šťastnou cestu do Kalifornie a ať se nepředřeš.“

„Právě to se mi líbí nejvíc,“ připustil Brad. Kromě synů mu dnes záleželo jedině na práci. Pak ji pevně objal a mávl na taxík, sledovala, jak nastupuje a pomalu jí mizí z dohledu. Než zajeli za roh, stáhl okénko a naposledy zamával.

Faith si nebyla zcela jistá, že se jí ozve, ale když nic jiného, alespoň jí dopřál tenhle krásný den. Když otočila klíčem v zámku a vešla dovnitř, ještě pořád se usmívala.

Nahoře slyšela Alexe. Pověsila kabát a pomalu stoupala po schodech.

„Jaký to bylo?“ zeptal se, když se objevila ve společné ložnici a pohlédla na něj s úsměvem.

„Fajn.

Všechno

dobře

dopadlo.

Allison najala salonek ve Waldorfu a po obřadu přišla spousta lidí, Charlesovi přátelé i přátelé mojí matky. A Brad Patterson, neviděla jsem ho od…

neviděla jsem ho celou věčnost.“

„Kdo je to?“ Alex vypadal zmateně.

Televize hrála a on se díval na zprávy.

Stál jen tak v boxerkách a ponožkách a zapínal si čerstvě naškrobenou bílou košili.

„Jackův kamarád. Vlastně nejlepší přítel. Vyrůstali jsme spolu. Teď žije v San Francisku. Viděli jste se na Jackově pohřbu, nejspíš se na něj nepamatuješ.“

Bylo

u

nich

tolik

smutečních

hostů

a

Alex

nikdy

nevěnoval

pozornost

takovým

maličkostem nebo lidem, kteří mu nebyli k užitku. Brad do téhle škatulky zapadal.

„Ne, nepamatuji!. Budeš hotová včas?“ Vypadal ustaraně. Ta večeře pro něj byla důležitá, pořádal ji jeden ze starších společníků firmy pro nového klienta, který právě podepsal smlouvu.

Nechtěl přijít pozdě.

„Budu hotová za půl hodiny. Rychle se vykoupu a něco si udělám s vlasama.

Jak bylo v Chicagu?“

„Bylo to únavné, ale nezbytné.

Všechno dobře dopadlo.“ Ani ji nepřekvapilo, že se nevyptával na podrobnosti

posledního

rozloučení

s Charliem. Od chvíle, kdy se rozhodl na pohřeb nejít, pustil tuhle záležitost z hlavy.

Odešla do koupelny a podle slibu se za půl hodiny objevila v černých koktajlových šatech a se šňůrou perel kolem krku, dokonale nalíčená, vlasy sčesané rovně až na ramena. Vypadala spíš jako jeho dcera než manželka. Alex ji zhodnotil pohledem a beze slova přikývl. Bylo by hezké, kdyby ji pochválil, jak vypadá skvěle, ale to už neudělal hezky dlouhou dobu.

Za pět minut už zastavovali taxi.

Společnost se sejde jen deset bloků od jejich domu na Park Avenue, budou tam za chvilku. Alex cestou do centra nepromluvil, ale Faith si toho sotva všimla. Toulala se v duchu na míle daleko, myslela na Brada, na celé odpoledne, kdy s ním mohla bez zábran mluvit. Náhle měla pocit, že někdo projevuje zájem o její život, její starosti, obavy a věci, na nichž jí záleží. Našla v něm znovu rodinu, po níž toužila a kterou v

posledních

letech

tolik

postrádala. Zase o ni někdo stál a miloval ji.

3

Alex strávil znovu pár dnů v Chicagu a

o

víkendu

se

dokonce

zcela

neočekávaně snažil věnovat Faith.

V sobotu vyrazili na procházku do Central Parku a v neděli si dali v nedaleké restauraci časnou večeři.

Celý den byl v práci, a když se nabídl, že ji někam vezme, až se vrátí z kostela, příjemně ji to překvapilo i dojalo.

Poslední dobou s ní o víkendech moc času netrávil. V dalším týdnu zase zamířil na služební cestu.

V pondělí večer zavolala Faith Zoe, jestli by si pro ni nevyšetřila trochu času. Opravdu ji postrádala a ráda by za ní vyrazila na návštěvu. Zoe byla nadšením bez sebe a navrhla matce, aby přijela do Providence v úterý večer.

Chtěla s ní zůstat přes noc v hotelu, ačkoli

jinak

proti

svým

dvěma

spolubydlícím

nic

neměla.

Faith

s

úsměvem

zavěsila

a

okamžitě

objednala pokoj.

V úterý večer vystoupila z letadla, vzala si taxík do Providence a zapsala se v recepci. Zoe přijela půl hodiny po ní jen s příruční kabelou, vypadaly spíš jako sestry než matka s dcerou. Povídaly si, smály se a objímaly a pokoj jim okamžitě připadal útulný. Pak se vydaly do města na večeři a Faith jí vyprávěla o Charlesově pohřbu a o tom, jak se setkala s Bradem. Líčila svým dcerám nekonečné historky o něm a o Jackovi a teď Zoe viděla, jak ji setkání s dávným přítelem potěšilo.

„Mluvila jsem s ním o návratu do školy,“ přiznala Faith nad moučníkem.

Už to spolu probíraly o prázdninách a Zoe považovala studium za skvělý nápad. Ale od té doby nepadlo o právech ani slovo, takže teď byla ráda, že matka tuhle myšlenku nezavrhla.

„Myslím, že je to skvělý nápad, mami,“ povzbuzovala ji. Věděla, jak osamělá je matka od chvíle, kdy s Ellie odešly z domova. „Už jsi v tom něco podnikla?“

„Myslela jsem, že bych si vyzvedla seznamy přednášek a podrobně se poptala, co je k přijetí potřeba. Budu se muset připravit na přijímací testy.

Nejsem si ani jistá, jestli bych je udělala, a už vůbec nevím, jestli se na práva dostanu.“ Byla z toho najedná straně nervózní, ale na druhé vzrušená, stejně jako Zoe. Taky se jí zdála šťastnější a živější, než jak ji v poslední době pamatovala. „Mohla bych se zapsat na nějaké přednášky z obecného práva na škole pro další vzdělávání při Newyorské univerzitě a na přípravné kurzy na přijímací testy. Ještě jsem se definitivně nerozhodla, ale v každém případě by to bylo zábavnější než hodiny bridže, které mi navrhuje taťka.“ Smutně se na Zoe usmála.

„V každém případě by to mělo smysl,“ souhlasila Zoe. Na chvilku zmlkla a pak se zamračila. Věděla, jaké překážky bude muset matka zdolat.

A Faith to věděla taky. „Už jsi to taťkovi řekla?“

„V poslední době ne. Není to tak dlouho, co jsme o tom mluvili, tehdy ho to nepotěšilo.“ Zoe věděla, že je to vyjádřeno velmi mírně.

„Zaskočí ho to. Nemám pravdu?

Iceman se bude jen těžko smiřovat s představou, že bys byla nezávislá, mami. Chce, abys seděla doma a čekala, až páníček zavolá.“

„Takhle se o otci nemluví,“ pokárala ji Faith loajálně, ale obě věděly, že má pravdu. „Vlastně mi navrhl, abych se věnovala charitě. Líbí se mu, když jsem v jednom kole.“

„Pokud ho to ovšem neohrožuje.“

Byla překvapivě bystrá. „A charitě ses věnovala až až. Starala ses o nás o všechny, teď potřebuješ udělat taky něco pro sebe.“ Zoe nikdy neváhala zastat se matky a kvůli tomu byla s otcem neustále na kordy. Otevřeně mu řekla, že jediné, co ho opravdu zajímá, je práce, a že podle jejího mínění už hezkou řádku let na rodinu kašle. Moc dobře si uvědomovala, že matka je vždycky připravena všem pomoci. Se svou sestrou vedly na tohle téma odjakživa divoké hádky, Eloise otce rozhořčeně hájila, přestože matku z celého srdce milovala. Zoe naopak bez obalu tvrdila, že je otec nepřístupný, a pokud jde o city, dostala matka v tom vztahu pěknou ránu pod pás. „Opravdu chci, aby ses do toho pustila, mami. Budu tě otravovat tak

dlouho,

dokud

to

neuděláš.“

„To už jsi druhá,“ usmála se Faith.

„Co když testy nezvládnu? Možná se na školu ani nedostanu. Ty a Brad mi věříte víc, než věřím já sobě. Uvidíme.“

A stejně si o tom musí promluvit s Alexem, v tom je klíčový problém.

„To

jsou

jen

výmluvy,

mami.

Dostaneš se tam. Myslím, že z tebe bude skvělý právník. Nesmíš připustit, aby ti to otec vymluvil. Když se rozhodneš, neexistuje nic, čím by tě mohl zastavit.

Prostě se tomu bude muset přizpůsobit.“

„Možná že bych tě měla nastrčit, abys to s ním prodiskutovala jako první,“

dobírala si ji Faith.

Pak se stočila řeč na dceřinu školu, na přednášky

a

přátele.

Odcházely

z restaurace jako poslední a v hotelovém pokoji ještě dlouhé hodiny klábosily, než Zoe nakonec usnula. Faith se v posteli královských rozměrů

usmívala

a

přemýšlela o tom, jak je vlastně šťastná.

Dcery jsou nejcennějším darem, jaký jí Alex kdy věnoval. Eloise slíbila, že se doma objeví na Den díkůvzdání, a Faith si říkala, že by ji pak mohla na pár dnů navštívit. Ale tohle by se změnilo, kdyby se opravdu dostala na školu.

Zoe odešla ráno v devět. Ještě měly čas

posnídat

míchaná

vajíčka

s anglickými vdolečky a konev čaje, pak matku objala, políbila ji na rozloučenou a zmizela. V deset už Faith mířila na letiště ponořená do vlastních myšlenek.

Cestou domů požádala taxikáře, aby zajel k Newyorské univerzitě. Na právnické fakultě dostala náruč letáků, seznamy přednášek a nějaké informace ohledně testů,

které

bude

muset

absolvovat, a pak si ještě na škole pro další vzdělávání vyzvedla hromádku brožurek. Z domova zavolala na Columbijskou univerzitu.

Na psacím stole si rozložila tiskopisy a zírala na ně pohledem plným úcty.

Jedna věc byla sehnat katalogy, druhá dostat se do školy, a to pořád nevěděla, jak donutí Alexe s jejím rozhodnutím souhlasit. Zoe navrhovala, aby mu to prostě předložila jako hotovou věc, ale Faith to připadalo bezohledné a sprosté.

Alex měl právo do téhle záležitosti mluvit. Byl by to pro ni velký závazek, zvláště kdyby šla do školy hned na podzim. Čekají ji domácí úkoly a dlouhé hodiny studia. Nebude tak snadno dostupná jako teď a pro něj to bude velká změna. Pořád o tom přemýšlela, když se podívala na počítač a všimla si, že jí přišel e mail. Nejspíš od Zoe, usoudila, klikla na schránku a mileji překvapilo, že jí píše Brad.

„Ahoj Fred. Jak se máš? Co je nového? Už máš ty katalogy? Jestli ne, tak se už zvedni a mazej ke dveřím. Ani se mi neozývej, dokud nepodnikneš ten svůj průzkum. Možná že bys mohla chodit na nějaké přednášky už v lednu.

Tak sebou hoď!

Jak je jinak? Ani nevíš, jak rád jsem tě viděl. Vypadalas líp než kdykoli předtím. Máš pořád tak dlouhé vlasy jako kdysi? S chutí bych ti je nabarvil na zeleno, stačí říct, nejlíp na svátého Patrika. Nebo na růžovo na Valentina?

Rudě a zeleně o Vánocích? Myslím, že zelená ti sluší nejvíc, pokud mě paměť neklame.

Od návratu z New Yorku nevím, kam dřív skočit. Dělám na tom případu, o kterém jsem ti vyprávěl. Chudák kluk je vyděšený k smrti. Musím dosáhnout osvobození. A to nebude žádná legrace.

Mimochodem, jaký právo tě zajímá?

Myslím, že by z tebe byl skvělý obhájce dětí, pokud se nechceš vrhnout do nějakého kšeftu, kde jde o velký peníze.

V tom případě by sis měla promluvit s Pam. Obchodní právo je zajímavé, i když to není můj šálek čaje, ale tvůj třeba ano.

Musím se vrátit k práci… A ty mazej do školy! Dej na sebe pozor a nezapomeň psát. Měj se. Tvůj Brad.“

Faith se usmívala na obrazovku a okamžitě klikla na odpověď. Byla na sebe pyšná, že už má všechny papíry pohromadě a může mu směle nahlásit první výsledky. Cítila se jako malá holka.

„Ahoj Bradě, zrovna jsem se vrátila z Providence. Měly jsme se se Zoe skvěle, daly jsme si večeři a žvanily dlouhé hodiny. Hodně jsme se nasmály.

Podporuje tvou myšlenku. Cestou domů jsem se zastavila na univerzitě – měl bys na mě být hrdý – a vyzvedla ty seznamy, tisíce katalogů a všechny potřebný informace. Zavolala jsem taky na Columbijskou a požádala o jejich.

Nejsem si jistá, jestli můžu podat přihlášku na víc škol. V každém případě jsem první úkol splnila. Ještě tenhle týden všechno bedlivě prostuduju. Alex je v Chicagu. Zatím jsem mu to neřekla.

Jeho reakcí si nejsem jistá. Nebo vlastně jsem. Proletí stropem. Jestli si postaví hlavu, co potom? Mám rozpoutat třetí světovou válku kvůli mé právnické kariéře? Tak by to mohlo skončit.

Uvidíme.

Ten nápad s dětmi se mi líbí, vždycky jsem pro ně měla slabost. Akorát si nejsem jistá, co přesně taková obhajoba obnáší. Ale to beru věci za nesprávný konec. Na prvním místě je Alex. Pak zkoušky, žádost… Dostanu se tam vůbec? A co když ne? Mám pocit, jako bych končila střední školu.“ Tohle utrpení si prožila před rokem se Zoe, když čekaly, až se ozvou z míst, jimž dávala přednost. Brown byl na prvním místě a ona byla štěstím bez sebe, když se tam dostala. Alex chtěl, aby šla na Princeton, Harvard nebo Yale a byl zdrcen, když je všechny zamítla a vybrala si Brown. Sám studoval v Princetonu a chtěl, aby šla v jeho šlépějích, ale Zoe byla neústupná, i když otec mluvil o Brownu jako o „škole hipíků“. Zoe se mu jen smála, podle ní dával téhle škole přednost každý.

„Jinak

tu

není

nic

nového,“

pokračovala. „O Eloise žádné zprávy, předpokládám, že se má dobře. Chtěla bych se za ní podívat, dokud mám čas.

Jestli začnu školu, budu pěkně uvázaná.“

Už jen to, že o svých plánech promluvila s Bradem a Zoe, měnilo sen ve skutečnost. „Až zase přijedeš do New Yorku, zavolej. A jestli ti to vyjde, pošli mi mezitím mail. Je to fajn. Vím, že toho máš moc, takže si s tím nelam hlavu.

Stačí kdykoliv. Tvá Fred.“ Při té přezdívce se znovu usmála.

Ještě probírala katalogy, když jí počítač oznámil, že má další poštu.

Usmála se a znovu klikla na stejnou ikonu. Musel sedět u stolu, když mu došel její e mail, protože reagoval téměř okamžitě.

„Hodná holka! Teď si pročti ty katalogy a zapiš si pár přednášek dalšího vzdělávání na příští semestr. To nemůže uškodit a trochu tě to dostane do tempa. A Alex ať si trhne nohou! Fred, nemůže rozhodovat za tebe. Nemá sebemenší právo ti v tom bránit, jestli to chceš opravdu udělat, a já si myslím, že chceš. Musí si na to zvyknout. Kdybys někde dělala, taky bys byla svázaná.

Nemůžeš jen tak bloumat domem a čekat, až přijde domů. Potřebuješ vlastní život!

On svůj má. Teď nastal tvůj čas! Musíš se pohnout. Čím dřív tím líp. Zapiš se!

Buď hodná. Tvůj Brad.“

Bylo příjemné dostávat od něj zprávy a zase mu psát. Vymazala text, zvláště to „ať si Alex trhne nohou“, což jí velmi připomnělo Jackův styl. Po zbytek odpoledne se zabývala katalogy, ale když Alex volal ten večer z Chicaga, nic mu neřekla. Něco tak choulostivého se nemůže probírat po telefonu, jenže v pátek večer se vrátil úplně vyčerpán.

Faith

se

musela

zaregistrovat

nejpozději prvního prosince. Přihláška na práva se podává do prvního února.

Odpověď přijde v dubnu. Vyplnila a podepsala dvě přihlášky na přednášky obecného práva a na přípravný kurz na přijímací testy, který začíná zanedlouho a trvá osm neděl.

Ale ještě je neposlala. Opravdu si nejprve chtěla promluvit s Alexem, jenže ten neměl náladu na nic jiného než na jídlo a spaní. V sobotu odjel do kanceláře a zůstal tam až pozdě do noci.

Teprve v neděli měla pocit, že mu může předložit svůj záměr. Zrovna četl nedělní Timesy a v televizi sledoval fotbalový zápas, když mu přinesla šálek polévky a sendvič. Sedla si proti němu a nervózně prohlížela Book Review a přílohu Timesů. Ani nezvedl hlavu.

„V týdnu jsem zajela za Zoe,“ začala, když pustil televizi víc nahlas. „Vypadá skvěle a moc se jí tam líbí.“ Snažila se zvuk překřičet.

„Já vím,“ houkl, aniž se na ni podíval.

„Už jsi to říkala. Jak jí to jde?“

„Myslím, že dobře. Teď ji čekají zkoušky v polovině semestru.“

„Doufám, že tam jen nevyvádí, ale taky studuje.“ Vždycky byla vynikající studentka a Faith se o ni ani v nejmenším nebála. Hledala jen, jak začít diskusi o vlastním vzdělání, ale zvítězit nad televizí a novinami nebylo snadné.

Vedle něj ještě čekala hromádka čtení.

Musí se do toho vrhnout po hlavě, jinak jí nebude věnovat pozornost. Počkala dalších pět minut a pak spustila.

„Chtěla jsem si s tebou o něčem promluvit,“ začala opatrně. Cítila, jak se jí potí dlaně, a doufala, že bude rozumný. Někdy to s ním nebylo lehké, zrovna uvažovala, jestli by neměla počkat, když se k ní nakonec obrátil a usrkl trochu polévky.

„Dobrá.“

„Díky.

Mluvila

jsem

se

Zoe

o Newyorské univerzitě.“ Měla pocit, jako by se nořila do betonu. Chápala, proč mu Zoe říká Iceman. Čas od času i jí připadal jako z ledu. Pořád se přesvědčovala, že to není proto, že by o ně nestál, prostě má v hlavě daleko důležitější věci. S Alexem to uměla snad jen Eloise. Teď je na řadě ona.

„Chce přejít jinam?“ Zdálo se, že to s ním otřáslo. „Myslel jsem, že se jí tam líbí. Říkal jsem, že by měla jít na Princeton nebo Yale.“

„Ne,“ přerušila ho tiše. „To se netýká Zoe. Tentokrát mluvíme o mně.“

„Jak o tobě?“ V pohledu neměl žádný výraz. A náhle spatřila v duchu svou dceru a Brada, jak nad ní stojí a radí jí, co musí udělat.

„Ráda bych chodila na nějaké přednášky na Newyorskou univerzitu.“

Faith věděla, že třímá v ruce granát.

„Jaké přednášky?“ Náhle se na ni zadíval podezíravě.

„Nějaké přednášky z obecného práva na škole pro další vzdělávání. Připadají mi zajímavé,“ dodala. Nervózně polkla.

Zíral na ni všelijak, jen ne s potěšením.

„To je směšné, Faith. Nepotřebuješ studovat právo. Co bys s tím dělala?

Proč si nevybereš nějaký cyklus v muzeu, určitě by tě to zajímalo daleko víc.“ Pokoušel se ji odradit, ještě než domluví. Věděla, že musí tlačit na pilu a modlit se, aby souhlasil. V jejich manželství měl po celých šestadvacet let právo veta nad vším, co dělala. Teď už bylo pozdě něco měnit.

Začalo to jako společná dohoda o mnohých věcech, jenže za ta léta bylo každému jasné,

že Alex

nastolil

diktaturu.

Měl

poslední

slovo

a

stanovoval pravidla. Vzhledem ke své minulosti tyhle podmínky přijala.

„Absolvovala jsem spoustu přednášek v muzeu, Alexi. Chci dělat něco daleko zajímavějšího.“ Právě granát odjistila.

Teď‘ zbývalo jen hodit.

„A pak? Jaký to má všechno smysl, Faith?“ Odpověď znal, ještě než ji vyslovila, ale potřeboval to slyšet od ní.

„Chci na jaře zažádat o přijetí na práva,“ pronesla pevně a nesmlouvavě.

Pak zadržela dech.

„To je absurdní. O tom jsme se už bavili. Žena v tvém věku nemůže začínat práva, Faith. Nikdo si tě nenajme, až absolvuješ. Budeš moc stará.“

„Stejně bych to ráda zkusila. Myslím, že by to mohlo být vzrušující. A možná by si mě někdo najal. Ostatně tak stará ještě nejsem.“ Tvrdošíjně se hnala za cílem, který si stanovila, bez ohledu na to, co si Alex myslí.

„To je vedlejší. Dokážeš si vůbec představit, kolik práce to obnáší? Zavřeš se doma a další tři roky budeš jen šprtat.

A co pak? Dobře, dostaneš práci. Chceš makat čtrnáct hodin denně? Nebudeš moct cestovat, nikam si večer nevyrazíš.

Budeš mi vykládat, že se nemůžeme jít nikam pobavit, protože máš před zkouškama. To sis měla rozmyslet předtím, než se narodila děvčata. Mohla jsi dokončit práva, když už jsi je začala, teď je pozdě. Jen si to přiznej.“

„Není příliš pozdě. Děvčata jsou z domu, Alexi. Nemám co na práci. Stačí si upravit rozvrh a studium tak, abychom pořád mohli chodit večer ven. Nikam už spolu nejezdíme, kromě těch několika týdnů v létě, a to si zařídím. Slibuju, že udělám, co je v mých silách, aby to s tebou nijak nekolidovalo.“ Hleděla na něj prosebně, ale marně.

„Je to nemožně!“ vybuchl nakonec.

„Co by to mělo za smysl být ženatý, když tu budeš další tři roky zabedněná. To bys klidně mohla jít do vězení nebo na medicínu! Nechce se mi věřit, že bys byla tak nerozumná. Jak vůbec můžeš vypustit z pusy něco takového? Co se to s tebou děje?“

„Nudím se k smrti,“ přiznala tiše. „Ty máš svou práci a svůj život, Alexi,“

citovala Brada. „Já bych taky ráda měla svůj. Kamarádky jsou zaměstnané nebo mají ještě děti doma. Pořád jsou v jednom kole. Já nestojím o hodiny bridže ani o charitativní práci nebo nějaké přednášky v muzeu. Chci dělat něco opravdového. Kdyby mi uznali ten rok, mohlo by se to zkrátit.“

„Na tohle už je pozdě,“ zavrčel a třískl prázdnou miskou od polévky. To, co mu navrhla, ho viditelně ohrožovalo.

Došlo mu, že by měla svůj vlastní svět a on by přišel o velký díl nadvlády.

„Není pozdě. Je mi sedmačtyřicet. Až školu dokončím, bude mi padesát.“

„Jestli ji dokončíš. Jak víš, není to snadné.“ Předhazoval jí, že toho není schopná, což byl jen další způsob, jak s ní manipulovat. Tu narážku pochopila, ale donutila se ke klidu. Věděla, že jedině tak může vyhrát.

„Alexi, pro mě je to důležité.“

Naléhavost v jejím hlase ho umlčela, ale ne nadlouho.

„Budu o tom přemýšlet, Faith. Ale myslím, že je to ztřeštěný nápad.“

Vypadal nesmírně popuzeně, pustil zvuk naplno, takže už se s ním nedalo mluvit.

Alespoň že mu řekla své, teď musí počkat, až si to nechá projít hlavou. Jak se nakonec rozhodne, je ve hvězdách, ale to přijde na pořad později. A taky Zoe se chystá s ním promluvit. Chce matce pomoct, protože ví, jak je jeho souhlas pro ni důležitý. Bez něj svůj záměr sotva uskuteční.

Faith se tiše vytratila do své pracovny a klikla kurzorem na schránku.

„Přehled zpráv z Hirošimy,“ začala dopis Bradovi. „Shodila jsem bombu.

Řekla jsem to Alexovi. Je vzteky bez sebe. Myslí si, že se na školu nedostanu, že neudělám zkoušky a nedokončím ji.

Tvrdí, že je to naprostá ztráta času a jemu by to přineslo obrovské potíže.

Žádnou

soutěž

o

nejpopulárnější

osobnost jsem tady nevyhrála. Podle mě nebude souhlasit. Pak ale na to můžu zapomenout, nebylo by to k němu fér.

Jsem jeho manželka a on má právo ode mě něco očekávat. Tvrdí, že budu studiem příliš zaneprázdněná, že bychom přestali chodit večer do společnosti nebo bych s ním nemohla cestovat, což mi připadá jako rozumný argument. Je to pořád dokola. No uvidíme, vždycky se můžu zapsat na kurz bridže. Čím dřív tím líp. Doufám, že s tebou je všechno v pořádku. Tvá Fred.“

Až do večera žádná odpověď nepřišla. Alex s ní celé odpoledne nepromluvil a večeři snědli v ledovém mlčení. Krátce poté odešel bez jediného slova do postele. Časně ráno odlétá do Miami na dvoudenní jednání. Pokud šlo o něj, Faith překročila únosnou míru a teď jí musí být jasné, že má na ni vztek.

A že si zasluhuje trest.

V New Yorku byla skoro půlnoc, když přišel e mail od Brada. „Milá Fred, vůbec mě nezajímá, jestli je to k němu fér. Co takhle, co je fér k tobě?

Nežijeme v temným středověku… Nebo snad ano??? Připomíná mi Pam a všechny její argumenty, když jsem se rozhodl postavit na vlastní nohy. Máš právo jít za svým snem. Jak si vůbec dovoluje stavět se ti do cesty? Jeho obavy chápu, ale jsem přesvědčen, že všechno zvládneš. A ačkoli by to nikdy nepřiznal, on to ví taky. Takže se mu nepodvoluj. Nevzdávej se! Jako tvůj samozvaný starší bratr ti hodiny bridže zakazuji. Buď hodná holka a běž do školy!!! Drž se!

Ještě jsem v kanceláři a makám. Zítra mě čeká slyšení v novém případu.

Patnáctiletý

kluk

obžalovaný

ze

znásilnění osmileté holčičky. Takovéhle kauzy nenávidím. Byl jsem určen soudem.

Vypadá

jako

spořádaný

chlapec, ale podle všeho má sám vážné problémy. Zneužívání, obtěžování. Děti dělají, co se naučí doma, a dělají to, co někdo dělal jim. Někdy v týdnu ti zavolám a probereme vývoj událostí.

Brzo se ozvu. Tvůj. Brad.“

Samozřejmě že má pravdu. Jenže to se lehko řekne, ale daleko hůř provádí.

Alex byl ještě viditelně naštvaný, když se ve tři hodiny vzbudil kvůli té cestě.

Faith s ním vstala jako obvykle a připravila mu toast a kávu. Ale vzhledem k nekřesťanské hodině a předchozí diskusi neutrousil ani slovo, a dokud ve čtyři neodešel, jen se na ni mračil. Neměli čas znovu probírat její akademické plány, ale dal jasně najevo, že její nápad považuje za vyhlášení války. Celé dopoledne se necítila ve své kůži a hned po obědě zavolala Bradovi do kanceláře. Zrovna se vrátil od soudu.

„Jsem moc rád, že voláš,“ řekl a snažil se, aby intonací neprozradil, že ho ruší. Nahrnulo se na něj tisíce věcí, ale dělal si o ni starosti a chtěl jí pomoct.

„Celý den mám o tebe strach,“

nezastíral.

„Když si představím, kolik toho máš na krku, hryže mě svědomí.“ Znovu pocítila vděk, že se jí vrátil do života.

Chtěla, aby posoudil její názory a řekl jí svůj.

„Má to v hlavě vygumovaný, Fred, a ty to víš stejně jako já. Jak jsi mohla dopustit, aby se takhle celý ty roky choval? Nejsi jeho otrok, prokristapána, přece si tě nekoupil. Jsi jeho manželka.

Musí taky naslouchat tvým přáním.“

„Ještě ho na to nikdo neupozornil,“

pronesla Faith s žalostným úsměvem.

„Pak bys to měla co nejdřív udělat.

Neznám jinou ženu, která by si něco takového nechala líbit. Pam by mě zabila, kdybych jí mluvil do života.

Hádali jsme se pěkně zostra a válčili spolu několik měsíců, když jsem odešel z otcovy firmy, ale pořád uznávala moje právo živit se tím, co mě baví. Nelíbilo se jí to, ale věděla, že to nakonec bude muset strávit. Nesmíš mu dovolit, aby s tebou cloumal.“

„Vždycky to tak dělal a já si to nechala líbit. Přesně to ode mě očekává,“ přiznala rozpačitě.

„Tak ho přenes do tohohle století, Fred. To je tvůj úkol číslo jedna. Možná že z tý zprávy nebude nadšený, ale otroctví bylo zrušeno.“

„Ne v jeho případě.“ Okamžitě se zastyděla, že něco takového vypustila z pusy. „Tohle bych neměla říkat. Prostě je zvyklý řídit věci ve své firmě a očekává, že stejně jako tam to půjde i doma.“

„Poslyš, já bych chtěl být králem Kalifornie,

nebo

třeba

prezident

Spojených států, kdyby to nebyl takovej mizernej džob, ale pravděpodobně se to nestane. Všichni bychom rádi řídili celý svět, kdybychom měli tu možnost, ale jeden druhého prostě řídit nemůžeme. Co očekáváš od života, když to teď neuděláš? Zůstaneš doma a budeš čučet na televizi?“

„Myslím,

že

tak

nějak

si

to

představuje.“ Znělo to znechuceně.

Věděla moc dobře, že Brad má pravdu, jenže nezná Alexe. Udělal by jí ze života peklo, kdyby ho neposlechla. Ostatně jako vždycky.

„Tohle ti nemůže provést. Nesmíš mu to dovolit. A já to nedovolím tobě. Teď už myslím znám důvod, proč jsem přišel na Charlesův pohřeb. Poslal mě tam Jack, abych tě dokopal na správnou cestu.“

„To

je

přitažlivá

představa,“

rozesmála se. „Možná máš pravdu.“

„Co by ti v téhle situaci řekl?“ zeptal se Brad. Byla to rozhodně zajímavá otázka a on znal odpověď, ještě než ji vypustila z pusy.

„Byl by zlostí bez sebe. Nenáviděl Alexe. A ten si zase nemyslel nic moc o něm. Vždycky byli na kordy.“

„Měli k tomu dobrý důvod, jestli se takhle

Alex

choval

i

dřív.

Neodpovědělas mi na otázku. Co by řekl Jack?“ Chtěl, aby o tom popřemýšlela.

Věděl, že by její bratr spustil daleko větší bandurskou než on.

„Řekl by mi totéž co ty. Běž do školy.“

„Takže mám pravdu.“

„Jenže ty nemusíš žít s Alexem.“

„Možná že ani ty ne. Když se nedokáže chovat jako civilizovaný a slušný člověk, tak si tě nezasluhuje.

Myslím, že i tohle by ti bratr řekl.“

„Nejspíš. Ale vzpomeň si, s kým žil on. Ve srovnání s Debbie je život s Alexem procházka růžovým sadem. Ta byla daleko umanutější než on.“

„Podívej, nechci nic jiného, než abys byla šťastná. A šťastně jsi rozhodně nevypadala. Vypadala jsi otráveně, smutně a opuštěně. Jestli právě tohle chceš, tak v tom pokračuj, ale podle mě víc než cokoli jiného potřebuješ svůj sen. Všichni ho potřebujeme. Ten můj se splnil a já nikdy v životě nebyl šťastnější.“ Jediným problémem je, že se ještě pořád musím vracet domů, ale o tomhle Faith nevykládal. Kdyby mohl spát v kanceláři, aby se vyhnul Pam, pak by to udělal. Poslední dobou se jejich vztahy přiostřily. Představovali s Pam to, čemu se říká oheň a voda. Nebyla to dobrá kombinace, ale jeho rodiče se rozváděli tak odporným způsobem, že se nechtěl dopustit stejné chyby. Takže se smířil se svým osudem. Jenže Pam ho v poslední době pořád provokuje, stěžuje si na všechno, co udělá, a hádá se s ním kvůli tomu, že pořád není doma.

A v tom má pravdu. Po takovém domově netouží. Ovšem nemá v úmyslu ji opustit a taky to neudělá. Takhle je to snadnější.

„Copak jsem opravdu vypadala tak zle?“ Ve Faithině hlase se ozývaly obavy. „Nejsem nešťastná, Bradě, jen máme s Alexem na určité věci odlišné názory.“

„A nikdy není po ruce. Sama jsi to říkala. Dokonce s tebou nešel ani na Charlesův pohřeb. Co to má všechno znamenat?“ Věděl víc než kdo jiný, co znamená nevydařené manželství.

„Říkala jsem ti, že musel do Chicaga na nějaká jednání.“

„No a? To klidně mohlo den počkat.

Charlieho

pohřbívali

jen

jednou.

Potřebovala jsi oporu.“

„Bylo to v pořádku… a taky jsi tam byl ty.“

„Štěstí pro mě. Poslyš, nemůžu kritizovat tvé manželství. Já se taky nemám čím chlubit. Chci jen říct, že když na tebe většinou kašle, něco ti dluží. Nemůže mít obojí. Nemůže si většinu času uzurpovat pro sebe a zároveň očekávat, že budeš sedět doma jak cvičený pes. Jestli on si žije svůj život, pak bys měla mít ten svůj.“

„On to takhle nevidí.“ Znělo to znechuceně.

„Bude

muset,

jestli

to

včas

neodpískáš. Vsaď se. Musíš trvat na svém.“

„To

není

tak

jednoduché,“

poznamenala smutně. Alex má železnou vůli a bude ji trápit tak dlouho, dokud se nevzdá, tak jako mnohokrát předtím.

„Vím, že je to těžké, Fred, ale stojí to za to. Nemáš na výběr. Jestli si v tomhle neprosadíš svou, začneš si brzo připadat stará a ušlápnutá. Myslím, že v sázce je tvoje duševní zdraví a pohoda.“

„Podle tebe je to otázka života, nebo smrti,“ usmála se. Jak skvělé je mít zase přítele.

„Svým způsobem ano. Chci, aby sis to opravdu důkladně promyslela.“

„Spolehni se.“ To, co říkal, mělo logiku, jen prostě nevěděla, jak Alexe přesvědčí. Ale třeba se jí to s dostatkem energie a sebedůvěry podaří. Rozhodně to stojí za pokus. „A co ty?“

„Nevím, kam dřív skočit. Asi přijdu o rozum. Dostal jsem půl tuctu nových případů, pěkně komplikovaných. Jsem v tom až po uši.“

„To máš štěstí. Připadá mi to vzrušující,“ podotkla závistivě.

„Taky že ano.“ Ještě pár minut povídali a pak už musel jít, ale slíbil, že brzy pošle e mail nebo zavolá, a tentokrát Faith věděla, že slovo dodrží.

V posledních čtrnácti dnech jí tolik pomohl. Dal jí určitou perspektivu, cíl a sílu, stejně jako lásku a podporu. Byla to nedostižná kombinace a ona mu byla vděčná. A víc než to, posílil její rozhodnutí pustit se do Alexe – a vyhrát.

4

Alex se vrátil z Miami v děsivé náladě. Faith dobře věděla, že mu nemá klást žádné otázky, bylo jasné, že jednání nedopadlo nejlíp. Uvařila mu v tichosti večeři, a jakmile polkl poslední sousto, zvedl se, zamířil nahoru, osprchoval se a šel spát. Při jídle nepronesl jediné slovo. Teprve druhý den ráno se jí při snídani zeptal, jak se má.

„Dobře,“ řekla a nalila mu z konvice kávu.

Udělala

mu

ovesnou

kaši

s ovocem a vdolečky, zdálo se, že i má on lepší náladu. „Bylo to obtížné?“

Přikývl, ale nehodlal se s ní dělit o podrobnosti. Byl prostě takový. Když věci neprobíhaly podle jeho představ, raději mlčel. A když šlo všechno hladce, což dokázala odhadnout podle jeho chování, stejně si to nechal pro sebe.

„Mluvila

jsem

s

Eloise.“

Byl

zahloubán do The Wall Street Journal a zdálo se, že ani neslyšel. Až za pět minut zareagoval.

„Jak se má?“

„Dobře.“ Faith už předem věděla, nač se

ptá.

„Přijede

domů

na

Den

díkůvzdání, vezme si nějaké volno navíc.“

„Tak fajn.“ Odložil noviny, vstal, pohlédl na hodinky a pak na svou ženu.

„Nemám čas, abych to s tebou teď rozebíral, Faith, ale přeji si, abys věděla, že jsem o našem posledním rozhovoru přemýšlel.“

„O kterém?“

„O té tvé iluzi s právnickou školou.

Chci ti zcela jasně oznámit, že s tím nebudu souhlasit. Budeš si muset najít něco jiného.“ Nečekal na její reakci, otočil se na podpatku a vyšel z kuchyně.

Jen způsob, jakým to udělal, ji okamžitě naštval.

V minulosti by byla zdrcená, ale tentokrát se kupodivu rozzuřila a vyběhla za ním do haly. Zrovna si oblékal plášť do deště, protože venku lilo.

„Ty to prostě nesmíš takhle zamítnout, Alexi! A nejsou to iluze ani vzdušné zámky. Je to rozumná věc a já se do ní chci pustit. Hodlám do toho investovat práci a chci, aby to fungovalo i doma.“

Podíval se na ni ledovým pohledem, kterým si ji celá dlouhá léta podroboval.

„Ale já ne. Nehodlám žít se studentkou na plný úvazek a se vším tím stresem a nesmysly, které to s sebou přináší. Jsi moje žena, Faith. Jsi povinna dodržet svůj díl ujednání.“

„To ty taky,“ vyštěkla. „To není fér.

Proč mě nemůžeš respektovat jako člověka a připustit, že pro svůj život potřebuju něco

navíc,

nějakou

inteligentní práci, když jsou holky pryč?“

„Zajdi si za psychiatrem, jestli máš problémy se přizpůsobit. Nežeň se do toho po hlavě, jen abys přivolala zpátky mládí. Pravda je, že se ti to nepodaří.“

„Chováš se, jako by mi bylo sto.“

„Já vím moc dobře, kolik ti je, Faith.

Nejsi malá holka, tak se podle toho chovej. Celý ten projekt je dětinský. Jsi vdaná. Dcery odešly, ale pořád máš určitou odpovědnost ke mně, jisté povinnosti, nemohla bys je plnit, kdybys byla ve škole.“ Pořád to bylo o něm.

Jako vždycky.

„Takže o to ti jde? Ze bych nezvládla jít čas od času na večeři? Nejedu na Měsíc, proboha. Budu tady. Řekla jsem ti, že to zvládnu.“ Znělo to zoufale.

Nikdy

předtím

se

nechoval

tak

nerozumně jako tentokrát. Ale ona ho taky

nikdy

až

do

takové

míry

nevyprovokovala.

„Nemáš vůbec představu, o čem mluvíš, Faith. Práva tě pohltí. Nebudeš mít čas na nic jiného. A v tom případě mám do toho co mluvit.“

„A já ne?“ zeptala se, slzy ji pálily v očích.

„Ne v tomto případě. A tím to končí, alespoň pokud jde o mě. Najdi si něco jiného.“ A aniž mohla slovo namítnout, otevřel dveře a vyšel do deště. Faith jenom stála a zírala za ním. Iceman. Zoe měla pravdu.

Alex za sebou zabouchl a Faith se vrátila do kuchyně obložené dřevem.

Nádobí od snídaně zůstalo na stole a ona jen seděla a plakala. Velkými, dlouhými, pustošivými vzlyky. Měla pocit, jako by ji právě strčili za mříže. Choval se, jako by ji vlastnil, jako by její tužby a city s ním neměly nic společného. Nikdy se v životě necítila tak bezmocná. Nakonec se s uslzenýma očima zvedla, naskládala nádobí do myčka a vydala se nahoru do společné ložnice.

Dlouho hleděla z okna do deště. Byla v hluboké depresi. Když jí Brad odpoledne napsal, ani neodpověděla.

Cítila, jako by zradila i jeho. Tolik toho od ní očekával, jenže to neznal Alexe.

Nikdo ho neznal. Ne takhle. Lidé ho vesměs

považovali

za

rozumného,

inteligentního a ohleduplného. Nikdo kromě Faith a jejích dětí nevěděl, jak chladný dokáže být. Vždycky muselo být po jeho. Zoe s ním vedla nekonečné hádky podobné té dnešní, až to nakonec vzdala a prostě s ním věci neprobírala.

Úplně se na něj vykašlala. Považoval svět za svoje léno a Faith se cítila jako otrok. Brad měl pravdu.

Další dva dny byla Faith sklíčená, při snídani a večeři spolu sotva promluvili.

Dva dny poté, co Alex přednesl své ultimátum, jí Brad poslal další e mail.

„Hej, jsi v pořádku? Nějak ses odmlčela. Stalo se něco? Dělám si kvůli tobě starosti. Dej mi vědět, jestli ještě žiješ. Tvůj Brad.“

Dlouze povzdechla a začala ťukat na klávesnici.

„Válku jsem prohrála. Alex mi řekl, že o právech nelze diskutovat. Z jeho pohledu to koliduje s povinnostmi, které k němu mám. Celý týden se mnou nepromluvil. Autoritativně rozhodl a bylo to. Jsem na dně. A navíc pořád prší. Je mi mizerně, cítím se úplně vyždímaná. Nejspíš musím přiznat porážku. Ale co teď udělám se zbytkem života? Tvoje Fred.“

Odpověď přišla téměř okamžitě. Její slova ho hluboce znepokojila. Nejdřív ho napadlo jí zavolat, ale pak se rozhodl pro počítač.

„To zní zle. Nedej se, Fred. Cítíš se koncích, protože máš dojem, že jsi ztratila kontrolu nad svým životem. To je docela logické, protože jsi ji opravdu ztratila. Nechci ti vykládat, co máš dělat, protože to si musíš rozhodnout sama, ale jestli mu dovolíš, aby ti tohle prováděl, aby ti dával rozkazy a vyhlašoval ultimáta, pak se z té deprese nevyhrabeš.

Máš pocit, že můžeš udělat něco, abys získala zpátky trochu moci? Co by ti vyhovovalo? Něco s tím provést musíš.

Nemůže s tebou zacházet jako s malým harantem. Nebo ještě hůř – jako s kusem hadru. Musí respektovat tvoje potřeby.

A jestli to nedokáže, pak k nim musíš mít úctu alespoň ty, jinak zaplatíš vysokou daň. Vím, o čem mluvím, taky jsem tím prošel. Člověku to připadá jako příliš velké riziko, kterému se vystavuje, zvláště s lidmi, jako je Pam. Ale jestli to neuděláš, prohraješ sama sebe. A to nebude legrace.

Rozmysli si, jak nejlépe získáš pocit, že zase držíš otěže v rukou, pak se chyť za nos a skoč. Stojí to za to. Budu tě držet celou tu dobu za ruku. A teď popadni deštník a vyraz na procházku.

Zdá se, že potřebuješ čerstvý vzduch.

Jsem tady, kdybys mě potřebovala.

A kdybys ho náhodou zabila, chopím se obhajoby. Určitě by z toho vyšlo zabití v sebeobraně. Jednoznačně. Tvůj Brad.“

Usmála se, když ty řádky četla, ale ihned celý text vymazala. Ta část se zabitím by

děvčata

přinejmenším

rozrušila, kdyby se k tomu náhodou dostala. A pak se rozhodla řídit jeho radou. Obula si kozačky a plášť do deště a vyrazila. Měl pravdu, potřebovala čerstvý vzduch a taky čas na přemýšlení.

Šla do centra po Lexington Avenue a pak zpátky po Páté, kolem Central Parku.

Venku si to ani neuvědomila, ale dvouhodinová procházka jí udělala moc dobře. Brad se nemýlil, musí znovu nabýt nějakou moc. Alex se k ní choval jako ke kusu nábytku, který zaplatil.

A ona to už dál nehodlá snášet. To byla pro ni obrovská změna. Dlouho doufala, že manžel dostane rozum a bude souhlasit, ale protože se nic takového nestalo, náhle věděla přesně, co opravdu chce. Chce poslat formuláře k zápisu na přednášky dalšího vzdělávání a na přípravné kurzy k přijetí na práva. Byl by to

přinejmenším

začátek.

Na

konkrétní volbu dojde později, ale teď nemá na vybranou. Přípravný kurz začíná příští týden a to on nemusí vědět.

Pořád jí zbývají tři měsíce, aby Alexe přivedla k rozumu, absolvovala přípravu a vyplnila žádost o přijetí. Už samo rozhodnutí absolvovat přednášky ve škole dalšího vzdělávání jí dodalo sebejistotu.

Hned odpoledne formuláře odeslala.

Stála v dešti a usmívala se, když obálka dopadla na dno poštovní schránky.

Žaludek se jí stáhl úzkostí, ale zároveň měla u srdce lehko a hlavu čistou.

Věděla, že udělala správnou věc.

Doběhla domů a hned zvolala Bradovi.

„Já to udělala,“ vyhrkla vesele a on okamžitě věděl, kdo to je. Cítila se jako děcko, které zrovna vyhrálo soutěž v pravopisu. První cenu.

„Cos udělala?“ zeptal se s úsměvem, opřel se v židli a zhoupl se.

„Měls pravdu. Nejdřív jsem se šla v tom lijáku projít. Pak jsem se vrátila domů, popadla formuláře a honem je poslala. Zrovna jsem je hodila do schránky na rohu a cítím se skvěle.

Přípravný kurz na přijímačky začíná příští týden. Alexovi to neřeknu, prostě tam půjdu.“ Neodpovídalo to jejím měřítkům cti, ale cítila se daleko silnější a sebejistější.

„Alespoň něco. Zase si připadám jako svéprávný člověk.“ Dočista ji ohromilo, jak rychleji opustila sklíčená nálada.

„Jsem rád, Fred. Už jsem si o tebe dělal starosti. Připadalas mi na tu dálku moc špatná.“ Vlastně horší než to.

„A teď jsem na tebe hrdý!“

„Cítila jsem se těch posledních pár dnů jak onuce. Mimochodem, co ty?

Pořád meleme jen o mně. Celý týden jsem nestála za nic.“

„Není se co divit. Ten jeho drobný proslov ti opravdu moc nepomohl. Já to znám. Vyhrožování, ultimáta, pocit viny, obviňování – myslel jsem, že mě opustí, když jsem z firmy odešel, ale nakonec jsem věděl, že to musím risknout.

Kdybych to neudělal, celý můj život by šel od deseti k pěti.“

„Jsi statečnější než já,“ přiznala, jeho rozhodnutí na ni udělalo dojem. Pam jí připadala jako tvrdý oříšek.

„Vedeš si skvěle. Pro dnešek ti uděluji jedničku s hvězdičkou. Jsem na tebe opravdu pyšný, Fred.“

„Díky, já na sebe taky. Ale bez tebe bych tu seděla celá ubrečená.“ Ta představa se mu nelíbila. „Díky, Bradě.“

Neudělala nic tak světoborného, aby se Alexovi postavila, ale přece jen trochu roztáhla křídla.

„Rádo se stalo.“ Měl dobrý pocit, že mohl být alespoň trochu užitečný.

„Jak jde práce?“ Znovu byla veselá, plná života i zájmu.

„Tak jako vždycky. Příští týden mě čeká stání v případu dítěte obviněného z vraždy prvního stupně. Musím toho spoustu připravit.“

„Myslíš, že vyhraješ?“

„V to doufám. Spoléhá na to. A já taky. Jenže to nebude žádná legrace. Je to dobrej kluk a potřebuje dostat šanci.

Nebylo v tom nic úkladného, ale ve chvíli, kdy dáš dítěti do ruky zbraň, nebo komukoli jinému, se něco zvrtne a někdo to koupí. Prostě to tak chodí. Takže obraťme list. Co uděláš teď, Fred?

Doufám, že nemáš v úmyslu Alexovi vyzvonit, žes ty formuláře odeslala?“

„Ještě

ne,“

přiznala

upřímně.

Nenáviděla

tu

lež,

ale

nakonec

vyklouzne jen každé dopoledne na tři hodiny a on nic nepozná. Málokdy volal přes den, jedině když potřeboval změnit plány. A kolem poledne bude každý den doma. „Nemá smysl s ním v téhle chvíli bojovat, jen bychom se z toho oba zbláznili. Možná že ty přípravné kurzy pro mě budou příliš těžké. Uvidím, jak se pak budu cítit.“

„Povedeš

si

skvěle,“

prohlásil

s naprostou jistotou. Byla to ta nejbystřejší žena, jakou znal, a ve škole jí to vždycky šlo, vždyť už se jednou na práva dostala.

Oba věděli, že jí to nakonec Alex pěkně spočítá, ale ať je to jak chce, beznaděj a deprese se vytratily.

„Rozhodla

ses

správně,

Fred,“

ujišťoval ji laskavě. „Já se teď musím vrátit k práci, i když bych si raději s tebou povídal. Jenže povinnost volá,“

omlouval se lítostivě.

„Díky, Bradě. Brzo se ozvu,“ slíbila.

Zbytek odpoledne strávila domácími pracemi, a když se Alex vrátil z práce, překypovala elánem.

Při

přípravě

večeře si prozpěvovala.

„Máš dobrou náladu,“ konstatoval Alex na prahu kuchyně.

„Cos celý den dělala?“ zeptal se obezřetně, když se na něj usmála.

Očekával spíš stejné dusno jako po ránu.

Místo toho vypadala odpočatá a veselá.

„Nic moc. Vyrazila jsem si na dlouhou procházku a pak jsem vyřídila nějaké resty,“ řekla neurčitě.

„Celý den pršelo,“ namítl a zatvářil se podezíravě.

„Já vím, ale je to skvělé brouzdat se v dešti,“ přiznala, když servírovala večeři na stůl. O rozhovoru s Bradem pomlčela. Nemělo to smysl. Stal se jejím tajným přítelem a zastáncem, stejně jako když byli malí. Nikomu to nemohlo uškodit. Ostatně Alexe by to stejně nezajímalo, jako ho nezajímaly její přítelkyně, pokud pro něj nebyli důležití jejich partneři.

Alex se dál na příčinu její dobré nálady nevyptával. Místo toho se mlčky najedl a ona se zeptala, jak to jde s Unipamem. Ta otázka ho potěšila a krátce jí shrnul poslední vývoj. Byl to jeden z těch mála večerů, kdy spolu skutečně mluvili. A když se večer nachýlil, cítila, že má k němu blíž, a odpustila mu jeho postoj ke škole. Pořád doufala v obrat k lepšímu. Brzy šli do postele a podle očekávání se s ním začala mazlit jako obvykle, když jí dal nahlédnout do svého nitra. Pomilovali se, sice mechanicky a ne obzvlášť vynalézavě, ale bylo to příjemné, uspokojující a důvěrně známé. Kdyby o tom přemýšlel, pochopil by, jak se všechno změní, pokud je k ní milý.

S trochou snahy by jim spolu mohlo být dobře. Ale jejich vztah nepatřil k těm, jimž věnoval příliš pozornosti, dokonce ani dřív ne. Manželství bral jako něco úplně samozřejmého a stejně tak pohlížel na svou ženu.

Faith začal přípravný kurz v pondělí a bylo to vzrušující i vysilující zároveň.

Sypalo se na ni neuvěřitelné množství informací, které musela absorbovat.

Vůbec si nedokázala představit, jak to všechno během osmi týdnů zvládne, i když před jednou už bývala doma.

Zbývající

týdny

před

Dnem

díkůvzdání

proběhly

bez

jediného

karambolu. Dávala si obzvlášť záležet, aby ho nedráždila, a jeho to těšilo a byl přesvědčen, že konečně prozřela.

To jistě, ale ne podle jeho představ.

Alex byl stále v jednom kole, letěl do Bostonu a Atlanty a pak ještě nakrátko do Chicaga. Faith měla také plné ruce práce, navíc si zapsala dvě další přednášky, které začínaly v lednu. A taky chystala Den díkůvzdání a byla celá pryč z představy, že uvidí Zoe a Eloise.

Jednou nebo dvakrát mluvila s Bradem a dostávala do něj čas od času e maily.

Byl až po uši zahrabaný v tom případu.

Ozval se dva dny před svátky, když už bylo po všem. K jejímu potěšení i úlevě zbavil soud jeho klienta obžaloby z vraždy prvního stupně. Byl obviněn ze zabití a dostal tři roky s podmínkou, dokonce mu uznali i těch sedm měsíců, které strávil ve vazbě před přelíčením.

Pro Brada to představovalo velké vítězství.

„Bylo to o fous,“ připustil, když spolu poprvé mluvili po vynesení rozsudku.

„Porota zasedala šest dnů. Matka toho chudáka kluka byla skoro hysterická a on sám byl vyděšený k smrti. Ostatně to já taky. Těžko se dalo odhadnout, jakým směrem se to zvrtne. Byla tam spousta důvodů pro i proti. Konec dobrý, všechno dobré. Budou mít skvělý Den díkůvzdání,“ řekl se zřetelnou úlevou.

„A co ty?“

„Děvčata přijedou zítra. Nemůžu se dočkat. Večeřet budeme doma, jen my čtyři.“ Neměli žádnou rozvětvenou rodinu, Alexovi rodiče zemřeli už před lety a taky z její strany nezbyl nikdo blízký.

„Co ty, Bradě?“ zeptala se šťastná, že ho slyší. Jejich rozhovory opatrovala jako oko v hlavě. Dával jí dobré rady i nezvyklý pocit pohody. Stál vysoko na žebříčku hodnot, za něž musí vzdát dík.

A samozřejmě za děti.

„Pam chystá obrovskou večeři,“

přiznal s únavou v hlase. Byly to pro něj dva krušné týdny, čekání na rozsudek, ale i celá příprava. „Myslím, že přijde třicet nebo čtyřicet lidí. Už dávno jsem to přestal sledovat. Pozvala taky spoustu kolegů z práce. Samozřejmě tam bude její otec, nevlastní matka a jejich děti, nějací staří přátelé. A pár panáků, které vůbec neznám, nejspíš ze správních rad a všelijakých výborů. Pam takový cirkus miluje.“

„A co ty?“ zeptala se Faith laskavě.

Její hlas ho vždycky uklidňoval. Patřila k lidem, kteří přinášejí mír a nabízejí útěchu. Bylo v ní něco mateřského, co se ho pokaždé dotklo, a zároveň cosi dojemně ženského,

co

vyvolávalo

dojem, že je mnohem mladší.

„Upřímně? Já bych to raději strávil jen s několika lidmi, které opravdu miluju. Ale Pam by se cítila ošizená, kdyby z toho nemohla udělat grandiózní záležitost. Prostě je taková. Stejně budu dopoledne v kanceláři, mám tu spoustu restů.“

„Na Den díkůvzdání? Nemůžeš si dopřát volný víkend? Připadáš mi vyčerpaný.“

Usmál se. „To taky jsem, Fred.

K smrti unavený. Ale i další děti na mě spoléhají. Nemůžu se na jejich případy vykašlat jen kvůli svátkům. Využiju ten čas a všechno doženu.“

„Co kluci? Přijedou na svátky?“

„Ze Zambie je to moc daleko. Nemůžu jim to vyčítat. Pokusím se za nimi zajet někdy začátkem příštího roku. Musí to být úžasné. Prostě to milují. Bylas tam někdy?“

„Ne. Alex ano. Před několika lety jel s partou přátel na safari a já chtěla s ním. Ale byla bych jediná manželka, tak jsem místo toho vyrazila s děvčaty na Bermudy.“

„Tam je to malinko civilizovanější,“

zasmál se Brad. „V kolik zasednete k jídlu?“ zeptal se a zívl. Ne že by ho nudila, ale sotva stál na nohou. Vždycky se po uzavření případu cítil jako po opici. Nechtěl nic jiného než jít domů, dát si sprchu a zalehnout. Ale nejdřív jí potřeboval zavolat a oslavit s ní vítězství. Je to podivné, ale v těchto dnech zjistil, že se o ni začíná strachovat, když s ní nemluví nebo nepřijde e mail.

„Většinou

obědváme

uprostřed

odpoledne, tak kolem třetí. Je to trochu zvrácená doba, ale děvčatům se to líbí.

A v pět nebo v šest můžeme společně vyrazit do kina nebo děvčata půjdou za kamarády. A co ty?“

„Večeře je v sedm. Jíme tak kolem osmé. Zavolám ti, až budu odcházet z kanceláře. V té době to už budeš mít za sebou, já teprve nahodím motory a uvítám přátele své ženy.“ Znělo to, jako by byl ve vlastním domě cizincem, což také v

poslední

době

byl.

„Mimochodem, jak to jde ve škole?“

Poslala mu několik e mailů a zdálo se, že ji to přes všechny pochybnosti baví.

„Skvěle. Ale jsem k smrti vyděšená.

Už léta jsem se nemusela takhle pekelně soustředit.“ Studovala i doma, pokud nebyl Alex nablízku.

„Jsem na tebe hrdý, Fred.“ Opakoval to tak často, jak jen to šlo, a nijak nepřeháněl.

Za pár minut zavěsili. Faith ten večer uklidila pokoje děvčat a naaranžovala v nich vázy s čerstvými květinami.

Chtěla, aby k jejich příjezdu bylo všechno perfektně připravené, a po návratu do společné ložnice se cítila šťastná a uvolněná. Začala něco Alexovi vyprávět, než zjistila, že usnul s knihou v ruce. Pomalu ji položila na noční stolek a zhasla jeho lampičku. Vypadal pokojně a ona bezděky přemýšlela, proč dokáže být někdy tak nelítostný k ní i dětem. A náhle si vzpomněla na Charlese Armstronga. Svým způsobem se od něj Alex moc nelišil. Očekával od svých dětí hodně, chtěl, aby tvrdě dřely, dostávaly dobré známky a byly úspěšné.

Alex měl stejně zastaralé názory, i když je trochu přizpůsobil, protože měl místo synů dcery. S Faith zacházel stejně jako Charles s její matkou, jako by čas od času neexistovala, jako by byla daleko méně zdatná než on. Bylo v tom jisté podceňovaní, které ji v dětství tolik dráždilo. Tehdy se divila, proč matka dovolí, aby s ní Charles takhle mával, a teď si uvědomila, že se chová stejně.

Nechala Alexe, aby ji srazil na kolena, kritizoval ji, podceňoval a ignoroval jako člověka. Kdyby připustila, aby jí zakázal studium práv, udělala by přesně to co kdysi matka. A když vedle něj ležela a on tiše pochrupoval, přísahala si, že to nikdy nedopustí.

Možná si vzala Alexe proto, že se tak podobá Charliemu. Jeho mlčenlivost, nedostatek komunikace a odtažitost jí byly povědomé, i když si je zpočátku tak zřetelně neuvědomovala. Zřejmě něco uhodilo na správnou strunu. Později ji děsilo, že se vlastně stala kopií vlastní matky s tím rozdílem, že matka neustále kňourala a stěžovala si, až nakonec zahořkla. Tak daleko to Faith rozhodně nechtěla dotáhnout. Dcery si zasluhují jiný příklad.

Chtěla

jim

ukázat

důstojnost, poctivost a sílu, jenže kvůli tomu sváděla neustálý boj, v němž jí Alex nedovolil vyhrát. Tu tichou válku spolu vedli dlouhá léta. Iceman. Faith připadalo smutné, že někde uvnitř musí mít žhavé jádro, které znala a milovala na začátku jejich manželství. Ale žhavé jádro překryly za ta léta ledové kry.

Bylo těžké se k němu propracovat a jen čas od času zahlédla zář.

Když tu noc usínala, doufala, že prožijí krásný Den díkůvzdání. Nebyl důvod k obavám, zvláště když přijedou děvčata. Náhle se zase cítila užitečná.

Potřebovaly ji, znovu se jim může pár dnů věnovat. Vědomí, že přijedou domů, ji naplnilo štěstím, pocitem bezpečí a láskou. Bohužel v Alexově přítomnosti už dlouho nic takového nezažila. Jedinou radostí jí zůstala dcery.

5

Faith doslova ohromilo, jak Zoe s Eloise za těch pár měsíců vyspěly v mladé, samostatné ženy. Eloise odletěla do Londýna v září, Zoe na univerzitu v srpnu a obě se v tom krátkém čase neuvěřitelně změnily.

Eloise vypadala náhle elegantně a kultivovaně. Trochu zhubla, v malých londýnských buticích si opatřila novou garderobu a byla doslova nadšená svou prací. Poznala spoustu zajímavých lidí a pořídila si nového přítele, mladého Angličana, který také pracuje v aukční síni Christie’s. Ačkoli byla Faith šťastná, že dcera jen kvete a že se jí daří, pocítila bodavou bolest, když si uvědomila, jak prázdné je její hnízdo.

A že tak prázdné už zůstane. Eloise uvažovala o tom, že zůstane v Londýně dva či tři roky, jestli ne déle, potom možná přijme nějakou práci v Paříži nebo Florencii. Milovala své povolání i lidi, s nimiž spolupracovala. V jejím světě šlo všechno jako po másle.

A Zoe byla nadšená Brownem. Škola splňovala její očekávání. Jako hlavní předmět si zvolila výtvarné umění, jako vedlejší obor ekonomii. V budoucnu si chtěla otevřít uměleckou galerii nebo začít nakupovat obrazy pro významné sběratele. Už v osmnácti měla před sebou konkrétní cíl.

Faith byla blahem bez sebe, že je má obě doma. Dům se zase zaplnil smíchem a rámusem, dveře bouchaly, děvčata běhala nahoru dolů po schodišti a ještě pozdě v noci se jejich hlasy ozývaly z kuchyně. Alex už dávno spal. Předtím si ve svém doupěti dlouze povídal s Eloise, zatímco Faith mluvila se Zoe v jejím pokoji. Teď tiše sestoupila po schodech, aby se připojila k děvčatům.

„Ahoj, mami.“ Zoe vzhlédla a zazubila se na ni. Seděla u kuchyňského pultu a jedla lžící zmrzlinu rovnou z krabice, Eloise se rozvalovala na židli a usrkávala čaj.

„Je to skvělý mít vás dvě zase doma,“

usmála se na ně Faith. „Jinak tenhle dům připomíná hrobku.“ Zoe jí nabídla plnou lžíci zmrzliny a ona si posloužila, pak pohladila dceru po blonďatých vlasech a přitáhla si ji k sobě.

„Co budete o víkendu dělat?“ zeptala se, když se s úsměvem usadila u stolu vedle starší dcery. Byla to krásná dívka, vyšší než mladší sestra, i když ne o moc.

Obě měly Alexovu výšku a dlouhé štíhlé údy, matčinu dokonalou postavu a tváře jak z porcelánu. Dostávaly čas od času nabídky na práci modelky, ale k Faithině velké úlevě to ani jednu nezajímalo.

Svět plný lidí, kteří by je jen vykořisťovali, i nebezpečných mužů a drog jí naháněl strach. Uvědomovala si, že v tomhle ohledu měla s oběma děvčaty štěstí.

„Musím zaběhnout za kamarády,“

vyhrkla Zoe vesele. „Všichni jsou na svátky doma.“

„Já taky,“ přidala se starší sestra.

„Chtěla bych vidět hromadu lidí.“

Ačkoli spousta jejích přátel sehnala zaměstnání v jiných městech nebo studují vysokou školu, mnozí ještě stále žijí v domovském přístavu. Eloise pracovala v Christie’s dva roky v New Yorku, než ji přeložili, a podle všeho jí tohle zaměstnání sedí.

„Kéž byste obě mohly zůstat déle,“

povzdechla Faith toužebně. „Je to skvělé mít vás u sebe. Nevím, co si bez vás počít.“

„Měla bys jít někam dělat,“ pronesla Eloise prakticky a Faith neměla chuť jí vykládat, že se vrátila do školy a během několika

týdnů

začne

chodit

na

přípravný kurz k přijímacím zkouškám na práva. V té chvíli zvedla Zoe telefon a neslyšela, co si matka se sestrou říkají.

„Možná máš pravdu,“ prohodila Faith nenuceně. „Taťka si myslí, že bych se mohla věnovat charitativní práci nebo se učit hrát bridž.“

„To by bylo skvělé,“ připustila Eloise a usrkla čaj, protože nechtěla odporovat názoru otce. Obvykle s ním v zásadních věcech souhlasila. Vždycky to tak bylo.

Měla pocit, že s ním vychází i zapadá slunce. Naproti tomu Zoe kritizovala skoro všechno, co udělal, a v skrytu duše si uvědomovala, že tu pro ni nikdy nebyl, zatímco Eloise ho považovala za perfektního rodiče. Daleko kritičtější byla k Faith a během dospívání s ní sváděla divoké bitvy. Ačkoli si byly obě sestry fyzicky velmi podobné, naturelem a názory na svět se naprosto lišily.

Seděly společně v kuchyni skoro hodinu, klábosily o všem a o ničem, až nakonec dala Faith nádobí do dřezu, zhasla a všechny tři se vydaly nahoru do svých pokojů.

Faith spala tu noc vedle Alexe jak malé děcko, protože měla své nejmilejší zase pod křídly. Časně zrána vyskočila z postele, aby udělala omáčky, dala do trouby krocana a přichystala všechno tak, aby bylo hotovo, až sejdou dolů.

Pozdě se nasnídali a jen tak v pyžamech četli noviny. Faith mezitím odbíhala k troubě a prostírala stůl k slavnostnímu obědu. Zoe nabídla pomoc a Ellie zůstala sedět a povídala si s otcem. Panovala uvolněná, družná atmosféra,

kterou

si

všichni

vychutnávali, dokonce i Alexe podle všeho jejich společnost těšila. Před polednem

se

šli

všichni

nahoru

převléknout.

Obvykle

se

scházeli

v obývacím pokoji kolem druhé a jídlo se podávalo ve tři.

Když

se

dívky

objevily

dole,

oblečené a nalíčené, vypadaly nádherně.

Posadily se vedle otce a společně sledovali fotbalový zápas. Ellie byla velký fanda a vykládala mu, jak se byla s přáteli podívat na ragby, jenže to nebylo ono. Zoe odešla za Faith do kuchyně. Ve tři hodiny byly svíčky zapálené, stůl krásně prostřený a všichni připravení zasednout. Tenhle den nejedli ani oběd, ani večeři. Místo toho oždibovali pozdě v noci zbytky, dlouho poté, co spořádali hory jídla, které Faith ke slavnostní tabuli připravila. Byl to tradiční svátek Díkůvzdání a všechno tu vypadalo jako z reklamy. Krocan byl upečený dozlatova, k němu se podávaly sladké brambory a marshmallows, špenát, hrášek, bramborová kaše, různé nádivky, brusinková omáčka, kaštanové pyré a koláč s dýní a jablky jako moučník. Každý považoval tohle jídlo z celého roku za nejlepší.

Faith pronesla modlitbu jako vždy, Alex rozporcoval krocana a všichni vzrušeně hovořili. Faith se sevřelo hrdlo, když si na okamžik vybavila léta, kdy s nimi sedával Jack s Debbie a Charlie s matkou. Představa, že už všichni odešli a že zbyli jen ti nejbližší, jí připadala podivná a pokoušela se ji zahnat. A tak jen klábosili o všem možném, od obchodních záležitostí přes politiku až ke škole. Zrovna se pustili do moučníku, když se Alex podíval na Faith a s úsměškem prohodil k děvčatům, že jejich matka má v úmyslu vrátit se do školy. Řekl to tak, jako by zvažovala něco opravdu šíleného, a tvářil se přitom pobaveně.

„Naštěstí dostala rozum. Měla takový bláznivý nápad jít na práva, tak jsem ji upozornil, že je na to už trochu stará.

Příští Den díkůvzdání bychom jedli sendviče s arašídovou pomazánkou a mamka by se učila na zkoušky,“ ušklíbl se a Ellie se rozesmála, i když Faith vypadala dotčeně a Zoe na něj hleděla nasupeně. Tohle byl přesně jeho styl, který z duše nenáviděla. Ošklivilo se jí, když matku shazoval, což dělal dost často.

„Nemyslím, že je na té myšlence něco bláznivého, tati,“ pronesla odměřeně a upírala na otce přímo přes stůl rozhodný pohled. Chtěla matku obejmout a ochránit ji před ním. Byla vzteky bez sebe, když ji ponižoval. Totéž dělal často i jí. „Naopak si myslím, že je to skvělý nápad.“ Otočila se k matce, ta se tvářila znepokojeně. „Doufám, že v tom hodláš pokračovat, mami.“ Chtěla, aby si otec uvědomil, že ona celý plán schvaluje, ale ten se zatvářil naštvaně, sotva otevřela pusu. Jenže Zoe to bylo jedno, nebála se ho a držela se svých vlastních myšlenek.

„Uvidíme, miláčku. Tatínek si myslí, že bych nebyla schopná dělat všechno, co potřebuje, i když podle mě bych to určitě

zvládla.

Ještě

si

o

tom

promluvíme,“ navrhla v zoufalé snaze změnit téma.

„Není o čem mluvit, Faith. Tohle jsme už jednou provždy vyřešili. Myslel jsem, že jsme se dohodli.“ Nevěděla, co odpovědět. Nechtěla mu lhát ani vyhlašovat válku na Den díkůvzdání, když jsou doma děvčata. Ale nebyla připravena mu oznámit, že chodí na přednášky dalšího vzdělávání, aby mohla v prosinci podstoupit test k přijímačkám na vysokou školu. Ani čas, ani místo nebyly vhodné pro diskusi na tohle téma, ale Alex chtěl očividně probrat celou záležitost před děvčaty, aby‘ demonstroval, že on tu má poslední slovo. Jenže Zoe se rychle zasekla, dokonce dřív, než zareagovala Faith.

„Myslím, že by mamka měla na ta práva jít. Nedělá nic jiného, než sedí doma a čeká, až se vrátíš domů, tati.

Copak to je pro ni nějaký život? Navíc pořád někde cestuješ, tak proč by nemohla pracovat třeba jako advokátka, když si to opravdu přeje?“ Faith dojalo, že se jí zastává, ale chtěla co nejrychleji obrátit list, než se to celé zvrhne v hádku, k níž se neodvratně schylovalo.

„Na to, aby začínala v téhle profesi, je moc stará,“ trval na svém Alex.

„A zaměstnání má. Zaměstnání na plný úvazek. Je to moje žena. To snad stačí.

A myslím, že si to uvědomuje.“ Alex se podíval příkře ze Zoe na Faith. Ellie zírala upřeně do zbytků svého moučníku, protože nechtěla pokud možno do celého sporu zasahovat. V duchu si říkala, že by si matka měla najít práci na pár hodin, nebo dělat v nějaké nadaci či něčem podobném. Práva jí také připadala trochu náročná.

„Alexi, proč si tohle neprobereme, až děvčata odjedou?“ snažila se utrápeně Faith. Copak musí hádka zničit tu trochu času, kterou tráví společně? Na Den díkůvzdání? Alex ji sjel jedovatým pohledem a o pár decibelů zvýšil hlas.

„To téma je uzavřené, Faith. Jen jsem říkal děvčatům, o čem jsi uvažovala.

Vždyť je to absurdní, a ty to dobře víš.

Nic, o čem by se dalo vážně mluvit, prostě jsem je chtěl trochu pobavit.“

Kvůli ponižujícímu způsobu, jakým to řekl, se nechala vyprovokovat a navzdory vlastnímu rozhodnutí na něj vyštěkla.

„Na tom není nic absurdního, Alexi.

Myslím to vážně. A taky mi to připadá jako zatraceně dobrý nápad.“ Zíral na ni ohromeně a Eloise se začala ošívat, protože odjakživa nesnášela rodičovské hádky. Zoe byla naopak kvůli matce vzteky bez sebe. Vypadala jako sopka těsně před výbuchem, když její starší sestra zasáhla.

„Myslím, že by sis toho na sebe naložila moc, mami. Moji kamarádi na právech jsou až po uši zahrabaný v učení a sotva to stihnou. Táta má pravdu.

Nebylo by pro tebe snadné studovat a ještě se o něj starat.“ Znovu jí to připadalo jako rozumný argument, ale Zoe po ní hodila vzteklým pohledem.

„Pak možná taťka bude muset malinko ustoupit a tu oběť přinést, i když ti to může připadat jako převratná myšlenka.“

Přejela pohledem z Ellie na otce a Faith se zmocnila panika, když si uvědomila, jakým směrem se oběd ubírá. Podívala se vděčně na Zoe, ale zkusila ještě jednou zastavit tu přílivovou vlnu, než se všichni utopí. „Myslím, že se na tomhle musíme dohodnout my dva. Ale díky, miláčku. Není třeba dělat ukvapené závěry,“ dodala jako věčný usmiřovatel, i když jí samotné se z jeho chování srdce divoce rozbušilo.

„Už jsme se dohodli, Faith. Tohle téma je uzavřené.“

„Tak jsi ho neměl znovu otvírat,“

podotkla Faith logicky. „Já bych to neudělala.

Ovšem

ve

skutečnosti

uzavřené není. Poslala jsem přihlášku na dva kurzy dalšího vzdělávání na Newyorské

univerzitě.

Začínám

v lednu,“ vyhrkla a nejraději by se hned plácla přes pusu. Neřekla mu, že se už připravuje na testy, aby mohla případně žádat o přijetí na právnickou fakultu a aby se přesvědčila, jak jí to půjde.

Nechtěla začínat válku zrovna na Den díkůvzdání a zkazit ho děvčatům, jenže choval se tak arogantně a tolik ji pokořil, že prostě neodolala a musela mu dát najevo, že nemá nad vším absolutní moc. Ale okamžitě toho litovala, protože bouchl pěstí do stolu, až všechno stříbro a broušené sklo poskočilo a s nimi i obě dívky. Stejně jako Faith je šokovala intenzita jeho vzteku. Válka, ať už ji chtěla či ne, začala. Teď to byl boj o moc a on o ni nehodlal přijít.

„Stáhni je, Faith. Zavolej do školy.

Nemá to sebemenší smysl. Ty prostě na práva nepůjdeš, tečka. Nebudu něco takového tolerovat!“ Chtěla zkusit jen několik přednášek, aby se zase dostala do tempa, a kromě toho to byla daleko inteligentnější náplň dne než bezduché nakupování nebo obědy s přítelkyněmi.

„Kdo si ksakru myslíš, že jseš!“

vyjela na něj Zoe, když se její otec celý brunátný zvedl.

„Jak se opovažuješ takhle se mnou mluvit!“ zařval na ni a Faith se oči naplnily slzami. Nechtěla, aby k tomuhle došlo. Přála si, aby alespoň na chvilku bylo všechno dokonalé. Navíc se jí zmocnil pocit, že je to její chyba, protože se hádali kvůli ní.

„Zoe, prosím,“ požádala Faith tiše ve snaze ji trochu uklidnit, ale Alex byl vzteky bez sebe. Bylo to vyvrcholení jejich dosavadních střetů, i když tohle byla ta nejotevřenější vzpoura, jakou si pamatovala, protože Zoe nesnášela způsob, jakým mluvil a jednal s matkou.

A Faith se jen těžko bránila. Léta, kdy se na ni snášela veškerá kritika a kdy s ní manipulovali, si vybrala svou daň.

„Ne, mami,“ pronesla Zoe tiše, otočila se k ní, oči naplněné slzami.

„Nechápu, jak mu to můžeš dovolit. Dělá se mi z toho zle. Když ho nedokážeš zarazit sama, tak mu to povím já.“

Obrátila se k Alexovi, vzteky celá rozechvělá. „Chováš se k ní jako hulvát, nemáš k ní kousek úcty a nikdy jsi neměl. Jak s ní můžeš takhle jednat?

Copak s ní nedokážeš zacházet jako s lidskou bytostí po tom všem, co pro tebe udělala, co udělala pro nás pro všechny? Kdy dostane příležitost ona?

Kdy ji začneš respektovat? Jestli chce jít na práva, proč by ksakru nemohla?

Upřímně, já bych si příští rok dala raději hamburger, jen když bude máma šťastná.“

Pak se ozvala Ellie. Tvářila se nadřazeně a popuzeně zároveň, stejně jako Faith si přála, aby šlo mávnout kouzelným proutkem a všichni se začali chovat

slušně.

„Vždycky

všechno

pokazíš,“ obvinila rozmrzele mladší sestru.

„Musíš

pořád

na

taťku

nasazovat.“

„Prokristapána, podívej se, jak jedná s tvou matkou! Podle tebe je to v pořádku? Ty si taky myslíš, že si víc nezasluhuje? Taťka není svátý, chápeš, El? Je to jen chlap a s maminkou zachází jak s onucí.“

„Přestaňte!“ okřikla je Faith. Všichni se chovali víc než odporně, a to všechno kvůli ní. Už bylo po slavnostním obědě, ale skončil tak, že na něj nikdy nezapomenou, a to jen proto, že se Alex zmínil o Faithině škole. Měla vztek taky na sebe, že na manžela vyštěkla a udala tón, podle něhož ladila i děvčata. Cítila, že tohle všechno měla předvídat a nenechat situaci vyhrotit. Bez jediného slova se Alex zvedl, vyrazil z pokoje, vyběhl po schodech a zabouchl dveře pracovny.

„Podívejte,

co

jste

provedly!“

vykřikla Ellie na matku a Zoe. „Všechno jste taťkovi zkazily.“

„Kecy!“ nedala se Zoe. „Vždycky ho chráníš. Ponížil mamku přede všema.

Myslíš, že jí to připadá zábavné?“

„Nemělas mu říkat to s těmi formuláři,“ obrátila se Eloise na matku.

„Vědělas, že ho to rozčílí. Proč sis to nenechala pro sebe?“ Taky se topila v slzách.

„Protože mě to naštvalo,“ přiznala Faith kajícně. Nechtěla nic jiného, než aby se obě uklidnily. Nesnášela, když se takhle hádaly, zvláště kvůli ní – vždycky ji sužoval pocit viny. „Stejně jsem mu to časem chtěla říct, pokud se rozhodnu jít studovat. Ještě to nevím na sto procent.“

Byla rozervaná, přála si zaujmout pevné stanovisko, ale zároveň je nechtěla znepokojovat.

Pořád

ještě

mohla

přednášky odvolat, nebo se vykašlat na přípravku.

„Bude lepší, když půjdeš, mami,“

obrátila se na ni Zoe. „Nikdy bych tobě ani taťkovi neodpustila, kdybys změnila rozhodnutí. Je to něco, co opravdu chceš, a máš stejné právo jako my všichni dělat si, co se ti líbí.“

„Ne, když to vašeho otce tak rozčiluje a když se vy dvě kvůli mně hádáte do krve.“ Faith byla zničená žalem. Proč musí tak rozumnou záležitost vykoupit za takovou cenu?

„Však to překousne,“ podotkla Zoe a hněvivě se zamračila na Eloise. „Mamka musí mít taky svůj život,“ houkla za sestrou, která odcházela z jídelny utišit otce.

Faith sklízela ze stolu a slzy se jí přitom řinuly po tvářích. „Nesnáším ty vaše hádky,“ přiznala nešťastně, když jí Zoe položila ruku kolem ramen a přitáhla si ji k sobě. Málem upustila talíře.

„Já zase nesnáším, když s tebou zachází jak s kusem hadru, mami. A tak se chová pořád. Dělá to, jen aby tě před námi psychicky deptal.“

„On mě nedeptá,“ bránila se Faith, odložila talíře a objala Zoe. „Ale díky za zastání. Ta práva asi nejsou nejšťastnější nápad, když jsou z toho všichni celí pryč. A to on každopádně je.“ Faith mu dokázala odpustit daleko snáz než Zoe. Měla s ním spoustu nevyřízených účtů a trvalo by jí celý život, než by je vyrovnala, jenže bylo téměř nemožné přesvědčit mladší dceru, jak tvrdý je Alex oříšek.

„Je arogantní, bezohledný, domýšlivý, nezdvořilý a studený jak psí čumák,“

chrlila Zoe otcovy nejhorší vlastnosti, zrovna když se Ellie vrátila zpátky do pokoje. Otec jí řekl, že si přeje být sám.

„A ty seš potvora!“ ozvala se Eloise přes celou místnost.

„Děvčata! Nechte toho!“ vykřikla Faith, zvedla talíře a zmizela z jídelny.

Byl to děsivý závěr odpoledne, které mělo přinést jen klid a pohodu. Zoe za ní šla do kuchyně a Ellie zamířila nahoru, aby zavolala kamarádům.

„Mami, příčí se mi myšlenka, že jdu ven,“ pronesla Zoe omluvně, „ale mám se v šest sejít s nějakými kamarády.“ Do šesti chybělo pár minut.

„To je v pořádku, miláčku. Podle mě dneska stejně nic nevyřešíme, a já doufám, že se do zítra všichni uklidní.“

„Ten se nezmění, mami. Takový prostě je.“

„Podívej, Zoe, je mi jedno, jak moc s ním nesouhlasíš, ale pořád je to tvůj otec a ty by ses k němu měla chovat zdvořile,“ usměrňovala ji.

„To si musí nejdřív zasloužit,“

vybuchla Zoe, která nechtěla slevit.

Měla své zásady a představy o fair play a úctu prokazovala jedině Faith. Otec ji ztratil už před lety.

Políbila matku a za deset minut odcházela z domu. Chvilku po ní sešla i Eloise v kabátu a s kabelkou v ruce.

Dohodla si schůzku s přáteli a byla celá žhavá, aby už byla pryč. Atmosféra v domě hrozila explozí.

„Je mi líto, že se všechno tak zvrtlo,“

přiznala Faith smutně. Tolik si přála mít všechno dokonalé, s tak bouřlivou výměnou názorů rozhodně nepočítala.

„To je v pořádku, mami,“ zahučela Eloise nepřesvědčivě. Ani ona se dosud neuklidnila.

„Neměla jsem na otce vylítnout,“

přiznala omluvně. Na rozdíl od Zoe neřekla, že ji především zbytečně shazoval, a ať už to Eloise přiznává nebo ne, choval se k ní neomaleně.

„Bude to v pořádku.“

„Jo, já vím… Doufám, že se na tu školu vykašleš, mami. Taťku by to děsně naštvalo.“ A co já? chtělo se Faith vykřiknout. Jaký já povedu život, jestli to neudělám? Žádný.

„Nějak to vyřešíme. Nedělej si starosti. A teď běž ven a hezky se bav.

V kolik myslíš, že přijdeš?“

„Já nevím, mami.“ Usmála se. Bylo jí čtyřiadvacet a žila v Londýně ve svém vlastním bytě. Matčiným kontrolám už odvykla. „Asi pozdě. Nečekej na mě.“

„Jen jsem chtěla vědět, kdy se mám začít bát.“ Taky se usmála. „Někdy zapomínám, kolik ti je.“

„Prostě

si

jdi

lehnout.

Budu

v pořádku.“ Zoe slíbila, že se vrátí do deseti. Jen těžko se zbavovala starostí, dívky byly krásné a daleko zranitelnější, než si samy připouštěly.

Za pár minut Eloise odešla a Faith asi hodinu sklízela stůl a kuchyň. Zbytky jídla skončily v lednici, pulty se leskly, jídelní stůl vypadal opět nedotčený a myčka jela na plný plyn.

Krátce po sedmé skončila a zaklepala na dveře Alexovy pracovny. Dlouho se nic neozývalo, ale věděla bezpečně, že je uvnitř. Nakonec dveře pootevřela a nahlédla dovnitř. Četl si v křesle knížku.

„Můžu dovnitř?“ Chovala se k němu zdvořile a respektovala jeho soukromí, teď k němu mluvila přes celou místnost.

„Proč? Není o čem mluvit.“ Letmo na ni pohlédl a zamračil se.

„Myslím, že je. Je mi líto, že se nám to vymklo z rukou. Hrozně mě rozčílilo, cos řekl.“

„Už jsme se dohodli, že se toho nápadu se školou vzdáš, Faith. Tys porušila slib. Proto veškeré přednášky postrádají smysl. Předpokládám, že se jedná o právní tematiku.“ Přikývla a on se zatvářil podrážděně, zlostně a chladně. Faith pocítila stejně ledové zavržení, jaké znala u mužů od útlého dětství. Ale tentokrát byla rozhodnutá se s ním vypořádat odlišně.

„Na ničem jsme se nedohodli. Tys mi poručil udělat všechno podle tvých představ.“ Posadila se do křesla naproti manželovi. Pracovna byla malá útulná místnost obložená dřevem, s koženou pohovkou, dvěma velkými koženými křesly a krbem, který Alex rád a často za chladných zimních večerů zapaloval.

Teď byl vyhaslý. „Alexi, pro mě je to důležité. Potřebuju nový smysl života, něco, na čem mi bude záležet, na co bych se mohla zaměřit, když jsou děvčata pryč.“ Opakovala to pořád dokola, chtěla, aby pochopil, co to pro ni znamená, a aby nakonec souhlasil.

„Copak nemáš pro co žít? Vždyť ses za mě provdala. Jsi moje žena.“ Jinou roli jí nepřisuzoval a vůbec neměl v úmyslu na tom cokoli měnit. Jemu to tak vyhovovalo a houby záleželo na tom, jestli to stačí jí.

„Jenže já potřebuju něco navíc. Jsi hodně vytížený, vedeš svůj vlastní život.

Já ne.“

„To je tedy smutná bilance našeho manželství,“ pronesl zachmuřeně. O její argumenty prostě nestál.

„Možná že ano,“ přiznala tiše.

„Možná že je to smutná bilance, pokud jde o mě. Potřebuju smysl života, větší než mám. Přiznejme si to, pracovala jsem jako matka na plný úvazek čtyřiadvacet let a teď jsem dostala padáka. Není to nijak lehké.“

„Takový je život. Před touhle otázkou stojí všechny ženy, když děti odejdou z domova.“

„Jenže spousta jich má svou kariéru a práci. Chci být jen jedna z nich. A můžu ti slíbit, že udělám všechno pro to, aby to nijak nekolidovalo s tvými zájmy.“

Úpěnlivě ho prosila, ale bylo to, jako když hrách na stěnu hází.

„Nedopadne to s námi dobře, Faith, jestli necouvneš.“

„Nevyhrožuj mi, Alexi. To není fér. Já bych ti něco takového neudělala. Kdyby to bylo pro tebe důležité, snažila bych se tě ze všech sil podržet.“

„Pro mě je důležité, abys nechodila do školy.“ Uvízli na mrtvém bodě a Faith neměla ani zdání, jak se s ním dohodnout a dostat, po čem touží.

Nesnesla pomyšlení na kapitulaci. Náhle se zdálo, že je v sázce víc než jen otázka, zda se vrátí do školy, či ne.

Tohle bylo o úctě a hrdosti a o novém životě, který zoufale chtěla, jenže pro něj byl jejich dosavadní život daleko pohodlnější.

„Můžeme to prozatím odsunout?“ Na jiné řešení v tuto chvíli nedokázala přijít. Mohla jedině doufat, že čas obrousí hrany a on si na tu myšlenku zvykne.

„Nehodlám o tom s tebou ještě někdy diskutovat,“ pronesl pomalu a pak ji vyděsil tím, co dodal. „Dělej, jak myslíš, Faith. Zřejmě si prosadíš svou.

Ale neočekávej, že tě nějak podpořím.

Jsem stoprocentně proti tvému návratu do školy. Chci jen, aby ti to bylo naprosto jasné. Udělej to na vlastní nebezpečí.“

„To má znamenat co?“ Jeho skrytá hrozba ji vyděsila, přesně jak to zamýšlel.

„To co jsem řekl.“ Uvažovala o možném trestu, i když v hloubi duše věděla, že to za riziko stojí. Věděla jistě, že ho podstoupit musí, ať to stojí, co to stojí. Jedinkrát v životě hodlala udělat něco čistě jen pro sebe.

„Chceš jít nahoru?“ zeptala se opatrně, vděčná za to, že couvl, i když jen nepatrně a s víceméně skrytou výhrůžkou. Možná že víc nedokáže udělat, i tak byla vděčná, že nedošlo na nejhorší.

„Ne, nechci.“ Sklopil oči ke knize a tím ji zapudil, tak jako mnohokrát předtím.

Tiše se zvedla a odešla. Když procházela kolem něj, dotkla se jeho ramene,

ale

nijak

nereagoval.

Připomínal sochu. Vyšla nahoru do koupelny a pak se posadila ve své malé pracovně a čekala, až se Zoe vrátí domů.

Podívala se na e mail, ale od Brada ani slovo.

Díkůvzdání se proměnilo v tvrdý oříšek, ale přece jen dosáhla vítězství.

Ovšem za jakou cenu! No, uklidňovala sama sebe v tichu domu, přinejmenším jsem vyhrála tohle kolo. Poprvé v životě zamýšlela udělat to, co sama chtěla, což ještě

posílilo

její

rozhodnutí

neustupovat. Pro Faith nastane nový řád.

Ve skutečnosti už nastal.

6

Brad zůstal na Den díkůvzdání v kanceláři až do pěti. Chlapci byli v Africe a Pam mu oznámila, že jde s přáteli na golf. Celá společnost se sejde v šest a nezačnou jíst dřív než v sedm, v osm. Pozvala čtyřicet lidí, z nichž přinejmenším polovinu neznal.

Ani se nenamáhal protestovat. Nemělo to smysl, Pam si dělala, co chtěla.

Námitky by vedly jedině k tomu, že by si nachystala lepší argumenty, kterými by se ho snažila přesvědčit. A nakonec by ho jimi utloukla. Raději si šetřil energii na důležitější věci, třeba na svou práci.

Dodělal spoustu papírování a vyřídil pár restů. V sentimentální chvíli napsal dlouhý dopis synům, v němž jim vypověděl, jak je na ně pyšný a jak je vděčný za to, že je má. Byli to skvělí chlapci. Oceňoval jejich odvahu vydat se na rok do Afriky. Starali se v rezervaci o poraněná zvířata a pomáhali těm, která se v divočině dostala do problémů. Ve volném čase pracovali

jako

dobrovolníci

ve

vesnickém kostele. Dylan učil děti a jejich rodiče číst a Jason hloubil příkopy pro novou kanalizaci. Z každého jejich dopisu čišela pořád spousta nefalšovaného nadšení ze všeho, co dělali a viděli. Byla to pro ně nezapomenutelná zkušenost. Měli tam zůstat až do července a Brad slíbil sobě i Pam, že si vezme volno a na pár týdnů za nimi zajedou. Ale dosud mu nevybyla ani chvilka času. Ostatně jeho ženě taky ne. Ta už nebyla představou výletu do Afriky tak nadšená. Děsila se nemocí, možných nehod i obtížného hmyzu. Její představy o dobrodružství naplňoval let do L. A. a pobyt s přáteli v Bel Air.

Za léta manželství podnikli s Bradem několik cest většinou do Evropy nebo po Státech, nikdy do exotických krajin.

Bydleli v přepychových hotelech a jedli

v

nejméně

tříhvězdičkových

restauracích. Pam jezdila ráda do lázní, když měla čas, a hrála golf s obchodními partnery nebo klienty, které se pokoušela přetáhnout do firmy. Pam dělala skoro všechno pro to, aby si polepšila, buď společensky, nebo profesně. Málokdy si dopřála jen tak něco pro radost, vždycky měla svůj plán. V tom se od Brada naprosto

lišila.

On

sám

neměl

společenské ambice ani nepociťoval touhu řídit svět či potřebu vydělávat nadměrné sumy, jeho jedinou vášní byla práce samotná. Ostatní mu šlo jedním uchem tam a druhým ven. Pam si ho kvůli tomu někdy dobírala a snažila se ho přivést na cestičky k hamižnosti a úspěchu, ale tenhle předmět se jí k zlosti odmítal učit. Od chvíle, kdy se postavil na vlastní nohy a odešel z firmy, to vzdala. Většinou, vlastně skoro pořád, si k velké Bradově úlevě jel každý po vlastní koleji. Úsilí, které vkládala do společenského a obchodního života, ho vyčerpávalo. Nezáleželo na tom, jestli se o něm mluví nebo píše v novinách, nebo jestli udělal dojem na lidi z jejího světa.

Brad zalepil dopis s myšlenkou, jak moc má své syny rád.

V

posledních

měsících

párkrát

telefonovali, ale v rezervaci měli jen vysílačky jako jediný kontakt s okolními farmami a nejbližším městem. Aby mohli zavolat domů, museli zajet do města a čekat na poště dlouhé hodiny na spojení.

Vypadalo to, jako by žili na jiné planetě, zaplaťpánbůh, že si občas vyměnili dopisy. Pam jim neustále posílala balíčky s vitaminy a repelenty, které kupovala její sekretářka, ale dosud všechny kromě dvou skončily v rukou zlodějů. Někde ve vzdálené Zambii berou patrně celníci nebo poštovní zaměstnanci jejich vitaminy a v životě je už nepokouše obtížný hmyz. Ale podle všeho se klukům daří dobře.

Napadlo ho, že před odchodem ještě zavolá Faith, ale když se podíval na hodinky, došlo mu, že nejspíš zrovna sedí u slavnostního stolu. Byl to opravdový dar, že ji znovu našel.

Představovala kus jeho dětství, jeho minulosti, vzpomínku na šťastné časy.

Po vysoké se pro něj všechno trochu zkomplikovalo. Rodiče se rozvedli a on se nemohl zbavit pocitu, že jed kapající z toho rozchodu je oba zahubil. Matka zemřela

na

rakovinu

prsu

ve

třiačtyřiceti, ale pořád byla posedlá vším, co jí provedl otec, a ten dostal dva roky nato infarkt. Stali se z nich zahořklí, zlostní lidé, kteří se až do posledních dnů snažili tomu druhému ublížit. Otec odmítl jít na pohřeb své exmanželky, jako by se rozhodl přehlížet ji i po smrti, i když tím ublížil nejvíc Bradoví. Ten přísahal, že se nikdy neožení. A když se seznámil s Pam a začal s ní vážně chodit, měla co dělat, aby ho dotáhla k oltáři.

Jakmile si ji vzal, byl stejně pevně rozhodnut se nikdy nerozvést. Nechtěl, aby jeho synové prožívali stejná muka jako on, aby museli pozorovat rodiče, jak jeden druhého ničí. Když říkal „v dobrém i zlém“, myslel vážně každičké slovo. Věděl, že ať se stane v budoucnu cokoli, je ženatý nadosmrti.

Znovu o tom začal uvažovat, když se jejich cesty pomalu vzdalovaly a když mu Pam přinášela nová a nová zklamání.

Nejspíš i on ji zklamal. V jejích očích nebyl dostatečně ambiciózní, vyznával jiné hodnoty. V době, kdy chlapci absolvovali kolej, nebo možná už když na ni nastoupili, Pam s Bradem neměli jediný společný zájem a zbyla jim jen hrstka opravdových přátel. Jedinou radostí, kterou dosud sdíleli, byli jejich synové.

Zhasl světla v kanceláři a vydal se k džípu, kterým jezdil do práce. V garáži stál mercedes, ale tím se svezl jen málokdy. Nebyla to vhodná vizitka obhájce ex offo nebo někoho, kdo dobrovolně

obhajuje

chudé

děti

obžalované z těžkých zločinů. Mercedes ho přiváděl do rozpaků a už uvažoval o prodeji, i když Pam si zrovna koupila nový rolls. Rozdíl jejich vozů měl symbolický význam, přinejmenším pro něj, tak se totiž lišili i ve všem ostatním.

Taky ji podezíral, že čas od času prožije nějaký románek, a on sám se zapletl

na

dva

roky

s

vdanou

sekretářkou. Jenže ta se nakonec rozvedla a chtěla, aby se jejich vztah prohloubil. Nikdy ji neklamal, pokud šlo o jeho plány do budoucna, takže nakonec opustila za velmi výhodných podmínek místo ve firmě a později si vzala někoho jiného. Brad už tři roky s nikým nechodil, a kdyby o tom začal uvažovat, byl by to důkaz, jak je opuštěný, což si ani náhodou nechtěl připustit. Prostě to přijal a ponořil se do své práce.

Teď přidaly rozhovory s Faith jeho životu další rozměr. Neměl o ní žádné romantické představy, ale na druhou stranu pro něj byla nedotknutelná a on hýčkal přátelství, které mezi nimi existovalo. Zdálo se, že mu perfektně rozumí, nahlíží stejně na spoustu věcí a její vlastní osamělost jí umožňuje přiblížit se mu jako nikdo jiný. V duchu ji stále považoval za mladší sestřičku, a to mu umožňovalo jednat s ní bez všech skrupulí. Miloval to, co k ní cítil a co jeden druhému říkali. Byl připraven kdykoli jí pomoci a navíc ji všemožně povzbuzovat v úmyslu vrátit se do školy.

Měl dobrý pocit, že alespoň v něčem je jí užitečný. Byla v pravém slova smyslu jeho přítelkyně.

Brad dojel na soukromou cestu těsně po šesté. Chtěl být doma už v pět a převléct se, jenže mu trvalo přece jen déle, než všechno sbalil. Věděl, že se za pár minut stihne osprchovat a vzít si na sebe něco slušného, a teď ho zaskočilo, že hosté už dorazili. Postávali v přední hale jako tučňáci, a když vešel v džínách a tričku, brady jim poklesly.

Než vyběhl do jejich pokoje, Pam ho představila asi tuctu lidí, které nikdy předtím neviděl. Pořád sdíleli společnou ložnici a taky postel, i když se skoro pět let nemilovali. Už ho to ani netrápilo, své sexuální touhy přenesl jinam. Jediná věc, která ho teď vyděsila, byly smokinky. Úplně zapomněl, že Pam pojala letošní Den díkůvzdání jako společenskou událost, což mu připadalo komické. Díkůvzdání bylo podle Brada o rodině a lidech, s nimiž máte sedět u jednoho stolu nebo plápolajícího krbu.

Mělo smysl jen v případě, že ho sdílíte s lidmi, které milujete a na nichž vám záleží, se starými přáteli, a ne s naprostými cizinci, kteří ve smokinku či večerních šatech postávají v hale a popíjejí šampaňské. Ale slíbil Pam, že tu hru bude hrát, zdálo se mu, že jí dluží alespoň pokus. Vyhýbal se většině společenských událostí, bud záměrně, nebo proto, že se nemohl utrhnout z práce. Při určitých příležitostech se však

ukazoval

s

úzkostlivou

pravidelností, jako na Den díkůvzdání, na její vánoční party, každoročním otvírání baletní nebo divadelní sezóny či na koncertech, pokud nesehnala někoho vhodnějšího. Vždycky ji povzbuzoval, aby se o to pokusila.

Objevil se v obývacím pokoji za necelou půlhodinu, ve smokinku vypadal jako ze škatulky, ale pro toho, kdo ho znal

opravdu

dobře,

taky

pěkně

otráveně. Pohovořil s tchánem o dvou klientech, které právě získali. Byly to dvě velké společnosti a podle otce se tím Pam povedl opravdu skvělý tah. Byl na ni nesmírně hrdý. Naučila se od něj mnohé: obchodní zdatnost a právnické řemeslo, měřítka hodnot i ambice a schopnost dostat téměř vše, co si zamanula, ať už to bylo správné či ne.

Pam patřila k ženám, kterým se jen nesnadno říká ne, nebo které odmítnutí lehce přijímají. Byla to ta nejráznější žena, jakou kdy Brad potkal, s nejtvrdší hlavou. Odnaučil se s ní hádat, jakmile to bylo jen trochu možné a kdykoli ho chtěla k něčemu dotlačit, raději ustoupil.

Tak to pro něj bylo snazší a díky tomu přežilo i jejich manželství. Jeho láska k ní padla za oběť způsobům, jak s ním zacházela, ale dokonce i poté, co jeho city odumřely, snažil se ze všech sil zachovat alespoň vnější slupku jejich manželství. Samotný obsah toho svazku byl už dávno po smrti.

„Chceš, abych ti představila pár nových lidí?“ zeptala se Pam šlechetně, když se objevila po jeho boku a vklouzla rukou pod otcovu paži. Otočil se k ní a usmál se.

„To není nutné. Zrovna jsme na tebe s otcem pěli chválu. Podle toho, co mi říkal, se ti v poslední době podařilo pár husarských kousků. Vedeš si zatraceně dobře.“ Ta pochvala ji viditelně potěšila. Brad se snažil skládat jí poklony, kdykoli si myslel, že si to zaslouží, i když nechoval nijak zvláštní úctu ke kolbišti, na němž válčila.

Málokdy mu takovou laskavost oplatila, spíš jeho práci přezírala a podceňovala, i když jemu a zbytku světa připadala nesmírně důležitá. Taky ji znepokojoval Bradův vliv na oba syny. Myslela, že jejich altruistické sklony nemají žádnou budoucnost, a pokoušela se je už řadu let přesvědčit, aby šli na práva a vstoupili do dědečkovy firmy. To by pro ni znamenalo obrovské vítězství, ale dosud se k velké Bradově úlevě ani jeden nenechal zlákat.

Pam byla hezká, i když ne ve vyloženě ženském slova smyslu. Vysoká, urostlá, s pevnou šlachovitou postavou. Hrála hodně tenis a golf a byla ve skvělé fyzické kondici. Měla hnědé oči a vlasy stejně tmavé jako Brad. Vypadala spíš jako jeho o něco mladší sestra než manželka, lidé často tvrdili, že jsou si podobní.

Pak se od nich Pam vzdálila a Brad se před jídlem v roli hostitele dvakrát nepřetrhl. Sám se představil několika lidem a dal si dvě sklenky vína, aby pro něj byl večer snesitelnější. Promluvil s ženou, s níž hrála Pam tenis a která řídila nějakou povědomou agenturu, ale za chvilku se už myšlenkami toulal jinde a nakonec se připojil ke skupince právníků u baru. Brad je skoro všechny znal a se dvěma dokonce ve firmě pracoval. Byli to skvělí chlapíci a konverzace byla nenucená a pro něj důvěrně známá na rozdíl od rozhovoru se dvěma ženami, vedle nichž se ocitl, když konečně zasedli ke stolu. Obě se chovaly nesmírně přátelsky a Brad časem zjistil, že zná podle jména jejich muže, i když se s nimi osobně nesetkal.

Bylo vyčerpávající držet s nimi krok, a tak se po jídle s úlevou vytratil.

Obývací pokoj byl plný nasycených a spokojených lidí popíjejících brandy, z nichž většina vypadala, jako by tu hodlala přenocovat. V té chvíli zapředla Pam vzrušenou debatu o nedávném daňovém zákonu, který ho vůbec nezajímal. Zákony, jimiž se zabýval on, zase nezajímaly je.

Jakmile Brad vklouzl do pracovny, rozsvítil a zavřel za sebou dveře, zalila ho vlna únavy. Sundal si černého saténového motýlka, hodil ho na stůl a s povzdechem se posadil k psacímu stolu. Po nekonečném večeru teď nedokázal myslet na nic jiného než na své syny. Nesmírně je postrádal. Toužil po svátcích, které prožívali, když byli kluci malí, kdy Díkůvzdání pro něj mělo opravdový smysl a nebylo jen záminkou k pořádání večírku, na nějž pozvou čtyřicet lidí. Pam se dokázala chopit jakékoli příležitosti, aby zaplnila pokoje lidmi, kteří by jí mohli být užiteční, spíš než těmi, kteří v jejím životě něco opravdu znamenali. I když těch zbyla jen hrstka a společní přátelé zmizeli v nenávratnu. Dnes k jeho přátelům patřili právní zástupci a veřejní obhájci, k

jejím

ti,

kteří

postupují

na

společenském žebříčku. Brad věděl, že žádná party či podobná událost pro ni není dokonalá, pokud, jak sama říká, „nezabodovala“.

Podíval se na počítač a přál si, aby mohl poslat e mail Dylanovi s Jasonem a popřát jim šťastné Díkůvzdání. Místo toho naklepal adresu Faith v New Yorku. Pro ni byly skoro dvě v noci.

„Ahoj…

už

spíš?

Jaké

bylo

Díkůvzdání? Nejspíš si to vyzvedneš až po ránu. Já se nakonec vytratil. Je to naprostý zvěřinec. Čtyřicet lidí u stolu, všichni chlapi ve smokinku. Na člověka bezděky dopadá absurdnost celé situace, marnost a prázdnota, když člověk tráví Den díkůvzdání ve smokinku. Hrozně postrádám kluky. O tom tenhle svátek je.

A co ty? Mír a klid? Musíš být šťastná, když jsou holky doma. Závidím ti. Zítra pracuju. Další dva mladí ve vězení a myslím, že třetí mi v nejbližší době přidělí soud. Co se s těmi dětmi stalo, než se pustily na šikmou plochu? Bylo by skvělé, kdyby mě nepotřebovaly a vedly jen spokojený, obyčejný život, ať už to znamená cokoli. Připadal jsem si dnes večer jak blázen, když jsem seděl u stolu s kupou lidí připomínajících číšníky. Ale Pam tohle miluje. Kéž bych mohl říct to samé o sobě. Promiň, že skuhrám. Jsem jen unavený. Brzo se ozvu. A mimochodem, šťastný a veselý.

Tvůj Brad.“

Začal se probírat nějakými papíry na stole, protože se mu nechtělo vracet mezi hosty. Měl v úmyslu prosmýknout se zadním schodištěm a jít do postele.

Nazítří ho čekal perný den. Pam už si zvykla, že odchází z večírků brzo.

Vždycky to udělal diskrétně, aby nerušil hosty nebo v nich nevzbuzoval pocit, že mají vypadnout. Byl si jistý, že Pam a mnozí další zůstanou vzhůru hluboko přes půlnoc, ale nijak netoužil se k nim připojit.

Zrovna zhasl, když mu počítač oznámil, že přišla zpráva. Kliknul a zjistil, že je od Faith. S úsměvem se posadil.

„Ahoj… příjemné překvapení… jsem pořád vzhůru. Zdá se, že tvé Díkůvzdání je exkluzivní. My ho strávili jen ve čtyřech, ale moc hladce neproběhlo.

Všechno začalo v pohodě, krocan byl skvělý, večeře každému chutnala. Jenže nakonec vzplál pořádný boj kvůli mé škole. Zoe křičela na otce, Alex zuřil, děvčata si vjela do vlasů. Pak se každý stáhl do kouta, holky šly za kamarády a Alex zalezl do postele. Zoe se už vrátila, Ellie ještě nepřišla. Děvčata zuří jedna na druhou, nebo aspoň zuřila, a Alex se mnou po večeři nechtěl mluvit. Opravdu je to moje chyba. Vyjadřoval se pohrdavě o mém návratu do školy a mě přešla veškerá trpělivost a vyjela jsem na něj. To ho rozzuřilo, řekl pár opravdu hnusných věcí a Zoe se postavila na mou obranu. Neměla jsem na něj takhle vylítnout, všechno mohlo být v pořádku.

Jako bych ho neznala. Prokristapána, jsem dospělá ženská. Prostě se dotkl bolavého místa. Nakonec mi oznámil, že si mám dělat, co chci, ale v podtextu zaznělo, že jestli něco zvorám, budu v zatraceně velkým maléru. Je to svým způsobem vítězství, jenže holky spolu nemluví. To je dost vysoká cena.

Strávíme pohromadě tak málo času a večeře nakonec skončí takovým fiaskem.

Doufám, že se před odjezdem udobří.

Proč musí být všechno tak složité? Co se stalo s poklidnými Dny díkůvzdání s lidmi, které milujeme, kteří na sebe neječí a nejdou si po krku, ale říkají jen samé milé a příjemné věci? Alespoň že děvčata jsou doma. I za to jsem vděčná.

Promiň, nechtěla jsem si stěžovat.

Cekám na Ellie, abych se jí omluvila, ale už jsou dvě hodiny ráno a já půjdu na kutě. Taky šťastný a veselý, velký bratře. Tvoje Fred.“

Byl rád, když to četl, a zároveň pocítil lítost. Připadalo mu to jako velmi stresující odpoledne. Alespoň že se s Pam nehádá. Vždycky se snažil scénám vyhýbat.

Rychle naťukal odpověď, a protože znala jeho reakce, čekala dalších pár minut, jestli ještě něco nepřijde.

Samozřejmě že přišlo. Ty e maily byly jako mísa s cukrovím, kterou si navzájem podávají, nedokázali prostě odolat, aby okamžitě nenabídli další sousto, pokud to jen trochu šlo.

„Milá Fred. Zdá se, že to byl tvrdý den. Je mi to líto. Ale jestli ti dal Alex tichý „souhlas“ (jen nerad připouštím, že má nad tebou takovou moc), je to svého druhu vítězství. To je dobrá zpráva.

Musíš to brát z té lepší stránky.

Chudinky děvčata. Nemají to snadné, když je Alex staví do takového světla.

Pamatuješ, jak jsi nás s Jackem dávala dohromady, když jsme se sem tam pohádali? Myslím, že pokud jde o udobřování, jsi jednička. Ale nemůžeš všechno za všechny vyřešit, Fred. Není jim na škodu, když se občas pohádají, nebo když se tě zastanou. Důležité je, že jste byli spolu a ty sis stála na svém. Je dobré, když tohle vědí, dokonce i když to mezi vojskem vyvolá určité neshody.

Přenesou se přes to. Nicméně jsem nadšený, žes dostala zelenou, už jen proto, že nebudeš cítit takovou vinu a opravdu to uděláš. Podle mě bys příští rok měla začít práva na Newyorské univerzitě.

Mimochodem, málem jsem zapomněl.

Za pár týdnů jedu na dva dny do New Yorku. Těsně před Vánocemi. Je to konference pro obhájce ve věcech trestních a myslím, že bych se tam mohl něco zajímavého dozvědět. Budu mít sice fofr, ale doufám, že mi věnuješ trochu času a zajdeme spolu na oběd nebo na večeři.“

Pomalu se mezi nimi vytvářelo daleko silnější pouto než předtím a on byl rozhodnut nespustit ji už nikdy z očí kvůli dávným časů, Jackovi i sobě samému. „Až se dostanu do kanceláře, upřesním datum a program,“ pokračoval.

„Moc rád tě uvidím. Doufám, že počasí bude slušné. Nemůžu se nechat zasypat sněhem. Už tak je dost těžké se na dva dny urvat. Dobrou noc, Fred, a vítej ve škole!“

Usmála se a poslala mu ještě pár řádků. „Díky za povzbuzení. Už mi ten den nepřipadá jako naprosté fiasko.

Celý večer toho mám plnou hlavu.

Pokusím se nějak tě vmáčknout do programu. Moje sekretářka ti dá vědět, který den se mi hodí. Ale vážně, jsem ti plně k dispozici. Jen řekni kdy. Dobrou noc a hezký zítřek. Tvoje Fred.“

Přečetl si odpověď a vypnul počítač.

Byl to dlouhý den, pro něj únavný večer a pro ni svátek naplněný smutkem.

Alespoň že mají jeden druhého. A to něco znamená, dar přátelství a bratrské lásky. Pokud šlo o Brada, o tom právě Díkůvzdání je. Vzdal za něj dík.

7

Když Zoe v neděli ráno odlétala do Providence, atmosféra mezi děvčaty byla pořád napjatá. Daly si společnou snídani a zdálo se, že spolu normálně mluví, ale Faith přesto postřehla, že vzájemné repliky postrádají vřelost.

Obzvláště jí přišlo líto, že si nestačily věci vyříkat. Eloise v noci odlétala do Londýna, Alex zmizel před obědem, aby strávil odpoledne s nějakým přítelem, a při odchodu se s Eloise rozloučil.

„Moc mě mrzí, že se nám to vymklo z rukou,“ omlouvala se Faith již poněkolikáté.

„Pořád si myslím, že taťka má pravdu, že bys do té školy chodit neměla. Bude to pro tebe vysilující a nebudeš mít na něj čas.“

„Potřebuju něco užitečnějšího, El, než hrát bridž nebo chodit na oběd s přítelkyněmi.“ Faith pořád dokola obhajovala své úmysly, ale Eloise zjevně nepřesvědčila. Stála tam, vysoká, krásná a chladná. Podobala se hodně Alexovi za mlada. Měla stejně odměřené chování. Držela si lidi od těla, stanovila hranice, kam až smějí, pokud je sama nepozve dál. Na druhé straně Zoe podobně jako Faith hranice téměř postrádala. Faith napadlo, že cosi mezi oběma extrémy by bylo nejlepší.

„Hrozně ho to naštve, jestli tam půjdeš,“ varovala ji Ellie a Faith přikývla.

„Udělám všechno, co je v mých silách, aby se ho to nedotklo. A jestli ano, vždycky toho můžu nechat.“ Moc jistá v kramflecích si nebyla, ale chtěla mít alespoň prostor pro manévrování.

„To

doufám,“

utrousila

Eloise.

„Možná bys s tím vůbec neměla začínat.“

„Chodím jen na pár přednášek,“

usmála se na ni Faith. „Práva ještě nejsou zdaleka jistá.“ Musí dostat slušné hodnocení při vstupních testech, jinak to nepřichází v úvahu.

„Nedělej žádná ukvapená rozhodnutí, mami,“ varovala ji Eloise, jako by Faith byla děcko a ona jeho matka. „Zkus myslet na taťku.“ Faith by jí ráda připomněla, že celý život nedělá nic jiného. Všechno odjakživa přizpůsobuje jeho potřebám. Teď si uvědomovala, že ne vždy to dcery viděly, protože to dělala ve vší diskrétnosti, a podle všeho se jí vděku nedostane, od něj ani od děvčat, přinejmenším určitě ne od Ellie.

Eloise si šla zabalit zbytek věcí a Faith jí připravila sendvič a šálek polévky. Bez ohledu na to, jak obtížnou debatu vedly a jak napjatý byl Den díkůvzdání, byla štěstím bez sebe, že starší dcera přijela domů z takové dálky, a taky jí za to před odjezdem poděkovala.

„Uvidíme se za pár týdnů,“ usmála se Faith a objala ji. Ellie měla v úmyslu přijet domů na Vánoce, ale teď trvala na tom, že ji matka nemusí na letiště doprovázet. Vezme si taxi a po pravdě řečeno ani o doprovod nestojí. I v tom se podobala Alexovi, Faith se Zoe měly naopak rády společnost.

Jakmile děvčata odjela, dům podivně ztichl. Sklíčeně procházela pokoji, sundala povlečení u děvčat a vyprala je.

Třikrát týdně k nim sice přicházela posluhovačka, ale tohle pokládala za mateřské gesto, symbol, že se o ně ještě stará.

Opravdu se jí ulevilo, když se Alex vrátil večer domů. Strávil odpoledne v námořním muzeu s jedním přítelem z Princetonu, který po něm chtěl, aby se stal členem správní rady. Vykládal, jak se skvěle bavil, a Faith měla dojem, že ji opravdu rád vidí. Trochu ji to polekalo, ale pak si řekla, že si třeba bez děvčat připadá také osamělý.

Prožili až překvapivě poklidný večer.

Vyprávěl jí o námořním muzeu a plánech, které má na nastávající týden.

Byla

to

ta

nejdelší

konverzace

v posledních několika měsících a po té hádce na Díkůvzdání a po tom, jak vehementně zamítal její návrat do školy, z toho byla celá konsternovaná. Snad konečně pochopil, jak opuštěná a zbytečná se bez děvčat cítí.

„Věděla jsi, že se to jednou stane,“

začal uvážlivě, jako by mu pořád nedocházelo, co a proč ji tak silně znepokojuje. Nedokázal uvěřit, jak moc ji to celá ta léta pohlcovalo citově i pracovně. Snad by pochopil, kdyby sám přišel o práci. „Musíš si najít něco jiného, čím se budeš zabývat. Návrat do školy mi připadá trochu přitažený za vlasy. A taky nesmyslný, Faith. Většina právníků chce v tvém věku do penze, ne začínat kariéru.“

„Otevřely by se mi nové obzory.

Všechno ostatní mi připadá jako krátkodobé řešení, jako když si na hlubokou ránu

přiložíš

obyčejnou

náplast. Tohle by byl úplně jiný život.

A kdo ví, co bych s tím nakonec provedla. Sama si nejsem jistá.“ Pořád se zdálo, že tomu nerozumí, ale už to k její úlevě nebral tak osobně. Mluvili spolu a nakonec to vyústilo v docela příjemný večer, jeden z těch, jaké se dostavovaly jednou za uherský rok.

Přinejmenším v té chvíli se zdálo, že jí nápad se školou odpustil. Nebo dal prozatím svou nenávist k ledu. Díky tomu zavládla mezi nimi tolik potřebná a neočekávaně vřelá atmosféra.

Další dva týdny měla Faith plné ruce práce s přípravou Vánoc. Nakoupila dárky pro děvčata a Alexe. Několikrát odjel na služební cestu a viděli se tak zřídkakdy, že její návrat do školy nepřišel v těch dnech na přetřes. Jezdil pryč, pracoval do noci a doma se vlastně jen

najedl,

prohodil

pár

nezávazných slov a šel spát. Kromě svátků pomáhala organizovat jednu jarní benefiční akci pro Sloan Kettering. Už jim sdělila, že může pomáhat jenom pár týdnů, od ledna nebude mít kvůli škole čas, ale tvrdili, že jim to takhle stačí.

S Bradem si pravidelně psali, ale po Dnu díkůvzdání byly jejich zprávy kratičké. Musel připravit dva procesy a vyhodnotit kupu nových případů, prostě bláznivá honička. Seděla v kuchyni, jedla jogurt a přitom namátkově otvírala poštu, z jedné obálky vypadlo potvrzení dvou přednášek ve škole pro další vzdělávání. Jedna se týkala ústavního práva, druhá byla na mnohem obecnější téma, které Faith moc neříkalo.

Ale bylo to fajn, protože se plány konečně zhmotnily. Když volal Brad, hned to na něj vychrlila. Slíbil, že ji vezme někam do restaurace a koupí na oslavu láhev šampaňského, až se objeví v New Yorku.

„Kdy přijedeš?“ Málem na jeho cestu zapomněla. Mezi benefičním výborem, nákupy a přípravnými kurzy čas utíkal jako voda.

„Ode dneška za týden. Čtrnáctého.

Šestnáctého se vracím. Doufám, že si na mě uděláš čas.“ Už o těch datech mluvil, ale dosud nevěděl, kdy bude mít pro ni volno. Ale jedna věc jistá byla, chtěl s ní strávit tolik času, kolik jen půjde.

„Nemusíme si nic plánovat. Ověřím si Alexův program. Je pořád v kanceláři, taky neví, kam dřív skočit. Možná bychom mohli vyrazit i na večeři.“

„Bude lepší, když si na mě ten čas uděláš, kočičko!“ pravil výhrůžným hlasem.

„To víš, že ano.“

Další dva dny prožila v obavách, jestli udělá test k přijímacím zkouškám na práva. Tolik si přála, aby se jí povedl co nejlíp. Vždycky se podceňovala, celá léta, a Alex jí v tomhle opravdu nepomohl. Někdy ji srážel nevědomky, jindy naprosto úmyslně.

„Kdy hodláš taťkovi oznámit, že ti v lednu začínají přednášky?“ zeptala se jí jednou ustaraně Zoe. Věděla, jak důležitý je pro matku jeho souhlas, a obávala se, že jestli se její otec nedá obměkčit, matka nakonec ze všeho vycouvá, což

by

pro

ni

mělo

katastrofální následky. Toužila stejně dychtivě jako Brad, aby Faith dostala novou chuť do života a vrátila se do školy.

„Udělám to tenhle víkend, jen doufám, že bude mít milostivou náladu.“

„To já taky,“ podotkla Zoe s úzkostí.

„Budu ti držet palce, mami. Zhluboka se nadechni a dělej, co umíš. A ať už řekne cokoli, musíš se rozhodnout správně.

Takhle bys to ty poradila mně.“

„Jo, myslím, že máš pravdu,“

připustila Faith, ale moc přesvědčivě to neznělo.

Rozhovor byl nakonec tak obtížný, jak se obávala. V sobotu se skoro neviděli, protože Alex byl téměř celý den v kanceláři, aby dohnal projekty, které musel dotáhnout do konce roku, a večer šli na recepci. Dostali se tam pozdě, a když se vrátili domů, byl tak vyčerpaný, že zamířil rovnou do postele a okamžitě usnul.

Nakonec se donutila nakousnout to téma v neděli odpoledne. Četl u krbu nějaké listiny,

které

si

přinesl

z kanceláře. Faith před něj položila šálek čaje a posadila se mu k nohám.

„Alexi,“ začala opatrně. Ale věděla, že ho to vytočí. Na druhé straně musel znát její plány, nechtěla mu záměrně lhát.

Už si ujasnila, co chce, zle ji bylo jen z představy, jak všechno nad nimi visí nevyřešené. „Můžeme si na chvilku promluvit?“ Podrážděně se na ni podíval.

„Co se děje?“ To by taky mohl vyštěknout „tak honem“. Nebyl zrovna v náladě na nějaké rozhovory.

Rozhodla se to zkrátit. „Zapsala jsem si dvě přednášky na Newyorské univerzitě. V lednu začínám. víš, jak moc to pro mě znamená.“ Věděl, že přihlášku už poslala, ale teprve teď se to stalo skutečností. Nekonečně dlouhou dobu mlčel a shlížel na ni. Beze slova usrkl vřelý čaj. Odmlka se jí zdála nekonečně dlouhá. „Vím, že se ti myšlenka na návrat do školy nelíbí, ale tohle ještě nejsou práva. Uvidíme, jak to všechno půjde a jak to zvládneme.

Zapsala jsem si jen dvě přednášky, a kdyby to nějak drhlo, oba budeme mít koncem semestru jasnou představu.

Alexi… opravdu to chci zkusit. Udělám vše pro to, aby se tě to ani v nejmenším nedotklo.“ Cítila, že by se měl stát součástí toho rozhodnutí, a jestli s tím bude souhlasit, měl by dostat příležitost svůj souhlas vyjádřit.

Dlouze a tvrdě na ni hleděl. Nechtěl, aby se vracela do školy, ale taky věděl, že kdyby v téhle chvíli odmítl, bude to mít dopad na oba. Dnes to anulovat nemohl.

„Nechci ti k tomu dát požehnání,“

vypravil ze sebe nakonec a ona cítila, jak se jí zvedá žaludek, „ale taky na sebe nechci vzít odpovědnost a zamítnout to.

Myslím, že všechno nechám na tobě, Faith. Podle mě je to pěkně pošetilý a veskrze špatný nápad. Nechápu, jak si představuješ, že se mě to nedotkne. To si jenom namlouváš. Když se do toho opravdu pořádně obuješ, bude to mít dopad na tvůj čas a na tvou schopnost věnovat se mým potřebám, nebo dokonce potřebám našich dětí.“ Na tohle všechno myslela, ale podle ní to stálo za trochu nesnází, vždyť si stačí jen zorganizovat čas ke studiu.

„Ráda bych to zkusila,“ hlesla a upřela na něj prosebný pohled. Ten by dokázal obměkčit srdce kteréhokoli muže, ale ne jeho. Alex byl odolnější než většina ostatních a taky nepřístupný ženským trikům.

„Pak dělej, co chceš. Ale i když se ti podaří zvládnout tyhle dvě přednášky, což se mně osobně zdá nesmyslné, studium práv je o něčem jiném. Je to závažnější záležitost a pohltí všechen tvůj čas. Nenamlouvej si něco jiného.

A já to nehodlám snášet,“ pronesl zlověstně a pak se vrátil ke svým listinám. Téma bylo uzavřeno. Nijak dál to nekomentoval, ani jí k jejím plánům negratuloval.

Nepochválil

je,

ani

nezatratil. Vložil všechnu odpovědnost na její bedra a ona po ní hrábla a utekla.

Nepřála si nic víc, než aby všechno fungovalo, jak má. Tiše odešla z pokoje, zamířila do pracovny a zvedla telefon.

Zavolala Zoe na kolej a řekla jí, že se do školy vrací.

„Taťka

souhlasil?“

zeptala

se

ohromeně.

„Více méně. Ne přesně těmito slovy,“

oznámila spokojeně. „Řekl, že mi to nezakáže, ale že je to podle něj hloupý nápad. Ostatní nechal na mně.“ Zoe zajásala, nadšením celá bez sebe. Pro Faith to bylo opravdové vítězství.

Poslala e mail Bradovi, aby věděl, že Alex už jí nestojí v cestě. Víc od něj nemohla očekávat. Nebylo v jeho povaze nabízet podporu nebo odvolat to, co už jednou řekl. I tak to považovala za úspěch. Nemusel z toho být nadšením bez sebe, stačilo, když netrval na stažení přihlášky, ani jí to přímo nezakázal.

Při večeři se už o jejích plánech nezmínil, slovem se na ně nezeptal.

Večer plynul v tichu, seděl u jídelního stolu a četl, a než odešel, zmínil se, že jede po neděli do Los Angeles.

Odlétá v úterý a bude pryč asi čtyři dny. Nic víc neprozradil, jen ji ujistil, že do soboty bude zpátky, aby se mohl účastnit vánočního večírku, na který každoročně chodili. Nechtěla kalit vodu a zničit pokrok, k němuž dospěli. Když přišel e mail od Brada, byla u sebe v pracovně.

„Zrovna jsem hrál tenis, když jsi psala. Promiň, Fred. Bravo! Cos mu provedla? Cos musela obětovat, abys dosáhla svého, nebo bych raději neměl vyzvídat? V každém případě jsem rád už kvůli tobě. Skvělé zprávy!! Nemůžu se dočkat, až tě po neděli uvidím. Přiletím ve středu a v pátek odpoledne se vracím.

Nemůžeš si zařídit středeční večer? Zvu tě na večeři. Možná by to vyšlo i ve čtvrtek, ale to poznám až podle konečného programu

konference.

Zavolám ti, jakmile se dostanu do hotelu. Přistáváme v pět odpoledne.

V hotelu bych měl být po šesté. Brzy se uvidíme. Ještě jednou gratuluji! Jsem na tebe pyšný, Fred. Tvůj Brad.“

Vždycky byl laskavý a měl pro ni pochopení a ona se těšila jako malá holka, až ho uvidí. Dopadlo to skvěle, protože Alex odjíždí. Nehodlala mu zatajovat, že se sešla s Bradem, ale bylo by těžší přizpůsobit si program. Jeho služební cestu do L. A. jim seslalo samo nebe.

Dalších pár dnů strávila v jednom kole: vánoční nákupy, benefiční výbor, škola. Zoe přiletí o víkendu, hned po Bradově odjezdu, a půjdou spolu vybrat vánoční stromek. Nebyla si jistá, kdy se objeví Ellie, nijak to neupřesnila.

V úterý večer zavolala. Faith měla už skoro půlnoc, ona časné ráno. Za chvíli vyrazí do práce.

„Ahoj, miláčku, to je ale překvapení.“

Dosud jí neřekla, jak to se školou dopadlo, dost času, až přijede domů.

„Doufám, že jsem tě nevzbudila,“

začala Eloise opatrně. „Nesmysl. Zrovna jsem dopsala vánoční blahopřání.“ Měla skvělou fotografii všech čtyř z minulého léta na plachetnici v Cape Cod a použila ji jako vánoční pohlednici. Vždycky posílala fotografii celé rodiny, ale bylo čím dál těžší sehnat je všechny dohromady. „Kdy přijedeš?“

Nastala krátká pauza. „Já… no…“ Při těch slovech se jí zmocnila úzkost.

„Chtěla jsem s tebou něco probrat, mami.

Ale nevím, co na to řekneš. Byla jsem pozvaná do Svatého Mořice na lyže.“

Z hlasu jí zazníval pocit viny a znepokojení. Faith znala svou dceru dobře.

„To může být příjemné. Určitě se budeš skvěle bavit. Někdo, koho znám?“

„Geoffovi rodiče si najímají každý rok chatu, a tak mě pozval, abych jela s nimi.“ S Geoffreyem už tři měsíce chodila. Faith to nepokládala za vážnou známost, ani

Ellie

nic

takového

nenaznačovala, ale připadal jí zábavný a bylo jim spolu dobře.

„Mám snad sednout na letadlo a honem se s ním seznámit? Je to vážné, El?“ zeptala se Faith proti své vůli kousavě a Eloise se rozesmála.

„No tak, mami… jen kvůli lyžování si ho nemusím brát.“

„To ráda slyším. Alespoň prozatím.“

Ještě byla příliš mladá a na svůj věk docela rozumná, nezdálo se, že by za tři měsíce ztratila hlavu. Ovšem člověk nikdy neví, uvědomila si Faith. Je to určitě ten nejvážnější vztah, jaký zatím měla. „Kdy to má být?“

Další pauza. „Já… ach… no, vlastně mě pozval od jednadvacátého do Nového roku.“ Bylo to venku.

„Na

Vánoce?“

vydechla

Faith

ohromeně. „To bys nebyla vůbec doma?“

„Opravdu nemám moc času. Můžeme si vzít jen tenhle týden a víkendy kolem.

Kdybych jela domů, nestihla bych to lyžování. Tak jsem si myslela… Doufala jsem, že ti to třeba nebude vadit… Já vím, že je to trochu divné, ale opravdu bych s ním ráda jela.“ Bylo by to poprvé, kdy by jeden z nich u vánočního stolu chyběl.

„Páni, miláčku, opravdu jsem se těšila, že přijedeš domů. Ve třech to nebudou ty pravé Vánoce. Nemohla by ses tu objevit trochu dřív a jet do Svatého Mořice

šestadvacátého?“

Chytala se pověstného stébla, do očí jí vyhrkly slzy. Připadalo jí, jako by dostala ránu pod pás.

„Nemůžu si vzít další dovolenou,“

vysvětlovala Eloise sklíčeně. „Jestli mi to nedovolíš, mami, bude to v pořádku…

já to pochopím…“ Ale už jen ta představa ji rozrušila. Bylo jasné, že chce s Geoffem do Svatého Mořice víc než domů. Faith by se cítila jako zloduch, kdyby jí to nedovolila.

„Můžu o tom pár dnů přemýšlet?

Taťka zrovna odletěl do L. A., ráda bych to s ním probrala.“

„S taťkou už jsem mluvila,“ vyhrkla Eloise a Faith zůstala jako opařená.

Alex jí neřekl ani slovo. Vždycky byli jako dva spiklenci. Oni dva proti všem.

„Opravdu? Co říkal?“

„Říkal, že pokud jde o něj, tak souhlasí.“ To Faith opravdu rozladilo.

Dal jí povolení, aniž by to spolu prodiskutovali? Připadalo jí to podivné, zvláště když věděl, jak moc jí zaleží na tom, jestli přijede Ellie na Vánoce domů. O to víc by teď vypadala jako padouch.

„Takže už nejspíš není co řešit,“

konstatovala a v duši měla víc smutku než v hlase. „Moc ráda bych tě měla doma, ale nechci ti v ničem bránit. Je to opravdu jen na tobě, miláčku.“

„Ten Svatý Mořic by se mi moc líbil,“ přiznala Ellie upřímně a Faith připadalo, jako by ji někdo uhodil.

„V pořádku, rozumím. Ale ne abys to dělala rok co rok. Chci, aby pro nás svátky zůstaly posvátné. Tenhle rok ti uděluji výjimku, ale ten příští si naplánuj Vánoce doma, za každou cenu.

Přinejhorším s sebou vezmeš Geoffa, jestli se bude ještě někde poblíž vyskytovat.“

„S tím si nedělej starosti, mami,“

ožila Eloise, v hlase jí zazněla úleva.

„A díky… Musím běžet.“ Za vteřinku zavěsila a Faith se zhroutila v pracovně na gauč, slzy se jí koulely po tvářích.

Ztrácela je, to nikdo nemohl popřít.

Vyrostly, dospěly, časem to bude ještě horší. Přátelé, manželé, práce, kamarádi, služební cesty, výlety. Tisíce věcí jim vstoupí do života a odnesou je pryč od ní. Z představy, že Ellie nebude o Vánocích doma, jí málem puklo srdce.

Ovšem daleko víc ji znepokojovalo, že Alex ten plán za jejími zády podpořil.

Podkopávalo to její autoritu a stavělo ji to

do

podivného

světla.

Zhasla

v pracovně a cestou do ložnice si lámala hlavu, jak Ellie dopraví vánoční dárky, když zbývá tak málo času. Jen doufala, že Zoe nebude mít podobné nápady, až se o tom dozví. Faith se chtě nechtě ptala, jestli rozkol mezi děvčaty na Den díkůvzdání tohle rozhodnutí neuspíšil.

Těžko říct. Možná že takový je prostě život. Vždyť něco podobného musela očekávat, ale i tak je ta změna dost bolestná. A nejvíc zřejmě pro Faith.

Zrovna když zhasínala, vzpomněla si na Brada. Zítra přijíždí. Tolik se na něj předtím těšila, ale dceřin telefonát všechno ostatní

zastínil.

Její

nepřítomnost u vánočního stolu nemůže nic nahradit, nic nemůže utišit hluboký pocit ztráty. Když uléhala ten večer do postele, na srdci ji tížilo obrovské závaží.

8

Faith původně chtěla zavolat po ránu Zoe, ale pak od toho raději upustila. Zoe se připravuje na zkoušky a navíc jí Faith nechtěla ze zcela sobeckých důvodů nasazovat brouka do hlavy. V každém případě bude mít doma alespoň ji.

Mohla by si chtít taky vyrazit, třeba na lyže do Vermontu nebo s přáteli na Západní pobřeží – jenže je jí teprve osmnáct a do jejích plánů mají pořád co mluvit. Vánoce jsou Vánoce, tečka.

Řekne jí o Ellie a Svatém Mořici později, pokud si ovšem z nějakého důvodu děvčata nezavolají dřív. Ale to se stávalo málokdy. Časový rozdíl věci komplikoval a navíc žily v naprosto rozdílných světech.

Faith byla ještě pořád rozčílená, že ji Ellie s otcem takhle obešli, a navíc si připadala odstrčená, jako by ti dva spolu uzavřeli komplot. Ostatně nebyla daleko od pravdy. Taky si uvědomila, že se zapomněla

Ellie

zmínit

o

těch

přednáškách, samým rozrušením je úplně vypustila z hlavy. Možná jí to řekl Alex, i když o tom pochybovala. Nebyl rád poslem špatných zpráv. A Ellie by to určitě řádně okomentovala, nebo by vyjádřila nesouhlas. Byla to opravdu tatínkova holčička a teď to znovu prokázala.

Zbytek dne se Faith snažila dodělat resty. Koupila vánoční papír, aby mohla zabalit dárky, nějaké jídlo a celou hromadu věcí, které po ní chtěla Zoe. Ve čtyři se vrátila domů a zrovna byla ve vaně, když zavolal Brad. Při zvuku jeho hlasu se usmála. Takhle se vždycky cítila, když se ozval Jack.

„Ahoj, Fred. Jsem v hotelu, zrovna jsem dorazil. Tak co máme v plánu?“

„Nic, o čem bych věděla. Jsem ti plně k dispozici. Dopadlo to skvěle, Alex je v L. A. Mám ti uvařit večeři?“ Koupila pár dobrot, kdyby náhodou kývl, ale on se rozesmál.

„Co bych to byl za bráchu, kdybych nedopřál své malé sestřičce pořádný dlabanec? Jak by ses tvářila na večeři v SoHo nebo v něčem podobném? Nebo bys raději zůstala na předměstí?“

„Cokoli si budeš přát.“ S potěšením se usmála. Už to, že ho slyšela, bylo skvělé. „Nechci nic jiného než tě vidět.“

„Něco vymyslím. Vyzvednu tě v půl osmé. Kdysi jsem měl rád jednu italskou restauraci v East Village. Zeptám se svého majordoma, co si o tom myslí.“

„Už se nemůžu dočkat.“ Usmívala se, ještě když zavěsila, a s úlevou si uvědomila,

že

jejich

nadcházející

setkání svým způsobem obrousilo hrany Elliiny zrady. Teprve teď jí došlo, že Brad vlastně prožívá stejné, ne li ještě horší pocity, když má oba chlapce někde na konci světa v Zambii. Musel z toho být úplně na dně. Dny, kdy chystali pečivo a mléko pro Santu a věšeli punčochy do komína, jsou už jen krásným snem.

Ellie vyhnala tyhle úvahy z hlavy přesně ve chvíli, kdy Brad v půl osmé zazvonil u dveří. Oblékla si černé kalhoty a černý kašmírový svetr, mohutný červený kašmírový kabát a černé semišové střevíčky na vysokých podpatcích. Zářivé blond vlasy měla sčesané dozadu do úhledného ohonu a v uších se jí blýskaly velké zlaté náušnice.

„Páni, Fred! Vypadáš jako pomocník Santa Clause!“ Popadl ji kolem ramen jako medvěd, přitiskl ji k sobě a zvedl do výšky. Přesně tak to dělal, když byli ještě děti. Pak ji postavil, couvl o krok a radostně se usmál. „Vypadáš úžasně.

Všichni kluci na právech se do tebe zamilují.“

„Těžko. Je mi tolik, že bych mohla být jejich matka.“ Taky vypadal skvěle.

Mírné opálení z tenisu podtrhovalo zeleň jeho očí, tmavé vlasy měl husté a dobře sestřižené. Léta se jich ještě nedotkla.

Ani kabát nezakryl jeho statnou, svalnatou postavu.

„Vůbec nevypadáš jako matka, Fred.

Můžeme vyrazit? Rezervoval jsem stůl v podniku, který mi doporučil můj majordomus. Myslím, že se ti tam bude líbit.“

„Brala bych i párky v rohlíku někde v podzemce. Jsem prostě ráda, že tě vidím.“ Vzal ji za ruku a v povznesené náladě ji vyvedl na chodník, kde už čekal taxík. Taky byl šťastný, že jsou spolu.

Sedla si vedle něho a celou cestu do centra pusu nezavřeli. Večeřeli v SoHo.

Vyprávěla mu o Ellie a o tom, co ji tak rozhodilo.

„Zavání to podrazem, co?“ řekl otevřeně. „Díkůvzdání bez Dylana s Jasonem mi připadalo hrozné. Byly to první svátky bez nich. Vánoce nebudou lepší. Pam naplánovala nové mučení.

Večeře na Boží hod se stovkou hostů. Při troše štěstí bych mohl být ve vězení u klienta. Ale ať budou kluci příští rok kdekoli, jedu za nimi. Měl jsem to udělat už letos. Ty bys mohla vyrazit do Svatého Mořice a Ellie překvapit.“ Faith se při té představě rozesmála.

„Vsadím se, že by z toho byla celá vedle a ten její kluk taky. Alespoň že budeme se Zoe. Té jsem to raději neřekla. Čert ví, co by se jí mohlo v hlavě vylíhnout? Zavolala Alexovi dřív než mně a on jí to klidně dovolil.

Nezbylo mi než souhlasit.“ Její stížnosti na Alexe nebyly pro Brada nic nového.

Tušil, že od něj dostává co proto a že to tak bylo vždycky, ale dával si velký pozor, aby to nevyslovil nahlas. Nechtěl se jí dotknout.

„Dětičky to na nás pěkně zkoušejí, co?

A naše protějšky taky. Pam jednou klukům řekla, že se kvůli nám nemusí vracet z koleje, protože chtěla jet na nějakou zábavní plavbu. Dokonce ani mně to neprozradila, dokud nekoupila lístky, a v té době už měli synáčci jiné plány. Třináct dnů jsem žil s žaludkem v krku, a tak jsem ji upozornil, že jestli ještě něco takového provede, dám se s ní rozvést.“ Ale pokud to Faith mohla posoudit, Pam si stejně dělá, co chce.

„Kluci byli nadšením bez sebe. Jeli s nějakým kamarádem k němu domů do Las

Vegas

a

strávili

svátky

s tanečnicemi z revue. Pořád o tom mluví jako o nejlepších Vánocích v životě.“ Ušklíbl se a ona se rozesmála.

Jeho návštěva byla pro ni nejlepším vánočním dárkem, osobní setkání místo elektronické pošty.

Cestou jí vyprávěl o svých posledních případech, a když projížděli kolem Newyorské univerzity, s vrozeným optimismem jí připomněl, že zanedlouho tu bude hostovat. Usmála se. Pak si vzpomněla na Ellie a znovu posmutněla.

„Já vím, že je to těžké, Fred.“ Něžně se na ni podíval. „Je třeba se proti tomu obrnit, oni potřebují rozepnout křídla a my jim v tom rozletu nesmíme bránit.

Ale snadné to není,“ povzdechl a vzal ji za ruku. Drželi se, dokud nedojeli k restauraci. Překvapilo ji, jak útulné místo vybral, takový rozkošný malý italský podnik. Číšník je dovedl ke stolku v tichém koutku. Přehodila si kabát přes opěradlo židle pro případ, že by jí bylo chladno, a Brad si bezděky znovu uvědomil, jak je hezká. „Někdy si ani nedokážu vybavit, jak vypadáš,“

dobíral si ji. „Když od tebe dostanu e mail, v mých představách ti je deset, možná čtrnáct. A pak najednou zjistím, že už jsi vyrostla“

„Víš, co je legrační? Totéž se stává mně. Pořád ti je čtrnáct. Pamatuješ, jak jsme dali Jackovi do postele žábu?“ Při té vzpomínce se rozesmála a Brad se k ní s chutí přidal.

„Jo, pamatuju. Málem nás zabil. Na oplátku mi do té mojí strčil hada. Ty jeho užovky jsem nesnášel.“

„Ani já ne.“ Objednali si jídlo a malou lahvičku vína. Byl to skvělý podnik, tichý a útulný. A protože byl Alex pryč, měli času habaděj.

„Takže co se podle tebe stane, až začneš v lednu chodit na přednášky?“

Ani jeden přípravu na zkoušky nebral tak vážně, i když to žádná švanda nebyla.

Zatímco čekali na další chod, snědli salát, a pak se Brad zvědavě zeptal.

„Myslíš, že si na to Alex zvykne, nebo zešílí?“ O přípravném kurzu neměl nejmenší tušení.

„Myslím, že si bude stěžovat, i když po pravdě řečeno jeden druhého sotva vidíme. Stěží prohodíme pár slov. Přijde domů, nají se a jde si lehnout. A pár dnů v týdnu jezdí na služební cesty. Vyžaduje po mně daleko méně pozornosti, než si sám uvědomuje,“ podotkla prakticky. Už si to nechala snad stokrát projít hlavou.

„A co ty?“ zeptal se Brad s trochou jízlivosti. „Co od něj chceš ty, Fred?“

Takové otázky jí kdysi kladl Jack, ale sama se jimi obírala jen zřídkakdy. Faith patřila k ženám, které nemají příliš velké osobní ambice ani nezdůrazňují své potřeby. Už dlouho si své citové problémy řešila sama, stejně jako v dětství.

„Já toho moc nepotřebuju,“ hlesla tiše, sklopila oči a dívala se na ruce.

„Mám všechno, co chci,“ dodala a znovu k němu vzhlédla.

„Nemyslím po materiální stránce, myslím, co od něj očekáváš v další životní etapě.“ Stejnou otázku položil nedávno sám sobě.

„Můj život je takový, jaký je. Kromě toho Alex nepatří k lidem, kteří berou ohledy

na

potřeby

druhých.“

Je

uzavřený, vždycky takový býval. S tím se už dávno smířila.

„To pro něj musí být příjemné, pokud se mu to daří. Ale komu záleží na tobě, Fred?“ Ta otázka byla neomalená a mířila k jádru věci. Jen pokrčila rameny.

Z různých důvodů se v posledních letech dost uzavřela. Potřebovala čas, aby se vyrovnala s Jackovu smrtí a všechen svůj citový náboj zaměřila na děvčata.

Stal se z ní samotář a o to víc teď byla vděčná za Bradovo přátelství. Nebylo těžké svěřovat mu svá tajemství, protože byl spolu s Jackem nedílnou součástí jejího dětství.

„To, co opravdu potřebuju, jsou mé děti. Ty jsou tu pro mě pořád a na ničem jiném mi nezáleží.“

„Opravdu? Podle mě Ellie k téhle partě nepatří, když jede na svátky do Svatého Mořice. Na prvním místě má své vlastní zájmy, což je u dětí naprosto přirozené.“ Nechápal přesně, oč tu jde, ale mátlo ho, že je Eloise ke svému otci tak milá a tak tvrdá k Faith.

„Je mladá,“ vyhrkla Faith okamžitě, protože pro ni hledala omluvu, tak jak to dělala odjakživa. Když všichni kolem ní něco kritizovali, Faith se snažila prohřešek omluvit a odpustit. Byla velkorysá až hrůza.

„Pravda je, že naše děti na nás většinou kašlou. To nemyslím ve zlém.

Mají plné ruce práce, aby se postavily na

vlastní

nohy,“

pronesl

Brad

filozoficky. „Takže se čas od času ptáme, kdo žije pro nás, jestli vůbec někdo. Je skvělé, když má člověk velkou rodinu, bratry a sestry, partnery, kteří tě podrží. Ale jinak? Kdo nám zůstane?

Mimochodem, to není žádný chyták. Ani já neznám na tuhle otázku odpověď.

Myslel jsem na to celou cestu. Pam má plné ruce práce s vlastním životem a svými zájmy a já si nejsem jistý, jestli bych jí stál za pozornost, kdybych ji potřeboval. Je to peklo, když si to člověk uvědomí. Nedávno jsem musel do nemocnice na běžnou prohlídku, nic výjimečného, ale zeptali se mě, koho by v naléhavém případě měli vyrozumět.

Uvedl jsem zcela podvědomě jméno své sekretářky, protože jsem si řekl, že kdyby volali Pam, nemusela by telefon zvednout. Svým způsobem jsem po tomhle procitl.“

„Co s tím hodláš podniknout?“ zeptala se, když mu předložili šťavnatý steak a Faith grilovaný mořský jazyk.

„Vůbec nic,“ připustil poctivě. „Ale čas od času mi udělá dobře, když si přiznám realitu. Kdysi jsem měl o manželství spoustu iluzí, o tom, jaké by mělo být. Po pravdě řečeno, nikdy takové nebylo. Naše v žádném případě, ani mých rodičů. Nenáviděli jeden druhého, až se nakonec rozvedli.

Prováděli si spoustu naschválů, i když už spolu nežili, léta spolu prakticky nemluvili. Nikdy jsem nechtěl takové manželství a v tom se mé přání splnilo.

Já a Pam k sobě nechováme nenávist, díky bohu, ale tím, co k sobě cítíme, si jistý nejsem. Jsme přátelé, nejspíš, nebo něco podobného. Nebo jsme možná naprostí cizinci, kteří jen žijí na stejné adrese.“ Bylo to bolestivé přiznání, ale on rezignoval už před mnoha lety, stejně jako se Faith smířila s tím, jak s ní Alex zachází a jak málo se zajímá o její život.

Přesto doufala, že by se začal zajímat, alespoň kdyby byla nemocná. Ani si nedokázala vybavit, kdy k tomu zlomu došlo a jestli to bývalo kdysi jiné.

Nejspíš moc ne.

„Víš,“ pronesla Faith zamyšleně, „to spíš vypovídá něco o nás než o nich.

Jejich

potřeby

byly

uspokojeny,

představy o manželství splněny. Zjevně toho od nás moc nevyžadují, nechtějí se nijak zvlášť angažovat. Řekla bych, že my dva to vidíme jinak, chceme víc, ale přijímáme i to málo, co sami nabízejí.

Jak podle tebe vypadáme?“

„Kdysi jsem si myslel, že se ze mě stal docela dobrý chlapík. V poslední době si nejsem jist. Podle mě je to spíš o zbabělosti a přijetí státu quo než o něčem jiném. Nechci kolem sebe mlátit, nechci se s ní hádat, nikdy jsem si nepřál rozvod. Rád bych dožil tak, jak jsem začal, ve stejném domě, se stejnou manželkou a stejným povoláním, jaké mám teď. Myslím, že změnu nenávidím kvůli tomu, v čem jsem vyrůstal. Pořád jsem se bál, co se stane, který z nich odejde jako první. Nechci takhle žít.

Nepřeju si žádná taková překvapení.“

„Ani já ne,“ přiznala s povzdechem, jako by ho chtěla utěšit. Byla ráda, že může o těchhle věcech mluvit. Tak jako kdysi s Jackem.

„Nicméně za to platíme vysokou daň,“

poznamenal Brad, když dojedl steak a odložil příbor. Faith zbyla polovina ryby, vždycky měla malou chuť k jídlu, to bylo ostatně vidět na její postavě.

„Obětuješ

hodně,

když

uzavřeš

kompromis, zvláště když ti někdo vnutí podmínky. Zřejmě jsem si myslel, že to za to stojí, jinak bych to nedělal. Zaplatil jsem za klid.“ Byl podivuhodně upřímný a ona ho za to obdivovala. Věděl, čeho se vzdává, a zdálo se, že se s tím smířil.

Určitým způsobem se jeho život podobal jejímu. Až na to, že Alex byl panovačnější než Pam. Na rozdíl od Brada ještě pořád s Alexem žijí přinejmenším většinu času, i když spolu příliš nemluví anebo nesdílejí společné myšlenky. Už léta se mu s ničím nesvěřila.

„Člověk se někdy cítí osaměle,“

souhlasila tiše, jako by se bála vyslovit to nahlas. Tohle jen zřídkakdy přiznala sama sobě, ale měla pocit, že jemu se může svěřit. Cítila se s ním jako kdysi v bezpečí.

„Jo, to máš pravdu,“ připustil a znovu ji vzal za ruce. Bylo to nádherné být s ní.

„Chybí ti Jack tak jako mně, Fred?“

zeptal se po dlouhé odmlce. Přikývla a podívala se mu do očí. Ty její byly plné slz.

„Ano, chybí, zvláště v téhle roční době. Nevím proč. Postrádám ho každý den, Vánoce by neměly být výjimkou, ale svým způsobem jsou.“

„Nicméně bez Debbie se obejdu,“

přiznal Brad upřímně a Faith se znovu rozesmála.

„Bože to já taky. Byla to hrozná potvora, pořád mu šla po krku. Nikdy jsem nechápala, proč se jí Jack tak zastává.“

„Byl do ní blázen,“ připomněl jí Brad. „Tohle jsem vůbec nedokázal pochopit. Myslím, že to byl jeden z důvodů, proč jsme se poslední dobou vídali tak málo. Nenáviděla mě a já jsem ji taky zvlášť nemiloval. Svým způsobem se mezi nás dva postavila.“

„Na druhé straně, i když jsem ji nesnášela, přála bych si, aby měl Jack děti, s ní, nebo s někým jiným. Bylo by skvělé, kdyby po něm zůstaly alespoň ty.

Takhle

nám

nezbylo

nic…

jen

vzpomínky… nic víc.“ Faith se odmlčela a snažila se potlačit slzy, Brad jí stiskl ruku.

„Máme jeden druhého, Fred. To nám tu zanechal. Všechny ty skvělé časy, které jsme spolu prožili, všechny vzpomínky, celé dětství.“ Beze slova přikývla, nedokázala ze sebe vypravit ani hlásku.

Po večeři si dali kapučíno, moučníku se zřekli. Náhle se Brad na Faith upřeně zadíval a zeptal se: „Myslíš, že existují dobrá manželství, Fred? Někdy mi tahle otázka vrtá hlavou. Když se rozhlédnu po lidech, které znám, mám dojem, že nevidím nic, co bych sám chtěl. Zní to cynicky, ale začínám si myslet, že žádnému člověku se sny nesplní.

Obelháváme sami sebe, když na začátku věříme iluzím a tomu, jak se všechno skvěle vyvine, ale pak skončíme jako ty a já. Děláme drahé kompromisy a jsme vděční za děti a staré přátele, kteří nám to pomáhají snášet.“

„To je smutná představa, Bradě. Ráda si kreslím alespoň v duchu, že někde někdo šťastný existuje. Mám takové přítelkyně,

nebo

si

to

o

nich

přinejmenším myslím. Nemůžu tvrdit, že jsem nespokojená. Jen prostě nemám přesně to, co jsem od života s Alexem očekávala.“ Také víra pomáhala, ale o tom pomlčela. Byla jí oporou a přidávala další rozměr jejímu životu.

Odjakživa s Jackem věřili a Brad oběma záviděl.

„Myslím, že si něco namlouváš, Fred.

Neposílali bychom si e maily jen kvůli starým časům, kdyby naše manželství splňovala očekávání. Naše děti by nebyly středem našich životů do té míry, jak jsou. Možná bychom byli nakonec rádi, že už vyrostly a dospěly a odešly z domova. Čím pro tebe Alex je, Fred?

Co bys řekla, ale upřímně? Pokud jde o mne, já měl v Pam přítelkyni a obchodního partnera, teď když už spolu neděláme, tak jenom to první. Možná ani to ne. Jsme spolubydlící, nic víc.“

Z jeho slov zazníval smutek i smíření.

Byl podivuhodně upřímný, k sobě i k ní.

Zbyla mu jen hrstka iluzí a žádné sny.

„Myslím, že jsme s Alexem taky přátelé,“ pronesla zamyšleně, i když Brad to považoval spíš za projev přehnané šlechetnosti, podle toho, co od ní věděl. Ale alespoň nepředstírala, že je do něj zamilovaná. „Podporujeme jeden druhého. Ne, tak to není,“ opravila se, „já podporuji jeho. A on se o mě stará po materiální stránce. Děvčatům je dobrý otec, odpovědný. A považuji ho za slušného člověka.“ Pokoušela se přijít na další kladné vlastnosti, ale stěží hledala ta správná slova.

„Chápeš, co jsem tím chtěl říct? Ze to neodpovídá přesně tomu, jak sis manželství představovala, Fred. Ze je to stejné jako u mě. A že stejně jako já z toho vycouvat nehodláš. Myslím, že by to nemělo smysl. Prostě jsi dostala své a snažíš se to co nejlépe využít. Ale pravda je, že v tvém životě existuje spousta hluchých míst, které je třeba zaplnit. Zaplňovala jsi je dětmi, přáteli, prací, sny a představami, lítostí a vším, co jen trochu funguje. Ale ať se je snažíš jakkoli zacelit, nebo se pokoušíš obelhávat sama sebe, ty díry tam pořád zůstanou.“

„To je hodně drsný,“ přiznala Faith tiše, maličko otřesená slovy, s nimiž mohla jen souhlasit.

„Jsem k sobě raději upřímný.

Kdybych nebyl, byl bych zoufale nešťastný a pořád bych se snažil udělat ze svého vztahu s Pam něco, čím se nikdy nestane. Pam taky nezměním.

Jakmile jsem si tohle přiznal, myslím, že jsem se s tím nakonec smířil.“

„Existuje v tvém životě ještě někdo?“

zeptala se otevřeně. Takovou otázku by položila Jackovi, ale nikdy k tomu nenašla důvod. Byl tak posedlý Debbie, že by ji nedokázal podvádět, i když ona jeho podváděla pořád. Faith měla vždycky pocit, že její bratr je k manželce až příliš loajální a že jí odpouští až do krajnosti, ale právě tohle na něm tolik milovala.

„Existoval,“ odpověděl Brad poctivě.

„Myslím, že Pam něco tušila, ale nikdy z toho nedělala žádnou vědu. Nejspíš to ani nechtěla vědět. Ale takhle to stejně nemůže fungovat. Pokud chceš zůstat v manželství, a to já jsem chtěl a ještě pořád chci, dřív nebo později to jde každému na nervy. Lidem to ubližuje.

Nikdy jsem z toho neměl dobrý pocit a taky jsem to už podruhé neudělal. Je to tak snazší.“ V jeho slovech nezaznívala hořkost.

„Rozvedl by ses, kdyby ses zamiloval do někoho jiného?“ zeptala se Faith z čiré zvědavosti. Jeho zpověď ji upoutala a také jeho fascinovalo, co ji vlastně

drží

při

životě

a

jaké

kompromisy musela udělat ve srovnání s jeho vlastními.

„Nikdy,“ vyhrkl přesvědčivě. „Když jsem si Pam bral, myslel jsem svůj slib vážně. V dobrém i zlém. Dokud nás smrt nerozdělí. Nehodlám se dopustit stejné chyby jako moji rodiče. Dlužím to svým dětem, dokonce, i když už jsou relativně dospělé. Prostě bych se s ní rozvést nemohl. A nehodlám se do někoho zamilovat. Nedovolím, aby se to stalo znovu.“

„Ani já ne,“ připustila Faith tiše, i když vlastně žádné příležitosti neměla.

A kdyby se náhodou nějaká objevila, nevyužila by ji, když pro nic jiného, tak kvůli víře. A z úcty k manželství. „Mám ohledně toho stejné pocity,“ souhlasila s ním. „Jedině bys vyměnil jedny problémy za druhé. Neexistují ideální životy.“

„My

dva

jsme

tedy

párek

k politování,“ rozesmál se a pak se na ni vážně zadíval. „Jsem rád, že jsme našli jeden druhého, Fred. Jsi jako dar z nebe.

Náhle má všechno novou hodnotu… jako zlatá mince, o níž ses domníval, žes ji už dávno ztratila, a najednou ji najdeš v zásuvce a ona je nejen pořád nádherná jako kdysi, ale připadá ti nějak cennější než dřív. Hrozně rád si s tebou povídám, píšu ti e maily nebo je od tebe dostávám. Všechno se mi zdá poslední dobou veselejší.“

Usmála se na něj, vděčná za jeho doznání, šťastná, že i ona cítí totéž. „Je to tvoje vina, že se vracím do školy.

Když budu ve tři v noci strašit nad úkolem, budeš mě mít na svědomí,“

dobírala si ho.

„Až absolvuješ, můžeš se vykašlat na Alexe a začít pracovat u mě.“

„Jeho nejhorší představy by se zhmotnily!“ Rozesmála se. Ruku v ruce vyšli z restaurace. Odbilo jedenáct a on musel druhý den brzo vstávat.

„Budeš mít pro mě čas zítra?“ zeptal se, když na Prince Street zastavoval taxík.

„Jistě, Alex se vrátí až koncem týdne.

Zoe má přijet o víkendu. Jsem svobodná žena, dárky k Vánocům už jsem nakoupila,“ přiznala pyšně a on se zašklebil.

„Já ještě ani nezačal. Musím to dohonit, hned jak se vrátím domů.“

V jeho případě to znamenalo zaskočit k Tiffanymu. Pam milovala šperky a obvykle mu to usnadnila tím, že mu řekla přesně, co chce a kde to v poslední době viděla. Poslat něco chlapcům bylo příliš komplikované, proto se rozhodl vzít jim dárky, až je na jaře navštíví. Své sekretářce chtěl koupit hodinky, ale to může u Tiffanyho taky. Jeho nákupy byly typicky mužské, jeden dva obchody těsně před zavírací hodinou na Štědrý den.

„Chceš jít zítra zase na večeři? Myslím, že pořádají recepci pro účastníky konference, ale já klidně zmizím. Co kdybych tě vyzvedl v šest večer?

Proberu to se svým majordomem a uvidím, co mi doporučí. Dneska to bylo docela fajn, ne?“

„Mně to připadalo úžasné. Ryba byla skvělá a víno mi opravdu chutnalo.“

Nedopila ani první skleničku a Brad se nad její odpovědí rozesmál.

„Pořád jíš jako vrabec, Fred. Divím se,

žes

ještě

neumřela

hlady.“

Odmalička byla taková, i v době dospívání. Sem tam si něčeho ďobla, ale pak všechny překvapila, když si dala dva párky v rohlíku a banánový pohár se šlehačkou. Jako děcko banánové poháry zbožňovala.

Objal ji a ona se k němu cestou domů v důvěrném gestu schoulila. Jeho přítomnost

ji

naplňovala

pocitem

bezpečí a něčím nedefinovatelným, co uměl uspokojit pouze Jack. Alex tyhle její potřeby ignoroval.

Před jejím domem vystoupil z taxíku a požádal řidiče, aby neodjížděl. Počkal s ní, až vypne alarm a vejde do domu.

„Uvidíme se zítra. Ještě ti zavolám, podle toho, jaký bude program. Máš nějaké speciální přání, kam bys chtěla jít?“ Rychle zavrtěla hlavou.

„Dneska se mi to líbilo. Ale je mi fuk, jestli si dáme pizzu nebo burrito. Prostě se s tebou chci jen tak potloukat,“

přiznala a on ji znovu objal. Celá zářila.

Večer do puntíku splnil její očekávání.

„Tak zítra,“ zavolal ještě z okénka a naposledy zamával. Chvíli se za ním dívala, pak přibouchla domovní dveře a zamkla za sebou. Pomalu stoupala po schodech a pociťovala takový klid a mír, jaký nezažila už léta.

9

Další večer ji Brad vyzvedl přesně v šest hodin. Neprozradil jí nic, než že si dají jednoduchou večeři a aby se teple oblékla. Vzala si prošívanou bundu z prachového peří a zelený rolák odstínu jejích očí, černé sametové kalhoty a vysoké boty lemované kožešinou. Ten den se ochladilo.

„Takže kam jdeme?“ vyzvídala, když ji vyzvedl. Řidiči udal adresu, ještě než nastoupila.

„Uvidíš,“ pravil a zatvářil se tajuplně.

Zastavili u Sakse na Páté avenui, přešli ulici a Faith pochopila, že jdou do Rockefellerova centra na večeři, při níž mohou sledovat celé kluziště. Posadili se ke stolu před velkým oknem a bavili se tím, jak lidé pod nimi bruslí, dělají piruety a kličky nebo jen klopýtají a padají na led. Zdálo se, že se všichni náramně baví, dospělí i ta spousta dětí.

„Pamatuješ, jak jsme chodívali bruslit do Central Parku?“ zeptala se s širokým úsměvem plná šťastných vzpomínek.

Původně ji chtěl zavézt tam, ale pak se rozhodl pro tohle řešení. Napadlo ho, že Wollmanovo kluziště by jí příliš připomínalo Jacka, jemu ostatně taky.

Když člověk vyrůstal v New Yorku, užil si spoustu zábavy a oni bydleli kousek od sebe na Upper East Side severně od Yorktownu.

„Jistěže

se

pamatuju,“

řekl

s bohorovným výrazem. „Právě proto jsem tě sem vzal. Napadlo mě, že bychom si po večeři mohli objet pár koleček. Nestál jsem na bruslích snad dvacet let, v Kalifornii moc sněhu nepadá.“ V dětství bruslili dvakrát třikrát v týdnu, Jack hrál dokonce za školní hokejový tým.

„Tý to chceš opravdu zkusit? Tady?“

Vypadala

překvapeně

a

pobaveně

zároveň, ale ten nápad se jí očividně líbil. „To by mohla být docela švanda!“

„Jsem rád, že máš stejný názor.

Doufám, že mě zvedneš, až padnu na zadek.“

„Na to nespoléhej. Bruslila jsem naposled jako děcko.“ Často brala na kluziště děvčata, ale sama seděla na lavičce za mantinely a jen se dívala.

„Tak fajn, asi si nemáme co vyčítat.“

Objednali si večeři a Faith si náhle uvědomila, že s jídlem pospíchá, jen aby už byla na ledě. Načasovali si to skvěle.

Měli rezervovaný stůl na půl sedmou a skončili přesně v osm, zrovna když mělo začít další kolo. Šli do šatny a půjčili si brusle, zatímco nějaký chlapík přejížděl s čisticím strojem po kluzišti.

Faith se nesměle odvážila na led jako první. Nejprve se cítila nejistá a dělala si vážné starosti, jestli už přece jen neuběhlo příliš času. Ale když objela kluziště dvakrát, překvapilo ji, jak nabývá sebejistoty. Brad už kroužil vedle ní, stejně jako ona se cítil na ledě jako doma, dřív než předpokládal. Kdysi dávno byli oba docela skvělí bruslaři.

A do půl hodiny už ruku v ruce vesele uháněli kolem kluziště a báječně se bavili.

„Pořád nemohu uvěřit, že to ještě umím,“ křičela sebevědomě, tváře jí hořely a vlasy poletovaly ve větru. Byla ráda, že si vzala rukavice. Neměla sice sebemenší představu, co má Brad za lubem, ale očekávala, že se z toho vyklube dlouhá procházka nebo něco podobně usedlého. Místo toho se vrátili v časové smyčce do minulosti.

„Jsi pořád dobrá, Faith,“ pochválil ji přesně ve chvíli, kdy přistála na zemi.

Podal jí ruku a spolu s ní se rozesmál.

Za dvě hodiny byli oba vyčerpaní, ale nadšení svým výkonem. Litovali, že už musí sundat brusle, i když Brad připustil, že by v další hodině mohl umřít.

„Nejspíš

stárnu,“

stěžoval

si

nepřesvědčivě, ale Faith neošálil. „Zítra budu celý bolavý.“

„To já taky, ale stálo to opravdu za to.“ Usmála se. „Bože, pamatuješ, jak jste bruslili se všemi kamarády, a já se na vás pověsila? Vždycky jste se snažili prohánět děvčata a já vám to oběma kazila. Dělala jsem to schválně, protože jsem do tebe byla děsně zamilovaná. To mi bylo tak dvanáct třináct let.“

„Tak jak je možný, že jsem si vzal Pam? Musel jsem být úplný hlupák,“

škádlil ji. Mezi nimi nebylo nic romantického už od doby, kdy začali dospívat.

„Myslím,

že

jsem

se

z

té

zamilovanosti

dostala

někdy

ve

čtrnácti,“ rozesmála se. Ve skutečnosti jí bylo šestnáct, když odjel na kolej a ona zjistila, že existují i jiní kluci. Do té doby si myslela, že slunce vychází i zapadá s Bradem. A teď si to myslí zas.

Pomalu kráčeli po Páté avenue celí prokřehlí, cítili každý sval, ale oba byli uvolnění a spokojení. Když čekali na rohu na taxi, Faith pohlédla ke katedrále svátého Patricka.

„Nechceš se mnou zapálit za Jacka svíčku?“ zeptala se vážně a podívala se na něj pohledem, z něhož mu div nepuklo srdce.

Zapalovala

za

něj

svíčky

několikrát týdně při mších.

„Jistě.“ V kostele nebyl dlouhá léta, i když s ní, s Jackem a jejich matkou v dětství

chodíval.

Sám

patřil

k episkopální církvi, ale líbila se mu pompa a okázalá nádhera katolických obřadů a jednou či dvakrát s nimi šel dokonce k svátému přijímání, než zjistil, že se to nijak neliší. Jack ho dokonce přiměl, aby se taky vyzpovídal, a Brada překvapil farářův milý a laskavý přístup.

Na katolické víře bylo něco, co ho odjakživa oslovovalo,

i

když

se

v posledních letech odvrátil i od své vlastní. Faith chodila do kostela pravidelně, přestože

Alex

nebyl

nábožensky založený a rozhodně takové návštěvy odmítal.

Děvčata

se

jí

přesvědčit nepodařilo. Od Jackovy smrti chodila do kostela několikrát v týdnu, měla pocit, jako by s ním komunikovala, a taky tam nacházela vnitřní klid a útěchu. Brad ji mlčky následoval přes ulici.

Bylo těsně po desáté a dveře byly stále otevřené. Ve velkolepém osvětlení se skvěla nádherná vánoční výzdoba a květiny. Zůstali stát na prahu a v naprosté tichosti vstřebávali všechnu tu krásu.

Před bočními oltáři věnovanými konkrétním svátým plápolaly hradby svíček, na konci ústřední lodi dominoval svatostánku hlavní oltář. Pokřižovala se a bok po boku vykročili kostelem. Měla skoro pocit, jako by je Jack doprovázel.

Vklouzli tiše do lavice a na chvilku tam zůstali. Faith se modlila za bratra, za matku a taky za Charlese a nakonec i za své dcery a pak, stále ještě na kolenou, se s úsměvem obrátila k Bradovi. Zatím mu nikdy nepřipadala krásnější. Zdálo se mu, že má nad sebou auru pokoje a v očích nekonečně něžný pohled.

„Cítím ho tady,“ zašeptala. Oba věděli, o kom mluví, Brad přikývl a se slzami v očích poklekl vedle ní.

„Já taky.“ Sklonili hlavy a zavřeli oči.

Chvilku trvalo, než oba zase vzhlédli, pak se vydali kolem hlavního oltáře k těm menším. Faith poklekla v uličce na jedno koleno, Brad došel až k oltáři svátého Judy, svého nejoblíbenějšího svátého.

Nakonec

pustila

do

kasičky

pětidolarovou bankovku, zapálila svíčku za Jacka

a

plamínek

naklonila

k Bradovi, aby mohl zapálit tu svou.

Vždycky mu to připadalo kouzelné, jako by něco tak mocného mohlo vést pouze k dobrým věcem. Stáli tam bok po boku, mysleli na jejího bratra a nehlasně se modlili. Pak ji vzal za ruku a beze slova zamířil k východu. Zastavili se těsně přede dveřmi, Faith smočila prsty ve svěcené vodě, pokřižovala se a pak se na něj usmála.

„Díky, žes mě doprovodil,“ zašeptala.

Byla v kostele už začátkem týdne, ale teď to pro ni mělo větší význam, jako by společné modlitby byly daleko mocnější, jako by se kouzlo znásobilo, když jeden vedle druhého orodují za Jacka.

Brad ji mlčky následoval v hlubokém pohnutí. Nebyl v kostele už spoustu let a samotného ho překvapilo, jak mnoho to pro něj znamená. Nebo to bylo jen její přítomností a vzpomínkami, které to vyvolalo?

„Ještě máš ten svůj růženec?“ zeptal se, když ruku v ruce sestupovali po schodech. Cítil, že má k ní blíž než kdykoli předtím, jako by se z ní náhle stala pokrevní sestra, nejen obyčejná kamarádka.

„Ano.“ Provázel ji snad celý její život.

„Pořád si jej přeříkáváš?“ Vždycky ho to fascinovalo, už když byla malá holčička. Jack si ho dobíral, že by měl konvertovat a dát se na kněze.

„Občas. V posledních letech častěji, kvůli Jackovi. Někdy se jen stavím v kostele a pomodlím se za něj.“ Brad přikývl, nechtěl se jí ptát, proč či co jí to přináší. Stačilo mu, že to Faith prostě chce a že to pro ni má smysl. Tak to bylo odjakživa. Jednu dobu dokonce tvrdila, že by se chtěla stát řádovou sestrou, ale Jackovi se ta myšlenka hnusila a rovnou jí řekl, aby na něco takového zapomněla.

A jak čas ubíhal a ona dospívala, chtěla mít děti a vdát se, což z jeho hlediska vypadalo daleko rozumnější.

„Chodíte s Pam někdy do kostela?“

zeptala se, když už stáli na Páté avenui.

Byl čas odvézt ji domů, ale jemu se ten nápad vůbec nelíbil. Nechtělo se mu od ní.

Při té otázce se ušklíbl. „Pam je zapřisáhlý ateista, nebo agnostik, tím si nejsem nikdy jistý. Pevně věří, že Bůh neexistuje.“

Jen

to

konstatoval,

neodsuzoval ji. Prostě je taková a věří něčemu jinému. Jeho vlastní víra byla vždycky svým způsobem nejasná, ale v Boha opravdu věřil.

„To je smutné,“ poznamenala a Brad se na ni usmál. Ve Faith bylo něco dokonale čistého, co na ní odjakživa miloval. „Co kluci?“

„Nemyslím, že si jsou v otázkách víry jistí, nebo že by jim na ní nějak záleželo.

Po pravdě řečeno, nijak jsem se o jejich duchovní život nezasloužil. Jen jsem došel k závěru, že jednoho dne udělají, co budou chtít. Já sám nebyl v kostele léta. Vy s Alexem chodíte?“

„Ten je v episkopální církvi jako ty.

Podle mě není přímo ateista, jen prostě nesnáší kostely, protože je to podle něj ztráta času. Domnívá se, že je to hlavně pro ženské. A děvčata nikdy do kostela nechtěla, snad jen sem tam zapálit za někoho svíčku.“

„V dětství jsem si myslel, že je v tom něco magického. Že se stane zázrak, když si člověk bude něco přát. Vždycky jsem věřil, že všechny modlitby jsou vyslyšeny. Mám dojem, že mi to řekla tvá maminka.“

„Já jsem si kdysi taky myslela, že je to tak,“ pronesla Faith smutně. Když ne její vlastní, tak alespoň druhých.

„A teď?“ Brad se zatvářil dychtivě.

„Někdy si tím nejsem jistá.“

„Kvůli Jackovi?“ zeptal se tiše. Díval se jí do očí. V ostrém prosincovém vzduchu jim od úst stoupaly obláčky páry. Místo odpovědi přikývla. „Víš, je to legrační. Já nejsem nijak nábožensky založený, nikdy jsem nebyl. Nikdy jsem vlastně do kostela nechodil, jen s vámi dvěma a vaší matkou. Ale pořád věřím tomu, co nám tehdy říkala: Všechny modlitby budou vyslyšeny.“

Faith chvíli uvažovala a pak docela střízlivě přiznala. „Kéž bych si byla tak jistá.“ Život už nebyl tak jednoduchý, jak kdysi vypadal, takže i v nejhorších chvílích se spoléhala na svou víru.

„Pořád si myslím, že ano.“ Měl v krku knedlík, když to říkal, a ona nedokázala odhadnout, jestli slzy v očích vyvolal mráz, nebo něco jiného. „A myslím, že by Jack se mnou úplně souhlasil.“

Faith jen mlčky přikývla. Pak si schovala ruku v jeho podpaží a tiše se vydali Pátou avenue.

10

Brad odcestoval z New Yorku v pátek odpoledne. Hned po ránu si jí telefonicky postěžoval, jak je polámaný, že se sotva vyhrabal z postele. Chtěl se u ní ještě stavit a rozloučit se, ale nakonec mu nezbyl čas a měl co dělat, aby stihl letadlo. Místo toho jí znovu zavolal z letiště.

„Chtěl jsem tě obejmout a popřát ti šťastné a veselé Vánoce, Fred,“ přiznal smutně, zklamaný, že už se neviděli.

„Byl to skvělý večer. Nejlepší, jaký jsem kdy prožil. Musíme to zopakovat, až se příště objevím.“ Ale zatím nic takového neplánoval. Do New Yorku jezdil zřídkakdy, snad jen na konference, jako byla tahle. Když pracoval ve firmě svého tchána, býval tu pečený vařený.

„Taky jsem se královsky bavila,“

přiznala Faith s pocitem ztráty a zmaru.

To setkání ji zahřálo na duši a teď, když Brad zase odlétá do Kalifornie, jako by se znovu loučila s kouskem Jacka. „Jsem ráda, že

jsme

zašli

k

Svatému

Patrickovi.“

„I já. Asi za něj zapálím svíčku v San Francisku. Vlastně určitě. Pořád mi to připadá tak zvláštní a jedinečné.“

„Já vím,“ přikývla. „Zapálím taky jednu za tebe, až půjdu o Štědrý den na půlnoční. Obvykle donutím Zoe, aby mě doprovodila.“ Brada napadlo, že by to byl skvělý program místo pompézní hostiny na Hod boží vánoční, kterou chystá Pam. Na Štědrý večer se u nich nic moc neděje. Obvykle večeří u tchána a pak jdou domů a rovnou do postele.

Vzhledem k tomu, že jsou kluci pryč, rozhodli se nezdobit ani stromeček.

„Kdy přijede Zoe?“ Zapomněl přesný den, jen věděl, že se objeví co nevidět.

A Alex má dorazit zítra. Když ji večer doprovodil, na chvilku k ní zaskočil.

Faith mu ukázala svou pracovnu s počítačem, na němž mu píše e maily, malou, útulnou místnost plnou fotografií a toho, čemu sama říká sentimentální střípky. Teď si ji v duchu vybavil.

„Zoe tu bude zítra večer. Potom nastane šílenství. Mládež se bude zjevovat ve dveřích v kteroukoli denní i noční dobu, všude se bude povalovat oblečení a o půlnoci zazvoní donášková služba s další pizzou.“

„Mně se po tomhle opravdu stýská, zvláště teď,“ přiznal Brad a v jeho hlase zazněl smutek. Tolik by ji chtěl ještě vidět. „Zavolám ti o víkendu. Oba dva dny budu v kanceláři. Dej na sebe pozor, Fred.“

„Totéž platí pro tebe. A díky za ty báječné večery. Strašně se mi to líbilo.“

„To mně taky.“ Pak ohlásili jeho let a on se musel rozloučit. „Až půjdeš zase do kostela, zapal jednu svíčku i za mě.

Vždycky se mi hodí trocha pomoci shůry.“

„To víš, že jo. A šťastnou cestu.“

Zavěsili.

Seděla bez hnutí a přemýšlela o podivné náhodě, která je zase svedla dohromady. Podivné i úžasné zároveň.

Jeho návštěva byla tím nejlepším dárkem do punčochy, snad jen Ellie by mohla ještě víc prozářit Vánoce. Náhle si uvědomila, že musí oznámit Zoe, k jakému

rozhodnutí

její

sestra

v Londýně dospěla. Ale teď nedokázala myslet na nic jiného než na čas, který strávila s Bradem, a co to pro ni znamenalo. Dlouhé rozhovory při jídle měly svůj hluboký význam a taky si skvěle užila bruslení. Bylo to úžasné, jak dokázali být k sobě upřímní a otevření, jako za starých časů, možná i víc, protože jsou dnes moudřejší. Svým způsobem to bylo snazší než s Jackem, odjakživa měli odlišný pohled na určité věci, třeba na manželství jejich matky.

Faith ji viděla jako osamělou a nešťastnou ženu, zatímco Jack si myslel, že Charlie je slušný a příjemný chlapík a jeho sestra je k němu příliš kritická.

Stejně si nerozuměli, pokud šlo o jejich zákonné partnery. V tomhle ohledu však nebyl ani Brad loajální. Byla nešťastná, když si uvědomila, kolik kompromisů musel ve svém manželství udělat, a taky jí ho bylo líto. Podle všeho pro něj Pam není vhodná žena, ale jisté bylo, že v manželství zakotvil na celý život.

Totéž by on mohl tvrdit o Alexovi. Ani jeden z nich nepředstavoval tu nejlepší partii, ale takové si vybrali a rozhodli se vytrvat.

Tu noc mu poslala e mail a poděkovala mu za obě večeře i za povyražení na kluzišti. A zrovna když ho posílala, vřítila se do domu Zoe se čtyřmi kufry, tenisovou raketou, taškou s kamerou a počítačem pod jednou paží.

Všechno to odhodila v hale a vtrhla do kuchyně. Právě si nalévala mléko do sklenice, když vešla její matka.

„Vítej doma,“ objala ji Faith a vřeleji k sobě přitiskla, pak jí nabídla něco k jídlu, ale Zoe odmítla, protože si dala na letišti sendvič. S chutí si posloužila zmrzlinou a pak se s úsměvem posadila.

„Moc ráda tě vidím. Je skvělé mít tě zase u sebe.“ Faith zářila štěstím, vždyť ji bude mít doma celé tři týdny.

„Je to prima být zase doma,“ zazubila se mladší dcera a nabrala si další porci sladkého pokušení. „Kdy přijede Ellie?“

zeptala se a Faith se zakabonila.

„Nepřijede.

Jede

lyžovat

do

Švýcarska,

do

Svatého

Mořice,

s Geoffem a jeho rodinou.“

„Děláš si srandu?“ Zoe vypadala konsternované. „Ona si ho chce vzít?“

To byl jediný opravdu vážný důvod, proč by podle ní Eloise nepřijela domů, setkání s budoucími příbuznými nebo zásnuby v Evropě.

„Ne, alespoň pokud vím. Chtěla se prostě jet bavit.“

„A tys jí to dovolila, mami?“ Pořád to nechápala. Věděla, jak jsou svátky pro Faith důležité,

a

nedokázala

si

představit, že by matka dovolila starší sestře tak lehce vyklouznout.

„Podle všeho nejdřív zavolala taťkovi a ten jí řekl, že pokud jde o něj, tak je všechno v pořádku. Pro tentokrát jsem jí to dovolila, ale zároveň jsem ji upozornila, že příští rok se z toho nevykroutí. Takže si nech zajít chuť.“

Faith zahrozila prstem a Zoe se široce usmála.

„Neboj, mami, já nikam nejedu. Ale bez ní to bude divný.“ Zoe náhle zesmutněla. Přes všechny různice si nedokázala Vánoce

bez

sestry

představit.

„Já vím,“ souhlasila s ní Faith. „Ber to tak, že budeš tři neděle jedináček.“

Při té myšlence se dceři tvář rozjasnila.

„No jo, to je vlastně skvělý!

Mimochodem, kde je taťka?“

„Zrovna se vrací z Kalifornie. Za pár hodin je doma.“ Volal z letiště, aby jí oznámil, že přiletí o den dřív a že je k smrti utahaný.

„Jen jsem se tak ptala,“ řekla Zoe a zvedla telefon. Za půl hodiny už byla ve svém pokoji, vybalovala, házela šaty, kam se dalo, a zapojovala počítač.

Náhle zazněl domovní zvonek a dovnitř vtrhly nejlepší kamarádky ze střední školy. O hodinu později dorazila i objednaná pizza a ve chvíli, kdy do dveří vstupoval Alex, hrála už hudba naplno, děvčata se chechtala a Zoe do toho vykřikovala, že jdou ven. Opět zavládl naprostý chaos, a když Alex vpadl se zaúpěním do jejich ložnice, Faith byla nadšením bez sebe.

„Napadli nás Marťani,“ stěžoval si.

„Ve dveřích jsem se málem srazil s klukem, co dodává pizzu. Pak ještě někdo přinesl činu, Zoe si jen tak mimochodem půjčila sto dolarů a u ní v pokoji ječí alespoň dvě stě holek.

Skoro jsem zapomněl, jaké to je, když je doma. Jak dlouho trvají vánoční prázdniny?“

Vypadal

vyčerpaně

a

zoufale a to Faith zrovna na poslední chvíli zastavila vodu, kterou si Zoe napouštěla do vany.

„Tři týdny. Jaká byla cesta?“

„Vyčerpávající. Ale ve srovnání s tímhle hotová oáza. Myslíš, že bychom ji mohli požádat, aby tu hudbu trochu ztlumila, nebo prostě budu nosit další tři neděle ucpávky do uší? Bylo to vždycky tak hrozné?“ Vypadal zdrceně.

„Ano. Právě proto se tak nudím, když tady nejsou.“ Odložil kufřík a zhroutil se do křesla. Pohlédla mu přímo do očí.

„Neřekls mi, žes mluvil s Eloise o tom, že nepřijede na Vánoce domů.“

Snažila se, aby jí v hlase nezazněla výčitka, ale stejně bylo jasné, že ji jejich ujednání nepotěšilo. Celou dobu, co byl v L. A., s ním nemluvila, nezavolal a ona jemu taky ne.

„Musel jsem na to zapomenout,“

zatvářil se nechápavě.

„Mohl ses zmínit, než jsi jí to dovolil.

Takhle jsem vypadala hloupě.“

„Přijede domů?“ Nezdálo se, že by se cítil vinen nebo že by mu to dělalo starosti. Naopak. Další člověk v tomhle domě by ho už dohnal k šílenství.

„Ne, nepřijede. Řekla mi, žes jí dovolil v Evropě zůstat. Nenechal jsi mi moc manévrovacího prostoru, musela jsem ji do Svatého Mořice pustit, abych nevypadala jako nelida.“

„Bude se určitě skvěle bavit,“

ujišťoval ji, zatímco se pomalu zouval.

„Upozornila jsem ji, že to bylo naposled. Chci každý rok děvčata na Vánoce doma, ať to stojí, co to stojí. Jak by si jednou zvykly, vždycky se najde něco, co je bude lákat mnohem víc než domov.“

„Bude v pořádku,“ dodal smířlivě.

„O tom nepochybuju. Ale stejně mi bude chybět.“ Už tak hudba ze Zoeina pokoje zesílila o několik decibelů, někdo bouchl dveřmi.

„Mně ne,“ přiznal Alex upřímně.

„Kromě toho spolu holky posledně moc dobře nevycházely. Napadlo mě, že jim ta přestávka udělá dobře.“

„Možná by bylo daleko lepší, kdyby se sešly a všechno si hezky vyříkaly,“

oponovala Faith. Věřila v rodinné pouto i jeho význam. A jak ho tak poslouchala, znovu si vzpomněla na to, co si v posledních dvou dnech řekli s Bradem.

„Myslíš, že bys přiměla Zoe, aby to trochu ztišila? Asi se zblázním, jestli to tu bude takhle vyřvávat tři neděle,“

vyhrkl nešťastně a rychle zamířil do koupelny, aby se osprchoval. Nevypadal nejlíp.

„Chceš večeři?“ zeptala se Faith přes ten rámus, když se se zmučeným pohledem zastavil ve dveřích.

„Jedl jsem v letadle. Nepřeju si nic jiného než si lehnout a spát. Mladí budou vzhůru celou noc?“

„Říkali, že někam jdou. Požádám je, aby to ztlumili.“

„Díky,“ hlesl a zavřel dveře. Žádný polibek, žádné srdečné přivítání nebo objetí. Prostě jen vešel do pokoje a začal si stěžovat na hluk. Neměla mu za zlé, že tak reaguje na ten rozruch, ale bylo by hezké, kdyby jí řekl alespoň něco, vždyť se tři dny neviděli.

Za chvilku se zastavila u Zoe, právě si sušila vlasy. Na posteli ležely dvě otevřené krabice od pizzy, dvě děvčata ji zrovna jedla a koukala přitom na televizi. Dole v kuchyni čekala směs čínského jídla. Všechno jelo na plný plyn.

„Tvůj otec jde za chvilku spát, Zoe,“

pronesla Faith tiše. „Myslím, že byste to mohli malinko ztlumit.“

„Už brzo vypadneme, mami,“ křikla Zoe přes hučení fenu. „Za chvilku dorazí ještě tři kamarádky, něco slupneme a pak hned vyrazíme.“

„Nezapomeň předtím vypnout televizi a stereo.“

„Slibuju.“ Ten slib dodržela, ale když jako vítr seběhla ze schodů, našla Faith v umyvadle rozžhavenou kulmu a horké natáčky a nevypuštěnou vanu. Bylo zbytečné jakkoli to komentovat, stejně na to vždycky zapomene. Taky nechala v pokoji dvě hořící svíčky, což Faith odjakživa znepokojovalo. Bála se, že zapálí dům. Svíčky byly předmětem neustálých dohadů, Zoe ji obviňovala, že je v tomhle ohledu až paranoidní.

„Už vypadly?“ zeptal se Alex plný naděje, když se Faith vrátila do ložnice.

Ležel v posteli s knížkou v ruce.

„Ne, ale brzo půjdou.“ O svíčkách ani o rozpálené kulmě se nezmínila. Jejich mladší dcera má sice tělo ženy, ale chvílemi uvažuje jako malá.

Když sešla Faith dolů, aby se podívala, co dívky dělají, zrovna se cpaly Čínou rovnou z kartonů a hystericky se řehtaly. V té chvíli jich tam bylo sedm. No, možná že má Alex s tou Ellie pravdu.

„Myslela jsem, že zítra půjdeme koupit vánoční stromek,“ křikla přes hlavy ostatních.

„Já nemůžu, mami. Zítra si jdu nechat ostříhat vlasy a pak mažu za kamarády.“

Tuhle tradici s ní Faith ráda sdílela, jenže v těchto dnech se tradice začínaly povážlivě vytrácet do vzduchu. „Promiň, ale nemohly bychom to udělat po neděli?“ Do Vánoc zbývalo devět dnů.

„A co hned další den?“ navrhla Faith s nadějí.

„To taky nemůžu. Jedu na nějakou party do Connecticutu. Už je to domluvené.“

„Když ho koupím, pomůžeš mi ho aspoň ustrojit?“

„To slibuju,“ přísahala Zoe a objala ji. V té chvíli znovu zazvonil zvonek u dveří. Dorazily další čtyři dívky a ještě půl hodiny trvalo, než všechny konečně vypadly. Zoe slíbila, že přijde v rozumnou

dobu,

ale

hodinu

neupřesnila, a Faith zůstala v kuchyni, aby uklidila ten binec. Nechtěla si stěžovat hned první den, bylo snadnější to rovnou udělat. Netrvalo dlouho a vyšla nahoru za Alexem. Už tvrdě spal.

Zhasla světlo a zamířila do své pracovny. Dům se zdál náhle tichý a klidný. Usmála se sama pro sebe, navzdory hluku a nepořádku se cítila šťastná. Bylo hezké zapadnout zase do starých kolejí, i když jen na pár týdnů.

Poslala e mail Bradoví, ten den už druhý. Musel se zrovna blížit k San Francisku.

„Milý Bradě,“ začala, „všude zavládl zmatek. Čína, hihňající se holky, rapová muzika, stereo,

televize,

zmrzlina

stékající z kuchyňského pultu. Zoe dorazila. Teď už je venku se svými přáteli. Do toho všeho se vrátil Alex z Kalifornie a šel hned spát. Mně osobně se ten nájezd Avarů líbí. A co ty?

Doufám, žes měl dobrý let. Kdy zase přijedeš? Už teď tě postrádám. I naše diskuse o manželství, lidských vztazích a kompromisech. Takhle jsme v dětství nemluvili. Vlastně už ani nevím, o čem jsme se bavili. Myslím, že jsme se jenom smáli. S vážnými problémy jsem se svěřovala Jackovi. Není legrační, kam až jsme to dopracovali?

Chtěla jsem zítra koupit se Zoe stromek, jenže mi nemůže věnovat ani hodinu svého vzácného času. Možná že jsme si měli letos postavit stromek už o Velikonocích. Nejspíš ho koupím sama. Taky dobře. Jen když tu Zoe je.

Tenhle dům se zase změní v hrobku, až odjede.

Ne abys o víkendu moc pracoval.

Brzy se ozvu. Tvá Fred.“ Seděla pár hodin u psacího stolu a odpovídala na dopisy.

O půlnoci přišel e mail.

„Ahoj… zrovna jsem dorazil. Zapnul jsem počítač, abych ti napsal, a koukám, žes mě předběhla. Pošli mi něco z toho kraválu. U nás to bylo z jiného soudku: pumpičky ke kolu a skateboardy v hale, všude poházené

opuštěné

tenisky.

Neuvěřitelný randál ze dvou stereo přijímačů a televize a mizející spodní prádlo. Jak mohli nosit všechny mé slipy a ponožky? Houf mladíků, co vyplenili lednici. Všechno mi to chybí. Kéž by ti moji byli taky doma! Užívej si každou minutu! Já jsem si taky užíval každou chvilku, kdy jsme byli spolu, Fred.

Škoda těch tří ztracených let. Slibuji, že se to víckrát nestane. Jsi až neskutečně dobrá. Proč jsem tě nepopadl a neunesl, když ti bylo čtrnáct? Honil jsem se za holkama s velkýma prsama a nicotným mozkem. Čím větší, tím lepší. Ale Jack by mě stejně odkrouhnul. Takhle je to lepší. Mám tě rád jako svou přítelkyni, jako malou sestřičku. Díky, žes vnesla do mého života tolik slunce. Kdyby tvoje maminka ještě žila, rád bych jí za všechno poděkoval. Ale nejspíš za to ani nemohla, prostě ses taková narodila.

Teď padnu do postele. Kéž bych s tebou mohl zdobit ten stromek! Obejmi Zoe místo nejstaršího přítele její maminky.

Alexe za mě nelíbej, asi by to nepochopil. A dávej na sebe pozor, Fred. Jen devět dnů schází do Vánoc.

Osm, než vyrazím na nákup. Tvůj Brad.“

Faith se pro sebe celou dobu usmívala, pak se vydala nahoru pro knížku. Chtěla zůstat vzhůru, dokud nedorazí Zoe. Ve dvě v noci ji konečně políbila na dobrou noc, šťastnou a vzrušenou, že zase viděla kamarádky, ta nejlepší ze střední školy přišla s ní.

Faith to nijak nevadilo.

„Uvidíme se ráno, děvčata,“ řekla ve dveřích. „A žádné svíčky, prosím,“

dodala už z chodby. „Byla bych ráda, kdybyste ten dům do Vánoc nezapálily.

Myslíte, že se to dá zařídit?“

„Ale jo, mami,“ přitakala Zoe pobaveně. „Dobrou.“

Když vklouzla vedle Alexe, hlasitě chrápal. Než Faith konečně zhasla, na chvilku se k němu otočila. Nikdy se s ním nebavila tak jako tento týden s Bradem, pro Alexe neměly podobné rozhovory smysl. Nikdy nechápal poezii rozkošného zmatku, který vnášejí jeho děti do domu. Nikdy by s ní nebruslil ani nešel ke Svatému Patricku zapálit svíčku za Jacka.

Jak je možné, že takové důležité věci dělá člověk s přáteli a ne s mužem svého života? Alex byl solidní, vážný a spolehlivý a jejich manželství patřilo k těm trvalým. Ale okamžitě by odmítl jakýkoli náznak diskuse o posvátnosti manželství či kompromisech, které člověk musí udělat. S Alexem mluvili o dětech, o obchodě a jeho poslední služební cestě nebo o něčem, co slyšel ve zprávách. Ale nemohla s ním filozofovat či sdílet ty nejtajnější sny.

Prostě byl takový. Teď jí nebe seslalo Brada.

Zhasla a za pět minut už také spala.

Když se druhý den ráno probudila, Alex byl pryč. Hledal si úkryt v kanceláři a taky potřeboval dohnat práci. Faith zrovna vstávala z vany a natahovala se pro ručník, když do koupelny vpadla bez zaklepání Zoe.

„Páni, mami! Kdes přišla k těmhle modřinám?“ zeptala se šokované a Faith překvapeně pohlédla dolů. Ještě si jich nevšimla. Na obou bocích se táhly dlouhé černomodré šmouhy.

„Co…? Ach… tohle… To se mi muselo stát tuhle večer při bruslení,“

přiznala a přitom se utírala. Ačkoli ty modřiny vypadaly impozantně, prakticky nebolely.

„Tys byla bruslit? Od kdy ty bruslíš?“

vyhrkla Zoe překvapeně a vykulila oči.

„Asi od pěti let. Ale celou věčnost jsem na tom nestála. Když jste byly malé, chodívala jsem s vámi na kluziště.

Nevzpomínáš si?“ Jednou či dvakrát s nimi šel i Jack, ale Zoe byla asi moc malá, aby si to pamatovala.

„Jo, nejspíš ano,“ přiznala nejistě.

Daleko víc ji zajímal balet a taky koně.

„Takže s kým jsi šla na kluziště?“

Nedokázala si představit, že by bruslila sama. Zdálo se jí to trochu zvrácené.

„S jedním starým přítelem strýčka Jacka. Vyrůstali jsme spolu. Přijel na pár dnů do New Yorku, a tak jsme vyrazili ve jménu starých časů na led.

Byla to legrace.“

„Jaký

je?“

zeptala

se

Zoe

s opravdovým zájmem. Mezitím co spolu povídali, matka se oblékla. Tohle byla jedna z věcí, které Faith tolik chyběly. Společnost spřízněné duše.

„Je to příjemný člověk, připomíná mi strýčka Jacka.

Náhodou jsme se sešli na pohřbu dědy Charlieho, od té doby si mailujeme.

Bydlí v San Francisku a obhajuje nezletilce obžalované z trestných činů, z hrdelních zločinů a takových věcí.

Viděla jsi ho na pohřbu strýčka Jacka, ale nejspíš se na něj nepamatuješ.“ Ten den se děvčata setkala se spoustou lidí a všichni byli nadmíru rozrušení. Zoe se tvářila pobaveně.

„Jsi do něj zamilovaná, mami?

Vypadáš tak kouzelně, když o něm mluvíš.“

„Nebuď hloupá. Znám ho celý život.“

„Už se staly podivnější věci. A on tě miluje?“

„Blbost. Jsme jenom přátelé. Něco jako bratr a sestra. Semleli jsme páté přes deváté a v lecčem si docela rozumíme. Nejspíš proto, že jsme spolu vyrůstali, asi to pomáhá.“

„Je ženatý?“ Zoe byla jak posedlá.

Připadalo

jí

to

romantické.

Nepamatovala si, že by její matka měla nějakého blízkého přítele, znala jen pár vdaných kamarádek. Taky neočekávala, že by maminka měla nějaké pletky, i když se k ní otec nechová zrovna nejlíp. Patřilo by mu to, pomyslela si Zoe, a možná by to udělalo dobře i Faith. Byla otevřená všem možnostem, daleko víc než ta, jíž se to týkalo.

„Ano, je ženatý. Má dva syny, dvojčata, teď jsou na rok v Africe. Je jim asi tolik co Ellie.“

„Možná bych se někdy ráda s jedním z nich seznámila. Jsou hezcí?“ Brad jí ukázal fotografii a vypadali přesně jako on.

„Myslím, že ano.“

„Pak asi moc velký fešáci nebudou,“

poškádlila ji Zoe a vydala se zpátky do svého pokoje.

Dceřin zájem připadal Faith zvláštní.

Zoe odešla za chvilku ke kadeřníkovi a ona vyrazila koupit vánoční stromek.

Vybrala vysokou rozložitou jedličku, která se v obýváku skvěle vyjímala.

Zrovna ji zdobila, když se vrátil Alex; chvilku stál a pozoroval ji, pak se posadil, jako by se ho ta práce netýkala.

Balancovala na štaflích a věšela zářivě barevné koule na vrchní větve. Předtím skoro hodinu zápasila se světýlky.

„Nechceš mi pomoct?“ zeptala se s nadějí v hlase. Zoe se ještě neobjevila.

„Připadá mi, že to zvládáš skvěle,“

pochválil ji a rychle se vytratil.

Nenáviděl zdobení stromku. Vždycky to dělala s dětmi, ale tyhle dny jsou podle všeho nenávratně pryč. Trvalo další hodinu, než práci dokončila, pak poodstoupila a

se

zalíbením

si

prohlížela své dílo. Strom vypadal nádherně

a

slavnostně.

Dala

do

přehrávače

cédéčko

s

vánočními

koledami a šla si pro něco do svého psacího stolu. Náhle si všimla, že jí přišel e mail. Celý den se na počítač ani nepodívala.

„Ahoj, Fred. Skličující den. Musím se o to s někým podělit. Zavolali mě nějací manželé, sešel jsem se s nimi zrovna před chvilkou. Jejich patnáctiletou dceru obvinili, že zabila šestiletého bratra.

Podle toho, co jsem se dozvěděl, je duševně nemocná, i když to není na první pohled zřejmé, ale pochybnosti jsou vyloučeny. Možná že ji nakonec postaví před soud, i když bych jí podle všeho mohl zajistit

posudek

psychiatra.

Nejspíš půjde do nějakého zařízení pro duševně choré zločince. Pro ně je to tragédie. Jsou na dně. Taky vánoční dárek. Ukazovali mi fotku chlapce, úplně mě to vzalo. Dnes večer jdu za tím děvčetem. Jsou dny, kdy svou práci nenávidím. V tomhle případě jsem bezmocný, ani jim moc nepomůžu, opominu li čistě technickou stránku věci.

Promiň, že kňourám. Doufám, že ty ses měla líp než já. Už jsi koupila stromek?

Vsadím se, že vypadá skvěle. A ty taky.

Líbíš se mi v tom červeném kabátě. Už jsem ti to řekl? Červená ti náramně sluší.

O bruslích ani nemluvě. Brzo se ozvu.

Tvůj Brad.“

Bylo vidět, že je zoufalý, tak mu hned odpověděla.

„Ten případ mě mrzí. Je to hrůza, noční můra za bílého dne. Chudáci rodiče, vlastně přišli najednou o obě děti. Musí to být strašné pro všechny, jichž se to týká. Je mi líto, že to spadlo zrovna tobě do klína. Tady je všechno v pořádku. Stromek stojí a je to fešák.

Zoe je celý den v trapu. Šla se nechat ostříhat, ale už je pryč šest hodin, jen aby nemusela pomáhat. Každou chvíli se vrátí, to jsem si jistá. Musím se pustit do večeře. Jen jsem tě chtěla pozdravit. Na těch bruslích mi to šlo tak skvěle, že mám modřiny od pasu dolů. Zoe se zděsila. Prozradila jsem jí, kde jsem byla a s kým. Docela to na ni udělalo dojem. Doufám, že se s ní někdy příště setkáš. Dej na sebe pozor a snaž se přijít na jiné myšlenky. Tvoje Fred.“

Zoe zrovna vešla, když e mail odesílala. Vlasy měla skvěle upravené a taky nový make up a čerstvou manikúru.

„Páni, ty jsi ale kočka!“ Faith se na ni od psacího stolu usmála.

„Komu píšeš?“ zeptala se Zoe zvědavě. Moc jí to slušelo, vypadala jako Faith v dívčích letech.

„Bradovi.

Tomu

kamarádovi,

o kterém jsem ti vyprávěla,“ přiznala Faith bez skrupulí a Zoe se široce usmála.

„Mami, miluješ ho?“ dcera se náhle tvářila vážně a Faith zavrtěla hlavou.

„Jistě že ne. Jsme jenom přátelé.“

„Máš s ním něco?“ Držela se toho tématu jako klíště, připisovala mu větší význam, než si zasloužilo.

„Samozřejmě že ne. Je to kamarád.

Nic víc.“

„Myslím, že ho miluješ, mami,“

konstatovala Zoe se zarputilým výrazem.

„Měla bys vidět svý oči, když o něm mluvíš. Září a tančí jako hvězdy.“

„Ty

sis

šňupla

koksu,

Zoe

Madisonová,“ provokovala ji Faith.

„Blbost. Myslím, že mám pravdu. Jsi zamilovaná.“

„A ty jsi ta nejhloupější holka, co znám,“ rozesmála se Faith.

„Ví to taťka? Ze se znáte.“

„Určitě jsem se o něm před tvým otcem zmínila. Nijak zvlášť se o něj nezajímal.

Nemá

tak

divokou

představivost jako ty, díky bohu.

Naštěstí ani Brad. Milovala jsem ho, když jsme byli malí, a přenesla jsem se přes to tak ve čtrnácti. To musí být přibližně sto let. Takže ne, nemiluji ho.“

„Možná že bys měla,“ pronesla Zoe vážně. „S taťkou si toho moc neužiješ.“

Řekla to, jako by se nechumelilo, a Faith se upřímně vyděsila.

„Ale no tak! Tohle se neříká.“

„Jenže je to pravda, nejsem slepá.

Nikdy se s tebou nebaví. Nechová se k tobě zrovna vybraně. Nikdy tě nepolíbí ani tě neobejme.“

„Tvůj otec se před lidmi nerad předvádí,“ bránila ho Faith. „Takže jak to děláš? Vzbudíš ho, když už tři hodiny spí, než ty večer vlezeš do postele?

Mami, nejsem žádný blbec. Uvědom si, jak s tebou mluví. Zasloužíš si někoho lepšího.“ Zoe mluvila otevřeně a Faith to otřáslo. Poplašilo ji, že si dcera všech těch věcí všimla a už v osmnácti došla k takovému závěru, i když nic z toho ji nepřiměje, aby se do Brada zamilovala.

Ovšem vyvedlo ji z míry, že Zoe má takový skeptický názor na jejich manželství, a co je horší, že není daleko od pravdy. Navíc takový názor z úst vlastní dcery jejich manželství úplně diskvalifikoval. Jistěže v dceřiných očích vypadalo všelijak, to koneckonců i v jejích, ale Faith se na něj dokázala dívat z té lepší stránky.

„To, co říkáš, není pravda, Zoe. Jsme s taťkou šťastní. Rozumíme si. Žádné problémy nemáme.“

„Ne,“ nedala se Zoe, věděla své a Faith si jen nechtěla přiznat pravdu. „On nemá problémy. Jak se můžeš cítit dobře s někým, kdo tě pořád jen sráží a vůbec neposlouchá, co říkáš? Jsi daleko lepší, mami. Doteď jsi dělala jen to, co se mu hodilo. Snad jednou najdeš někoho, kdo se k tobě bude chovat hezky, a tátu opustíš. Moc bych ti to přála. Elliie by trefil šlak, ale vzpamatovala by se. A já bych byla kvůli tobě šťastná.“ Už to měla všechno promyšlené a k matčině hrůze i vyřešené.

„Zoe!“ Faith dceru objala a přitáhla si ji k sobě. „Jak můžeš takhle mluvit o vlastním otci?“ Byla vyděšená tím, jak citlivě Zoe všechno vnímá, a třeba i něčím dalším.

„Protože tě mám moc ráda a chci, abys byla šťastná, mami. A to ty nejsi.

Ani nevíš, jak mě těší, že se vracíš do školy. Tam můžeš někoho potkat.“

„Zoe, já o nikoho jiného nestojím.

Jsem vdaná. Miluji tvého otce a nikam jinam neodcházím.“

„Asi bys měla. Možná za tím chlapíkem Bradem.“ Byla rozhodnutá dát matku s někým dohromady a Faith se té myšlenky zděsila.

„Ne, za Bradem určitě ne,“ opravila ji rychle. „Pochop, že Brad je něco jako můj starší bratr. Jsi úplně vedle.“

„Tak o čem spolu v těch e mailech mluvíte?“ Pořád byla zvědavá.

„Tak různě. O tobě a o Ellie, o jeho dětech a práci, o tom, jak půjdu do školy. O Jackovi. Jeho ženě a tvém otci.“

„To zní docela dobře. Jak vypadá?

Kolik mu je?“

„Je vysoký, zelené oči, černé vlasy, důlek na bradě. Je mu devětačtyřicet.“

„Je to kus?“

„Jo, myslím, že je. Já o něm takhle neuvažuju,

beru

ho

spíš

jako

příbuzného.“

Ale nebyla to úplná pravda. Už na Charlieho pohřbu si všimla, jaký je to hezký mužský. Jen to nechtěla před Zoe přiznat, nebo ta by začala šílet a došla k mylným závěrům. „Máš jeho fotku?“

„Ne, to nemám.“

„Hele, zase jsi to udělala?“ Zoe se zatvářila vítězně.

„Co jsem udělala?“

„Oči ti úplně svítí, když o něm mluvíš. Mám pravdu! Miluješ ho!“

„Zoe Madisonová, přestaň se chovat jako šílenec.“

„Uvidíš, že mám pravdu. Možná že to sama ještě nevíš. Ale máš ho ráda.“

„Znám ho devětatřicet let. Není trochu pozdě se do něj zrovna teď zamilovat?“

„Nikdy není pozdě. Možná že odejde od manželky.“

„Možná že by sis měla přestat vymýšlet a dát si pohov.“

V té chvíli sešel dolů Alex a s nabručeným výrazem strčil hlavu do dveří.

„Ty ještě neděláš večeři, Faith?

Umírám hlady. Vždyť je skoro sedm.“

„Promiň, hned se do toho pustím.

Připravím něco rychlého.“ Přikývl a zmizel za dveřmi své pracovny. Zoe provrtávala matku pohledem. Nesnášela, jak s ní otec jedná.

„Proč mu neřekneš, aby si rovnou pořídil otroka?“

„Zoe!“ vykřikla Faith nesouhlasně.

„Proč neuvaří on? Proč tě nevezme na večeři? Mohl by tě občas někam vytáhnout.“

„Tvrdě pracuje. Je unavený. Celý týden byl pryč a dneska doháněl resty v kanceláři.“

„A tys zase koupila a ozdobila stromek. Uklidila jsi u mě v pokoji, mimochodem díky. Udělalas nám snídani a teď mu vaříš večeři. Rozhodnější neseděla s mísou cukroví a nekoukala na televizi.“ Faith se při té představě rozesmála a Zoe ji s podrážděným výrazem následovala do kuchyně.

„Budeš jíst doma?“ zeptala se Faith a nahlédla do lednice. Naložila steaky pro všechny tři.

„Ne, jdu pryč. Myslím, že bys měla udělat totéž.“ Alex nevypadal zrovna v náladě na nějakou procházku či večeři mimo dům, a Faith pro něj klidně uvaří.

Ať to Zoe připadá jakkoli nefér, jí to ani po těch šestadvaceti letech nevadí.

„Proč tě nevezme do kina?“ Neviděla nový film už několik měsíců, vlastně chodili jen párkrát do roka. Alex neměl kino rád a navíc byl po práci skoro pořád unavený.

„Děláš si zbytečné starosti. Nejdřív si myslíš, že mám nějakou známost, pak zase že mě taťka nebere do společnosti.

Proč se nezabýváš něčím jiným?“ Mezi řečí připravovala jídlo.

„Myslím, že by sis s Bradem měla něco začít,“ zašeptala Zoe, rychle ji objala a vyběhla nahoru. Faith zavrtěla hlavou a dala plátky masa na gril.

Pobaveně se usmála. Zoe je skvělá. Ale přesto je to naprosto bláznivá myšlenka.

11

Víkend

utekl

jako

voda.

Zoe

s kamarádkami lítaly sem tam, Faith jim vařila, platila za pizzy a taxíky, prala ručníky, povlékala postele, pomáhala identifikovat jejich oblečení a česat vlasy do ruliček a čekala, až se večer vrátí domů. Ulevilo se jí, když Zoe jela na party v Connecticutu vlakem místo autem, ale stejně tu noc přišla až ve tři.

Faith měla dojem, že jen pořád umetá cestičku a hasí požáry, protože v tom hluku, zmatku a nepořádku začal být Alex čím dál podrážděnější a se Zoe si šli v jednom kuse po krku. Nesnášel hudbu i oblečení jejích přátel, jejich způsob vyjadřování a věčný nepořádek, mladíky, kteří se občas stavili. Faith na to byla zvyklá a tolerovala módu i slabůstky osmnáctiletých. Nejednou během vánočních

prázdnin

Zoe

prohlásila, že její matka je „fakt senza“.

Ellie

volala

ze

Svatého

Mořice

v pondělí ráno a Faith s radostí kvitovala, že je v pořádku. Lyžování nemá chybu, společnost je skvělá a Geoffreyho rodina se k ní chová báječně. Zdálo se, že je šťastná, ale k matčině úlevě ne příliš zamilovaná.

Když tak poslouchala, co všechno její starší dcera dělá, řekla si, že na tom možná něco je, když se obětovali a dovolili jí strávit Vánoce za oceánem.

Mimořádně se bavila, rozhodně víc než kdyby přijela do New Yorku.

„Měls pravdu,“ řekla Alexovi ten den u večeře. „Docela dobře si to užívá.“

„Obvykle mívám pravdu,“ vyhrkl bez váhání. „Taky pokud jde o tu tvou školu, se nemýlím. Bude z toho kolosální blamáž.“ Faith s ním o tom nechtěla diskutovat ani se hádat, ale on neuhnul pohledem a pokračoval. „Už jsi dostala rozum, Faith?“ Nevěděla, proč s tím začíná zrovna teď, a dost ji to zneklidnilo. Už skoro týden chodila na zapřenou na přípravu k přijímacím testům a cítila se trochu provinile.

„Ne, Alexi, nedostala. Za tři týdny začínám.“ Před rokem zdědila nějaké prostředky po matce, a tak zaplatila školné z vlastních peněz. Všechno, co zůstalo po Jackovi, dostala jeho vdova, Faith nechala jen krabici s hrstí osobních věcí.

„Budeš toho litovat,“ pohrozil jí Alex, když se marně pokoušela změnit téma.

„Možná že propadneš u zkoušek hned v prvním semestru.“

„Opravdu se o tom nechci bavit,“

pronesla mdle a on už s ní do konce jídla nepromluvil. Pak beze slova vstal a vydal se nahoru ke svému oblíbenému čtení. Umyla nádobí a uklidila a dosud znechucená Alexovým chováním šla poslat e mail Bradovi.

„Proboha,“ odpovídal jí pár minut nato. „O čem to mluví? Měla jsi lepší známky než my s Jackem. Maturovala jsi s vyznamenáním. Ví vůbec, s kým má tu čest? Já napoprvé propadl u státnic.

Proč se po tobě pořád vozí? Až to zase příště zkusí, řekni mu, ať táhne do hajzlu,“ radil jí Brad naštvaně. „Já ti věřím, Faith. Tak si věř taky. Tvůj Brad.“

„Myslím,

že

pořád

zuří

kvůli

samotnému faktu, že do té školy jdu,“

přiznala Faith. „Doufal, že mě to přešlo.“

Náhle

si

vzpomněla

na

nedávnou rozmluvu se Zoe. Bradovi se o ní nezmínila, nemusí vědět, z čeho ji dcera nařkla.

Dívka

jejího

věku

nedokáže pochopit krásu platonického přátelství, pro ni je dnes všechno o sexu.

„Už mě nebaví, jak na tebe Alex pořád nasazuje,“ durdil se dál Brad.

„Jak s ním můžeš žít? Vždyť z toho musíš být úplně udolaná.“

„Jsem na to zvyklá. Nemyslí to tak.

Prostě se jinak chovat neumí,“ bránila manžela v další replice.

Ani u Brada se v těchto dnech věci nevyvíjely nejlépe. Svátky jako by v každém probouzely to nejhorší.

Zvláště v Pam. Šla z jedné party na druhou a chtěla, aby ji Brad doprovázel.

Jenže on měl v kanceláři spoustu práce a po pravdě řečeno ho společenské události, které ona milovala, nijak nelákaly. Už dávno jí navrhl, aby si našla nějakého přítele, ale v určitých obdobích roku trvala na tom, že ji musí doprovázet on. Pam chodila na koktajly a večeře a plesy, dobročinné akce i vernisáže a večírky před velkými svátky. Nedokázal držet krok s jejím společenským kalendářem, vlastně se o to ani nepokoušel. Zabýval se věcmi, které pro něj měly daleko hlubší význam. V týdnu před Vánocemi ho čekal zkrácený proces, kvůli němuž vypustil všechno ostatní. To mezi nimi jen zvýšilo napětí.

„Proboha živýho, nemůžeš donutit svý úředníky, aby za tebe udělali alespoň přípravný práce? Musíš se ve všem hrabat sám?“ Zrovna jí oznámil, že dnešní večer nikam nemůže. Den předtím zůstal v kanceláři do dvou do noci – byla to pro něj forma úniku, taková, jakou miloval.

„Tuhle

práci

nemůžu

přenechat

nikomu jinému, Pam, a ty to víš.“

„Proč ne? Já to tak dělám. A taky chodím k soudu. Moji asistenti udělají polovinu práce.“

„Ale ty se nepokoušíš osvobodit děti obviněné z vraždy.

V tom je ten rozdíl. Tady jsou ve hře lidské životy.“

„V tom máš tedy pravdu. Bradě. Naše životy. Už je mi zle a jsem unavená z toho, jak nikdy nejsi po ruce.“ Soptila a pochodovala před ním v modrých dlouhých šatech

pošitých

penízky.

Vypadala vznešeně a krásně a pohled, který jí seděl v očích, by většinu mužů vyděsil, ale Brada ne. Byl na její záchvaty vzteku zvyklý. Už na něj nedělaly dojem jako kdysi, i když sem tam z nich šel strach.

„Myslel jsem, že jsme se na tom už před lety dohodli,“ vyhrkl podrážděně.

„Jenže to jsi mi tvrdil, že mě doprovodíš alespoň tehdy, kdy to pro mě bude důležité.“

„Ale ne když připravuji proces.

Prostě nemůžu. Šmytec.“ Odmítal se nechat zastrašovat. Dělala to, nebo se o to pokoušela už pěknou řádku let.

„K čertu proč ne? A co ta tvoje přítelkyně

s

krvácejícím

srdcem?

Nečeká, že s ní sem tam někam vyrazíš?“

Bradem její slova otřásla, přimhouřil oči.

„Co to má být? O čem to mluvíš?“

Vypadal zmateně. „Viděla jsem tuhle jeden tvůj e mail, jak něžná je to duše, něco o kostele. Odkdy jsi pobožný? Kdo je to? Jeptiška?“

„Daleko důležitější je, kdo jsi ty, Pam. Proč jsi čmuchala v mém počítači?

To je od tebe pěkně nechutné.“

„Nechal jsi ho otevřený, když jsi šel do garáže. Takže kdo je to?“

„Stará přítelkyně, známe se od dětství.

Sestra mého nejlepšího kamaráda Jacka, vždyť jsi ho znala. Není nic víc než kamarádka. Nedlužím ti žádnou omluvu ani vysvětlení. Byl jsem s ní v New Yorku na večeři a pak jsme šli do kostela.“

„Jak dojemné. Spíš s ní?“ vyštěkla.

Už léta se spolu nemilovali, právě kvůli scénám, jako je tato. Brad si byl jistý, že Pam ho několikrát podvedla, ale byl natolik chytrý, že nekladl zbytečné otázky, a upřímně řečeno mu to už delší dobu bylo jedno.

„Ne, nespím s ní, i když ti do toho nic není. Já se tě taky neptám na tvůj milostný život.“ Ke všemu dospěli po mlčenlivé dohodě. Časem zažíval pocit, jako by se miloval s mechanickou loutkou. Jednoho dne prostě dál nemohl.

Dal přednost celibátu, i když ona byla přesvědčená, že má s někým poměr.

Podle toho, jak byl v prvních letech manželství aktivní, nevěřila, že by si sex odpíral. Byla to jedna z obětí, o nichž s Faith mluvili, i když tuhle stránku svého života před ní nijak nerozebíral a ani v budoucnu to neměl v úmyslu.

Nepřipadlo mu vhodné se o tuhle informaci s někým dělit.

Pam jeho slova otřásla. „Miluješ ji?“

„Samozřejmě že ne. Je to přítelkyně.

Nic víc. Znal jsem ji ještě jako malou holku.“

„Jestli s ní nespíš a chodíte spolu do kostela, pak vsadím svůj krk, že jsi do ní zamilovaný, Bradě.“

„Musí to být jedno nebo druhé?

Nemůžeme být prostě jen přátelé?

Ovšem to pořád nevysvětluje, proč ses mi hrabala v počítači. Já se v tvém taky nevrtám.“

„Promiň. Prostě jsem to náhodou zahlídla.

Měl

jsi

ten

dopis

na

obrazovce.“ Pátral v paměti, jestli ji nepomlouval, ale nejspíš ne, protože o něčem takovém Pam nemluvila. „To je mi jí líto, když tráví život v kostele.“

„Do toho ti zatraceně nic není. Teď se vraťme k našemu problému. Mám práci.

Nikam nejdu. A zcela otevřeně, po těch tvých řečech bych s tebou stejně nikam nešel. Takže si najdi nějakýho hejhulu, kterýho bys mohla sekýrovat. Znáš spoustu chlapíků. Vyber si takovýho, co s tebou bude dennodenně chodit na večírky. Mě vynech.“ S těmito slovy za sebou práskl dveřmi a vrátil se do pracovny. Přišel domů, aby něco zakousl a vzal si jednu složku. Na okamžik se posadil k psacímu stolu a uvědomil si, že se chvěje. Cítil se zneuctěn tím, že Pam četla jeho poštu a mluvila o Faith takovým způsobem. Faith s ní nemá nic společného a on nic špatného neprovedl.

Rozčílilo ho na nejvyšší míru, když ho Pam obvinila, že s Faith spí, i její podezření, že je do ní dokonce zamilovaný. Nic takového se neděje.

Skoro čtyřicet let je poutá hluboké přátelství a oba si toho citu váží. Jenže o něčem takovém se Pam ani nezdá. Nic posvátného pro ni neexistuje.

Za půl hodiny vpadl do kanceláře s bolavým žaludkem a hlavou na prasknutí. Nikdo na světě ho nedokáže tak vytočit jako Pam. Ráda ho doháněla k šílenství. Byla umanutá, nerozumná a agresivní. A kdyby jí to dovolil, dokázala by se s ním hádat dlouhé hodiny. Pořád se nemohl uklidnit, až se nakonec rozhodl zavolat Faith.

Alex šel náhodou sám na obchodní večeři a Faith zůstala doma. Potěšilo ji i překvapilo, že ho slyší, a on se okamžitě uklidnil, jakmile na druhém konci zaslechl její hlas.

„Nerad tě otravuju,“ omlouval se.

Podle tónu poznala, že je nadmíru vykolejený.

„Jsi v pořádku?“ V té otázce se odrážela starost a on se usmál. Byla přesný opak Pam. Jemná, citlivá, obezřetná, pozorná, velkorysá, s duší, které jde především o ty druhé.

„Jsem

prostě

jen

utahaný.

A podrážděný,“ vysvětloval. „Mám za sebou zlý den. A co ty?“ Cítil se provinile, že ji tím vůbec zatěžuje, ale bylo báječné mít rameno, na němž se může vyplakat. Neměl takovou oporu a útěchu dlouhá léta, jestli ji vůbec kdy měl.

„Nemůžu si stěžovat. Alex a Zoe jsou pryč, i když ne spolu. Abych pravdu řekla, docela si užívám klidný večer.

Teď tu vedu Motel číslo 6. Pořád peru ručníky, povlékám a zhasínám svíčky v naději, že dům neshoří. Ale je to prima. Nestěžuju si. Pověz mi něco o tom děsném dni. Proč byl tak hrozný?“

„Při dnešním ranním slyšení zamítli můj návrh a já opravdu potřeboval proces odročit. Nejsem připraven a potřebuji sehnat ještě víc svědků, nebo to děcko přijde o rozum. Sekretářku mám nemocnou,

což

mě

dohání

k šílenství, a navíc jsem asi na hodinku zaskočil domů, abych se navečeřel, a poštěkal jsem se s Pam. Nic velkého, jenom mě trochu naštvala.“

„Proč?“

Faith

mu

vždycky

naslouchala, na to byla odborník.

„Chce, abych s ní vymetl aspoň sto tisíc večírků. Jde na dva na tři za večer a já prostě nemám čas ani potřebu hrát si na královského manžela. Ví dobře, jak tyhle akce nesnáším, a jakmile se tam dostaneme, stejně se ztratí. Mým jediným úkolem je ji uvést. Na takový blbosti nemám čas, Faith.“

„Vzdala to?“ zeptala se Faith klidně a on zadržel dech. Celý se napružil, jen o té hádce začal.

„Nakonec ano,“ přiznal pořád ještě naštvaně. Neviděl jediný důvod, proč by jí nedopověděl zbytek. Neměl co skrývat. „Četla jeden můj e mail, což mě děsně rozčílilo.“

„Ani se ti nedivím.“ Faith rovněž nesnášela

jakékoli

zasahování

do

soukromí. Byla velmi uzavřená a určitě by se jí nelíbilo, kdyby jí někdo četl poštu, zvláště e maily od Brada.

„Byl to nejspíš ten, v kterém jsem ti děkoval za ty chvíle v New Yorku. Ne že by v něm bylo něco závadného, jen mě to hrozně naštvalo.“ Pak se rozesmál.

„A taky řekla, že jsem do tebe zamilovaný. Je trochu vedle.“

Faith se usmála. „Zoe mi tuhle naznačila totéž. Nebo se mě na to přinejmenším ptala. Chtěla vědět, jestli spolu něco máme.“

„Cos jí řekla?“ Zněla v tom upřímná zvědavost.

„Že ne. Byla zklamaná a ujišťovala mě, že bychom to měli dohnat. Povídala, že bych si to zasloužila, a taky Alexovi by to patřilo, když se mnou takhle zachází. Přišlo mi to jako docela zajímavé prohlášení.“

„Má pravdu. Nic pro tebe neudělá, Faith. Podle všeho tě ani nevezme na večeři nebo do kina. Zdá se, jako by jen pracoval, spal a stěžoval si… Něco jako já…“ Náhle se při té představě rozesmál. „Myslím, že by si Pam měla taky s někým začít, jenže ta už to nejspíš udělala.“

„To myslíš vážně?“ V jejím hlase zaznělo zděšení. Neřekl jí, že spolu už dlouho nespí. Určité věci úspěšně tajil dokonce i před Faith.

„Já se neptal. Soudím, že už to není moje věc.“ Víc tohle téma nerozváděl, ale Faith pochopila, o čem mluví, a dost ji to překvapilo. Nepřipadal jí jako někdo, kdo se obejde bez sexu, ale člověk nikdy neví, co se odehrává za zavřenými dveřmi druhých. „V každém případě jí do mých záležitostí nic není.

A nechci, aby se o tebe otírala.“ Měl pocit, že ji musí chránit, takže nerozebíral ani komentář k jejich návštěvě kostela. Věděl s naprostou jistotou, že by se jí to dotklo. „Promiň, že tě otravuju, Fred. Prostě jsem jen hrozně utahaný a ona mě pořádně vytočila.“ Chvilku ještě klábosili, než se Brad musel vrátit k přípravě procesu.

Ještě pár minut zůstal u psacího stolu a zíral do prázdna.

Připadalo mu divné, že se Pam i Zoe tak dojemně shodly, a navíc obě naznačovaly, že

jsou

do

sebe

zamilovaní.

O tom přece nelze ani uvažovat.

Odjakživa byli jen přátelé, nic víc. A to, že je dnes rád v její společnosti, na celé věci nic nemění. Pro něj je pořád ta malá holka, které pomáhal vylézt na strom nebo jí barvil copy na zeleno.

Nebo není? Když tak přemýšlel, náhle si ji vybavil, jak vedle něj bruslí na kluzišti Rockefellerova centra, jak zapaluje u oltáře svátého Judy svíčku…

Nikdy v životě neviděl krásnější tvář.

Úplně zářila, když tam stála a modlila se. Nemá Pam nakonec pravdu…?

A pokud ne teď, tak možná později.

Nakonec s unaveným úsměvem zavrtěl hlavou. Má moc bujnou fantazii.

Nemiluje ji. Bez ohledu na to, jak krásná byla jako děcko a jak krásná je teď.

V New Yorku seděla Faith ve vaně a kladla si stejnou otázku. Nakonec došla k obdobnému závěru jako Brad. Obě – Pam i Zoe – jsou směšné. S Bradem do sebe nejsou zamilovaní, jsou přátelé, bratr a sestra. Nic víc nechtěli, nic víc neočekávali. Kdyby si spolu něco začali, všechno by pokazili. A tomu chtěla Faith zabránit za každou cenu.

12

Ráno po hádce s Pam míjel Brad cestou

do

práce

katedrálu

svaté

Bohorodičky a náhle ho něco napadlo.

V devět měl schůzku a nezbýval mu čas někde se zastavovat, ale jakmile přišel do kanceláře, nechal sekretářce lísteček a ona slíbila, že všechno potřebné zjistí.

Za hodinu mu dala kousek papíru s patřičnou adresou, mluvil zrovna s kanceláří okresního prokurátora a jen kývl na znamení díků. V jedenáct vyrazil na pochůzku, trvala sice déle, než původně předpokládal, ale v jednu byl zpátky.

Napsal Faith pár řádek a obálku přiložil k malé krabičce na psacím stole.

Pak požádal sekretářku, aby to zabalila a poslala federální expresní poštou do New Yorku. Přinejmenším jeden dárek má koupený. Teď už stačí jen zajít k Tiffanymu a postarat se o zbytek, ale to měl v úmyslu až druhý den odpoledne.

Faith s rodinou se o Vánocích řídili určitou tradicí. Na Štědrý večer spolu přátelsky povečeří a dlouho poté zamíří Faith jako obvykle na půlnoční mši, buď sama nebo se Zoe, pokud ji k tomu přemluví. Dárky otevírají na Hod boží vánoční ráno a celý den stráví doma příjemným nicneděláním. Bývalo to daleko víc vzrušující, když byla děvčata malá, ale ta sváteční atmosféra má pro ně pořád velký význam.

Ráno na Štědrý den si všichni popovídali s Ellie ve Švýcarsku. Zrovna večeřela a moc ji dojalo, že celou rodinu slyší. Poprvé trávila Vánoce bez nich a bylo to pro ni těžší, než si původně představovala, přestože ve Svatém Mořici se k ní všichni chovali bezvadně.

„Postrádáme tě, miláčku,“ přiznala Faith, když na ni při předávání telefonu došla řada.

„Proč nepřijedeš po Novém roce do Londýna, mami?“ zeptala se Eloise tónem, který svědčil o jejím mládí i stesku po domově.

„Nemůžu, miláčku. Začíná mi škola.

Musím počkat až na prázdniny. Nechceš přijet ty na prodloužený víkend?“

„Nevěděla jsem, že ses pro to opravdu rozhodla.“ Znělo to naštvaně, jako potvrzení Alexových námitek, že škola bude kolidovat s programem celé rodiny.

„Za dva týdny mi začínají přednášky,“

vyhrkla Faith a očekávala gratulace, ale Ellie se jen rozčílila.

„Jak můžeš něco tak ubohého taťkovi udělat?“ Zřetelný nesouhlas v hlase Faith zabolel. Bylo těžké tohle téma rozvíjet, když stál Alex vedle ní. Taky věděla, že by Zoe vyletěla, kdyby zaslechla ne příliš šlechetnou sestřinu reakci.

„Mluvili jsme o tom, myslím, že se s tím smíří,“ pronesla Faith klidně.

Nechtěla, aby se kvůli škole pokazily i Vánoce. „Daleko důležitější je, jak se máš ty, miláčku? Bavíš se dobře?“

Rychle obrátila list.

„Všichni mi hrozně chybíte. Je to tu skvělé, ale vůbec jsem nečekala, že se mi po vás bude tak stýskat. Dnes večer jdeme na nějakou velkou party a pak se svezeme na sáňkařské dráze. Trochu se bojím, ale nejspíš to bude docela švanda.“

„Dej na sebe pozor,“ varovala ji matka. „A žádné blbosti!“ Bála se o ni skoro stejně, jako když byla malá.

Nezáleží na tom, kolik jim je let, pořád je to její starost. Pak podala telefon Zoe a obě sestry se dlouho vybavovaly. Faith se ulevilo, že už zřejmě nejsou na válečné noze, protože Zoe několikrát zopakovala, jak ji postrádá. Alex s ní mluvil jako poslední a nebylo toho moc, co měl na srdci, ale tón hlasu i výrazy prozrazovaly, jak k sobě mají blízko.

Když

nakonec

zavěsil,

všichni

posmutněli.

„Je to tak divný, když tu není,“

přiznala Zoe chmurně, pak se obrátila k matce. „Můžu jet za ní do Londýna, až budu mít zase volno?“

„To by bylo skvělé,“ usmála se Faith na svou mladší dcerku, „a jestli se mi to podaří, vyrazíme spolu.“

„Je to směšné, když tě svazují ’prázdniny‘, Faith. Máš za ní jet, kdykoli se ti zachce. Přesně o tom jsem mluvil,“

pronesl Alex, ale Faith se s odpovědí krotila. Pořád věřila, že všechno zvládne a že se jí podaří skloubit potřeby domácnosti se školním rozvrhem. Brala to jako výzvu.

Ten večer spolu všichni tři povečeřeli kachnu, kterou Faith upekla podle receptu jedné přítelkyně, a Zoe po skvělém jídle vyrazila ven. Alex zůstal chvilku u

stolu

a

pokoušel

se

konverzovat, ale ani jeden neměl moc co říct. Nit hovoru se mezi nimi už dávno přetrhla a bylo těžké ji znovu navázat.

„Půjdeš dnes večer do kostela?“

zeptal se Alex lhostejně, když Faith zhasla svíčky a začala sklízet ze stolu.

„Myslela jsem, že půjdu na půlnoční, tak jako vždycky. Nechtěl bys jít se mnou?“ Nikdy to nedělal, ale pokaždé mu to nabídla. Zoe řekla, že se sejdou v kostele, jestli to stihne. Faith na ni v tomhle

ohledu

netlačila.

Měla

namířeno ke Svatému Ignácovi na Park Avenue.

„Ne, díky,“ odmítl a šel si nahoru číst.

Dokonce ani na Štědrý večer mezi nimi nepřeskočila jiskra.

Kolem jedenácté Faith jen tak otálela v pracovně a chystala se do kostela, když zazvonil telefon a k jejímu překvapení se na druhém konci ozval Brad. Pro něj bylo osm hodin.

„Veselé Vánoce, Fred.“ Znělo to přátelsky a vřele, ale měla pocit, že i trochu smutně. Pro všechny to byly těžké časy, každý si ve svátečních dnech uvědomil, kým kdysi býval, v co doufal a o jaké sny za ta léta přišel.

„Díky, Bradě. A nápodobně.“

„Už jsi dostala dárek?“ Kromě tří krátkých

e mailů

spolu

pár

dnů

nemluvili. Oba měli plné ruce práce.

„Dostala,“ usmála se. Malá krabička zabalená do vánočního papíru trůnila na psacím stole. Schovávala si ji na Boží hod. Jemu poslala starožitné právnické knihy nádherně vázané v kůži. „Leží vedle mě. Šetřím si ho na zítra.“

„Právě proto volám,“ usmál se do sluchátka. „Chtěl jsem se ujistit, že se na něj podíváš ještě dnes.“

„Myslíš to vážně?“

„Naprosto. Co kdybys ho otevřela hned?“ Byl celý nedočkavý a ona se v příjemné předtuše rozesmála.

„Dárky miluju. Vždycky se na ně hrozně těším. Dostal jsi ten ode mě?“

zeptala se, když opatrně rozbalila papír a prohlížela si malou bílou krabičku.

Nedokázala uhodnout, co v ní je. Nic neprozrazovalo obsah.

„Já si to šetřím na zítra, ale ty ten svůj musíš rozbalit hned. Tak do toho, otevři ho, Fred.“ Opatrně zvedla víčko a krátce zalapala po dechu. Nehnuté zírala na nádherný starožitný růženec, jaký se dostane v obchodech s náboženskými předměty. Korálky na Zdrávasy byly nádherné staré citríny, leštěné smaragdy na Otčenáš pokrývaly i břevna kříže, jehož vrcholky zdobily rudé rubíny.

Vypadalo to, jak by se jimi někdo s láskou probíral celá léta. Nic tak krásného dosud neviděla a Brad se ze svého objevu radoval a doufal, že tenhle skvost bude mít pro ni mimořádný význam.

„Ta žena tvrdila, že je to z Itálie, tak asi sto let staré. Podle ní ho požehnal sám papež. Chtěl jsem, aby sis ho dnes vzala do kostela, Fred,“ řekl tichým hlasem a jí vstoupily do očí slzy. Trvalo dlouho, než ze sebe dokázala vypravit slovo. „Fred…? Fred…? Jsi tam?“

„Nevím co říct. Je to ta nejkrásnější věc, jakou jsem kdy viděla. Vůbec ti nedokážu dostatečně poděkovat. Ještě dnes večer odříkám růženec i za tebe.“

Usmála

se.

Navzdory

svému

mladistvému vzhledu byla v podstatě velmi usedlá. Uctívala solidní hodnoty, sdílela lásku k rodině i hluboký respekt k církvi. V dospělosti byla v tomto ohledu ještě dokonalejší, než jak si ji pamatoval z dětství. „Zapálím za tebe svíčku. A za Jacka.“

„Nejspíš ti to ještě dnes oplatím.“

„Ty půjdeš do kostela?“ podivila se.

Netušila, že by byl něčeho takového schopen.

„Napadlo mě to. Nemám nic na práci.

Za chvilku večeříme s několika přáteli a taky je tu manželčin otec. V jedenáct bude po všem.“ Uvažoval o Svatém Dominikovi, krásném starém gotickém kostele se schránkou s ostatky svátého Judy.

„Nemůžu uvěřit, žes mi něco takového poslal,“ hlesla a pohledem se znovu vrátila k růženci. Všechno bylo zasazené ve zlatě, na dotek byl hladký. Pod ním ležela malá saténová tobolka, v níž ho mohla ukládat do kabelky. „Ten můj starý dřevěný

půjde

nejspíš

na

odpočinek,“ řekla. Takový dárek má pro ni neobyčejný význam.

Ještě

si

pár

minut

povídali

o chlapcích, kterým mohl jen zanechat zprávu, protože žádné přímé spojení s rezervací neexistovalo. Ani jim se zřejmě nepodařilo zatelefonovat z pošty ve městě. Brad se v těchto dnech cítil doma jako cizinec. Pam pozvala na večeři jako vždy lidi, které dobře neznal, a její otec také jako vždy ovládal konverzaci a

přitahoval

k

sobě

pozornost.

„Jsem

ráda,

že

dnes

večer

nepracuješ,“ přiznala Faith s růžencem v ruce. Probírala se jím s pocitem, že se k Bradovi ještě víc přiblížila.

„Řekl jsem si, že bude lepší držet se doma a prokázat trochu dobré vůle, než válka vypukne naplno.“ Nemělo smysl vyvolávat otevřený konflikt a Faith s ním jen souhlasila. Věděla, že na druhý den mají zase obrovskou společnost se smokinky a večerními šaty. „Myslím, že Pam musela mít v minulém životě za muže koncertního

mistra,

nejspíš

dirigenta, protože pořád chce lidi s krovkama. To není přesně můj šálek čaje.“ Byl spokojenější ve starých manšestrových kalhotách nebo džínách s rolákem a pohodlných botách, i když oblek mu taky slušel. „Až půjdeš do kostela, budu na tebe myslet.“

„Já na tebe taky, zvlášť při pohledu na ten krásný růženec.“

Náhle si uvědomila, že už bude muset vyrazit, aby ještě našla místo v lavicích.

Půlnoční mše patřily k nejoblíbenějším a kostel býval plný. A taky věděla, že Brad se musí vrátit k rodině a hostům.

„Tak ještě jednou díky za nádherný dárek. Už teď je nejlepší ze všech.“

„Veselé Vánoce, Fred… jsem rád, že se ti líbí… A díky za všechno, cos mi ty dala v posledních dvou měsících. Pro mě jsi ten nejlepší dárek ty.“

„Ty pro mě taky,“ připustila tiše a zavěsila. Šla se rozloučit s Alexem, ale spal v křesle s knihou na klíně. Za okamžik už vycházela z domovních dveří ve velkém rudém plášti a mávala na taxi.

V San Francisku se Brad snažil bavit se všemi lidmi v pokoji. Měl na sobě blejzr a kalhoty stejně jako jeho tchán.

Štědrý

večer

býval

neformální

záležitost, i když všichni muži si uvázali kravaty. Pam v rudém hedvábném kalhotovém kompletu

a

zlatých

sandálech na vysokých podpatcích vypadala

slavnostně

a

krásně

a

vznešeně. Byla to hezká žena, ale kdykoli na ni Brad pohlédl, pozoroval tu změnu. Byla houževnatější, nelítostnější a agresivnější, než si kdy dovedl představit.

Koupil

jí

úzký

zlatý

náhrdelník s diamanty a k tomu stejný náramek i prsten, protože věděl, že něco takového opravdu užije. Ovšem daleko větší radost měl z toho růžence pro Faith. Taky pro něj víc znamenal. Pro ně pro oba.

Zasedli ke stolu v jídelně, zrovna když v New Yorku začínala mše. Měli tradiční anglické jídlo: pečené hovězí s yorkshirským pudinkem a kořeněný ovocný pudink s máslovým krémem a rumem jako moučník. Ve chvíli, kdy začínali večeřet a jeho tchán pronášel přípitek vínem z údolí Napa, byl duchem jinde. Myslel na Faith, jak klečí na kolenou v kostele svátého Patricka.

„Připadáš mi dnes večer trochu mimo,“ upozornila ho Pam, když konečně vstali

od

stolu.

„Jsi

v pořádku?“

„Jen jsem přemýšlel o jednom případu,“ pronesl omluvně a ona se mu podívala zpříma do očí.

„Nebo o své přítelkyni v New Yorku?“ K jeho údivu mu viděla až do žaludku. „Poslal jsi jí dnes e mail?“

Vypadala jako lovkyně ženoucí se za kořistí. Zavrtěl hlavou. Dnes žádný e mail, místo toho jí zavolal.

„Nedělej z komára velblouda, Pam.

Nic na tom není. Je to prostě jen dávná přítelkyně.“

„Znám tě jako své boty. Jsi beznadějný romantik, Bradě. Je to přesně ten případ, kdy bys mohl ztratit hlavu.“

„Nemluv hlouposti.“ Pokoušel se ji odbýt, ale v jejích slovech tušil pravdivé jádro. Kdysi dávno, kdy potkal Pam, byl nebetyčně romantický, jenže ona v něm toho snílka už dávno zdusila.

Nebo snad ne? Nevěřil tomu, co říkala o jeho citech k Faith, je přece prozíravější a bystřejší, než aby se něčeho takového dopustil. Pam si jen hájí své území a brání svůj svět. Dává jasně najevo, že jí pořád patří, ať už ho ve skutečnosti chce, či ne.

Všichni hosté odešli kolem jedenácté a tchána vyzvedlo auto se šoférem.

V noci už nerad řídil. Když konečně osaměli, Brad pohlédl na hodinky.

„Chystáš se na rande?“ dobírala si ho Pam. Ležel jí v těchto dnech v hlavě, i když při večeři klidně flirtovala s několika muži. Dokonce je i líbala na ústa. Dělala si, co se jí líbilo, bez ohledu na ty řeči o Faith.

„Vlastně jsem uvažoval, že půjdu do kostela,“ prohodil lhostejně.

„Bože můj, ty nemáš milenku, ty ses prostě zbláznil. Proč jinak bys to ksakru dělal?“

„Nic špatného na tom nevidím,“

pronesl klidně a snažil se nedat najevo své rozladění.

„Jak na mě vyrukuješ s náboženstvím, Bradě, tak se rozvedu. S případnou ženskou se

nějak

srovnám,

ale

náboženského fanatika prostě neskousnu.

Co je moc, to je moc.“

V duchu se usmál při představě, co by si asi myslela o růženci, který Faith poslal. Ten přece souvisel s vírou až hanba, ale zároveň věděl, jaký hluboký význam pro ni má. Samotného ho to dojalo.

„Je to pěkná tradice a já navíc hrozně postrádám kluky,“ přiznal upřímně.

O těchhle svátcích bude bez Dylana a Jasona, jediných spojenců v domě, zvlášť osamělý.

„Mně taky chybějí, ale kvůli tomu se neženu do kostela. Dá se s tím vyrovnat i jinak.“ Shodila střevíčky a upustila náušnice na toaletní stolek.

„Každý podle svého gusta,“ prohodil ledabyle, vyšel z ložnice a seběhl ze schodů. Nepotřeboval její požehnání.

„Vrátím se do hodinky,“ zavolal nahoru, když si oblékal kabát. Vyšla z ložnice bosá a napůl svlečená.

„Nezapomeň mě předem upozornit, až se budeš chtít stát farářem,“ ušklíbla se.

„Neboj, řeknu ti to včas.“ Usmál se.

„Zatím nic takového nehrozí. Je to jen štědrovečerní půlnoční mše. Myslím, že jinak jsem v pohodě. Mimochodem, veselé Vánoce.“ Dlouho se na ni díval se smutkem v duši, tolik si přál, aby k ní dokázal cítit víc, ale už dlouho se to nedařilo ani jemu, ani jí.

„Díky, Bradě. Tobě taky,“ hlesla a zmizela.

Vyjel džípem z garáže a zamířil k

Svatému

Dominikovi

na

rohu

Steinerovy a Bushovy. Byl to starý impozantní gotický kostel, ze schodů zahlédl skupinky borovic po stranách hlavního oltáře, řady poinsettií a záplavu svíček, které

jako

jediné

kostel

osvětlovaly. Svatyně svátého Judy byla hned vpravo, i ji v mnoha řadách lemovaly svíčky. Rozhodl se, že tam zajde nejdřív a zapálí svíčky. Na chvilku poklekl a myslel na oba své přátele.

Nevěděl,

které

modlitby

by

měl

odříkávat, nevěděl ani jak, nedokázal nic jen na ně myslet a přát jim to nejlepší.

Byl vděčný té neznámé síle, že mu přivedla zpátky Faith.

Sedl si do lavice v zadní části kostela a krása a okázalost půlnoční mše ho dojaly. Když všichni zpívali Tichou noc, koulely se mu po tvářích slzy. Nebyl si jistý, proč mu vstoupily do očí a kvůli komu či čemu je prolévá, věděl jen, že se cosi dotklo jeho srdce. A když se tu noc vracel domů, zmocnil se ho povznášející pocit a celou duši mu zaplavila podivná směs radosti a pohody. Ještě za volantem se usmíval a na jeden jediný okamžik se mu zazdálo, jako by s ním v autě seděl Jack.

13

Ráno na Hod boží vánoční si Faith, Zoe a Alex vyměnili dárky. Zoe koupila matce úžasný kožený batoh do školy a dlouhou vlněnou šálu, aby vypadala jako ostatní studenti. Alex daroval Faith hezký zlatý náramek od Cartiera, ona mu pořídila nový oblek a nějaké košile s kravatami. A Zoe dala drobounké diamantové perličky do uší. Všechny dárky slavily úspěch. Sváteční oběd proběhl v klidu, a přestože všichni postrádali Eloise,

vychutnávali

si

vánoční pohodu. Faith upekla krocana se svou pověstnou nádivkou, kterou všichni milovali, ale stůl se třemi hodovníky vypadal přece

trochu

opuštěně.

Pokoušeli se Eloise zavolat, ale zrovna se někde toulala, a na Faith s ubývajícím dnem doléhal

čím

dál

větší

nedefinovatelný smutek.

Brad zavolal brzo po obědě, aby poděkoval za nádherný dárek. Vzala telefon v kuchyni, Alex se Zoe seděli v obýváku, pili kávu, povídali si a těšili se pohledem na stromek. Byl to jeden ze vzácných okamžiků, kdy mezi nimi zavládlo příměří, a Faith se ulevilo.

„Díky za ty úžasné knihy. Jsou fantastické. Stanou se ozdobou mé kanceláře, Fred. Moc, moc děkuju.“

Připadaly mu nádherné, když je rozbalil, a taky ho velmi dojaly. Dával si pozor, aby je otvíral v soukromí a předešel tak jedovatým poznámkám své ženy.

„Nejsou tak hezké jako můj růženec,“

přiznala šťastně. Bylo dost obtížné najít něco vhodného. Nechtěla mu dávat nic příliš osobního,

připadalo

jí

to

nepatřičné. Tyhle knihy udeřily na správnou strunu. Byly jedinečné a cenné, ale ne příliš důvěrné, skoro jako by symbolizovaly vztah, který mezi nimi existuje. Přestože Brada znala tak dlouho, že by si mohla leccos dovolit, raději se přílišným důvěrnostem vědomě vyhýbala.

„Včera v noci jsem šel k Svatému Dominikovi,“ svěřil se jí. „Zapálil jsem za tebe a za Jacka svíčky u oltáře svátého Judy. Je to tvůj oblíbený chlapík, nemám pravdu?“

„To tedy je,“ usmála se. „Udělal jsi mi radost. S kým jsi šel?“ Věděla od něj, že Pam je ateistka, a nedokázala si představit, že by ho doprovodila.

„Šel jsem sám.“ Ve skutečnosti tam s ním byla Faith i Jack, během celé mše si uvědomoval jejich přítomnost. „A co ty?“

„Čekala jsem na Zoe v kostele. Bylo to moc hezké, jen my dvě. Cestou domů začalo chumelit.

Perfektní

Štědrý

večer.“

„A co dnešní oběd?“

„V pořádku, i když ve třech to nebylo ono. Budu ráda, když příští rok Ellie na Vánoce přijede. A co ty?“

„Za dvě hodiny se u nás sejde celý stát Kalifornie, smo– kink a velká večerní povinné. Už se nemůžu dočkat.

Člověka vezme za srdce, když vidí stovku prakticky cizích lidí, jak ti dupou po obýváku, ládují se předkrmem a kloktají šampaňské. Není nad pravý smysl Vánoc! Měla by ses stydět, že nepřijedeš.“

Při

té

představě

se

rozesmála. Ve srovnání s jejich tichými svátky jí tohle připadalo horší. „Pam umí opravdu

vychutnat

intimní

společnost, v níž se lidé cítí tak výjimečně už kvůli samotnému pozvání,“

žertoval a v duchu si přál, aby byli spolu, i když tohle přání by jen těžko vysvětloval.

„Zkus se tomu prostě poddat a trochu se bavit, nesmíš očekávat, že se z toho vyklube něco kolosálního,“ snažila se ho trochu povzbudit.

„Přesně to dělám. Tohle a taky si dopřávám spoustu bílého vína. Podobné sešlosti jsou

bez

alkoholu

dost

nestravitelné.“ Všimla si, že toho moc nevypil, když spolu večeřeli, takže si stěží dovedla představit, že se opije, byť pouze v sebeobraně. „Co budeš dělat dnes večer?“

„Půjdu do postele.“

„To máš štěstí. Zavolám ti zítra, nebo pošlu e mail.“ To už chválabohu bude zase v práci. Svátky mu lezly krkem, bez chlapců pro něj postrádaly smysl.

„Veselé Vánoce, Bradě. A hezký večer. Možná tě příjemně překvapí.“

„Možná že jo,“ souhlasil, ale znělo to nepřesvědčivě.

Zavěsili a Faith se vrátila k úklidu kuchyně. Skoro končila, když vešla Zoe a požádala ji o peníze. Chtěla jít s kamarádkami do kina.

„Vezmi si u mě v kabelce, kolik potřebuješ.“ Otřela si ruce a pověsila zástěru, kterou si navlékla přes černé hedvábné šaty oživené šňůrou perel.

Světlé vlasy jí v lokýnkách splývaly kolem hlavy, něčím připomínala Grace Kellyovou.

Ukázala

na

jednu

z kuchyňských židlí, kam včera po půlnoční kabelku odložila. Zoe se v ní chvíli přehrabovala a pak zvedla oči.

„Co je tohle?“ V ruce držela nový růženec. Vypadl z malého saténového sáčku a volně se povaloval na dně kabelky.

„Růženec.“ Měla jej v ruce už na mši, ale Zoe si ho zřejmě nevšimla.

„Nikdy jsem ho u tebe neviděla.

Odkud ho máš, mami?“ Zoe byla zvědavá a navíc obdařená šestým smyslem.

„To je dárek k Vánocům od přítele.“

„Přítele?“ Zoe se zašklebila, znělo jí to dosti podivně, ale pak náhle pochopila. „Páni, chceš mi snad tvrdit, že ti ten chlapík, s kterým jsi vyrůstala, poslal růženec?“

„Není na tom nic skandálního. Jako dárek mi připadá dostatečně korektní.“

„Jo, pokud je ten chlap do tebe zamilovaný. Kdo jiný by věděl, že ti má poslat něco, co má pro tebe tak velký význam…? Navíc musel stát fůru peněz.“

„Je to starožitnost a ty máš zvrácený nápady. Ten chudáček se mi snažil koupit něco vhodného a zbožného zároveň, a ty to hned interpretuješ jako projev lásky. Mám tě moc ráda, Zoe, ale trochu ti starší.“ Faith se na ni nevinně usmála.

„To tedy ne. Pravdu mám já. Uvidíš.

Vlastně je to bezva dárek.“ Na Zoe očividně udělal dojem.

„Jo, to tedy je. Myslíš si, že bys mohla uzpůsobit své myšlení prosté skutečnosti, že jsem vdaná, tvého otce miluji a nikdo jiný nemiluje mne? To by mohl být prospěšný zvrat.“

„Možná, ale není to pravda. Ten chlap je do tebe blázen, mami. Podívej se na ty smaragdy a rubíny, ten člověk musí být naprosto neuvěřitelný.“

„To je a navíc prima kamarád.

Doufám, že se s ním někdy třeba setkáš.“

„To já taky.“ Uložila růženec zpátky do kabelky a vzala si dvacet dolarů na kino.

„Zítra si nechám proplatit šek a dám ti nějaké peníze. A mimochodem,“ došla až k dceři a objala ji, „moc se mi líbí ta šála a batoh. Budu nejsenzačnější holka ve škole.“

„O tom nepochybuj, mami. Všichni kluci z tebe budou paf.“ Faith zvedla oči k nebesům. „Ty jsi úplně posedlá.“

Představa, že se do ní Brad zamiloval, připadala Faith praštěná. A svým způsobem i nepřístojná. Jako by to znesvěcovalo jejich

přátelství

a

zmenšovalo jeho skutečný význam.

Zoe za chviličku vyrazila ven a Faith se posadila vedle Alexe ke stromečku.

Uvolněně popíjel portské, ztracen ve vlastních myšlenkách.

„Díky za skvělou večeři,“ pronesl šlechetně.

„A já děkuji za krásný náramek.“

Políbila ho na tvář, ale on jako obvykle nereagoval. Podle něj patří projevy přízně do postele v předem stanovenou hodinu, kdekoli jinde ho přivádějí do rozpaků. Jenže v poslední době se takovým projevům vyhýbá i v posteli.

„Jsem rád, že se ti líbí,“ přiznal potěšeně. „Mně se zase líbí oblek, kravaty i košile. Máš skvělý vkus, vždycky to vybereš líp než já.“ Byl to milý kompliment. Nakonec spolu strávili překvapivě příjemný večer a nahoru se odebrali současně. Nebyly to ani pro jednoho nijak vzrušující Vánoce, ale den to byl příjemný. Chvilku se dívali na televizi a Alex dokonce uvažoval, že se s ní pomiluje, ale usnul ještě u filmu.

Usmála se. Tvořili podivný pár. Nebyli staří, ale vedli usedlý život lidí na penzi. V poslední době měla pocit, jako by už měla všechno za sebou a nic nového ji nečekalo.

Stejný pocit měl i Brad, když tu noc uléhal do postele. Bylo pro něj vyčerpávající hrát celý večer hostitele stovky lidí, na nichž mu ani za mák nezáleželo, a vžít se do role královského manžela, jen aby Pam uspokojila své společenské ambice. Nedokázal si představit, že k tomuhle je odsouzen do konce svých dnů, a přitom věděl, že mu nic jiného nezbývá. K tomuhle se před pětadvaceti lety upsal a tak to taky zůstane.

14

Faith psala testy v týdnu mezi Vánocemi a Novým rokem. Byly přesně tak těžké, jak se obávala, a vůbec netušila, jestli se jí povedly. V hloubi duše se třásla, že nedopadly dobře, ale Brad ji uklidňoval. Jako jediný o nich věděl. Dokonce ani Zoe nepřiznala, že na ně jde. No, když nic jiného, alespoň to má za sebou. Překonala další překážku, teď zbývá jen doufat, že dosáhla slušného výsledku.

Zoe odjížděla na Nový rok. Nazítří jí začínala škola, ale vůbec se jí nikam nechtělo. Skvěle se bavila s přáteli a jako obvykle se nerada loučila s matkou, i když Faith byla vzrušením celá bez sebe, protože i ona nastupuje do školy.

Ten večer byl Alex nepříjemně zamlklý a Faith dobře věděla proč. Zoe nadělala před odjezdem spoustu povyku kvůli těm přednáškám a Faith měla díky ní batoh i další školní potřeby připravené. Čekaly v její pracovně na křesle. Ještě jednou před spaním všechno zkontrolovala jako malá holka, která je vzrušením celá bez sebe před prvním školním dnem.

Dostala povzbudivý e mail od Brada, přál jí hodně štěstí a ujišťoval ji, jak skvěle všechno půjde. Tím si nebyla příliš jistá, ale stejně nemohla dospat.

Konečně se začíná splňovat velký sen.

Ráno byla vzhůru před rozbřeskem a v osm už oblečená připravovala Alexovi snídani. Odešel v půl deváté jako obvykle a jí neřekl ani slovo. Chtěl, aby si znovu uvědomila, že její plány neschvaluje. Se zakaboněným pohledem za sebou zavřel dveře.

Nalila si další kávu a nespouštěla oči z hodin. Aby se stačila do půl desáté zapsat, musí odejít v devět a vzít si do města taxi. A zrovna když si brala batůžek a připravovala se k odchodu, laptop oživl a sdělil jí, že přišel e mail.

Překvapilo ji, že je to od Brada. V San Francisku bylo teprve šest.

„Hezky si na tom pískovišti pohraj a pěkně se bav! Buď hodná a zavolej, až se vrátíš. Tvůj Brad.“ Bylo to od něj milé.

Znovu

odložila

batůžek

a

odpověděla.

„Díky. To sis tedy přivstal! Doufám, že ne kvůli mně! Zavolám… Modli se, aby mě ostatní děcka netloukla. Hrozně se bojím, a přitom jsem celá bez sebe radostí. Hezký den. Tvá Fred.“ To Zoe se vždycky bála, že jí děti budou ve škole ubližovat, i když k ničemu podobnému nikdy nedošlo. Faith se daleko víc bála, že jí to na přednáškách nebude moc zapalovat. Je to už hodně dávno, co musela studovat.

Vyběhla z domu a zastavila taxi, aby ji dovezlo na Newyorskou univerzitu.

Všude vládl zmatek, ale podle tištěných instrukcí věděla, co dělat a kam jít, takže svou posluchárnu našla bez problémů.

Přednáška

se

jmenovala

„Soudní

procedura“. Profesorka ji od prvního okamžiku

nadchla,

patřila

zřejmě

k náročným pedagogům, ale dokázala upoutat. Když nastala polední přestávka, byla Faith štěstím bez sebe. Odpoledne ji čekala přednáška z ústavního práva.

Bude sem chodit dvakrát týdně a moc dobře věděla, že jí to na podzim na právech jen prospěje.

Když nakonec zamířila domů, byla vyčerpaná, ale přitom měla za sebou nejzajímavější den posledních let.

Profesorka byla asi ve Faithině věku, moc ráda by si s ní na chvilku popovídala, ale trochu se ostýchala a navíc věděla, že musí hned po vyučování k rodině. Budou čtyři, nemůže ve škole jen tak lelkovat.

Hned ve dveřích odhodila batoh a myšlenkami se vrátila k úkolům, které dostali. Oba byly náročné a nějaký čas zaberou. Ani nestačila sundat kabát, a už se rozezněl telefon.

„Tak jaký to bylo? Líbilo se ti to, mami?“ hlaholila Zoe.

„Bylo to skvělé! Daleko lepší, než jsem očekávala.“ Byla šťastná a vzrušená a Zoe na ni byla nesmírně pyšná. Povídaly a povídaly, až se nakonec Faith omluvila, že musí připravit Alexovi večeři. Ale jakmile položila sluchátko, telefon se znovu rozezněl. Tentokrát to byl Brad.

„Jsem napětím celý bez sebe. Stálo to za to?“ vyhrkl a ona se usmála.

„To si piš! Máme skvělou profesorku a zdá se, že lidi v mé paralelce mají všech pět pohromadě. Uteklo to jak voda, domácí úkol je úděsný, ale myslím, že ho zvládnu.“ Vzrušením skoro vypískla. „Opravdu se mi to úžasně líbilo! Zrovna jsem se vrátila.“

„Půjde ti to jako po másle!“ ujistil ji již

poněkolikáté,

nadšený

jejím

úspěchem. Ostatně takhle nějak si to přece představoval.

„Díky za ranní e mail.“ Neřekl jí, že si nařídil budík na pět padesát, aby jí mohl poslat příhodnou zprávu. „Byla jsem vyděšená k smrti.“

„To mi došlo. Právě proto jsem psal.

Nemohl jsem ti dovolit se sesypat.“

„To bylo od tebe mazané.“

„Mám radost už kvůli tobě. Je ten domácí úkol těžký?“

„Vypadá tak, ale myslím, že ho zvládnu, pokud se ovšem nezahrabu v nějakých podružných záležitostech, jako je večeře pro Alexe. Bude to složité.“

„Buď ráda, že sis nevzala Pam.“ Na Silvestra měli zase velký banket. Faith s Alexem zůstali doma a dívali se na televizní program jako obvykle. Brad tvrdil, že jim závidí. „Takže co dál?“

„Budu dřít jako ďábel a snad se na podzim dostanu na práva.“ Alex sice pořád dostával záchvaty, sotva o tom slyšel, ale pomalu postupovala vpřed a po prvním dnu ve škole pociťovala větší jistotu. „Brzo podám přihlášku.“

„Kam?“

„Na

Columbijskou,

Newyorskou,

Fordham, newyorskou právnickou školu a práva v Brooklynu. Pokud jde o lokalitu, nemám moc na výběr, musí to být v New Yorku.“

„Škoda, že nemůžeš přijet sem,“

zalitoval Brad s úsměvem. „Alex by nadšením oněměl. Manželka, která se vrací domů na prázdniny. I když si často říkám, jestli by vůbec postřehl, že jsem pryč. Kdoví, možná by bylo lepší najmout si na tuhle práci kaskadéra.“

V

poslední

době

se

manželství

zredukovalo na přípravu snídaně a večeře, sem tam na večeři s obchodními partnery a minimum konverzace. Už dávno, to nebylo zaměstnání na plný úvazek.

„Já bych taky něco takového bral,“

přiznal vesele Brad. „Mohl by za mě chodit ve smokinku do společnosti, na domácí večírky, do opery a na zahajování sezóny

symfonického

orchestru. Páni, to by se mi líbilo!“ Oba se rozesmáli a Faith náhle pohlédla na hodinky.

„Půjdu raději něco sehnat, nebo Alexe klepne pepka, až se vrátí domů. Co od dnešního dne nebude fungovat, bude kvůli škole. Musím se chovat na výtečnou. Skvělé večeře, všechno včas, hostiny a

večírky

hodné

našich

kulinářským mistrů Julia Childa a Marthy Stewartové. Nesmím to zvorat.“

Uvažovala, že mu dnes večer připraví nějakou specialitu, aby mu ukázala, jak všechno zvládne, ale už neměla čas ani touhu tohle své předsevzetí splnit.

„Budeš

pod

hrozným

tlakem,“

politoval ji. „Copak jsi provedla něco tak hrozného?“ zeptal se nakvašeně.

„V jeho očích ano. Pošlu ti později mail. Teď musím vymyslet tu večeři.

A pak se pustím do úkolů.“

„Jsi prima holka,“ pochválil ji.

„Ty jsi zase fajn kluk. Díky, Bradě.“

Spěšně zavěsila, prozkoumala lednici a rozhodla se vyběhnout ven a koupit něco, co má Alex rád.

Když přišel domů, mořský jazyk se už pekl v troubě a ona dodělávala chřest s holandskou majonézou a báječný rýžový pilaf podle receptu Julia Childa.

Dokonale to naservírovala, pyšná, jak všechno stačila připravit za tak krátkou dobu, ale Alex její úsilí nijak nekomentoval. Tiše večeři snědl a ani se nezeptal, jak to šlo ve škole. Faith byla jeho chováním naprosto konsternovaná.

„Chutná ti ta ryba?“ zeptala se ve snaze vypáčit z něj kompliment. Měla dojem, že už se jí dlouho nic tak dobrého nepovedlo.

„Objevila

jsem

nový

recept.“

Cítila

se

jako

Susie

Homemaker, perfektní hospodyňka, která pro něj připravuje skvělé večeře a ještě stačí chodit do školy, i když teprve první den.

„Je dobrá,“ zahučel bezvýrazně.

„A co ta majonéza?“ Věděla, že přesně takovou ji má rád, a taky chřest byl akorát.

„Trochu hustá,“ poznamenal a vtom jí došlo, že proti němu nemá sebemenší šanci. Ať už mu večeře chutnala, či ne, vůbec jí nehodlal svůj názor sdělovat.

Cítila, jak v ní kypí vztek jako v přetopeném kotli. Ale neřekla nic, jen beze slova sklidila po jídle. Jeho chování jí připadalo směšné a dětinské.

Teď, když je ve škole, by mohl zachránit, co se dá, a nějak se s tím vyrovnat, ale očividně jí to nehodlal ulehčit. A když dala nádobí do myčky a on se vytratil, zmocnila se jí znovu zlost.

Vběhla k sobě do pracovny, popadla knihy a pak do jedné v noci dělala domácí úkoly. Než šla spát, byla se vším hotova a dokonce se přenesla i přes zlost, kterou na Alexe měla. Zítra nemusí nic dělat. Všechno má pod kontrolou.

Ani při snídani s ní nemluvil a ji to podráždilo.

„Tak dobře, Alexi. Dnes zůstávám doma. Můžeš se mnou mluvit. Až do zítra mě nemusíš trestat.“ Byla na něj naštvaná daleko víc, než si původně myslela, kvůli tomu, jak s ní zacházel předešlý večer.

„Nevím, o čem mluvíš, Faith. To, co říkáš, je směšné.“

„Směšné je tvoje chování. Jsme dospělí. Tobě se nelíbí, že chodím do školy, tak dobře. Ale já se snažím tě do toho netahat. Proč děláš všechno pro to, abys mi to znechutil? Trestáš sebe stejně jako mě.“

„Ty ses tak rozhodla, Faith. Víš dobře, co si o tom myslím. Když se ti nelíbí mé chování, můžeš ze školy odejít.“

Podle

něj

bylo

řešení

jednoduché.

„Tak takhle to je! Vydírání! Budeš se mnou mluvit na půl pusy a dělat mi ze života peklo, dokud neodejdu ze školy?“

Neodpověděl a ona zvýšila hlas. Takový začátek dne se mu nelíbil. Ani jí ne.

„Jenže to je jednostranné řešení. Ne příliš zralé, mírně řečeno. Nemyslíš, že bys mi měl alespoň poskytnout šanci?

Nejdřív posoudit, jak to funguje, než mě začneš trestat? Byla jsem tam jediný den. Copak to může být už teď zlé?“

„Dost zlé. Především ses na ty přednášky neměla vůbec zapisovat. Celý ten nápad je absurdní.“

„Tvůj přístup taky,“ vybuchla, což se jí stávalo málokdy. To je hodně zlý začátek školní docházky, a práva budou ještě horší. Jenže v tom to všechno vězí.

Chce ji zarazit, dokud nedojde příliš daleko. K jejímu údivu ji jeho jednání spíš vyburcovalo.

„Myslím, že se chováš ohavně,“

pronesl Alex ledově, zvedl The Wall Street Journal a vyšel z kuchyně. Jídla se ani jeden nedotkl. Byla to předzvěst atmosféry dalších měsíců.

Poslala

Bradoví

e mail

hned

odpoledne. Odpověděl až v noci.

„Milá Fred, promiň, že mi to trvalo tak dlouho. Měl jsem dlouhý den, ale dosáhl jsem malého vítězství. Když vidím, co Alex provádí, dohání mě to k šílenství. Žije někde v temném středověku. Jak se k čertu odtamtud dostal? Měli bychom ho poslat na výcvikový tábor k Pam. Během týdne by ho srovnala do latě. Prostě to musí strávit a přenést se přes to. Nemůžeš kvůli němu vzdát vlastní život. Nic horšího bys nemohla udělat.

Dokážeš se soustředit na školu, když se chová jak hajzl? Musíš to zkusit.

Udělej, co je v tvých silách. Nemůžeš být pořád jen perfektní, nikdo z nás není.

A nezapomeň, že občas zakopneš, budeš mít zkoušky a o večerech ti nezbude čas servírovat manžílkovi hostiny a zároveň studovat. Ať se mu to líbí nebo ne, bude s tím muset žít. Když se teď na všechno vykašleš, budeš navždy litovat. Vím, že by ti Jack řekl totéž. Právy by byl nadšený. Vždycky tvrdil, že bys to měla zkusit, že máš k tomu daleko přirozenější vlohy než on. Řekl ti to někdy? Mně často, zvláště když jsme studovali a on čekal, že ho vyrazí. Drž se, Freddie…

nakonec vyhraješ! Tvůj Brad.“ Pokaždé jí spravil náladu a za povzbuzení mu byla vděčná. Zoufale ho potřebovala, protože Alex jí v následujícím měsíci udělal ze života peklo.

Faith vypracovávala domácí úkoly, psala průběžné testy, pečovala o dům a vařila. Zoe a Brad ji drželi nad vodou.

Vycházelo najevo, že její nápad je proveditelný, a ona to věděla. Dokázala by skloubit manželství i školu. Navíc se jí podařilo dokončit všechny náležitosti k žádosti o přijetí. A k svému překvapení dostala při testech nejvyšší možné bodové hodnocení. Doufala, že samotný výsledek nahradí skutečnost, že v posledních

pětadvaceti

letech

nepracovala ani nechodila do školy.

I její současné hodnocení byla samá áčka.

Nejtěžší část představoval Alex a ponurá atmosféra, jaká doma vládla. Byl ochromený

zlostí

a

všechno

se

s přibývajícím časem jen zhoršovalo.

Na začátku února šlo opravdu do tuhého.

Frekventanti přednášky o soudních procedurách měli odjet na čtyřdenní exkurzi do Washingtonu. Ne že by to bylo povinné, ale vřele jim účast doporučovali a sama profesorka jí radila, aby se připojila. Měli potom psát písemnou práci, za niž mohla při konečném hodnocení dostat body navíc.

Mluvila o tom s Bradem i Zoe a oba jí účast svorně schválili. Jediný problém představoval samozřejmě Alex. Faith dokonce neměla ani odvahu mu to jen naznačit, chtěla

se

nejdřív

sama

rozhodnout, než na ni začne vyvíjet tlak, aby nikam nejezdila. Nic jiného od něj neočekávala.

Teprve týden před odjezdem se mu svěřila. Když mu koncem večeře vysvětlovala, co to obnáší, nepronesl ani slovo. Jí samotné bylo zle od žaludku.

Večeři snědli jako obvykle mlčky, ostatně od Nového roku se vůbec nenamáhal navázat s ní normální kontakt.

Bylo čím dál jasnější, že ji vyškrtl ze svého života.

„Tak takhle se věci mají,“ zakončila.

„Budu ve Washingtonu čtyři dny. Můžu ti tu nechat večeře v mrazáku, ostatně neznám tvůj program. Nejedeš někam příští týden?“ V duchu doufala v kladnou odpověď, protože v tom případě by se všechno podstatně zjednodušilo.

„Ne, nejedu,“ pronesl hluše a zíral na ni, jako by mu právě oznámila, že byla zatčena za ozbrojenou loupež a jde do vězení. „Nemůžu uvěřit tomu, co provádíš. Vydáváš se za studentku, a přitom máš povinnosti tady.“

„Alexi, měj rozum. Naše děti vyrostly a jsou pryč. Jsme dospělí. Co tu mám dělat? Cekat na tebe s večeří a zbytek dne se kousat nudou?“ S přibývajícím časem se jí zdála manželova hra čím dál směšnější. Bylo to všechno o jeho egu a moci, kterou nad ní má. Chtěl se ubezpečit, že ji může přimět dělat to, co chce on sám. Ale už zašel příliš daleko, dokonce i na její vkus.

„Je mi líto, že se v manželství nudíš, Faith.“

„Nic takového jsem neřekla. Jen mi podstatnou měrou ubylo práce. To víš dobře. Není to žádné tajemství. Chtěl jsi, abych brala hodiny bridže a chodila na přednášky v muzeu. Tohle má pro mě větší smysl.“

„Pro mě ne.“

„A co ten Washington?“ ťala Faith do živého. Všechny tyhle řeči vedl už tisíckrát a ji unavovalo věčně se před ním plazit a neustále se omlouvat. Jí osobně to připadalo zvrhlé.

„Dělej, jak myslíš.“

„A to znamená co?“ Chtěla vědět, jak vysokou cenu bude muset zaplatit. Jak moc ho to rozčílí a jak přísněji potom potrestá. Nejspíš by mohla jet, kamkoli se rozhodne, ale chtěla alespoň mrknout na cenovku.

„To znamená, že si stejně uděláš, co budeš chtít. Tak pěkně kupředu na vlastní nebezpečí.“ Byla to slabě zahalená výhrůžka a jako obvykle udeřil hřebíček na hlavičku.

„Už mě to všechno unavuje, Alexi.

Nespáchala jsem žádný zločin, proboha.

Nebyla jsem ti nevěrná. Neopustila jsem ani tebe, ani děti. Proč se k čertu chováš, jako bych

se

něčeho

takového

dopustila?“

„Jsi

blázen,“

prohodil

se

znechuceným pohledem a vstal ze židle, přichystaný odejít.

„Jestli ano, pak jsi mě k tomu dohnal ty.“

„A neobviňuj mě, až se ti nebudou líbit následky tvého chování,“ upozornil ji.

„Tak jo, nebudu,“ ujistila ho pevně.

„Jedu do Washingtonu. Zdržím se tam čtyři dny. Můžeš mi zavolat, jestli budeš chtít. Nechám ti v mrazáku jídlo, tak si vybereš podle chuti.“ Hlas měla pevný a rozhodný.

„Nedělej si starosti, najím se venku,“

procedil mezi zuby.

„To není třeba. Budeš tu mít večeře na čtyři dny. Pak se rozhodneš, jestli se najíš doma nebo v restauraci.“ Beze slova se otočil na patě a vyšel ven.

Ta scéna byla tak ponižující a deprimující, že si všechno chtěla nechat pro sebe. Neřekne nic ani Zoe a Bradoví. Musí se s tím vyrovnat sama.

To ráno, když odjížděla, jí neodpověděl na pozdrav. Jen si dál četl noviny a choval se, jako by neexistovala. Jestli to u ní mělo vyvolat pocit provinění, účinkovalo to přesně naopak. Celá vzteklá vyběhla ven, teprve tam se jí ulevilo. Jako by ji právě propustili z vězení. Na zádech měla batoh, v ruce malou tašku a počítač v kufříku přes rameno. Brala si ho s sebou, aby na něm mohla pracovat a taky se snadněji spojit se Zoe a Bradem. Ale bylo skvělé vypadnout.

Skoro polovina její skupiny na exkurzi jela. Sešli se na letišti La Guardia a chytili pendl na Reganovo mezinárodní letiště ve Washingtonu, D.

C. Ubytovali se na Massachusetts Avenue

v

malém

hotelu

plném

zahraničních studentů a drobnějších obchodníků ze zámoří. Jen pobyt sám připadal Faith vzrušující a později odpoledne, když strávili nějaký čas v knihovně Smithsonianova ústavu a Kongersu, její nadšení ještě stouplo. Už ji taky napadlo i téma kompozice, kterou hodlá napsat po návratu domů. Zapojila si počítač, aby po večeři v indické restauraci mohla

alespoň

chvilku

pracovat. Asi hodinu si povídala s profesorkou, kterou měla ze všech nejraději, a zapředla konstruktivní rozhovor s dalšími studenty o ústavě a platnosti zákonů, jež obsahuje. To vedlo k prudké výměně názorů na První dodatek, a když se vrátila do svého pokoje, nadšením

a

nápady

jen

překypovala.

Zrovna

je

překotně

zanášela do počítače, když se objevila zpráva od Brada.

„Ahoj, Fred… tak jak jdou soudní procedury? Ještě jsi je nesprovodila ze světa? Bavíš se dobře? Miluju D. C., měl jsem tam děvče, když jsem studoval, dceru francouzského vyslance. Jezdil jsem za ní a královsky se bavil.

Pokoušel jsem se dát Jacka dohromady s její sestrou, ale choval se tak nemožně, že ji vyděsil k smrti. S kým tam jsi?

S dobrou partou? Co profesoři? Skvělý?

Tady je všechno v pořádku. Práce mám až nad hlavu, po neděli mě čeká nové

přelíčení.

Sekretářka

mi

připomněla, že je příští týden svátého Valentýna. Den, kdy člověk vzpomíná na někoho, koho má rád, a já jsem si uvědomil, že jsem to úplně pustil z hlavy. Květiny a bonbony. Senná rýma a zubní kazy. Nejspíš ztrácím smysl pro romantiku. Měl bych vzít Pam na večeři, jenže ona pravděpodobně přitáhne dvě stovky přátel a bude na mě dotírat, abych si vzal frak. Raději zůstanu v kanceláři a budu předstírat sklerózu. Ona nejspíš taky zapomene. Melu nesmysly. Zpátky k povinnostem. Dej o sobě vědět.

A

pokud

budeš

kandidovat

na

prezidenta, nezapomeň se včas zmínit.

Jeden hlas máš jistý. Tak brzo. Tvůj Brad.“

Bylo prima, že se ozval a přidal další třešničku na dortu dobré nálady. To jeho žvatlání o Valentýnovi jí připomnělo, že musí děvčatům poslat nějaké sladkosti.

Byla si jistá, že Alex se ani nezmíní, nikdy to nedělal a Valentýna neuznával.

Ostatně

v

posledních

letech

se

o nějakých projevech nehynoucí lásky dalo jen stěží mluvit.

Exkurze pokračovala mílovými kroky a každá hodina přinášela nové poznatky i

vzrušení.

Navštěvovali

muzea,

knihovny, univerzity, shromažďovali informace, které dokreslovaly téma jejich kurzu. Den před odjezdem se jim do cesty připletla téměř nepřekonatelná překážka. Profesorce volali z domova, že její matku odvezli se záchvatem mrtvice do

nemocnice

a

lékaři

neočekávají, že jej přežije. Nedalo se nic dělat, musela domů. Naléhala na ostatní, aby dotáhli program do konce a odletěli do New Yorku podle plánu v sobotu k večeru. Faith chvíli přemýšlela, co

dál,

protože

si

uvědomovala, že má vlastně všechno hotové. Nebyla sama. Navíc bez vůdčí osobnosti,

která

všechny

trochu

postrkovala, ztratili elán. Někteří se rozhodli zůstat i bez profesorky, ale Faith spolu s dalšími hlasovala pro návrat. Tak bude moci strávit celý víkend s Alexem, což by ji mohlo alespoň trochu vykoupit z toho strašného hříchu, který v manželových očích spáchala. Ani jednou jí nezavolal, ani neodpovídal na telefonáty.

Pobrala věci v hotelu a společně s pěti spolužáky odjeli taxíky na Národní letiště. Chytili pendl a ve dvě už vystupovali v New Yorku. Bylo to perfektní. Mohla jít domů, uspořádat si všechny papíry,

uvařit

večeři

a

nabídnout Alexovi příměří. Cestou domů se stavila v marketu a těsně po třetí už otvírala domovní dveře. Dva pytle s nákupem postavila v kuchyni na zem spolu se zavazadly, které přivezla z Washingtonu. Měla pocit, jako by byla pryč celé týdny. Vzorný pořádek v kuchyni ji překvapil, vypadalo to, že každý večer jedl v restauraci. Náhle si všimla páru bot pod židlí, saténových střevíčků na vysokém podpatku, jaké sama neměla. Zvedla je a s údivem zaznamenala, že jsou o několik čísel větší než její. Srdce se jí rozbušilo a se staženým žaludkem se pustila po schodech nahoru.

Postel byla narychlo ustlaná, přehoz jen tak přetažený přes neupravené přikrývky. Když ho odhrnula, téměř okamžitě spatřila krajkovou podprsenku a kousek od ní tanga ve stejné barvě, nejspíš ve spěchu odhozená na podlahu.

V té chvíli ji přemohla nevolnost, musela se posadit na postel, aby neomdlela. Tohle se přece jí dít nemůže!

O pravém významu indicií se nedalo pochybovat.

To

není

nezávazná

návštěva, někdo z příbuzenstva nebo dcera,

která

se

nenadále

vrátila

z Londýna. Alex měl v domě ženskou.

V koupelně se na toaletním stolku povalovaly

kosmetické

přípravky

značky, kterou nikdy nepoužívala, ve výlevce spatřila chomáč dlouhých černých vlasů. Další boty a svetr přehozený přes věšák na ručníky obrázek dokreslovaly. Když uviděla ve skříni několik neznámých šatů, přemohl ji pláč.

Nebyla to jen záležitost na jednu noc. Ať je ta žena kdokoli, nastěhovala se k Alexovi na celé čtyři dny.

Náhle se jí zmocnila hrůza, neboť si uvědomila, že se k večeru vrátí, možná už odpoledne.

Bez dalšího uvažování natáhla přehoz přes postel, seběhla dolů a všechno nechala

nedotčené.

Pečlivě

všude

pozhasínala,

vrazila

do

kuchyně,

popadla svá zavazadla včetně dvou pytlů s potravinami a vypadla z domu. Oba pytle hodila na ulici do kontejneru a zastavila taxi, aniž tušila, kam zamíří.

Neexistovala přítelkyně či přítel, jemuž by se chtěla se svou noční můrou svěřit, neměla žádný koutek, kde by se mohla schovat, ani nápad, co dělat dál. Proto nakonec požádala řidiče, aby ji odvezl do hotelu Carlyle, dva bloky od jejich domu; posadila se na zadní sedadlo a rozplakala se.

„To je všechno?“ Řidič vypadal zmateně. Bylo to tak blízko, že tam klidně mohla dojít pěšky.

„Ano, ano,“ vyhrkla úplně vyvedená z míry, „jen už jeďte.“ Bála se, že by se ještě u domu mohla srazit s Alexem a tou ženskou. Ale vždyť je to taky její dům!

A domov jejich dětí! Jak ho mohl takhle znesvětit? Když se hlemýždím tempem sunuli po Madison Avenue, nedokázala myslet na nic jiného než na tu podprsenku a tanga. A také si přála umřít. Byla to konečná splátka za její odjezd do Washingtonu. Ve chvíli, kdy zastavili před hotelem a vrátný jí otevřel dveře, si uvědomila, že tohle nemůže být jen chvilková záležitost. Alex by si nenastěhoval na čtyři dny k sobě domů zcela neznámou ženu. Musel s ní mít už nějakou dobu poměr. Vrátný se ptal, jestli se chce ubytovat, a ona na souhlas jen němě přikývla. Bylo jí zle.

Nechtěla konfrontaci s Alexem ani žádné scény. Zůstane v hotelu a v sobotu odpoledne se vrátí podle původního plánu, takže dnes ještě budou ti dva pohodlně uvelebení v její posteli.

Požádala o pokoj, a přestože neměla rezervaci, přálo jí štěstí. Oznámila, že se zdrží jen do zítra, maximálně přes víkend. Zapsali ji do knihy hostů, dostala klíč a poslíček odnesl všechny věci nahoru. Tiskla k sobě počítač, jako by to byl poklad ze Sierry Madre a její poslední spojení se světem. Ale když osaměla, nezastrčila ho do zásuvky. Jen seděla na posteli, vzlykala, nevnímala čas ani to, že už se za okny setmělo.

Když pohlédla na hodinky, bylo šest.

Nemohla zavolat Zoe a se vším se jí svěřit, připadalo jí nefér štvát ji proti Alexovi. Musí se s tím vyrovnat sama.

Bylo nad slunce jasné, že má nějakou známost. Jednal s ní chladně, tropil scény a obviňoval ji kvůli škole, nekonečně dlouho

dával

najevo

bezbřehou nevraživost, stranil se jí a tvářil se, jako by pro něj jako žena už neexistovala. Vysvětlení bylo prosté.

Spí s někým jiným. Kéž by se alespoň dokázala pořádně rozzuřit! Přemýšlela, jestli neměla zůstat a přistihnout je in flagranti, ale necítila se na takovou akci dost silná a také potřebovala vzít rozum do hrsti.

V New Yorku bylo osm, když zavolala Bradoví. Hodlala s ním všechno probrat v klidu, tak jako by to dřív probrala s Jackem. Potřebovala bratrskou radu a navíc věděla, že Pam prožila několik románků a on taky jednou zahnul. Očekávala, že bude klidnější a daleko protřelejší v těchhle věcech než ona a třeba jí poradí, aby se zbytečně nevzrušovala. Ale jakmile uslyšela jeho hlas, znovu se rozplakala a nebyla schopná myšlenky zformulovat.

Jen neovladatelně vzlykala do telefonu a on chvíli nevěděl, kdo to je. Takhle hystericky volali potencionální klienti nebo jejich rodiče, na vteřinu se domníval, že je to jeden z nich, až náhle s hrůzou poznal, že volá Faith.

„Fred…? Do prdele… ach bože, co se stalo…? No tak, holčičko… mluv se mnou… pověz mi, co se děje.“ Vyděsil se, že jde o děvčata a že je to zlé. „Fred, miláčku… prosím… snaž se uklidnit…

nadechni se… a pověz mi, co se stalo…

Jsi zraněná…? Jsi v pořádku…? Kde jsi?“ Každou vteřinou jeho zoufalství narůstalo a její pláč pořád nedával žádný smysl.

„Jsem v New Yorku,“ zaskřehotala a pak se hlas znovu rozpil v slzách.

„No tak, snaž se mi říct, co se stalo.

Jsi zraněná?“

„Ne… ale kéž bych byla mrtvá…“

Mluvila jako děcko a on si nedokázal představit nic jiného než osmiletou holčičku,

kterou

znal

a

miloval,

s blonďatými copánky a bez zubů, když se poprvé setkali.

„Jsou děti v pořádku?“ Toho se bál nejvíc, jako všichni rodiče, a jen se modlil, aby nešlo o ně.

„Ano… myslím, že ano… jich se to netýká… ale Alex…,“ vyhrkla mezi vzlyky a Bradovi se i při té kusé informaci ulevilo. Přemýšlel, jestli neměl Alex nehodu nebo možná infarkt a neumřel.

„Je zraněný?“

„Ne, to já. Je to hajzl!“ Bradovi náhle došlo, že se museli pohádat, a doufal, že to nebude tak zlé. Ovšem muselo to být velké, když je v takovém stavu. Nikdy ji takhle nezažil. Vrtalo mu hlavou, jestli ji třeba nezbil. Pokud ano, říkal si Brad s narůstajícím

vztekem,

sám

ho

spráskám.

„Myslel jsem, že jsi ve Washingtonu.

Co děláš v New Yorku?“ Věděl, že má dorazit až zítra.

„Profesorka

se

musela

vrátit,

onemocněla jí matka. Tak jsem přijela dřív.“ Pořád plakala, ale přinejmenším už mluvila srozumitelně. Byl z ní celý zmatený.

„Tak co se stalo?“ zeptal se s obavami.

„Jela jsem domů.“

„Pohádali jste se?“ Brad mávl rukou na sekretářku, aby odešla. Naznačovala, že čekají tři další hovory, ale jemu to bylo jedno. Chtěl mluvit s Faith bez přerušování. Všichni ostatní mohou počkat, nebo táhnout k čertu. Faith má absolutní přednost.

„Ne, doma nikdo nebyl.“ Náhle se ho zmocnila opravdová panika. Možná že narazila na neznámého vetřelce a ten ji znásilnil.

„Co se stalo, pro boha živýho? Fred, musíš mi to říct.“ Přiváděla ho k šílenství. Nemůže jí pomoct, pokud se nedozví, co ji takhle rozrušilo.

„Měl tam ženskou,“ vyhrkla a vysmrkala se do chomáče papírových kapesníčků z krabice vedle postele.

„Tys ji tam načapala?“ Brada to ohromilo. Podle toho, co říkala, mu Alex nepřipadal jako tenhle typ.

„Ne, našla jsem její šaty. Taky jedny boty v kuchyni, plno krámů v koupelně a v posteli prádlo. Spí s ní!“ Bradovi to taky tak připadalo. Jak jinak by se dalo vysvětlit to, co viděla. „Bylo to hnusný… na podlaze se válely takový mrňavý tanga…“ Znovu propukla v pláč a on si nemohl pomoci a usmál se s plným pochopením. Chudák holka.

„Kočičko moje. Kéž bych byl 11 tebe.

Mimochodem, kde jsi?“ Bylo jasné, že nevolá

z

domova.

Nedovedl

si

představit, že by tam seděla a čekala, až se objeví.

„Jsem v hotelu Carlyle. Najala jsem si na víkend pokoj. Nevím, co mám dělat. Myslíš, že bych se měla vrátit a prostě ji vyrazit?“

„Podle mě to není ten nejšťastnější nápad, Fred. Nejdřív se musíš uklidnit.

A pak je třeba si ujasnit co dál. Chceš se s ním rozvést? Opustit ho? Chceš mu vůbec přiznat, že o tom víš? Jestli ne, pravděpodobně se to přežene.“ Takhle to vždycky dělal s Pam, v zájmu zachování manželství. Jenže ta byla natolik chytrá, že si nikoho nebrala domů. Když nic jiného, pomyslel si Brad, přítel Alex

udělal

pěknou

hovadinu.

„Co když to s ní myslí vážně?“

V jejím hlase zaznívala opravdová úzkost.

„Pak máš velký problém.“ Ale oba dobře věděli, že ho má i tak. Jejich manželství bylo léta nešťastné a Alex jen přetrhl poslední nit zároveň s úctou, kterou k němu chovala. Zasadil jí smrtelnou ránu těmi tangy. Měla pocit, jako by do ní narazil autobus. A pak Brada něco napadlo. „Chceš, abych přiletěl? Můžeme to rozmotat, ještě než se vrátíš domů. Rychle chytím letadlo a zítra večer se vrátím.“

„Ne… to je v pořádku… jen musím přijít na to… co budu dělat.“ Copak by jí poradil Jack? pomyslela si, ale ať by řekl co řekl, od Bradova názoru by se to příliš nelišilo.

„To si opravdu dobře rozmysli, ještě než se s ním setkáš. Teď jsi na tahu ty, Fred. A navíc jsi ve výhodě.“ Ani o tomhle nebyla moc přesvědčená.

„Možná že ne. Ne, pokud je do ní zamilovaný.“

„A jestli není? Chceš pořád v tom manželství

setrvat?

Dokážeš

mu

odpustit? Spoustě lidí se to podařilo, nemusíš se znepokojovat, jestli na to chceš prostě zapomenout. Ve většině případů jde o přechodnou záležitost.“

Nesouhlasil s tím, co jí Alex provedl, ale pokoušel se k ní být fér a ne ji ještě víc srážet. Rada lidí svým partnerům takové zálety odpustila. On Pam a Pam zase jemu. Všechno záleželo na jejím postoji.

„Jak mně to mohl udělat?“ Reagovala jako většina lidí v její situaci.

„Nejspíš je hlupák. Unuděný ješita.

Jeho ego potřebovalo pozvednout, cítil se starý. Pořád stejně praštěný důvody jako u všech, co něco takového provádějí. Většinou nejde o skutečnou lásku, jen prachobyčejný chtíč.“

„Skvělé. Na mě se ani nepodívá a spí s nějakou ženskou, co nosí pár pásků místo kalhotek. Má černý vlasy,“ dodala zavile, když si vybavila smotek ve výlevce, a Brad se usmál. Kéž by ji mohl obejmout! Zoufale to potřebovala.

„Třeba je opravdu mladá.“

„Jedno ti můžu garantovat, miláčku.

Jsi daleko krásnější než ona. A nezáleží na tom, jestli má knír a nosí tupé. Jen se nejspíš trochu pobavil, když jsi odjela.“

„Celou dobu se choval, jako bych spáchala těžký zločin, protože jsem se vrátila do školy. A já se měsíc mohla strhat, abych mu všechno vynahradila, doslova jsem se před ním plazila. Třeba je tohle jeho představa o pomstě.“

„Z devadesáti procent to s tebou nemá nic společného. Je to především jeho problém. Ať jde do hajzlu! Teď ale musíme myslet na tebe. Co bys řekla tomu, kdyby sis umyla obličej a objednala si u pokojové služby hrnek čaje. Nebo snad něco ostřejšího?

Zavolám ti tak za půl hodiny a pokusíme se to promyslet. Chci ti jen pomoct se rozhodnout, můj osobní názor je v tomhle případě irelevantní.“

„Ale co si myslíš?“ nedala se tak lehce odbýt.

„Co si myslím?“ zopakoval otázku a snažil se zůstat klidný. „Myslím si, že je to neskutečnej hajzl a ubohý malý kretén, a nejen kvůli tomu, co provedl teď.

Pořád tě ponižuje, brání ti dělat, co chceš, nechává tě samotnou a kašle na tvé potřeby a teď udělá něco tak hnusnýho. Osobně si myslím, že by ho měli zastřelit. Ale jestli s ním pořád chceš zůstat, na sto procent tě podpořím.

Ty ho na rozdíl ode mě asi miluješ a taky jsi za něj provdaná.“ Uznával její manželství a její touhu v něm setrvat, stejně jako se o to snaží on. Přesto si přál, aby od Alexe odešla už dávno, kvůli ní samé.

„Nejsem si jistá, co k němu cítím.

Zrovna v téhle chvíli ho nenávidím, připadám

si

ponížená,

hloupá

a

opuštěná. Nevyznám se v sobě. Jen jsem si myslela, že v tomhle manželství setrvám navždy, ale teď už o tom pochybuju.“ Dveře se pootevřely a ji to vyděsilo, navíc se cítila zoufale nejistá.

„V žádném případě nedělej nějaká ukvapená rozhodnutí. Zavolám ti asi za půl hodiny.“ Čekalo na něj jedenáct naléhavých vzkazů, sedm z nich vyřídil ihned a pak požádal sekretářku, aby se postarala o zbytek. Teď bylo šest hodin a Pam má naštěstí někam namířeno s přáteli.

Faith si objednala konvici čaje a studenou vodou si opláchla obličej.

Když za půl hodiny zavolal, pořád neměla představu, co s Alexem provede, ale myšlenkami byla u něj a u té černovlásky a žaludek měla až v krku.

„Tak jak je?“ zeptal se účastně.

„Nevím. Cítím se divně.“ To poznal dokonce na hlase. Jako by byla mimo a unavená.

„Jak divně?“ Náhle začal mít obavy, jestli si nevzala nějaké prášky nebo neprovedla něco horšího. Ale byla daleko rozumnější.

„Prostě divně. Zbavená iluzí, zrazená, psychicky

rozhozená.

Ochromená.

Smutná.“ Nedokázala si vybavit další adjektiva, ale jemu se ulevilo.

„No, to je v pořádku. To by šlo. Moc jsem o tom přemýšlel, Fred. Myslím, že bys mu nejspíš měla říct, co víš. Když si to necháš pro sebe, jen tě to bude ničit.

Teď je na něm, aby se snažil všechno napravit. Ale nepřemáhej se, prostě ti říkám svůj názor.“

„Asi máš pravdu. Jen nevím, jak mu říct, co jsem viděla.“

„To je to nejsnazší. On to ví. Pro něj to na rozdíl od tebe nebude žádná novinka.“

„To je vlastně pravda.“

„Jedinou novinkou pro něj bude, že jsi to zjistila. Samozřejmě že ho můžeš zavolat ještě dnes večer a způsobit mu náhlou srdeční slabost, když mu řekneš, že sleduješ váš dům. To by s ním mohlo trochu otřást,“ zasmál se ďábelsky.

„Nezvedá telefon.“ Zkoušela to celý týden.

„To

je

přinejmenším

chytré.

Pravděpodobně bude pořádně agresivní, až mu to neservíruješ. Chlapi nemají rádi, když je někdo nachytá na švestkách.

Ať tak či onak, bude se pokoušet svést vinu na tebe.“

„Jak?“

„Žes ho zanedbávala, že už ho nemiluješ, že si myslel, že máš nějaké pletky, i když asi tak daleko nezajde.“

Byla čistá jak lilie a jemu došlo, že Alex to ví taky. „Nejspíš bude tvrdit, že je to kvůli škole, ale ať už si vymyslí cokoli, sám sebe se pokusí očistit.“

„Myslíš, že je to s tím děvčetem vážné?“ V jejím hlase se ozývala panika, jako by se obávala, že ji vyhodí z domu. Nedovedla si ani představit, co by dělala. Ale Brad věděl, že tohle se jí nemůže stát. Jestli někdo bude muset odejít, bude to on.

„Těžko říct. Nejspíš ne. Podle mě je to jen holka do postele. Promiň mi mou upřímnost, ale třeba je to dokonce obyčejná šlapka.“

„Nedokážu si představit, že by něco takového udělal, Bradě.“ Ale prádlo by tomu nasvědčovalo, i když spousta žen nosí podobné. Dokonce i její dcery.

„Nezdá se mi, že by to byl jeho styl.“

„Člověk nikdy neví. Vůbec se mi nelíbí, že sedíš sama v hotelovém pokoji a hlavu máš na prasknutí. Asi toho dnešní noc moc nenaspíš.“

„Po ránu zajdu do kostela. Mám s sebou ten růženec.“ Teď bude potřebovat víc než jen pár korálků. Bude potřebovat chladnou hlavu a patrně i dobrého právníka. Brad tolik chtěl být s ní.

„Ještě si to v klidu promysli, Fred.

Rozhodni se, co chceš, než podnikneš jakékoli kroky.“

„Myslím, že chci především vědět, co se děje, co je zač a co s ní zamýšlí. Chci znát pravdu.“

„Přizná ti ji? Nepřipadá mi jako skaut. Jak jsem řekl, ze všech sil se tě bude snažit obvinit a pak tě vyšachuje, jen aby chránil sebe.“ Brad znal tenhle druh lidí. Během let jich viděl spoustu, mezi klienty, přáteli i spolupracovníky, a taky se sám dopustil určitých chyb, i když ne tak hloupých, jako je tahle.

„Asi máš pravdu,“ hlesla Faith.

„Díky, žes mě vyslechl. Je mi líto, že tě s tím otravuju.“ Ale znělo to už líp, než když mu volala poprvé.

„Vyděsilas mě k smrti. Myslel jsem, že se stalo něco tobě nebo děvčatům. Je to trochu mizerná útěcha, ale hlavně že jste všichni naživu.“

„O sobě to na sto procent říct nemůžu,“ přiznala sklíčeně. „Však počkej, až se tím prokoušeš.“ V té chvíli už bylo v San Francisku víc než sedm a něco po desáté v New Yorku. „Myslím, že by ses měla vykoupat a vlézt do postele. A já půjdu rovnou domů. Jestli mě budeš potřebovat, brnkni. Můžeš volat v kteroukoli denní i noční dobu.

Jsem ti plně k dispozici, Fred. Kéž bych jen mohl udělat víc.“

„Děláš, co můžeš, přesně jako Jack.

Stačí mi s tebou mluvit, potřebuju, abys mě vyslechl. Jinak se ale musím rozhodnout sama.“ V hlase zazníval nekonečný smutek.

„Tak jo, Fred. Vím, že se rozhodneš správně.“

„Ale co řeknu děvčatům, jestli se rozejdeme? Nemyslím, že by se to měly dozvědět.“

„Proč ne? Ty za to nemůžeš. Vina je na jeho straně a on bude muset čelit následkům svého nerozvážného kroku.

Proč bys to kvůli němu měla držet pod pokličkou? Nic takového mu nedlužíš, Fred.“

„Zoe ho bude nenávidět.“ A Ellie pro něj najde nějakou omluvu, dodala v duchu.

„Stejně ho už nenávidí,“ připomněl jí suše. „A nejsem si jistý, že jí to mám za zlé. Nechoval se k vám moc vybraně, pokud jsem mohl posoudit.“

„Nebylo to nic moc,“ připustila, „ale prostě je takový.“

V myšlenkách se vrátil k rozhovoru, který

vedli

tehdy

při

večeři,

o kompromisech, jež člověk v zájmu manželství dělá. Přemýšlel, jestli by jí stálo za to v manželství setrvat za každou cenu, jen aby udržela klid.

Doufal, že ne, ale nechtěl ji ovlivňovat, ostatně on dělal celá léta něco podobného. Jenže podle něj Faith zasluhovala lepší osud. A on nejspíš taky, jenže raději nečeřil vodu.

„Připadáš mi úplně vyčerpaná. Pokus se trochu prospat.“

Byl si jistý, že celou noc nezamhouří oči, ale mohla by to zkusit. „Proč si neobjednáš masáž? Nejspíš by i v tuhle dobu někoho sehnali.“

„Stačí, když si vlezu do vany.“

Nebyla zvyklá nechat se hýčkat. Jen ona celá ta léta všechny kolem sebe rozmazlovala.

„Zavolej mi domů, jestli chceš. Za deset minut jsem tam.“

„Díky. Bradě… Mám tě ráda, velký bratříčku…“

„Já tě mám taky rád, maličká. Však se z té šlamastyky vyhrabeme… ať tak či onak. Ono se to nějak vyvrbí. Uvidíš.“

„Jo. Doufám,“ souhlasila, ale znělo to, jak by si šlukla marijánky. I on o výsledku dost pochyboval. Alex byl nepředvídatelný živel,

bylo

těžké

odhadnout, jak bude reagovat, až ho Faith postaví před hotovu věc. Brad se obával, že bude zuřit. S chutí by ho pořádně nakopal za to, co jí provedl.

Bylo by to jedna nula pro domácí.

15

Faith se převalovala celou noc, až si nakonec kolem čtvrté zdřímla a znovu se probudila v šest. Vstala a pozorovala východ slunce. Byl překrásný slunečný den a ona se nikdy v životě necítila hůř.

Nedokázala myslet na nic jiného než na Alexe a mladou ženu s dlouhými černými vlasy tvrdě spící v její vlastní posteli. Věděla jistě, že ona sama už v ní nikdy neusne.

V sedm si objednala konvici černé kávy, oblékla si svetr a džínsy a v půl osmé vyrazila na ranní mši k Svatému Janu Křtiteli na Lexington Avenue.

V ruce držela růženec od Brada, ale stejně nebyla schopná se dostatečně soustředit a pronášet patřičné modlitby.

Jen klečela a zírala do prostoru. Po mši se vrátila do hotelu bez sebemenší představy, co bude celý den dělat.

Neměla se doma objevit dřív než ve čtyři nebo v pět a bála se vyrazit na dlouhou procházku, aby na ně náhodou nenarazila.

Brad celý ustaraný volal hned po ránu. Pro Faith bylo už jedenáct, ale podle hlasu se zdála celkem v pořádku.

Řekla, že až se vrátí domů, bude improvizovat podle situace. Prostě si musí ověřit své pocity přímo na místě, což Brad považoval za rozumné.

„Jen si od něj nenech srát na hlavu,“

připomněl jí bez obalu a ona se poprvé od včerejšího odpoledne usmála.

„Nenechám, slibuju.“

„Zavolej, až budeš moct.“ Chystal se na tenis s kamarádem a pak musí s Pam absolvovat nějaké pochůzky. Chtěla do obýváku novou stereo věž a on slíbil, že se s ní po nějaké podívá. Ale vzal si mobil a Faith mu na něj mohla volat, kdyby ho nezastihla doma. Byl jí k dispozici po celých čtyřiadvacet hodin a bylo mu naprosto jedno, jak by případný telefonát komentovala Pam.

Nedalo by práci jí celou situaci vysvětlit, i když si nemyslel, že to bude nutné. Neměl důvod cítit se provinile, jejich přátelství bylo skrznaskrz čisté, což se o pletkách jeho ženy říct nedalo.

Pam by mohla Faith dokonce litovat, nesnášela, když ženy někdo využíval nebo je urážel, a taky by jí vysvětlila, jak má s Alexem zatočit, rozhodně líp, než by to zvládl Brad.

Faith se celý den trápila v hotelovém pokoji, teprve v pět zavolala poslíčka, aby jí odnesl zavazadla, a vrátného požádala o taxi. S tolika věcmi se jí nechtělo vláčet celé dva bloky. Když odemykala dveře, chvěly se jí ruce.

V hale se svítilo a po Alexovi ani stopy.

Odložila tašky i počítač kousek od dveří a pomalu se vydala do ložnice. Postel byla ustlaná a všechno vypadalo netknuté. Došlo jí, že to musel udělat sám. Přemýšlela, jestli měl tolik slušnosti a vyměnil povlečení, ale raději se nedívala. Seděl ve svém oblíbeném křesle u krbu a četl knihu. Byl ztělesněním nevinnosti.

Ani

se

nenamáhal zvednout oči, když chvíli jen nehnuté stála a pozorovala ho. Na okamžik ji zalila vlna znechucení, nenávisti a bolesti, stěží potlačila slzy.

„Jdeš pozdě,“ štěkl s očima upřenýma do knihy. Nedokázala pochopit tu drzost.

Nakonec vzhlédl. Od chvíle, kdy vešla do ložnice, se ještě nepohnula ani nepromluvila. „Tak co výlet?“

Neodpověděla na jeho otázku, ale naopak položila vlastní. „Spíš mi řekni, jaký ten týden byl?“ Nic z jejího obličeje nemohl vyčíst, ani ona z jeho.

„Dlouhý.

Nesnadný.

Měli

jsme

spoustu práce.“

„Skvělé,“

pronesla

lakonicky

a

posadila se přímo proti němu. A náhle pochopila, že s tou šarádou nemůže pokračovat. Musí mu říct pravdu, všechno, co ví, ať už to přizná, či ne.

„Cos dělala ve Washingtonu?“ Viděl něco podivného v jejích očích, ale nebyl si jistý co. Pokoušel se ten záhadný pohled rozluštit.

„A co tys dělal v New Yorku?“

„Už jsem ti říkal,“ houkl naštvaně.

„Pracoval jsem. Co sis myslela, že jsem prováděl?“ Už se chtěl vrátit ke knize, ale při jejích prvních slovech se zarazil.

„Nejsem si tím jistá. Vrátila jsem se domů už včera, Alexi. Skončila jsem oproti plánu dřív.“

„Co tím chceš říct, že ses vrátila už včera?“ Vypadal konsternované, ale nějaký pocit viny se v jeho pohledu neodrážel.

„Profesorce onemocněla matka, takže musela narychlo odjet, někteří z nás ji následovali. Přistála jsem ve dvě odpoledne. Cestou domů jsem skočila nakoupit, abych ti mohla uvařit něco, co máš opravdu rád. Víš, připadala jsem si jako Sněhurka… kdo to spal v mé postýlce? Ať už to byl, kdo byl, má pořádnou nohu, dlouhé černé vlasy a nosí tanga.“ Obličej měl bledý, ale dlouhou dobu nereagoval.

„Kdes od včerejška byla?“ pronesl s výčitkou v hlase ve snaze ukázat jí, že má i v této situaci navrch. Brad ji na tohle upozornil, takže byla připravená a nenaletěla.

„Jakmile jsem zjistila, co tu provádíš, šla jsem do hotelu Carlyle. Myslela jsem, že nás oba ušetřím rozpaků, když před ní neztropíme scénu. Co se to děje, Alexi? Kdo je ta ženská? A jak dlouho to trvá?“ Pořád z něj nespouštěla pohled a on nevycházel z údivu. Takovou ji vůbec neznal.

„To je vedlejší.“ Pokud by mohl její existenci popřít, podle všeho by to udělal, ale vzhledem k příliš konkrétním důkazům neměl šanci. „Kdyby sis nevyrazila na výlet a nepředstírala, že jsi v pubertě, k něčemu takovému nemuselo dojít.“ Bylo to přesně tak, jak Brad předpověděl. Pokoušel se svést vinu na ni.

„Chceš tím říct, že když jezdíš na služební cesty, očekáváš, že taky s někým spím a že je to tvoje chyba? To je přece naprosto stejná situace.“

„Nebuď směšná. Já musím vydělávat.

Tys zpátky do školy nemusela.“

„A ty se domníváš, že ti to dává právo mě podvádět? Páni, to je opravdu jednostranný názor na věc.“

„Upozornil jsem tě dostatečně jasně, jaké riziko na sebe bereš, když chceš znovu studovat.“

„Nedošlo mi, že to riziko znamená tvou nevěru. To jsem dala v sázku hodně, co?“ Byla vzteky bez sebe, ale pořád nevěděla, co od něj chce, nebo jak se ta situace nakonec vyvine. Ani jeden se nestáhl, a když se na něj podívala, vyskočil z křesla a začal pochodovat po pokoji.

„Je to všechno tvá vina, Faith,“

vyhrkl, aniž hnul brvou. Nemohla uvěřit svým uším. „Kdybys nebyla takový zatracený blázen a nevracela se do školy, tohle by se nikdy nestalo. Zničilas naše manželství ten den, kdy ses rozhodla studovat.“

„Ne.“ Faith byla rozžhavená do běla a čelila mu přímým pohledem. „Tys ho zničil ten den, kdy jsi do mé postele přivedl tu děvku. Jak jsi mohl něco takového udělat?!“

„A jak si ty dovoluješ mluvit se mnou tímhle způsobem! To ti rozhodně nehodlám tolerovat, Faith!“ Pokoušel se použít stejné metody jako ona.

„Ty to nehodláš tolerovat? Jak si myslíš, že mi bylo, když jsem přišla domů a v posteli se mi válelo dámské prádlo a ve výlevce její vlasy?“ K tomu se nedalo nic dodat, ale Faith nebyla zdaleka připravená na jeho další slova.

Nehodlal dopustit, aby měla navrch.

„Stěhuju se,“ oznámil příkře, vrazil do koupelny a práskl za sebou. Slyšela, jak bouchá dveřmi a zásuvkami ve své šatně a za dvacet minut zcela ochromená sledovala, jak nese malé cestovní zavazadlo. Neřekla mu ani slovo. Vůbec nic ji nenapadalo.

„Kam jdeš?“ zeptala se nakonec se zpustošeným výrazem. Tohle byl zlý sen, který se proměnil ve skutečnost. Náhle si začala dělat starosti, jestli to opravdu není její vina, jestli na něj nebyla příliš tvrdá, jestli to s tou školou opravdu nesouvisí. Vůbec nevěděla, která bije.

„Jdu zatím do hotelu. Můžeš mi zavolat do kanceláře, když se mnou budeš chtít mluvit.“ Chtěla mu říct, že mu zavolají její právníci, ale rozhodla se neukvapovat jen proto, aby měla poslední slovo. Dokonce ještě ani nevěděla, jestli právníka potřebuje.

„Miluješ ji, Alexi?“ zeptala se Faith smutně. Věděla, že by přiznání nesnesla, ale na druhé straně to chtěla vědět.

„Do toho ti zatraceně nic není,“

vybuchl krůtě. Ani slůvkem se jí od chvíle, kdy ho usvědčila, neomluvil.

„Myslím, že mám právo to vědět. Ze mám právo vědět, o koho se jedná.“

Faith mluvila klidněji, než se cítila. Bylo toho tolik, co chtěla vědět.

„Svá práva jsi v tomhle manželství ztratila, Faith, když jsi ho kvůli škole odsunula na vedlejší kolej.“ Takové tvrzení bylo směšné, a dokonce i ona to věděla. Byl zlý, zlomyslný, iracionální a krutý.

„Chceš mi namluvit, žes mě podvedl poprvé a že za všechno můžu já?“

„Nic takového neříkám. Povím ti to, až se rozhodnu, co udělám dál.“ Bylo to neuvěřitelné, ale on jí vyhrožoval.

Všechno obracel proti ní. A odcházel.

Ale v právu je ona, to si jasně uvědomovala.

Beze slova seběhl dolů, bouchal zavazadlem o zeď a za chvilku slyšela, jak práskl dveřmi. Nevěděla o nic víc než předtím. Jen to, co viděla v ložnici.

Další podrobnosti jí nehodlal objasnit.

Celá ochromená bezcílně bloumala domem. Za půl hodiny zavolala Bradoví.

„Tak jak to jde, Fred?“ zeptal se jí s účastí. Podle hlasu mu nepřipadala v pořádku, ale nevzlykala. Jen tiše mluvila.

„Odešel.“

„Děláš si legraci?“

„Řekl, že je to moje chyba, protože jsem se vrátila do školy, a do toho, kdo ta ženská je, nebo co pro něj znamená, mi nic není.“

„Říkal jsem ti, že tě bude obviňovat.“

Nečekal, že by se Alex odstěhoval.

Zahnala ho do kouta jako krysu a tohle byl pro něj jediný způsob obrany. Útěk.

Připadalo mu to podlé a taky se svým názorem netajil. „Podle mě bude pro tebe lepší se s ním rozejít, i když si uvědomuji, že si to zrovna v téhle chvíli nemyslíš.“

„Byli jsme manželé šestadvacet let a já si teď lámu hlavu, jestli jsem ho vůbec znala.“

„Nejspíš znala, Fred. Ale věci se mění. Buď si to neuvědomíme, nebo si to odmítáme přiznat.“ Měl naprostou pravdu. Pokud jde o citovou stránku, Alex jí už dávno dveře téhle komnaty přibouchl. Rozhodla se, že si toho nebude všímat a nechá život plynout v ustáleném korytu. Ale dříve či později ta obluda, již ignorovala, ovládla celý domov. Napadla ji další znepokojivá myšlenka.

„Co mám říct dětem?“

„Proč bys jim něco v nejbližších dnech říkala? Pokud jim to nesdělí sám, a to pravděpodobně neudělá, tak to chvilku bez téhle informace vydrží.

Počkej, až se pročistí vzduch. Možná že se uklidní a vrátí. To tvé odhalení ho postavilo do pozice, o kterou nestál.

Třeba jen vklouzne zpátky, jestli příliš neztratil glanc.“

„Myslíš?“ Ve Faithině hlase se ozvala naděje a Bradoví málem puklo srdce.

Nechtěl, aby se pohřbila za živa s chlapem, který s ní takhle zachází. Už kvůli Jackovi si pro ni přál něco lepšího.

„Snad. Teď se snaž uvolnit a odpočinout si. Mohla by ses pro jistotu spojit s advokátem, jen aby ses chránila.

Podívám se, jestli v New Yorku někoho neznám. Zavolám několika přátelům, kteří se zabývají rodinným právem, a zjistím, koho by mi doporučili. Je mi to líto, Fred. Tohle si nezasluhuješ. A tvoje chyba to v žádném případě není.

Doufám, že si to uvědomuješ.“

„Nejsem si moc jistá, co si uvědomuju a co ne.“ Dosud ani nevěděla přesně, co cítí. Připadala si jako mrtvola.

Tu noc se přestěhovala do pokoje své mladší dcery. Nedokázala by spát ve své vlastní posteli, ať už je čistě povlečeno, či ne. Brad ji ještě zkontroloval pozdě v noci, a když odložil sluchátko, Pam se neudržela. Už dlouho ho neviděla takhle vykolejeného. Naposledy snad když jedno z dětí bylo vážně nemocné.

„Co se děje?“ Zrovna se vrátila z večeře s přáteli. Brad zůstal doma údajně kvůli urgentní práci, ale věděla dobře, že s nimi prostě jít nechtěl.

„Přítel v nouzi.“

„Musí to být opravdu zlé, když tě to takhle vzalo. Někdo koho znám?“

„Ne, to je v pořádku. Manželský problém.“ Pam přemýšlela, jestli jde o Faith, ale rozhodla se neklást zbytečné otázky. Byla v těchhle věcech dost chytrá a včas couvla.

Druhý den v poledne jí Brad poslal mailem jméno newyorského advokáta.

Faith mu nechala vzkaz na záznamníku, a když se nakonec ozval, pocítila jistou úlevu. Vysvětlila mu, oč jde, a advokát se zeptal, jestli má najmout soukromého detektiva, aby vypátral, kdo vůbec ta žena je. K vlastnímu překvapení souhlasila.

Dalších pár dnů měla pocit, jako by plavala v akváriu. Chodila do školy, mluvila s Bradem, ale od Alexe ani slůvko. V pátek znovu zavolal advokát.

Ohromilo ji, že už ví, o koho jde. Je jí devětadvacet,

rozvedená

s

jedním

dítětem,

pracuje

jako

recepční

v Alexově firmě. Podle několika zasvěcených sekretářek se přistěhovala do New Yorku z Atlanty před rokem a už deset měsíců má s Alexem poměr. Deset měsíců! Nemá to nic společného se školou. Podváděl ji skoro rok. A když poslouchala další podrobnosti, jenom žasla a udělalo se jí špatně.

S advokátem si dohodli schůzku na příští týden, ale pořád neměla představu, co bude dělat dál. Nevěděla, jestli se s ním má rozvést, nebo ho požádat, aby se vrátil. Nemluvili spolu už týden.

Netušila, jak vážně to s tou dívkou myslí. Nakonec se rozhodla zavolat Alexovi do kanceláře. Ulevilo se jí, když zvedl sluchátko. Bála se, že se nechá zapírat, ale nijak potěšený nebyl.

„Nechceš si popovídat?“ zeptala se Faith

a

pokoušela

se

potlačit

neovladatelný hněv. To, co jí advokát dopoledne oznámil, ji srazilo na kolena.

Alex mlčel.

„Není o čem, Faith,“ pronesl po chvilce odměřeně a jí vytryskly do očí slzy. Celý týden prakticky proplakala.

Bylo to skoro stejné, jako když zemřel Jack, i když tenkrát to bylo horší. I tohle svým způsobem připomínalo smrt. Byla to ztráta důvěry, naděje, snů, víry a možná i jejich manželství.

„Nemůžeme od toho jen tak odejít, Alexi. Musíme si alespoň pohovořit.“

Pokoušela se, aby to znělo klidně, aby ho neodradila.

„Já ti nemám co říct,“ odsekl, jako by pořád věřil, že je to její chyba.

Nadechla se a udělala krok, který by vyděsil Zoe i Brada. Ale o ničem jiném nedokázala přemýšlet. Tváří v tvář nekonečné kritice u ní vždy převládl pocit, že je za všechno odpovědná. Na paty jí šlapalo dětství a ona se znovu snažila být dokonalou holčičkou, i když se stejně nemohla zavděčit.

„Co kdybych se vzdala školy?“ Byla to poslední oběť, jíž chtěla jejich manželství zachránit. Nemohla to jen tak vzdát. A jestli právě o to mu jde, pak možná nemá na výběr. Nechtěla po šestadvaceti letech vyměnit manželství za vysokoškolský diplom.

„Na to je příliš pozdě,“ odpověděl tlumeným hlasem a s Faith se zatočila místnost.

„Myslíš to vážně? Chceš si to děvče vzít?“ To byl jediný důvod, který by mu mohl podle ní bránit v návratu. Byla mu dobrou ženou. Její jedinou „chybou“, jestli tomu tak chtěl říkat, byl návrat do školy.

„To není kvůli té dívce, Faith. Je to kvůli tobě.“

„Proč? Co jsem udělala?“ Po tvářích jí nezadržitelně kanuly slzy.

„Naše manželství je mrtvé celá léta.

A taky já se cítím vedle tebe mrtvý.“

Jako by jí dal facku, tak krutá ta slova byla. „Je mi dvaapadesát. Potřebuju lepší život. My jsme už skončili. Děti jsou dospělé, nemusíme kvůli nim zůstávat pohromadě. Nepotřebují nás. Ty chceš jít na práva, já si chci ještě něco užít.“ Znělo to, jako by to měl v úmyslu už dlouhá léta. A ona mu padla do pasti přesně ve chvíli, kdy odešla do školy.

Měla pocit, jako by jí rval srdce z hrudi.

Zůstala s ním z loajality a z úcty k jejich manželství, zatímco on čekal na první příležitost, aby ji opustil.

„Ani ve snu mě nenapadlo, že by ses takhle cítil,“ přiznala přiškrceným hlasem.

„No to mě ano. Oba si zasluhujeme víc než to.“ Měl pravdu, ale Faith by nikdy nesáhla po takové výhře za cenu, kterou stanovil. Přehnanými ohledy tedy netrpěl. „Už jsem zavolal advokátovi.

Bude lepší, když si taky nějakého najdeš.“ Neprozradila mu, že už to udělala. Celá katastrofa postupovala rychlostí světla, a když nic jiného, přála si alespoň mírnější tempo. Domnívala se, že Alex dělá obrovskou chybu.

„Co řekneme děvčatům?“ Dokázala si představit, jak celou věc překroutí.

Všechno bude její chyba. A ona jim ani za nic nechtěla vykládat celou tu nechutnou historku. Bylo to příliš ponižující, ale zase by to všechno vysvětlovalo, i když si byla jistá, že stejně jako Alex bude i Ellie připisovat vinu jí.

„Tohle

si

musíme

rozmyslet,“

odpověděl. „Sežeň si advokáta, Faith.

Chci se rozvést.“

„Ach, bože.“ Nemohla těm slovům uvěřit. „Jak můžeš tohle udělat, Alexi?

To pro tebe manželství nic neznamená?“

„Ne víc než pro tebe, jinak bys neopustila místo manželky a nevrhla se na práva.“

„Copak tohle se dá srovnávat?“ Náhle porozuměla, čím ho dívka v tangách přitahuje. Je o třiadvacet let mladší a pracuje jako recepční. Nebuduje si žádnou velkou kariéru. Může ji ovládat, zatímco nad Faith ztratil částečnou kontrolu. Tohle by mu nikdy nemohla odpustit.

„Nemusím se ti ospravedlňovat, Faith.

Dávej vinu jen sama sobě.“ Část jejího já mu věřila a zbytek chtěl řvát a ječet, že je to nefér, ale za okamžik zavěsil.

Neřekl jí, kde teď bydlí, a ji náhle napadlo, jestli už nežije s tou dívkou.

Nic není nemožné. Faith připadalo, jako by v jediném týdnu přišla o všechno, co na světě měla, a tiše se rozplakala.

Najednou bouchly domovní dveře.

Vyskočila,

protože

si

nedokázala

představit, kdo by to mohl být, dokud neuslyšela Zoein hlas.

„Nazdárek, jsem doma!“ Na tohle překvapení nebyla Faith připravená, nevěděla, co dělat, nevěděla, jak vysvětlí Alexovu

nepřítomnost,

a

zdaleka

nebyla

připravená

mluvit

o rozvodu. Sama to ještě nestrávila.

Rychle si otřela oči a s širokým úsměvem spěchala do haly, jenže nedokázala zamaskovat divoký pohled a vrabčí hnízdo místo účesu. Hluboké tmavé kruhy pod očima svědčily o tom, že týden prakticky nespala.

„Ahoj, mami,“ zvolala Zoe, hodila zavazadla na zem a pak se na matku pozorněji zadíval. „Ty seš nemocná?“

„Měla jsem nějakou střevní chřipku a celý týden se cítím pěkně mizerně.“

„To tě tedy lituju,“ řekla Zoe s účastí.

„Nejsi i nachlazená?“

„To taky,“ přitakala Faith rychle.

Vypadala přesně podle toho, jak se cítila. Nedokázala si představit, jak udrží celý víkend pravdu pod pokličkou, ale zároveň se jí ulevilo, že nebude sama jen se svými myšlenkami. Zoe představovala něco konkrétního, čeho se lze přidržet a k čemu se může ve skutečném životě

upnout.

Všechno

ostatní

jí

připadalo

naprosto

fantasmagorické.

„Kde je taťka?“ zeptala se dcera, když provedla inspekci lednice. Nenašla tam skoro žádné jídlo. Faith se celý týden živila jen čajem a kávou.

„Není doma. Odjel na Floridu.“ Bylo to první místo, které ji napadlo, a Zoe přikývla. Ta historka pro ni byla přijatelná. Její otec často cestoval.

„Potřebujeme nakoupit něco k jídlu.

Promiň, že jsem nezavolala. Myslela jsem, že bude švanda tě překvapit, mami. Moc mě mrzí, že jsi tak zřízená.“

Otočila se s úsměvem k matce.

„To bude dobrý.“ Zoe pochybovačně přikývla. Když vyšly nahoru, vykulila oči na matčinu noční košili a rozházenou postel ve svém pokoji. Tázavě se k ní obrátila.

„Nechtěla jsem, aby to ode mne tvůj otec chytil, tak jsem spala tady. Promiň, miláčku, hned ti to povlíknu.“

„Myslela jsem, že táta odjel.“ Zoe se zatvářila podezíravě. Bylo jasné, že tu něco nehraje, a hned ji napadlo, že se rodiče nejspíš pohádali.

„To ano. Ale odjel až dnes. Chtěla jsem se dopoledne přestěhovat do ložnice.“ Jenže celá ta velká žlutá místnost rozzářená květovanými potahy i závěsy jí teď připadala jako špinavá díra. Nedokázala si vůbec představit, že by v ní zase spala.

„Jak to, že odjel na víkend?“ To bylo i pro něj neobvyklé. „Myslím, že se bál, jestli se tam vůbec dostane. V Chicagu očekávají velkou sněhovou vánici a on jel na nějakou opravdu důležitou schůzku, tak letěl dřív, aby to bylo na beton.“

„Mami.“ Zoe se posadila na pelest a stáhla matku k sobě dolů. Do svých osmnácti neviděla

matku

takhle

zmatenou a utrápenou. Dokonce ani, když letadlo jejího bratra havarovalo, nevypadala tak omráčená a naprosto vykolejená. Není to zase tak dlouho, aby si to nepamatovala. „Říkalas, že letěl na Floridu. Mami, co se děje? Co se stalo?“

„Nic,“ tvrdila zarputile Faith a pak se rozplakala. Prožila týden v pekle a teď se málem sesypala. Ale nechtěla Zoe ještě nic říkat.

„Pověz mi pravdu, mami. Kde je taťka?“

Věděla, že nějak to vysvětlit musí, i když jí třeba nepoví celý příběh.

„Trochu jsme se chytli a mě to malinko vykolejilo,

to

je

všechno.

Nic

světoborného se nestalo.“ Ale stalo a ona věděla, že v určitém bodě bude muset s pravdou ven. Nesnášela lhaní, zvláště ne dceři. „Tak jo, strašně jsme se pohádali. Strašně moc,“ připustila Faith a vysmrkala se, Zoe ji pevně držela kolem ramen.

„Jak moc?“

„Hodně. Odešel.“

„Odešel?“ Zoe se vyděsila a zároveň pocítila radost, že přijela domů. Její matka byla naprosto mimo. „Odešel od nás?“ opakovala nevěřícně.

„Ano.“ Musela zadržovat vzlyky.

„Proč?“

„Je to příliš složité na vysvětlování.

Nechci

tě

zatěžovat

zbytečnými

podrobnostmi. V tomhle mi musíš věřit.“

Zoe se rozhodla respektovat určité hranice, které matka stanovila, alespoň v téhle chvíli.

„Svádí to na tebe?“

„Samozřejmě,“ přiznala Faith a znovu se vysmrkala. „Komu jinému by dával vinu? Jistě ne sobě.“

„Vrátí se?“ Faith chtěla přitakat, ale pak se zarazila a jen zavrtěla hlavou.

Znovu se rozplakala.

„Hajzl zasranej! On se nevrátí?! Víš to jistě?“ Dívka vypadala konsternované i rozzuřeně zároveň.

„Právě mi oznámil, že se chce rozvést.“ Zoe se náhle stala nejlepší kamarádkou. A přestože se Faith bála dceru tím vším zatěžovat, zdálo se, že to bere s daleko větším nadhledem než ona sama.

„Kdy se tohle všechno odehrálo?“

„Před týdnem. Promiň, že jsem tak nemožná.“

„To je ale neřád,“ ulevila si Zoe. Jen to potvrzovalo vše, co si o otci celá léta myslela. Pak se znovu podívala na matku. „Ví to Ellie?“

„Neví to nikdo. Mluvila jsem s ním ani ne před hodinou. Odstěhoval se v sobotu a zrovna mi oznámil, že se chce rozvést. Tvrdí, že má taky právo na vlastní život a že se v manželství se mnou cítí mrtvý.“

„To je ale hajzl!“

„Nemluv takhle o vlastním otci.“

„Proč ne? Vždyť je to pravda! Kdys nám to chtěla říct?“

„Nevím.

Sama

jsem

to

ještě

nestrávila. Jen jsem tu celý týden seděla a brečela.“

„Chudinko malá. Je mi to tak líto…

Kéž bych to věděla…! Jsem moc ráda, že jsem se tu objevila. Ani přesně nevím proč, prostě jsi mi celý týden nějak moc chyběla.“

„Ty mně taky.“ Faith rozpřáhla náruč a obě se svorně rozplakaly. Pak Zoe převzala velení a donutila Faith vlézt do postele. Sešla dolů připravit trochu polévky a usmažit vejce. Ta zpráva jí otřásla, ale zdaleka ne tak hluboce jako Faith. Teď nechtěla nic jiného než se postarat o maminku.

Nakonec si k ní vlezla do postele, povídaly si a dívaly se na televizi. Když později večer volal Brad, ulevilo se mu, že je Zoe s ní.

„Co je to za prevíta?“ položil znechuceně řečnickou otázku, když mu stručně shrnula poslední události. Zoe odešla do koupelny vyčistit si zuby, takže mu Faith mohla tlumeným hlasem vylíčit, s jakou dívkou má skoro rok poměr.

„Vím, že tomu dnes nebudeš věřit, ale nic lepšího tě nemohlo potkat, Fred. Ty bys ho nikdy neopustila a on by tě zničil.“ Jenže to bylo dvacet šest let života, příliš mnoho, než aby je člověk v jediném týdnu zahodil. Bez ohledu na jeho nerudnost a chlad si nedokázala život bez něj představit. „Nechci tě obtěžovat, když tam máš Zoe. Zavolám ti zítra. Teď se trochu prospi.“

„Zkusím to.“ Zoe jí navrhla, aby na noc zůstala v její posteli, a Faith se ulevilo. „Kdo to byl?“ zeptala se dcera, když se vrátila z koupelny. Měla pocit, že musí o matku pečovat jako o děcko, místo aby tomu bylo naopak.

„Brad Patterson.“

„Ten chlápek s růžencem?“ Faith přikývla, pořád posmutnělá, ale Zoe se usmála. „Možná si ho teď budeš moct vzít.“

„Nemluv nesmysly. Je jako můj bratr, vlastně je to můj bratr, poté co strýček Jack odešel, a navíc je ženatý. A já jsem ještě pořád provdaná za tvého otce.“ Ale obě věděly, že už má tenhle svazek na kahánku. Faith ležela v posteli vedle Zoe a nebyla schopná něco tak strašného pochopit. Nakonec upadla do hlubokého, nepokojného spánku.

16

Zoe se vrátila do školy v neděli večer. Celý víkend proklá– bosily, a přestože byla Faith pořád v šoku a cítila se prachbídně, o té dívce neřekla dceři ani slovo. Jen jí zopakovala, jak otec potřebuje ke svému životu víc vzrušení a jak byl nepříčetný kvůli jejímu návratu do školy. Ostatně to nebyla žádná novinka.

„To jsou pěkně praštěný důvody k rozvodu, mami. Myslíš, že má nějaký poměr?“ zeptala se Zoe celkem logicky, ale matka ani potom neprozradila, jak všechno začalo.

„To opravdu nevím.“

Když Zoe odjížděla, cítila se Faith přece jen lépe. Po neděli navštívila advokáta, kterého jí doporučil Brad.

Pohovořil s ní o úskalích rozvodového řízení a ukázal jí zprávu od soukromého vyšetřovatele. Z přiložené fotografie hleděla hezká dívka s perfektní postavou a dlouhými černými vlasy. Leslie Jamesová se klidně mohla živit jako modelka. Měla pětiletou dceru a ve zprávě se říkalo, že je v práci oblíbená.

Z románku se očividně stalo veřejné tajemství celé firmy a pár sekretářek si myslelo, že by se mohli časem vzít, i když to Alex takhle otevřeně nikomu nepřiznal.

Faith měla pocit, jako by ji někdo uhodil do žaludku. V každém případě to je velmi krásná mladá dívka, o osmnáct let mladší než Faith, a to byla další rána pod pás.

Když zazvonil telefon, seděla ještě pořád duchem nepřítomná v pracovně a zírala do prázdna. Brad chtěl vědět, jak schůzka dopadla.

„Šlo to dobře. Viděla jsem tu zprávu.

Je to krásná holka, Bradě. Myslím, že mu to ani nemůžu mít za zlé,“ přiznala naprosto sklíčeně.

„Ale já jo. Ten chlap je cvok. Copak ty nejsi krásná?“ Nikoho tak dokonalého neznal.

„Díky,“ řekla zdvořile, ale příliš přesvědčivě to neznělo. Měla pocit, jako by se celý její život zhroutil, a taky že ano. Ani pořádně nevěděla, kolikátého je, ale bylo jí to jedno. Dokonce i svátý Valentýn se v jejím osobním pekle rozplynul jako dým a oběma děvčatům poslala něco na zub se značným zpožděním.

„Mám pro tebe novinku.“ vyhrkl nakonec Brad, který se ji snažil povzbudit. Už týden mu dělala velké starosti.

Mluvila

jako

duchem

nepřítomná a jemu bylo jasné, že do školy chodí jen s velkým sebezapřením.

„Jakoupak?“ zeptala se s pocitem, že se pohupuje někde venku ve vesmíru a všechno kolem je jen zlý sen.

„Musím na dva dny služebně do New Yorku, doufal jsem. že si spolu vyrazíme někam na večeři. Stáčí i pizza, jestli se ti nechce oblékat.“

„Alespoň

jedna

dobrá

zpráva,“

usmála se smutně. Ani jeho nečekaný příjezd jí nepřinesl takovou radost jako pár týdnů předtím, i když se už teď moc těšila.

„Kdy

přijedeš?“

vyhrkla

nedočkavě.

„Abych pravdu řekl, tenhle víkend.

Musím tam s několika advokáty probrat jeden zvlášť zapeklitý případ. Přijedu v pátek pozdě večer, u tvých dveří zaklepu v sobotu ráno, třeba bychom si mohli vyrazit do parku na brusle.“

„Vždyť říkáš, že musíš pracovat,“

upozornila ho nechápavě a on se na druhém konci usmál. Nebyla tak úplně mimo, jak se domníval.

„To musím, ale nějak to vyřeším. Rád bych se s tebou sešel, Fred, rozhodně mi rezervuj sobotní večer. Vracím se hned v neděli, jedu vlastně jen na otočku.“ Tu cestu si vymyslel jen kvůli ní, bál se o ni a sám sebe přesvědčoval, že to dluží Jackovi. Chtěl se v New Yorku osobně ujistit, že je v pořádku, to ostatní byla jen výmluva. Připadalo mu, že alespoň to pro ni může udělat.

Ve chvíli, kdy dorazil do New Yorku, měla už Faith za sebou další týden od Alexovy zrady. Jejich právníci se spojili a události se valily kupředu. Alex slíbil, že o víkendu zavolá Ellie. Nebylo těžké uhodnout, že bez ohledu na to, jak špatný otec Alex je, bude stát na jeho straně.

Přesto Faith souhlasila, aby se to dozvěděla od něj, a zároveň se toho děsila.

Brad se ubytoval v hotelu Carlyle, aby to k ní měl blízko, a jen co se v sobotu ráno osprchoval a oholil, rozběhl se k jejímu domu. Den předtím byl tak unavený, že v letadle usnul.

I Pam zdůvodnil nenadálou cestu tím, že se musí v New Yorku sejít s právníky, a ta se na podrobnosti moudře nevyptávala. Ani Faith pravdu nepřizná, protože by zcela určitě nechtěla zneužívat jeho přátelství.

Znepokojilo ho, jak vypadá. Bledá a slaboučká, v černém roláku a černých džínách, bez make upu, s temnými kruhy pod očima a dlouhými rovnými světlými vlasy, které jí splihle visely podél obličeje. Bylo zřejmé, že hodně zhubla.

Ale usmála se, jakmile ho spatřila, a vřele ho objala. Nepřipadala mu tak zdrcená jako ten den, kdy mu volala poprvé. Jen byla unavená a nekonečně smutná.

Opekla

mu

anglické

vdolečky,

připravila kávu a míchaná vajíčka a pak se posadili v kuchyni a dlouho si povídali. Nakonec se přesunuli do obýváku a Brad rozdělal oheň v krbu.

Pořád ještě spala v pokoji u Zoe a pomalu si začínala myslet, že to tak zůstane.

„Cítím se divně,“ svěřila se Bradovi, „jako po Jackově smrti. Celý svět se změnil a už se nikdy nevrátí do starých kolejí. Šestadvacet let života je v háji.“

„Já vím, maličká. Všechno je v háji, ale za chvilku si na to zvykneš.

A jednoho dne se to začne lepšit. Není to stejné, jako když umřel Jack, tohle ti dává šanci podniknout se svým životem něco lepšího. Alex tě pomalu zabíjel. Ty si zasloužíš žít naplno, ne on.“ Oheň v krbu plápolal. Brad mluvil tichým hlasem, až se jí nakonec zeptal, jestli si nechce zajezdit na bruslích, jenže byla příliš unavená a on vlastně taky. Byla to dlouhá cesta po rušném týdnu, ale Faith mu za trochu námahy stála.

„Kdy musíš za svými povinnostmi?“

zeptala se, i když byla šťastná, že je u ní.

Nechápavě se na ni podíval, ale na poslední chvíli se vzpamatoval, ještě než si krátkého zaváhání všimla.

„Asi ve čtyři. Možná v pět. Potřebuju jen pár hodin, jenže po telefonu to nešlo vyřídit. Musím jim ukázat nějaké dokumenty.“ Říkal si, že se půjde prospat do hotelu, a pak se znovu sejdou na večeři.

„Nepřiletěl jsi jen kvůli mně, že ne, Bradě?“ zeptala se ho podezíravě s důvěrně známým úsměvem a on se rozesmál.

„K čertu ne. Mám tě rád, Fred, ale nemohl bych sem zajet, jen abych ti zalátal ránu v srdci.“

„Fajn. Máš na práci lepší věci, než se trápit se mnou.“

„Moje řeč,“ dobíral si ji. „I když mi za trochu těch starostí stojíš, Fred.

Dostalas pořádnou facku, holčičko. Ale podle mě bylo daleko děsivější, když sis ho brala.“

„Tohle vždycky říkal Jack.“

„Jack měl pravdu ve spoustě věcí.“

Na oběd zašli do nedalekých lahůdek, dali si sendviče s vajíčkovým salátem a on ji nutil tak dlouho, dokud nesnědla alespoň polovinu. Pak se s ní podělil o misku

polévky

s

macesovými

knedlíčky. Tu měl v New Yorku nejraději.

„V

Kalifornii

nic

takového

neseženeš,“ bránil se s plnou pusou, když se rozesmála. Stačilo být chvilku v jeho společnosti a už se cítila lépe.

Taky se jí konečně trochu vrátila barva do obličeje.

Nakonec

vyrazili

na

dlouhou

procházku až k Central Parku. Stromy byly holé a šedivé, ale vzduch i pohyb jim udělaly dobře. V půli odpoledne se vrátili domů a Faith mu připravila šálek čokolády. Když zapaloval v krbu, náhle ho napadlo, jestli si ten dům nechá.

Nechtěl

ji

zbytečnými

otázkami

znepokojovat, ale podle něj by bylo lepší, kdyby se přestěhovala. Jenže bylo příliš brzy jí něco takového navrhovat.

„Proč se tváříš tak vážně?“ zeptala se, když mu podávala kouřící šálek horké čokolády s čepicí marshmallows. Jako děti je měli hrozně rádi.

„Přemýšlel jsem o tobě,“ přiznal upřímně, „o tom, jaká jsi úžasná žena.

Spousta jiných by se v takovém případě zachovala jinak, rovnou by řekly dětem, co jejich tatíček provedl.

Ke každému se vždycky chováš tak čestně. Až patologicky slušně a mile. Je to od tebe pěkné.“ Ale oba věděli, jak vysokou cenu musí platit.

„Diky.“ Klidně se na něj usmála. Její bratr býval stejný. Odjakživa brali především ohledy na druhé, přestože toho sami před otcovou smrtí dost vytrpěli, a po ní jakbysmet. O těchhle věcech Brad

nevěděl.

Vždycky

obdivoval jejich vlídnost, toleranci a upřímnost i vzájemná pouta. Pokud ostatní děti lhaly, Jack říkal pravdu.

A když jednou Faith přistihl, že si vymýšlí, dal jí co proto. Bylo jí asi deset a Brad dosud viděl ty velké slzy, které se jí koulely po tvářích. Teď vypadala skoro stejně a tak si ji taky v minulém týdnu představoval. Těžko snášel pomyšlení, že je nešťastná, a musel jí alespoň trochu pomoci. Pro ni to byl učiněný zázrak.

„Jak se cítíš, Fred?“ zeptal se ustaraně. Ležel na koberci před krbem a vypadal jako malý chlapec, s důlkem na bradě a nekonečně dlouhýma nohama.

Vlasy měl skoro stejně tmavé jako kdysi, ani zblízka žádné šediny neviděla.

„Už je mi docela fajn, díky.“

Vypadala lépe než ráno, šťastnější a klidnější, o to víc ho těšilo, že přijel.

„To víš, nějakou dobu to bude trvat, než si zvyknu, pořád mi připadá divné, že za něj nebudu provdaná.“

„Třeba se ti to bude nakonec líbit.

Mimochodem, co škola?“ Tohle ho znepokojovalo od začátku.

„Nic moc. Ale ještě jsem toho nenechala. Myslím, že se to spraví.“

Brzy bude podávat přihlášku na práva.

„Neměl bys už jít?“ zeptala se ustaraně, ani teď ve čtyři hodiny se nezdálo, že by někam spěchal, ležel vedle ní uvolněný a naprosto spokojený.

„Jo, hned,“ vyhrkl, aniž se podíval na hodinky. Po té horké čokoládě se mu chtělo spát a taky plápolající krb a příjemná pohoda ho ukolébaly. „Život je podivný, nemám pravdu? Vyrůstali jsme spolu, měli jsme tisíc příležitostí se do sebe zamilovat, ale nikdy se to nestalo.

Místo toho jsem si vzal Pam, s níž jsem neměl prakticky nic společného, a ty ses vdala za Alexe, který s tebou zacházel jako s onucí. Bylo by daleko snazší, kdybychom se tenkrát pořádně rozhlédli a padli si do náručí. Jenže nic není tak jednoduché, co, Fred?“ Hleděl do ohně a pak se na ni podíval s ospalým úsměvem. Ale ve Faithiných očích sedělo něco většího a smutnějšího. Tolik toho o ní nevěděl, především nechápal, jak si mohl Alex dovolit s ní takhle jednat.

„Takhle to nikdy nefunguje,“ přiznala Faith s povzdechem. „Všichni si musíme najít někoho jiného a věci zbytečně komplikovat.

Vezmeme

si

složité

osobnosti a pak si myslíme, že to jiné být nemůže. Když si najdeš partnera na vlastním dvorku, zdá se ti, že jsi určitým způsobem zklamal. Že ses vlastně ani moc nenamáhal.“ Zajímalo by ji, jestli mu Jack někdy řekl o jejich otci, ale měla dojem, že ne. Nikdy nikomu své ostudné tajemství neprozradila, nikdy nebyla schopná přiznat je Alexovi, protože by to proti ní určitě použil.

Mnohokrát

o

tom

diskutovala

s terapeutem i Jackem, ale vždy došli ke stejnému závěru. Alex k tomu není způsobilý. Jeho vlastní dětství bylo chladné a bezcitné, ale relativně normální a bez zvláštních kotrmelců.

Pokud šlo o Brada, cítila se jinak.

Věděla, že jemu se může svěřit se vším.

Nabízel

jí

a

odjakživa

dával

bezpodmínečnou lásku.

„Tady

nejde

o

žádné

složité

osobnosti,“ ujistil ji Brad krátce.

V jejím pohledu se objevilo cosi bolestného. „Jsi v pořádku, Fred?“

„Jo, jen jsem přemýšlela o něčem, co se stalo už dávno. Hrozně dávno. Ale myslím, že někde v pozadí to bylo vždycky součástí mého života. Snad právě proto si Alex se mnou mohl dělat, co chtěl, mohl mi dávat rozkazy a chovat se ke mně tvrdě. Obávám se, že jsem si vždycky myslela, že si to zasluhuju.“

Promlouvala

k

Bradovi

slovy

i pohledem a on ji držel pevně za ruku, jako by cítil, že čelí starým démonům uvnitř jí samé.

„V čem to vězí?“ zeptal se tiše.

Sklopila oči a pak k němu znovu vzhlédla. Nešlo to tak snadno vyslovit, jak se domnívala, dokonce ani před ním.

„Když jsem byla malá holka, stalo se mi něco hrozného. Jack o tom věděl…

ne hned, ale nakonec to zjistil. Ani pro něj to nebylo snadné.“ Než ze sebe ta slova dostala, Brada se už zmocnilo podezření a ještě ten stisk zesílil.

Nevěděl, proč nebo jak to ví, ale věděl to. A jí bylo už předem jasné, jak bude reagovat. Nakonec se rozhodla vrhnout se do vody po hlavě. Nadechla se a skočila. Vlastně ani nevěděla, proč se s ním chce o svou zkušenost podělit, a neuvědomovala si slzy, které se jí koulely po tvářích. Brad ji bezmocně pozoroval, srdce mu div nevyskočilo z hrudi. Takhle se kdysi cítil Jack, když to nedokázal zarazit, a jeho přítel teď beze slova seděl a čekal, až se stavidla uvolní.

„Můj otec mě ještě jako malou holčičku

obtěžoval,“

řekla

sotva

slyšitelně. Brad mlčel. „Začal s tím, když mi bylo čtyři nebo pět, a dělal to až do své smrti. To mi bylo deset. Byla jsem příliš vyděšená, než abych se s tím někomu svěřila, vyhrožoval, že zabije mě i Jacka, jestli s tím vyrukuju. Takže jsem celou dobu mlčela. O mnoho let později jsem to naznačila matce, ale nikdy mi nevěřila. Jack to zjistil rok před otcovou smrtí, a jemu taky vyhrožoval. Myslím, že tohle tajemství bylo částí pouta mezi námi. Ale já se vždycky cítila provinile, jako by to byla moje chyba a ne otcova… jako bych byla něco míň než ostatní… nebo horší… bylo těžké si odpustit,“ přiznala hlasem plným bolesti, „ale nakonec se mi to podařilo. Myslím, že i když to Alex nevěděl, tohle byl pravý důvod, proč měl nade mnou takovou moc.

Nedokázala jsem se zbavit pocitu, že má právo se mnou špatně zacházet… Ani ve snu mě nenapadlo, že bych si zasloužila něco lepšího. Nahrávala jsem mu do ruky.“ Celou tu dobu měla sklopené oči, a když znovu vzhlédla, viděla, že Brad taky pláče. Neřekl zprvu ani slovo, jen si ji přitáhl do náručí a pevně ji držel.

Mlčel a tiskl ji k sobě. Trvalo dlouho, než našel slova.

„Je mi to líto, Fred… tolik líto… jaké děsivé břímě jsi musela celá ta léta vláčet. Nevím proč, ale věděl jsem to ještě dřív, než jsi to vyslovila. Je mi líto, že se to stalo zrovna tobě, ale to neznamená, že jsi méně… Jsi daleko lepší, miliónkrát lepší než on. Jak může někdo dělat něco tak zvráceného malému děvčátku?! Díky bohu, že je po smrti.“

„Taky mě to napadlo, ale i kvůli tomu jsem se cítila provinile. Podle mě se to stává spoustě dětí. Žijí uprostřed samoty a děsu.“

Bradova reakce přesně odpovídala jejím představám. Na rozdíl od Alexe ji nikdy nenechá padnout. Konečně měla pocit, že se s definitivní platností zbavila řetězů, které ji poutaly většinu života. Mlčky se mu choulila v náručí, dar, který jí věnoval, se slovy nedal vyjádřit. Její přítel a bratr, kterého celý život znala a milovala, se od ní nakonec odtáhl a vřele se na ni usmál.

„Mám tě moc rád, Fred… opravdu tě miluji… jsi neuvěřitelně skvělý člověk.

A je to zatraceně velká ostuda, že sis vzala takovýho prevíta místo mě. To jsem to tedy pěkně zpackal, co?“ Ale rozhodně nezpackal dnešní den. To, že se mu svěřila, byla ta nejlepší věc, kterou v životě udělala. Jako by pozvedla zrcadlo a spatřila se jeho očima. Viděla spravedlivého, nevinného člověka, a ne oběť či malou neposlušnou holku. Spatřila ženu, která se nemá za co stydět, která přežila a teď si zasluhuje lásku a životní pohodu. A pochopila, že přesně tohle je klíč, jímž může odemknout poslední

zámek

dveří

vedoucích ke svobodě. Pootevřel tu celu a ona nakonec osvobodila sama sebe.

„Díky, Bradě. Všechno na světě se pravděpodobně řídí svými vlastními zákony. Nejspíš bys ses ukousal nudou, kdyby sis vzal mě.“ Faith se znovu usmála. „Kromě toho bych asi měla pocit, že jsem se provdala za bratra. To by bylo tak trochu krvesmilstvo.“

„Taky jsem o tom uvažoval. Jack mi radil, abych si s tebou někam vyrazil, když jsme chodili na střední školu, jenže mně to připadalo, že se zbláznil. Copak se randí s mladší sestrou? V těch letech jsem musel být pořádný pitomec,“ dodal rozpačitě.

„V žádném případě.“ Klidně a nenuceně spolu ještě hodnou chvilku povídali, až se nakonec podíval na hodinky. Strašně nerad ji opouštěl, zvláště ne po tom, co právě slyšel, ale musel zachovat zdání. Nebude dělat nic jiného než dvě hodiny ležet v hotelovém pokoji, dívat se na košíkovou nebo spát.

„Kde se chceš navečeřet?“ zeptal se jí a zívl.

„Moc na té schůzce oslňovat nebudeš, jestli se včas nevzbudíš.“ Zasmála se a on se zakřenil a potřásl hlavou. „Co takhle Čína?“ Na první pohled mezi nimi k ničemu zvláštnímu nedošlo, ale oba cítili, že k sobě mají ještě blíž.

„Připadá mi to jako skvělý nápad, jenže jsem si zapomněl vzít kravatu. Ale přinejhorším si nějakou koupím, když na ní budeš trvat.“

„Předpokládala

jsem,

že

budeš

večeřet ve smokinku,“ provokovala ho, když si připamatovala jeho stížnosti na Pam. Vzal si jen sportovní sako a kalhoty, džíny a nějaké modré košile.

I tak vypadal skvěle, a když si vyhrnul rukávy a předstíral, že jde dělat něco užitečného, líbil se jí ještě víc.

„Vyzvednu tě v sedm. Hodí se to?“

zeptal se, políbil ji na temeno a přitáhl si ji k sobě.

„To budeš hotov tak brzy?“ podivila se.

„Jistě. Jen si potřebujeme probrat případ jednoho děcka.“

„Asi to je opravdu mimořádné dítě, když

jsi

kvůli

němu

přijel

na

dvouhodinovou konzultaci,“ podotkla Faith cestou k domovním dveřím.

„To je,“ potvrdil a pak ji před odchodem ještě jednou sevřel v náručí.

Možná že to objetí vyjadřovalo víc než všechna slova, která pronesl k její zpovědi. Došel dva bloky k hotelu a přemýšlel o všem, s čím se mu svěřila, i o své mladické zabedněnosti. Kéž by se byl před mnoha lety dal na křižovatce tou druhou pěšinkou. Jenže cesta zpátky neexistovala. Nezbývalo než se snažit získat z jejich vztahu co nejvíc a chybu přiznat jen sobě. Zamyšleně vešel do hotelu. Prožila nepředstavitelné hrůzy, a přesto dokázala rozdávat lásku všem, kteří pro ni něco znamenali. V duši měl smutek, a zároveň pocítil štěstí, že může být jejím přítelem.

A Faith? Děkovala bohu, že našla odvahu zbavit se břemene dětství a svěřit se člověku, kterého milovala a jenž pro ni tolik znamenal. Obrovské závaží, které vláčela celý život, se jí odvalilo ze srdce.

17

Ten večer šla Faith s Bradem do čínské restaurace. Dvě hodiny v hotelu prospal a detaily k pomyslné schůzce si vypůjčil z kauzy, kterou řešil v San Francisku. Vůbec ji nenapadlo ho podezírat, navíc

ji

ten

příběh

nešťastného kluka naprosto fascinoval.

Pak se bavili o svých dětech. Umíral touhou spatřit syny a jí zase ležel v hlavě očekávaný hovor s Ellie, až se od Alexe dozví, že se rozvádějí.

„Jak myslíš, že tu novinku přijme?“

zeptal se Brad ustaraně, i když odpověď předem tušil.

„Obávám se, že vinu bude připisovat mně,“ přiznala Faith. „Bůh ví, co jí Alex napovídá, jenže já jsem to řekla Zoe, teď je řada na něm.“

„V jejím věku už by mohla být dostatečně soudná,“ ujišťoval ji Brad optimisticky.

„Jo, to by mohla, ale člověk nikdy neví. Stejně mi to připadá jako noční můra, pořád mi ještě nedochází, že je po všem. Před dvěma týdny jsem byla vdaná a myslela si, že je všechno v pořádku.“ Přesně řečeno před šestnácti dny. „Je to, jako když někdo umře… a ty si říkáš, že před dvěma dny ještě žil…

před třemi týdny… dvěma měsíci… a pak náhle jednoho dne vzhlédneš a zjistíš, že už uplynula léta.“ Oba při těch slovech mysleli na Jacka.

„Chceš jít zítra do kostela?“ vyhrkli najednou.

„Moc ráda. K Svatému Patrickovi nebo někde v sousedství?“ zeptala se.

„Pojďme k Svatému Patrickovi,“

navrhl. „Tak nějak ho považuju za náš Stánek,“ řekl a nabídl jí sušenku s věštbou budoucnosti. Na jejím papírku stálo, že je čestná, trpělivá a na svá léta mimořádně moudrá. Na jeho zase, že ho něco skvělého čeká.

„Nesnáším

tenhle

typ

sušenek,“

stěžovala si Faith. „Nikdy jsem je neměla ráda. Jsou nudné a bezútěšné.

Mám ráda takové, v kterých se říká na rovinu, že se příští týden zamiluju. Jenže v mých nikdy nic takového nestálo. Teď už alespoň vím proč.“

„Proč?“ zeptal se s laskavým pohledem. Něco v ní se ho dotklo v hloubi duše.

„Mám prostě smůlu,“ konstatovala a myslela přitom na Alexe. Všechno, co se během posledních

dvou

měsíců

odehrálo, jí připadalo jako naprostá katastrofa.

„Někdy jde smůle v patách největší štěstí,“ ujistil ji tiše. „To jsi vyčetl v té sušence, nebo to máš z vlastní hlavy?“

dobírala si ho. Všiml si, že vypadá tisíckrát lépe, než když ráno přijel.

Najedla se, trochu se protáhla na čerstvém vzduchu a on ji jako vždy dokázal rozesmát.

„Na to jsem přišel sám. Aleje to pravda. Někdy, když se ti stane něco strašného, tak se vlastně v tvém životě uvolňuje místo pro velké věci, i když o tom ještě nevíš.“

„Tobě se něco takového stalo?“

„Ne, ale pár lidem, které znám. Jeden můj přítel ztratil před čtyřmi lety manželku, byla to skvělá žena a jeho to úplně položilo. Umřela na mozkový nádor, do šesti měsíců byla pryč. A pak potkal tu nejfantastičtější ženu, jakou znám. A teď je s ní šťastný. Člověk nikdy neví, Fred. Musíš tomu věřit. Není to tak dlouho, co jsme o tom mluvili…

Vyslyšená přání… Pamatuješ? Teď se ta tvoje lodička povážlivě kymácí, ale uvidíš, že se všechno časem zklidní a bude zase dobře. Možná líp než teď.“

„Jsem ráda, žes přijel do New Yorku,“ přiznala Faith, aniž reagovala na jeho úvahy.

„To já taky,“ vzal ji nad stolem za ruku a pevně ji stiskl. „Už jsem se o tebe bál. Kdyby ses slyšela v telefonu…“

„Cítila jsem se hrozně. Teď už jsem z nejhoršího venku. Ale vsadím se, že nějakou chvíli to bude pěkně nechutné.

Nemyslím, že by zrovna Alex jednal fér.“

„Nejspíš ne, soudě podle toho, co dosud udělal.“ A pak Brada něco napadlo. „Nedala by sis banánový pohár?“

„Teď?“ podivila se s úsměvem. Celý den ji choval jako v bavlnce, a taky celý večer. Je to skvělé, když člověka někdo hýčká, povzbuzuje a miluje. Jako bych byla znovu s Jackem, pomyslela si už po tisící. „Vždyť už jsme se cpali jak čuníci.“

„No a? V Serendipity dělají skvělé.

Jeden si s tebou dám.“

„To je fajn, že nebydlíš poblíž,“

zasmála se. „Za chvilku bych se valila jako koule. Ale proč vlastně ne?“

Zaplatil, skočili do taxíku a už uháněli na Východní šedesátou. Byla sobota večer a všude bylo nacpáno, ale našli malý kulatý stolek pod lampičkou a Brad objednal banánový pohár a dvě lžičky. Přinesli tři druhy zmrzliny s kopcem šlehačky, sekanými oříšky a čokoládovou polevou,

jahodami

a

banány, které přetékaly přes okraje obří mísy. Okamžitě se na tu dobrotu vrhla a Brad nemohl

uvěřit,

kolik

toho

spořádala, zvláště když uvážil, že už má v sobě slušnou večeři.

„Asi budu zvracet, jestli hned nepřestanu,“ vyhrožovala, ale ještě dvakrát si nabrala. Banánovému poháru prostě nedokázala odolat.

„Jestli to hodláš vyklopit na mě, pak bys měla zarazit. Přátelství má taky své meze,“ varoval ji se smíchem. V dobré náladě vzpomínali na léta dětství, kdy Bradoví a Jackovi leccos vyvedla. Bylo jim čtrnáct a jí dvanáct, když řekla jejich děvčatům, že si kluci vyrazili s jinými.

„Proč jsi to k čertu tenkrát udělala?“

„Nechtěli jste jít se mnou na kuželky, tak jsem se naštvala.“

„Myslel jsem, že tě Jack vzteky zaškrtí.“

„Jo, to já taky. Ona se mu ta holka opravdu líbila. Nemyslím, že tys o tu svou nějak obzvlášť stál,“ podotkla Faith pobaveně.

„Už si ani nepamatuju, která to byla.

Ty jo?“

„Jistě. Sherry Hennessyová. A Jack miloval Sally Steinovou.“

„Máš skvělou paměť. Úplně jsem na Sherry zapomněl. Byla to první holka, kterou jsem políbil.“

„To teda kecáš, protože první jsi políbil Charlottu Wallerovou,“ opravila ho Faith s vědoucím pohledem. „Ve třinácti.“

„Ty fakane!“ vykřikl, protože si náhle vzpomněl. „Tys mě špehovala a řeklas to Jackovi. Nechtěl jsem, aby o tom věděl, protože měl pro ni sám slabost a moh by se naštvat.“

„Jenže mu to řekla ona. Vykládala to nejmíň polovině lidí v sousedství.“

„To teda nevykládala. Tos byla ty, ty hajzlíku.“ Úplně na to zapomněl a teď se cestou k východu ze Serendipity smál.

„No

dobře,

trochu

jsem

tomu

pomohla. Ale ona to taky pilně rozhlašovala. Myslela si, že jsi pořádný úlovek.“

„V těch dnech jsem taky byl,“

připustil a zatvářil se skoro jako Rambo.

„Jsi pořád docela hezký,“ připustila a nevinně mu vsunula ruku pod paži.

„Když člověk uváží, kolik ti je.“

„Dávej si pozor na jazyk!“ varoval ji a pak navrhl, aby se prošli až domů a setřásli ten banánový pohár.

„Mám pocit, že prasknu.“

„Vždyť jsi jak žížalka. Měla by ses stydět, žes pořádně nevyrostla.“ Tvářil se přísně a důležitě.

„Taky jsem se vždycky styděla.

Hrozně mě štvalo, že jsem tak malá.“

„Ale vypadáš docela dobře, Fred. Na to že jsi holka.“ Takhle si ji dobíral, když byly děti. A dnes večer se zase jako dítě cítila.

Pomalu se procházeli po Třetí avenue, mluvili o lidech, které jako děti znávali, vybavovali si jejich obličeje a jména, na něž si ani jeden už dlouhá léta nevzpomněl. Když došli na Sedmdesátou čtvrtou, stočili se na západ a za chvilku už stáli před jejím domem.

„Bylo to ode mě hloupé nechat tě přespávat v hotelu. Mohla jsem tě pozvat k nám. Odstěhovala jsem se do pokoje k Zoe a ty ses klidně mohl vyspat u mě.“

„Je mi dobře tam, kde jsem,“ ujistil ji a zívl. „V kolik začíná zítra mše?“

„Můžeme jít, až se ti bude chtít.

U Svatého Patricka jich slouží víc, určitě jednu stihneme. Co kdybys přišel na snídani?“

„Zavolám ti, až se probudím. Možná že bych se objevil tak kolem deváté, nebo v deset.“ Odemkla. Dům jí připadal temný a opuštěný. S úsměvem se obrátila k Bradovi.

„Nechceš si dát ještě skleničku vína?“

„Pak bych to už do hotelu nezvládl, jsem úplně mrtvý. Raději se trochu prospím a ty běž taky na kutě.“ Oba byli přejedení a

nesmírně

unavení,

odpoledne

plné

tajemství

přešlo

v nádherný večer. A to, že před ním otevřela Pandořinu skříňku, považoval za úžasné gesto důvěry.

„Jsem šťastná, žes díky té schůzce mohl přijet,“ přiznala vděčně. Víkendy byly nejhorší, a jak cítila, ještě dlouho budou.

„To já taky,“ souhlasil a objal ji.

„Hezky se vyspi,“ popřál jí nakonec a ještě se přesvědčil, že za sebou pořádně zamkla. Jakmile se v domě rozsvítilo, vydal se s úsměvem k hotelu. Miloval ji a uznával jako nikoho druhého na světě.

18

Brrad se ráno objevil se zavazadly, zrovna když Faith vycházela ze sprchy.

Bylo teprve devět hodin. Otevřela mu v kašmírovém županu a on jí ještě ve dveřích podal nedělní noviny.

„Promiň. Nejdu moc brzo? Vzbudil jsem se těsně před svítáním,“ omlouval se.

„To je v pořádku. Za pět minut jsem hotová,“ ujistila ho.

„Než se oblečeš, pustím se do snídaně.“ Zamířil do kuchyně a Faith se bosky a s mokrými vlasy rozběhla nahoru.

Když za patnáct minut sešla dolů v roláku a džínách, rachotil tam a bouchal nádobím a nad tou zvukovou kulisou se vznášelo aroma kávy.

„Páni, to voní skvěle,“ zhodnotila jeho snažení a on se k ní s úsměvem otočil. Stál u sporáku, v opékači měl vdolečky a zrovna rozklepával vejce.

„Jako volské oko, nebo míchané?“

Vypadal odpočatě a uvolněně a cítil se tam jak doma.

„Volská oka budou stačit. Mám je udělat?“ zeptala se a vykročila ke sporáku.

„Připravuju ti snídani,“ upozornil ji, nalil hrnek kávy a podal jí ho. Chtěl ji trochu rozmazlovat, než odjede, vždyť právě proto přijel. „Dáš si slaninu?

Úplně jsem na ni zapomněl.“

„Obávám se, že žádnou nemám, ale stačí mi to bez ní.“ Podívala se do lednice, ale nic podobného slanině nenašla. Místo toho se nabídla, že nakrájí nějaké ovoce. Dovolil jí naporcovat pomeranče a broskve pro oba. Mezitím byla vejce hotová.

Rozdělil je na dva talíře, vdolečky namazal máslem a přidal je k nim. Faith prostřela, on naservíroval jídlo a oba se posadili. Vejce chutnala skvěle. „Jsi výborný kuchař,“ pochválila ho a on se usmál.

„Jsem

velký

šéf

přes

rychlé

občerstvení.

Hamburgery,

chilli,

palačinky. Kdyby bylo nejhůř, vždycky seženu práci v nějaké podřadnější restauraci.“

„To si musím pamatovat.“ Bylo milé mít ho u sebe. Připomnělo jí to šťastné časy, kdy za ní chodil Jack na kolej, nebo když ji často navštěvoval, pokud žili s Debbie odděleně. Vždycky ho s láskou uvítala, přestože mezi ním a Alexem panovalo napětí. Nemohla si pomoci, i teď musela myslet na to, kde a s kým Alex je. Leslie Jamesová. To jméno se jí vrylo hluboko do paměti.

„O

čem

přemýšlíš?

Něco

tě

zneklidnilo?“ vyzvídal Brad. Našel sportovní přílohu nedělníku a zbytek podal jí.

„Myslela jsem na Alexe. A na to děvče. Zrovna jsem si říkala, jestli jsou spolu.“

„Snaž se je pustit z hlavy,“ poradil jí něžně, zvedl hrnek s kávou a zamyšleně na ni pohlédl. „Je to divný, jak se to v životě zamotá, nemám pravdu? Před šesti měsíci by mě ani nenapadlo, že tu s tebou budu snídat.“

„Jo. A že Alex bude pryč. Než jsem začala přemýšlet o těch dvou, říkala jsem si, jak je to skvělé mít tě tu. Jezdíš do New Yorku často?“ To bylo potřetí ve čtyřech měsících. Tentokrát byl důvod smyšlený, ale musel přiznat, že ten výlet stál za to.

„Podle

okolností.

Spíš

jen

sporadicky, podle toho, na jakou konferenci se přihlásím a kolik mě toho čeká doma. Většinou se jen těžko utrhnu.“ Jeho práce až příliš souvisela se stavy nouze a čekala na něj spousta klientů, než aby se mohl jen tak poflakovat. „Nejspíš se tu objevím, až poletím příští měsíc za kluky do Afriky.

Pam letí se mnou,“ dodal, jako by ji chtěl opatrně varovat.

„Mohli bychom si dát společnou večeři,“ navrhla Faith upřímně a Brad se rozesmál.

„To by byla docela švanda. Už teď si myslí, že jsem se do tebe zamiloval, a kdyby si tě pořádně prohlídla, asi by se po mně nepřestala vozit.“

„To mi docela lichotí, ale po pravdě řečeno ji nijak neohrožuji. Jsem jako tvoje mladší sestra, to by došlo i jí,“

řekla Faith s přesvědčením.

„To tedy dost pochybuju,“ zabručel a ponořil se do novin. Půl hodiny o sobě nedal vědět, nalila mu další kávu a poklidila ze stolu. V půl jedenácté byla hotová a on vzhlédl.

„Chceš jít ještě pořád do kostela?“

Nechtěla ho do ničeho nutit, může tam zaskočit, až Brad odjede.

„Jistě že chci.“ Vstal, protáhl se a objal ji kolem ramen. Znovu si uvědomila, jak se s ním cítí spokojeně a jak bezproblémový společník je. Bylo opravdu těžké uvěřit, že s Pam nevycházejí. Podle ní je to ten nejklidnější a nejpřirozenější muž na světě.

„Vezmu si kabelku.“ Vyběhla nahoru, aby se dooblékla a učesala, v pěti minutách stála v přední hale a sahala do šatny pro kabát. Vzala si krátký kožíšek z poprvé ostříhaných ovcí a červený vlněný šátek. Brad měl džínsy, silný svetr a teplý kabát. Venku se ochladilo a vypadalo to na sníh.

K

Svatému

Patrickovi

dorazili

taxíkem právě včas na mši v jedenáct.

Faith poklekla a pak vklouzla do řady, Brad vedle ní. Mlčky seděli bok po boku a sledovali bohoslužbu, nakonec šla Faith k svátému přijímání. Brad si všiml, že drží růženec, který jí věnoval k Vánocům. Usmál se. Pak u bočního oltáře svátého Judy zapálili svíčku za Jacka. Když vycházeli z kostela, v obou se usadil neobyčejný mír. Během mše začalo sněžit.

„Chceš se projít?“ zeptala se a vzhlédla k němu. K smrti ráda se procházela ve sněhu.

„Jo,“ zazubil se, „proč ne?“ V San Francisku nikdy sníh neviděl, byla to jedna z věcí, které na New Yorku miloval.

Kráčeli po Páté avenue, na Šedesáté přešli na druhou stranu a zamířili k vnějšímu okraji Central Parku. Minuli zoo a hřiště severně od ní, v té době už měli vlasy bílé něžnými vločkami a tváře zarudlé zimou. Tenhle sníh jistě vydrží a zakryje vše tichou peřinou.

Připadalo jim to jak v pohádce.

„Budeš mi zítra chybět,“ přiznala smutně a zavěsila se do něj. „Tohle bylo opravdu příjemné překvapení. Teď se musím vrátit do reálného života, ke škole a rozvodu, Alex hrozně spěchá.“

Lámala si hlavu proč a bezděčně se ptala sama sebe, jak moc se na tom podílí Leslie Jamesová a jestli si ji pak vezme za ženu.

„Co uděláš s domem?“ Uvažoval, jestli není na takovou otázku příliš brzy.

„Nevím. Zatím se nezmínil. Nejsem si jistá, jestli mě v něm vůbec nechá, nebo bude chtít, abych se odstěhovala a on ho mohl prodat. Koupil ho za své peníze, takže tipuji, že se o to pokusí. V těchhle věcech se nevyznám.“ Celý život platil za všechno a teď prohlašoval, že mu taky všechno patří. Tvrdil, že nedostane nic, jen minimální alimenty, protože je dost mladá, aby mohla jít dělat. Jako by náhle přišla o veškerá práva.

„Jestli tě donutí se odstěhovat, pak ti musí

pořídit

nějaké

srovnatelné

bydlení,“ konstatoval Brad celkem logicky, aby zaplašil její obavy.

„Nemůže tě jen tak vyhodit na ulici.“

„To taky doufám.“ Ale ani v tomhle si nebyla jistá. Nedalo se odhadnout, čeho všeho je Alex schopen. „Myslím, že když jsou děvčata z domu, stačilo by mi něco menšího, ale připadá mi to hrozně divný někam se stěhovat. Žili jsme tu osmnáct let, od té doby, co se narodila Zoe.“ V jediném okamžiku všechno vyletělo do vzduchu a hřejivý pocit jistoty a bezpečí se zcela vytratil.

„Možná ti ho nechá a nic prodávat nebude,“ povzbuzoval ji Brad tiše.

Nechtěl ji znepokojovat. Věděl, že se o detaily postará advokát a vyřeší je k její spokojenosti. Procházeli se chvilku po parku kolem jezírka a pozorovali, jak se sníh kupí na soše Alenky z říše divů. V chladné záplavě si hrály děti, už mohly sjíždět z mírných svahů na bobech nebo víku od popelnice. Brad s Faith je pozorovali a při tom pohledu se jich zmocnil smutek.

„Kéž by byla děcka pořád tak malá,“

povzdechla Faith toužebně. „Tohle všechno mi chybí.“ Bylo to šťastné období v jejím životě, každý den překypoval událostmi a přinášel spoustu radosti. Nikdy neměla čas přemýšlet o něčem jiném, než co bude dělat s děvčaty a jak stráví večer s Alexem.

Nikdy

si

nelámala

hlavu

s budoucností, neměla čas na ni myslet.

Teď se vše od základů změnilo. Už ji nepotřebují. Mají své vlastní životy, její malý vesmír zmizel v nenávratnu a teď možná přijde i o dům. Bylo toho moc, co musela strávit. A co mohla ztratit.

„Mně tyhle dny taky chybí,“ přiznal Brad upřímně. „Všechno tak rychle uteklo. Vím, že je nesmysl cítit se starý, vždyť v našem věku mají mnozí první děcko.“

„Bože můj, to je ale nápad,“

rozesmála se Faith. „Podstoupila bys to ještě?“ Viděla, že nemluví do větru, a na okamžik se u té myšlenky zastavila.

„Kdyby ses mě zeptal před měsícem, nejspíš bych vylítla, že ne, ostatně Alex by mě zabil. Vždycky si myslel, že dvě děti jsou tak akorát, jinak bych měla o jedno či dvě víc. Ale teď? Sakra nevím. V sedmačtyřiceti mně to připadá hodně praštěný. Holky by ranila mrtvice.

Ne, myslím, že bych to už nepodstoupila.

Kromě toho nebudu za pár měsíců ani vdaná.

Vůbec

si

to

nedovedu

představit.“

„Proto o tom mluvím, Fred. Zase budeš volná.“ Jen samotná narážka jí otřásla. Pořád se musela štípat, aby si připomněla, že to, co se děje mezi ní a Alexem, není jen zlý sen. „Co když potkáš nějakého chlapíka, který ještě bude chtít malé? Co bys udělala?“

„Představím ho Eloise.“ Rozesmála se, ale pak znovu zvážněla. „Páni, Bradě, já nevím. Moc ráda bych měla víc dětí, ale po pravdě řečeno nejsem v rozkvětu mládí. V mým věku si ani nejsem jistá, jestli by to šlo. Znám lidi, kteří to udělali. Nevím… jo… možná že by to bylo skvělé… bylo by nádherné mít v náručí miminko… třeba bych si pak znovu připadala živá a mladá a plná nadějí. Jediným problémem je,“ začala rozvážně a pohlédla na něj, „že nic z toho není reálné. Jsem unavená a smutná a stará. A co je nejhorší, opuštěná.“

„To nebude trvat věčně. Někoho si najdeš, Fred. Někoho, kdo se k tobě bude chovat líp než Alex. Za pár měsíců budeš volná a plná nadějí a za rok se nejspíš znovu

provdáš.“

Vypadal

sklíčeně, když to říkal, a ona se usmála.

„No jak vidím, můj život jsi už naplánoval. A co ten svůj?“ Věděla, jak nešťastný je s Pam, i to, že se rozhodl s ní zůstat za každou cenu. „Nechceš víc, než máš teď?“

„To víš, že chci,“ odpověděl jí upřímně. „Ale co mám, to mám. Moc o tom nepřemýšlím.“ Což nebyla docela pravda.

„Možná bys měl, dokud jsi poměrně mladý. Co když třeba za deset let provede Pam něco jako Alex? Nebudeš mít pocit, že ti život proklouzl pod rukama, když jsi mohl být šťastný s někým jiným? Měl by ses nad tím zamyslet.“

„Je to příliš velké riziko,“ přiznal a podíval se přímo na Faith. „Vím, co mám, ať je to jakkoli zdiskreditované.

Nehodlám to zahodit kvůli snu, který by se možná nikdy nesplnil. Sny se zhmotňují jen ve filmu, skutečný život je o něčem jiném. Většina lidí žije jako my, spokojují se s tím, co jakž takž funguje, a tak či onak se vyrovnávají s realitou.

Znáš to sama podle sebe.“

„Jo, znám. Jen mě to tak napadlo.

Třeba měl Alex pravdu, když to udělal.

Je mi z toho nanic, protože se mě to bezprostředně dotýká, ale třeba se nakonec odhodlal udělat to, co jsme měli udělat už dávno. Způsob, jakým to provedl, je zavrženíhodný, ale chňapl po příležitosti.“

„Pokud jde o něj, doufám, že si nabije hubu, protože dělal všechno pro to, aby ti ublížil. Nemám pocit, že by ti přenechal výhru. Prohrála jsi na plné čáře. On se hnal za nějakou holkou s titěrnými kalhotkami a cestou tě pěkně kopl do zubů. To se mu nakonec vrátí.

Jestli s ní zůstane, asi mu to jednou oplatí.“

„To

je

povzbudivá

myšlenka,“

podotkla Faith a malinko se usmála.

„Ale konečnou odpověď neznám,“

povzdechla. Sněhové vločky se jí usadily na řasách a na vlasech.

Nikdy neviděl nikoho tak hezkého, a když na ni pohlédl, pocítil lítost. Tolik se mu chtělo otočit ručičky zpátky o třicet let, ale s naprostou jistotou věděl, že nikdy nemůže mít to, co vždycky chtěl a co chce i dnes. Faith.

Vůbec netušila, co se mu honí hlavou, a nejspíš by ji šokovalo, že se na ni kdy díval tímhle pohledem. Ostatně od dětství ho nic takového nenapadlo, až teď. Jak stáli v parku a svíral jí ruku v podpaží, pocítil náhle touhu po dalších dotecích. Ale věděl víc než kdo jiný, že touha zůstane nenaplněna.

„Tváříš se hrozně vážně,“ zašeptala a ještě víc se k němu přitiskla. Začínala být zima a zvedl se vítr. „Jsi v pořádku?“ Přikývl a usmál se. Miloval vše, co spolu podnikli. S chutí jí připravil snídani, rád si s ní dlouhé hodiny povídal nebo mlčky seděl vedle ní v kostelní lavici, líbily se mu společné procházky i to, jak se předchozí večer

cpali

banánovým

pohárem. Jako dítě byla zlatá a teď přímo zářila.

„Myslel jsem, že bychom se měli vrátit domů a rozdělat oheň. A abych pravdu řekl, taky něco sníst.“

„S tebou se musím pořád ládovat,“

stěžovala si, ale v téhle chvíli byla šťastná a po procházce dokonce mírně hladová. „Musíme zaskočit do obchodu a něco koupit. Moc toho doma nemám.

Od Alexova odchodu se skoro postím.“

„To nepomůže,“ podotkl prakticky a vzal ji za ruku.

Zastavili

se

cestou

domů

v potravinách a on ji přiměl koupit dost jídla na celý týden a ještě to nakonec zaplatil.

„Vždyť to jíst nebudeš. Proč utrácíš?“

„Tak já se stavím zítra na večeři,“

navrhl z žertu, když mu vrátili drobné.

„Kéž bys tu mohl zůstat. Škoda že nebydlíme v jednom městě.“ To byl i jeho názor, ale zároveň věděl, že by se časem objevil neúnosný problém. Jeho city se měnily. A pokud si to Faith dosud neuvědomovala a dělila je navíc vzdálenost téměř pěti tisíc kilometrů, věděl, že jsou oba v bezpečí.

Odnesl jí nákup a za půl hodiny už chystala oběd, zatímco on zatápěl v krbu. Venku bez přestání padal sníh.

Připravila polévku a sendviče a on na ní předtím vyžebral marshmallows, celozrnné sušenky a čokoládové tyčinky, aby si mohli udělat směs, jakou měli rádi jako děti. Občas ji napadlo, jak by bylo skvělé, kdyby nikdy nevyrostli.

Život by byl daleko snazší a Jack by ještě žil.

Dojedli kolem čtvrté a ještě si opekli marshmallows v krbu. Když se na ni Brad podíval, rozesmál se. „Čemu se řehtáš?“ Faith se zatvářila naštvaně.

„Jsi pěknej čuník. V obličeji jsi zapatlaná a čokoládu máš všude.“

Snažila se utřít ubrouskem obličej, ale moc tomu nepomohla. Raději jí vzal ubrousek z ruky a přejel jí bradu, tváře i špičku nosu. Hleděla na něj nevinnýma očima. Musel sebrat všechnu sílu, aby tomu okamžiku nepodlehl. „Už je to lepší.“ Nic z jeho chování ani vzdáleně nepřipomnělo spodní proudy, které v něm vřely.

„Chceš ještě kousek?“ zeptala se ho s širokým úsměvem. Brad jen zaskučel a natáhl se před krb. Nekonečně dlouhé nohy a ramena široká a mocná, jako když byl kluk.

„Ne, nechci. Dělám si starosti, jestli letadlo

nebude

mít

kvůli

sněhu

zpoždění.“ Skoro v to doufal, i když se potřeboval vrátit domů. Nic by se mu nelíbilo víc než zůstat v té sněhové nadílce v New Yorku. Zmítaly jím pocity, s nimiž si nevěděl rady, a navíc mu bylo jasné, že ji čekají těžké časy a on tu pro ni nebude. Mohl nabídnout jen hlas v telefonu nebo neosobní řádky e mailů. To mu nepřipadalo dostatečné, chtěl ji chránit před těmi nechutnostmi, které, jak tušil, Alex rozpoutá.

„Zavolám a zeptám se, jak ti to letí,“

nabídla se ochotně a zamířila k telefonu v hale. Za pět minut byla zpátky. „Žádné zpoždění,“ hlásila na prahu.

„To je zlé,“ přiznal s ospalým úsměvem.

Za hodinu se zvedl, jako dřímající obr. Byl čas vyrazit.

Těsně po páté si posbíral věci a Faith si oblékla kabát.

„Nemusíš se mnou chodit,“ řekl a nespouštěl z ní oči. Vůbec neměla představu, jak je krásná, i to bylo odjakživa součástí jejího kouzla.

„Já vím, že nemusím. Ale chci. Stejně nemám co na práci.“ Chtěla s ním strávit tolik času, kolik jen šlo.

Brad zastavil taxi a uložil do kufru svá zavazadla, pak vklouzl na sedadlo vedle ní. Sněžilo čím dál víc a pomalu se začínalo

stmívat.

V

nedělním

odpoledni byl provoz minimální, na Kennedyho letiště dorazili i přes nepřízeň počasí v rekordně krátkém čase.

Dopraváci

udržovali

silnice

sjízdné a na letišti vypadalo všechno normálně.

Šla s ním pro pár časopisů a sama mu koupila knihu, která by se mu mohla podle jejího mínění líbit.

„Díky, žes mě nakrmil a vzal mezi lidi.“ Vděčně se na něj usmála.

„Nádherně jsem se s tebou pobavila.

Budu tě opravdu moc postrádat.“

„Zavolám ti. Jen abych se ujistil, že se chováš slušně. Pořádně jez, choď do školy a nedři se moc. A v žádném případě nesmíš připustit, aby tě Alex dohnal do blázince. Dělej, co ti řekne advokát… čisti si zuby… myj si obličej…

nepřecpávej

se

těmi

marshmallows… a buď na sebe hodná, Fred.“

„Ty taky,“ hlesla a jemu připadala jako ztracené dítě, když ji k sobě na rozloučenou přivinul a políbil do vlasů.

„Zavolám ti zítra. Než dorazím domů, bude už moc pozdě.“ Měl by být v San Francisku kolem druhé newyorského času a doufal, že tou dobou už bude spát.

„Díky za všechno,“ zopakovala a přitiskla se k němu. Jako by od ní znovu odcházel Jack, na chvilku se jí zmocnila panika a zalila ji vlna smutku a zoufalství. Připadalo jí hloupé takhle se k němu tisknout a nakonec ho pustila.

Ještě jednou ji objal a pak spolu s ostatními pasažéry vyrazil chodbou k letadlu. Když zacházeli za roh, usmál se na ni a naposledy zamával. Ještě chvilku stála v terminálu, pozorovala letadlo, jak pojíždí, a pak s hlavou skloněnou vyšla ven a najala si taxi.

Cesta domů jí připadala nekonečná a dům připomínal hrobku. Hustě sněžilo.

Ani se nenavečeřela, vyšla rovnou nahoru a zamířila do postele. Když ve dvě v noci zazvonil telefon, tvrdě spala.

Na okamžik se nedokázala zorientovat.

Byla to Eloise a volala z Londýna před odchodem z práce. „… co…

cože…? Ach… Ellie… ahoj, miláčku…

ne, ne, byla jsem vzhůru,“ blekotala rozespale.

Nevěděla,

proč

lidem

vždycky lže, když ji vzbudí, ale dělala to pokaždé. Trvalo jí chvilku, než sebrala rozum do hrsti, a pak jí došlo, že pro Eloise je teprve sedm. „Jsi v pořádku?“

„Jo, já jsem,“ vyštěkla vztekle.

Jakmile se Faith úplně probudila, uvědomila si, že její starší dcera je zlostí bez sebe. „Mluvila jsem včera s taťkou,“ pronesla důležitě. „Pověděl mi, cos provedla.“

„Co jsem provedla?“ Faith se tvářila bezvýrazně a pak na ni sáhla chladná ruka strachu. Rozklepala se. „Co jsem provedla?“

zopakovala

ve

snaze

dozvědět se, co jí nakukal.

„Taťka mi řekl, že už nechceš být vdaná a že místo toho půjdeš raději do školy.“

„Takhle to řekl?“ zeptala se zděšeně.

Jak může takhle lhát vlastním dětem?

Alespoň že Zoe zná pravdu.

„Ano, tak. Mami, jak můžeš takhle ničit naši rodinu kvůli pitomýmu diplomu? Copak ti na nás ani za mák nezáleží? Copak je ti náš otec po všech těch letech lhostejný? Jak můžeš být tak sobecká a neloajální?“ Asi v polovině věty se rozplakala a Faith se k ní přidala.

„Ellie, tak to není… takhle k tomu nedošlo. Je to trochu složitější. A je to mezi taťkou a mnou.“ Faith se cítila zavázaná neprat před děvčaty špinavé prádlo. Bez ohledu na to, jak hnusně se k ní zachoval a dosud se chová, nechtěla přistoupit na stejnou hru, jakou hraje on.

Na to byla příliš čestná a věřila, že její dcery nakonec pravdu poznají. Faith se přimkla k slušnosti jako k záchrannému pásu v rozbouřeném moři.

„Nemyslíš si, že to bude mít vliv i na nás? Copak tě nenapadlo, že nám na tom záleží? Nebudeme mít dokonce kde bydlet a kam se vracet. Říká, že chceš prodat dům.“ To byla odpověď na nevyřčenou otázku. A jako obvykle sváděl všechno na ni.

„O domě jsme zatím vůbec nemluvili.

A ujišťuju tě, že ho prodat nechci.

Možná si to přeje on. Já se rozhodně rozvádět nechtěla. To on.“

„Lžeš. Říkal, že je to tvůj nápad.

Říkal, žes ho k tomu donutila, když jsi šla do školy.“

„Nikoho jsem k ničemu nenutila.

Dokonce jsem mu nabídla, že ze školy odejdu.“

„Nevěřím ti ani slovo. Taťka říká, žes to už dlouho plánovala a žes mu před rokem prozradila, že se chceš rozvést.“

Teprve teď se jí udělalo špatně od žaludku a v plné zrůdnosti pochopila, jakou hru Alex hraje. Kdyby je přesvědčil, že ho už před rokem požádala o rozvod, jeho románek s Leslie Jamesovou by se ukázal v mnohem příznivějším světle. Byla to chytře vymyšlená zápletka, a jak je vidět, přinášela

své

ovoce.

Přinejmenším pokud jde o Ellie. A dva naprosto rozdílné příběhy by vnesly rozkol i mezi děvčata, brzy si půjdou po krku.

„Eloise,“ začala Faith a snažila se zůstat klidná, „špatně se mi říká, že tvůj otec k tobě není upřímný, ale je to tak.

Nikdy jsem o rozvod nepožádala, ani teď, ani před rokem. Nikdy jsem nechtěla ukončit naše manželství. Byl to jeho krok, jeho rozhodnutí. Ani teď si nic takového nepřeju a nechci prodávat tenhle dům. O tom mi ještě neřekl ani slovo.“ Byla si jistá, že když se bude držet pravdy a zároveň na něj nebude házet špínu, Ellie to nakonec pochopí.

Ale Ellie jí to neusnadnila.

„Jsi lhářka, mami. A podle mě je hnusný, že od něj odcházíš. Doufám, že tě při státnicích vyhodí, že tě vyrazí ze školy ještě dřív, protože jsi mi úplně zničila život!“ Práskla sluchátkem. Faith zůstala sedět jako opařená a slzy se jí koulely po tvářích. Bylo od něj sprosté takhle proti ní Ellie poštvat. Ještě že Zoe zná pravdu.

Přinejmenším to, že od ní Alex odešel, i když pravý důvod jí sama tajila. Faith se je před tímhle snažila ochránit a navíc věděla, že by pravda Alexe v očích jeho dcer naprosto zničila. Zasadil jí tu nejkrutější ránu, jakou si dokázala představit, a teď si začala dělat starosti i kvůli domu.

Ležela hodinu v posteli s očima dokořán a pak s pocitem viny vytočila číslo Zoe. Faith věděla, že bývá dlouho vzhůru, ostatně zvedla telefon hned při prvním zazvonění.

„Ahoj mami,“ vyhrkla radostně.

„Nevzbudila jsem tě?“ ujišťovala se Faith úzkostlivě.

„Jistěže ne. Ještě tu mám nějakou práci. Jsi v pořádku?“

„Ne,“

přiznala

Faith

upřímně.

„Nejsem v pořádku. Zrovna volala Ellie.“

„Řeklas jí to?“ zeptala se Zoe zasmušile. Převratné změny v jejich rodině jí nedávaly spát, a taky absolvovala krátký rozhovor s otcem.

Ale moc jí toho neřekl, jakmile se dozvěděl, že strávila minulý víkend s matkou, spěchal od telefonu jako uličník.

„Ne, já ne. Ale taťka,“ upřesnila Faith. Vážně se obávala, že její nepřiměřená slušnost a ohledy mohou navždy zničit její vztah se starší dcerou.

„Jak se cítí?“

„Je vzteky bez sebe. Nenávidí mě.

Tvůj otec jí oznámil, že už nechci v manželství setrvat a že jdu raději do školy, takže jsem požádala o rozvod.

Dokonce jí namluvil, že jsem se chtěla rozvést už před rokem,“ dokončila a vysmrkala se.

„Proč by něco takového říkal? Je to pravda?“ zeptala se Zoe ohromeně. Ale patřila k matčinu týmu, ostatně jako vždycky.

„Samozřejmě že ne. Myslím, že vím, proč to udělal, ale to je teď vedlejší.

Důležité je, že se Ellie díky tomu domnívá, že jsem všechno způsobila já a že jsem ho odsud vyštvala. To není fér.“

Slovo fér v Alexově slovníku přestalo existovat, vlastně tam nejspíš nikdy nebylo, uvědomila si opět Faith.

„To není nic nového. Copak taťka někdy jednal fér?“ Zoe už dlouho věděla, jaký je lhář. Podváděl ve spoustě drobností a ji to jen utvrdilo v přesvědčení, že se mu nedá věřit. „Ona na to přijde. Neměla by ses kvůli tomu moc rozčilovat. Na odpověď stačí selský rozum.“

Ale

Faith

to

nepřesvědčilo. Otec s Ellie dovedně manipuloval.

„Ani netuší, jak jsem z toho zničená.

Vůbec mi neposkytla možnost s ní promluvit. Jen mi řekla, jaká jsem bestie a že jsem jí zničila život.“ O domě se před Zoe nezmínila. Chtěla si nejprve promluvit s Alexem, chtěla znát jeho postoj, protože jestli se dům prodá, budou tím trpět všichni, nejen ona.

„Nech ji, ať se uklidní. Já to s ní proberu. Ty počkej, až přijede.“ Eloise plánovala návštěvu někdy na březen, ale teď si Faith nebyla jistá, jestli se doma vůbec objeví.

„Možná že bych za ní měla zaletět,“

pronesla Faith utrápeně a v duchu hledala termín.

„Nejdřív ji nech zchladnout. Napiš jí dopis nebo něco na ten způsob. Neboj, mami, však jí to dojde. Je nad slunce jasný, že ty ten rozvod nechceš.“ Zoe však nebylo jasné, proč se chce rozvádět otec. Matka jí to neřekla a ona brzy pochopila, že si o tom nepřeje mluvit.

Měla pocit, že za tím vězí něco víc, a jako obvykle se nemýlila.

„Je mi z toho zle,“ přiznala Faith, ale přece jen se jí ulevilo, když si takhle mohla promluvit. Ze Zoe se stala kamarádka a dcera v jednom, uvážlivá a na svá léta neobyčejně citlivá a vnímavá.

„Ellie vždycky nejdřív vyletí. Teprve později dostane rozum. Podle mě je otec pěknej hajzl, když něco takového dokázal říct, ale mě to nepřekvapuje.“

A teď už to nepřekvapuje ani Faith.

Neexistovala hranice, kam až byl ochotný klesnout, jen aby zničil její vztah s dcerou.

„Zítra mu zavolám,“ hlesla. Pořád si naivně myslela, že se s manželem domluví po dobrém.

„Zdřímni si, mami. Snaž se na to zapomenout. Alespoň dnes v noci. Cos dělala o víkendu?“ Zamýšlela jí zavolat a teď se cítila provinile, že to neudělala.

Prostě to nestihla.

„Můj

přítel

Brad

přiletěl

ze

Západního pobřeží,“ přiznala Faith beze stopy nadšení. Nedokázala teď myslet na nic jiného než na Ellie. Bradova návštěva jako by se na pozadí nových událostí zcela rozplynula.

„Přijel za tebou?“ Na Zoe to podle všeho udělalo dojem.

„Ne, byl tu služebně. Ovšem bylo fajn se s ním vidět.“ Zoe chvíli přemýšlela, ale pak se rozhodla, že není ta pravá chvíle matku si dobírat. Už tak je toho na ni moc. A ať už Brad chová k matce jakékoli city, věděla, že pro ni osobně není ničím víc než přítelem. I tak bylo fajn, že ji přivedl na jiné myšlenky.

„Běž si lehnout, mami. Zítra ti zavolám. Mám tě moc ráda.“

Zavěsila. Faith zbytek noci probděla, protože musela pořád myslet na Ellie.

Nepřála si nic jiného než okamžitě zavolat Alexovi, jenže musela počkat, dokud nedorazí do kanceláře. Nakonec v šest ráno vstala a poslala e mail Bradoví. Dávno dorazil domů a ona už nemohla čekat. Vylíčila mu vše, co jí Ellie řekla, a celou tu dobu plakala.

Napsané na obrazovce to vypadalo ještě hůř.

„… a co myslíš, že chce provést s domem? Připadá mi, jako by ho chtěl prodat. Proč to neřekl nejdřív mně? Ať je to jak chce, úplně mě to položilo. Je mi zle z toho, že Ellie věří jemu. Jak se mi ji podaří přesvědčit, že opak je pravdou?

Nehodlám jim vykládat o té dívce.

Nikdy. Je to příliš ponižující pro všechny zúčastněné a navíc bych si připadala stejně podlá jako on. Nikdy by svému otci neodpustily. Nechci zničit jejich vztah. Proč nemůže bojovat fér?

Řek! Ellie, že jsem mluvila o rozvodu už před rokem. Nejspíš si myslí, že to je dostatečná omluva pro jeho dnešní chování. To mi připadá, jako by to s tou holkou myslel

vážně.“

Takhle

pokračovala pořád dál a snažila se k Alexovi zachovat čestně z nějakého marného pocitu slušnosti. Někdy ji napadlo, jestli to kvůli hlubokému náboženskému založení s tím čestným chováním nepřehání. Alex ji znal příliš dobře a věděl přesně, kam udeřit a jak.

„Promiň. Asi ti připadám jako blázen.

Jsem vyčerpaná a naprosto rozházená.

A přitom to byl tak báječný víkend.

Omlouvám se, jestli s tím otravuju, jenže z Alexe se vyklubal hrozný hajzl. Ne že bys v té věci mohl něco udělat, jen mi pomáhá, když o tom s tebou mluvím.

Díky, žes mě tak skvěle krmil a rozmazloval. Měj se moc pěkně. Tvá Fred.“

V devět zavolala Alexovi. Zrovna přišel do kanceláře a jeho hlas v telefonu zněl podrážděně.

„Co se děje?“

„Spousta

věcí,“

přiznala

Faith

utrápeně. „Zjistila jsem, žes volal Ellie.

To, cos udělal, bylo hnusné.“

„Nenechám se od tebe urážet, Faith,“

durdil se, jako by vyhrožoval, že zavěsí.

„Mám právo říkat svým dcerám, co chci.“ Znělo to na okamžik jako obrana.

Dobře věděl, jak sprostě se zachoval.

„Bylo by lepší, kdyby ses držel pravdy. Tvrdil jsi, že ten rozvod byl můj nápad.“

„Taky že byl, nemám pravdu? Tys naše manželství zatratila ve chvíli, kdys podala přihlášku

na

Newyorskou

univerzitu.“

„Nic takového jsem neudělala. A ty sis přivlekl ženskou do mé postele. S tím ses taky pochlubil?“

„Ne. A ty?“

„Ne, zatím ne, protože se k tobě chci zachovat fér. Alexi, tys ji proti mně štval.“ Znovu se jí do očí nahrnuly slzy.

„Copak jsi přesně to neudělala se Zoe?“

obvinil ji.

„Ne, neudělala. Ty jsi Ellie záměrně lhal a ona si díky tomu myslí, že celá ta záležitost je moje chyba. Dokonce jsi jí řekl, že jsem o rozvod požádala už před rokem, a víš sám nejlíp, že je to naprostá lež.“ Na to neodpověděl a na lince se rozhostilo ticho, nejspíš si uvědomil, že to od něj byla rána pod pás. „A taky si myslí, že chci prodat dům. Co má tohle znamenat?“ Srdce jí při té otázce bušilo jako o závod.

„Nemáme na výběr. Chci zpátky peníze. Ty dostaneš polovinu,“ rozhodl panovačně.

„Já o žádnou polovinu nestojím!

Stojím o ten dům, abych měla kde bydlet a aby se děvčata měla kam vracet. Jak si to představuješ? To se máme vystěhovat na ulici?“ Faith už bez zábran plakala.

To, co s ní prováděl, se nedalo unést.

„Můžeš si zažádat o kolej,“ navrhl k jejímu zděšení. Byl to ten nejmstivější chlap, jakého znala. Nikdy by ji nenapadlo, že bude něčeho takového schopen. V duchu přemýšlela, s kým vlastně celou tu dobu žila. Pod jeho ledovým exteriérem netlouklo žádné srdce.

„Ty mě chceš soudně vystěhovat?“

vyhrkla v záchvatu panického strachu.

„Můj advokát to prodiskutuje s tvým.“

Způsob, jakým to řekl, dal za pravdu jejím nejhorším obavám. Bere jim domov, ruší manželství a také ji díky lžím připraví o jedno dítě. Ničí jí život, dělá přesně to, z čeho Ellie obvinila ji.

Jenže v Alexově případě to byla pravda.

A obávala se, že vzhledem k tomu, že Alex za dům zaplatil, na něj nemá sebemenší právo. Rozhodně ne v jeho očích. Ona jen investovala do jejich manželství všechna ta léta, osobní ambice, srdce i čas.

„Proč tohle všechno děláš? Jak mě můžeš takhle nenávidět? Jen proto, že chci studovat práva? Není to zvrácené?“

„Přesně tak zvrácené jako tvůj návrat do školy, jako to, že se chováš jako malá holka.“ Ale o tom to nebylo, to už Faith věděla, všechno se týkalo té dívky.

Obávala se, že děvče v titěrných kalhotkách hraje v té věci klíčovou roli.

To on chce získat zpět své mládí a zničit všechno, co měli, a ji nejvíc.

„Všechno to souvisí s tou dívkou,“

obvinila ho Faith naprosto oprávněně.

„Pokoušíš se to zastírat. Chováš se, jako bych si nezasloužila špetku úcty, a teď se pokoušíš před svými dcerami očistit, ale to se ti nepovede. A ty to víš, Alexi.

Co to k čertu děláš? Chceš si ji vzít?“

„Už k tomu nemám co dodat,“ pronesl chladně, a aniž čekal na odpověď, zavěsil. Faith jen zírala do prázdna.

Teprve po chvíli zavolala advokátovi, aby se zeptala, jak to bude s domem, a on slíbil, že se na to podívá.

Zrovna v té chvíli si všimla, že jí Brad poslal mail, nejspíš v době, kdy mluvila s Alexem.

„Chudinko Fred… to je ale zmetek!

S Ellie si starosti nedělej. Sama na všechno přijde. Děti nakonec pokaždé poznají pravdu. Moji rodiče se mnou sehráli stejnou habaďúru. Chvilku mi to trvalo, ale pak mně všechno došlo.

Rozhodli se zničit jeden druhého a ze mě si přitom udělali rukojmí. Bylo to pěkně hnusný. Ale ty tohle neděláš. Ellie brzo pozná, kdo vlastně její tatík je. Jen musíš být trochu trpělivá a taky se před ním chránit. Promluv si s právníkem. Toho domu se nevzdávej. Alespoň to ti dluží.

Neustupuj. Musím jít brzy do práce a zjistit, jaký škody napáchal ten víkend.

Skvěle jsem se bavil, jsi zázrak mého života. Běž si dát banánový pohár… a nezapomeň si utřít bradu. Ozvu se ti později. Tvůj Brad.“ Usmála se.

Pohodlně se opřela do židle a znovu se začetla do řádků, které jí poslal její nejlepší přítel. Znovu za něj vzdala Bohu dík.

19

Jak se ukázalo, Faithiny obavy kvůli domu byly částečně opodstatněné. Když jí advokát na druhý den zavolal, byl malinko optimističtější. Zrovna se vrátila ze školy. Vedla si dobře, ale měla co dělat, aby se dokázala soustředit. To trápení se projevilo při hodnocení jejích prací, ale pořád se držela dobře.

Zvedla telefon, jakmile vešla do dveří.

„Měla jste pravdu,“ začal advokát bez obalu. „Chce, abyste se vystěhovala.

Dává vám devadesát dnů.“ To znamená nejpozději v květnu.

„Ach bože. Tohle může udělat?“ Faith zbledla.

„Může, pokud budete souhlasit. Ale podle mě byste neměla.“ Při těch slovech se jí alespoň trochu ulevilo.

Soužily ji představy, jak všechen svůj majetek stěhuje na ulici. „Je vám povinován polovinou

společného

majetku, a jestli chcete peníze, pak byste ten dům prodat museli. Když bude trvat na své polovině, může vás nakonec k vystěhování donutit a žádat, abyste ho prodala. Ale musí se s vámi nějak vyrovnat, a pokud budete chtít v rámci vyrovnání jeho půlku domu, tak to tak uděláme. Myslím, že bychom to pro vás mohli zařídit, Faith, jestli si to opravdu přejete, v opačném případě ho nemůžu nutit, aby vás tam nechal, a vy jste nekonečně blokovala jeho polovinu.“

„Já si chci ten dům nechat,“ pronesla se staženým hrdlem. Nechtěla se stěhovat, nechtěla nic měnit, potřebovala se zachytit něčeho známého, něčeho, s čím

je

spojených

posledních

šestadvacet let jejího života. Bránila se změně a děsila se toho, že přijde o střechu nad hlavou.

„V téhle záležitosti ho dáme k soudu.

Ještě jsem od nich nedostal oficiální stanovisko, takže počkejme a uvidíme.

V

každém

případě

vám

musí

poskytnout čas. Nemůže vás k ničemu nutit, dokud se celá věc nevyřeší.“

Ale dlouho mu to netrvalo. Koncem týdne dostala od jeho právníka dopis.

Byl

samozřejmě

adresován

jejímu

advokátovi, ale stálo v něm, že Alex chce, aby se vystěhovala a aby se dům nabídl k prodeji co nejdřív. Poskytli jí pár dnů k dobru, měla se vystěhovat k prvnímu červnu. Vyhazov z domu jí připadal nesmírně krutý, horší byla už jen lež dětem a skutečnost, že tu holku přivedl do její postele.

Brad

ji

při

každé

příležitosti

uklidňoval a ona zas nechávala vzkazy Ellie, aby se ozvala. Bez odezvy.

Nesmírně se jí ulevilo, když nakonec v

prvním

březnovém

týdnu

Zoe

oznámila, že Eloise přijede domů.

„Proč

mi

to

neřekla?

Vůbec

neodpovídá na mé vzkazy.“ To Zoe nijak nepřekvapilo,

nedávno

se

divoce

pohádaly v telefonu, Zoe hájila matku a Eloise otce, každá s přesvědčením, že ránu pod pás dal ten druhý a navíc snesl kupu lží.

„Ty vůbec nevíš, o čem mluvíš,“

ječela na ni Zoe uprostřed noci. Eloise měla ráno. „Viděla jsem ji těsně po tom, co ten zatracenej chlap od ní odešel.

Nedokážeš si představit, v jakým stavu byla!“

„Zasluhuje si to. Žádala ho o rozvod za našimi zády už před rokem. A teď ho ještě nutí prodat dům.“

„Všechno jsou to lži, copak to nechápeš, ty pitomce? On je takový. To taťka kopnul mamku do zadku. Chce, aby se vystěhovala do prvního června.“

„Nic takovýho nechce. Prostě nemá na výběr. Mámí z něj spoustu peněz, to je taky nechutný. Mamka je děsná mrcha a všechno je to její chyba. Ty prostě jen nevidíš, jak je zlá.“

„A ty seš zas slepá,“ vyštěkla Zoe na starší sestru. „Nejspíš ti úplně vymyl mozek.“ Nakonec zavěsily a Zoe připadl nepříjemný úkol oznámit matce, že Eloise zamýšlí žít u Alexe. Až přijede, bude bydlet v bytě, který si pronajal, domů zajde jen pro pár věcí.

Dorazila do New Yorku na svátého Patricka a měla před sebou týden volna.

Trvalo celé dva dny, než matce zavolala.

Faith prakticky nevycházela ven a s bolavým žaludkem čekala, až se Ellie ozve. Od chvíle, kdy jí Zoe dala číslo k Alexovi do bytu, se jí pokoušela zavolat, ale odpovídal jen záznamník.

Přes všechny vzkazy se ani neozvala.

Faith ji chtěla zoufale slyšet, seděla od rána do večera doma a připravovala se na zkoušky.

Málem se rozplakala, když konečně uslyšela hlas starší dcery. Jenže rozhovor byl krátký a věcný. Ellie se staví, aby si vyzvedla nějaké oblečení, a doufá, že matka nebude doma. Od pětadvacetileté ženy to Faith připadalo dětinské a zbytečně kruté, jenže Ellie měla skvělého učitele.

Když se konečně objevila na prahu, Faith byla v ložnici. Trvalo jí celý měsíc, než byla schopná se nastěhovat zpátky. Nebylo praktické žít v Zoeině pokoji, tak

se

nakonec

rozhodla

spolknout pýchu i odpor a spát znovu ve své posteli. Odtamtud taky spatřila Ellie v hale. I ona si matky všimla, ale neřekla ani slovo.

Faith došla ke dveřím ložnice a nehnuté ji pozorovala. „Eloise, neřekneš aspoň ahoj?“

zeptala

se

tiše

s nepopsatelnou bolestí v očích. Zoe by sestru zabila, kdyby viděla, co to s matkou dělá. Eloise byla z tužšího těsta a měla chladnější srdce.

„Žádala

jsem

tě,

aby

ses

tu

nezdržovala, až přijdu.“ Zírala na matku z dolní haly. Zdálo se neuvěřitelné, že se nedokáže distancovat od rozvodu rodičů a mermomocí se musí postavit jen na jednu stranu. Její otec ji skvěle využil.

„Tohle je můj domov,“ upozornila ji Faith klidně, „a já tě chtěla vidět. Tahle záležitost tě nesmí zničit. Jestli se otec rozhodl rozvést, pak to všichni musíme přežít, pořád jsme jedna rodina, ať už spolu žijeme či ne.“

„Co se staráš? Tys poslala rodinu k čertu, ne on. Dokonce prodáváš i dům, tak mě tu nepoučuj o rodině.“

„Nic takového nedělám, můžu ti ukázat dopisy od jeho právníka, kde mi říká, že mám vypadnout. Pokouší se mě vystěhovat, El, a já se snažím zůstat.“

„Jemu nic jiného nezbývá,“ držela se svého jako trucovitý harant, „protože od něj chceš spoustu peněz.“

„O penězích jsme ještě nemluvili. Já vlastně vůbec nevím, co chci. Postavil mě před hotovou věc a já si v téhle chvíli přeju jediné: abys zůstala doma.

Přísahám ti při životech vás dvou, že tohle je pravda.“

„Jsi lhářka,“ vyštěkla Eloise, zmizela do svého pokoje a přibouchla dveře.

Faith zůstala stát jako solný sloup a v duchu se ptala, jak ji může její vlastní dítě takhle nenávidět, jak může být tak nedůvěřivá, nezdvořilá a bezcitná. To nebylo zrovna nejlepší svědectví její výchovy nebo citů, které k ní Eloise chovala. Není už dítě, ale dospělá žena a užívá zbraně razance atomových pum, aby matku zničila. Alex jí je vložil do rukou a ona neváhala je použít. Faith pukalo srdce, když myslela na škody, které to napáchá. Rodina už nikdy nebude stejná. To byl Alexův poslední dar jim všem. Nečekaný, krutý dar.

Za půl hodiny vyšla Eloise z pokoje s náručí šatstva a dvěma příručními taškami.

Faith

ji

pozorovala

s krvácejícím srdcem.

„Proč mě tak strašně nenávidíš, Ellie?“ zeptala se jí tiše. Opravdu to chtěla vědět. Nedokázala pochopit, co jí kdy udělala, že to vyvolalo takovou reakci.

„Hnusí se mi, cos provedla taťkovi.“

Na okamžik byla Faith v pokušení říct jí, co udělal otec jí, vyprávět o ženě, kterou přitáhl domů, o titěrných kalhotkách v její posteli. Ale vlastní smysl pro čest jí napověděl, aby neočerňovala Alexe před jeho vlastními dětmi, i když to pokušení bylo den ode dne silnější.

„Já mu nic neprovedla, El. Nevím, jak tě mám o tom přesvědčit. Trhá mi to srdce, když mi tak málo věříš.“

„Nikdy ses neměla vracet do školy.

Taťka se úplně složil.“ Ani jí nedošlo, jak hloupý je tenhle názor, byla naprosto v jeho moci.

„Ráda bych se s tebou před odjezdem sešla,“ navrhla Faith a pokoušela se zůstat klidná a nedat najevo smutek.

„Nemám čas,“ odsekla Eloise krůtě.

„A trochu toho volna chci věnovat taťkovi.“

„Co takhle oběd?“

„Dám ti vědět,“ houkla Eloise, rychle seběhla ze schodů a vyrazila ze dveří.

Jakmile za ní zabouchly, posadila se Faith na podestu a rozvzlykala se. Byl to v pořadí třetí nejhorší den jejího života.

Nejprve Jack, pak Alex a teď Ellie.

Měla pocit, jako by o své starší dítě přišla. Ani nesebrala dost odvahy zavolat Zoe či Bradovi. Ten večer vůbec nerozsvítila, a když se setmělo, rovnou zamířila do postele.

Faith netušila, že Zoe přiletěla do New Yorku, aby se s Eloise sešla, a obě se zase do krve pohádaly. Podle ní bylo odporné takhle matku zradit a postavit se na otcovu stranu. Hádaly se skoro čtyři hodiny a pak musela Zoe zpátky do Providence. Nechtěla, aby se o tom matka dozvěděla, zbytečně by ji to rozrušilo.

Faith měla pocit, jako by se celé dny vznášela pod hladinou. Pokoušela se dosahovat ve škole slušných výsledků a smířit se s Eloise, i když její snahy vycházely naprázdno. Ellie se bez jediného slova rozloučení vrátila do Londýna a dva dny nato sklátila Faith chřipka. Ještě ležela v posteli, když přišly rozvodové papíry, její advokát zatím vyjednával s jeho zástupcem v záležitosti domu. Alex se choval jako naprostý křivák, na rovinu oznámil, že má vypadnout. Uprostřed všeho strádání neměla srdce zavolat Bradovi. On telefonoval každý

den,

aby

se

přesvědčil, jak se má, jenže někdy ani nezvedla sluchátko. Seděla, hleděla do prázdna a poslouchala jeho hlas v záznamníku.

„Mám o tebe starost,“ naléhal na ni, když už s ním nemluvila alespoň čtyři dny. Zavolal jí o půlnoci a ona chvíli váhala, než nakonec zvedla telefon.

„Jsem v pořádku,“ pronesla nakonec slabě. Pořád ještě kašlala po chřipce, ale už zase chodila do školy.

„Čerta jsi. Kašleš jak starej tuberák a mluvíš jak z hrobu.“ Věděl, že Eloise odletěla do Londýna a co to s Faith dělá.

„Potřebuješ vysadit. Měl bych tě vzít s sebou do Afriky.“

„To by Pam ohromně potěšilo.“

„Vlastně možná jo. Zvlášť kdybys tam jela místo ní. Nesnáší země třetího světa a toho výletu se děsí. V životě jsem neviděl tolik léků a repelentů. Bere toho plnej kufr a taky balený potraviny. Pam nic nenechává náhodě.“

„Musíš jet ve fraku nebo stačí smokink?“ rozesmála se nakonec a nálada se jí jako vždy zlepšila.

„Uvidíme. Já letím přes New York, s Pam se sejdeme naštěstí až v Londýně.

Ale zdržím se jen den a noc.“ Tentokrát se

měl

opravdu

sejít

s

jedním

právníkem. Děsil se, že by měl ztratit děcko podle zákona, který by ho mohl vystavit trestu smrti, kdyby bylo uznáno vinným. Chtěl si s kolegou hodinku či dvě popovídat

a

k

něčemu

konstruktivnímu se dopracovat. „Dala by sis se mnou večeři, jestli budeš v té době ještě naživu? Co bereš na ten kašel?“

„Nic moc. Po sirupu hned usínám a potřebuju vypracovat tři kompozice.“

„Mám pro tebe novinku. Mrtví studenti dostávají ve škole špatný známky.“

„Toho jsem se bála,“ rozesmála se.

„Kdy přijedeš?“

„Ve čtvrtek. Rozmysli si, kde se chceš navečeřet, a zamluv místo, pokud mi ovšem nechceš uvařit sama.“ Je ochotný udělat vše, jen aby mohl být s ní. „Už se nemůžu dočkat, až uvidím kluky.“

Okamžitě si uvědomil, že jí připomněl Eloise, neměl s tím vůbec začínat.

„Já se zase nemůžu dočkat, až uvidím tebe,“ přiznala Faith. Už uplynul skoro měsíc od jeho poslední návštěvy.

„To já taky, Fred. Dávej na sebe pozor.“ Její hlas zněl děsivě a Brad se o ni upřímně bál. Nesla toho na hřbetě až příliš. Taky celá napjatá čekala na zprávu z právnické školy, i když to bylo v dané

situaci

vedlejší.

Ostatně

neočekávala, že se to dozví dřív než za měsíc.

Když za tři dny přiletěl do města, už se cítila lépe a chřipka byla na ústupu.

Připadala mu zesláblá a bledá a daleko nervóznější než před měsícem. Věděl, že za to může především Ellie a spor o dům. Co je moc, je příliš.

Rozhodla se, že večeři uvaří doma, protože se jí nechtělo nikam chodit.

Nakonec ji alespoň umluvil, aby po večeři

zajeli

do

Serendipity

na

banánový pohár. A i když se jídla sotva dotkla, s potěšením sledoval, jak se na něj vrhla.

„Takže jak dlouho budeš v Africe?“

zeptala se a nabrala si plnou pusu čokoládové zmrzliny. S úsměvem jí setřel kousek šlehačky z nosu.

„Jak je možný, že si vždycky dokážeš rozmazat jídlo po tváři?“ utahoval si z ní. Odjížděl na čtrnáct dnů a hrozil se představy, že ji čtrnáct dnů neuslyší. Za posledních pět měsíců se stala nezbytnou součástí jeho života. Dal jí papír se seznamem čísel, na nichž mohla nechat alespoň vzkaz, nic víc se nedalo dělat.

„Bez tebe to budou dlouhé dva týdny,“

poznamenal smutně. Mohl by čekat na poště několik hodin, jako to dělali jeho synové, a doufat, že se dovolá, jenže to se podařilo málokdy a navíc si nedokázal představit,

jak

by

to

vysvětloval Pam.

„Já vím. Zrovna jsem na to myslela,“

přiznala a taky ji na chvilku dobrá nálada opustila. Po celá léta měla přítelkyně, ženy s dětmi, které vyrůstaly spolu s jejími, nebo další, s nimiž pracovala v charitativních výborech.

Ale od Jackovy smrti se z ní stal samotář. Alex nikdy neměl rád její kamarádky a bylo čím dál těžší jim vysvětlovat, proč se s nimi nestýká.

Nakonec je prostě vítr odvál. Teď se svěřovala pouze jedinému člověku, Bradoví, jenž se bez námitek stal jejím zpovědníkem.

„Buď opatrná a pečuj o sebe, až tu nebudu, Fred,“ nabádal ji starostlivě a nabral si trochu zmrzliny se šlehačkou.

„Můžu se na tebe spolehnout?“

„Nejspíš ne. Ale všechno bude dobrý.

Třeba se mi z těch práv ozvou dřív, než se vrátíš. Ale spíš až později.“

„Jen buď hodná. Papej. Spi. Choď do školy. A hodně si povídej se Zoe.“ Ještě se nesetkali, ale podle všeho, co mu Faith řekla, ji obdivoval a myslel si, že poskytuje matce rozumné rady. Faith připadalo podivné, že Brad letí do Londýna, kde je Eloise, a že se za ní nemůže rozjet nebo jí alespoň poslat vzkaz. Faith jí s železnou pravidelností několikrát v týdnu volala, jen aby nechala dveře pootevřené, ale Ellie ji vždycky odbyla. Konverzace byla krátká a věcná, pokud vůbec zvedla sluchátko.

Vrátili se domů a on ještě chvilku zůstal. Uchýlili se tentokrát do ložnice a Brad zapálil v krbu. Seděl ve stejném pohodlném křesle, kde sedával Alex, a ona se mu schoulila k nohám. Cuchal jí vlasy a v tom gestu bylo něco uklidňujícího a láskyplného. Nemohla si pomoct, musela Pam závidět. Pak jí došlo, že Pam už dávno tuhle stránku jeho osobnosti nezná. Držela si ho od těla už dlouhá léta, zatímco Faith se teď vyhřívala na výsluní vší té neočekávané náklonnosti, kterou jí projevoval.

„Budu tě postrádat, Fred,“ přiznal tiše. Natáhl se a vzal ji za ruku. Dlouho takhle tiše seděli a zírali do ohně a Faith si poprvé uvědomila, že zažívá něco zcela nového. Jako by se před ní pomalu zvedala stavidla a zaplavovala ji přílivová vlna citů. Neměla nejmenší ponětí, co s tím a jestli se mu má svěřit.

Vzhlédla k němu a zmocnil se jí strach.

„Jsi v pořádku?“ Tomu, co spatřil v jejích očích, nerozuměl. „Stalo se něco?“ Ano, stalo, něco hodně špatného, přiznala si v duchu. Neměla právo chovat k němu podobné city, nikdy jí nebude patřit. Jen zavrtěla hlavou.

„Vypadalas najednou tak vyděšeně, myslela jsi na dům?“ Přikývla, protože jiná odpověď ji nenapadla. Polekala se, že by Zoe mohla mít pravdu, ne kvůli Bradovi, ale kvůli ní samé. Byla s ním tak šťastná, že najednou chtěla víc. Na dveře zaklepala láska. Věděla, že by ho to vyděsilo, v žádném případě mu nechtěla rozvrátit život, stačilo, že se v trosky proměnil ten její. Ať už k němu cítí cokoli, musí to potlačit. Brad se nikdy nesmí dozvědět, že se do něj zamilovala.

Ten večer si všiml, jak je nezvykle tichá. Nechtěl ji využívat, nechtěl se k ní chovat nevhodně. Jen si přál, aby se vedle něho za všech okolností cítila v bezpečí.

Byla skoro půlnoc, když odcházel.

Rovnou ze schůzky pojede na letiště, to Faith bude ještě na přednášce. Byla ochotná jít za školu, ale podle něj to nebyl dobrý nápad.

„Zavolám ti z Londýna. A potom se prostě musíme chovat těch čtrnáct dnů jako dospělí. Myslíš, že to zvládneme?“

Neměli na výběr. Bude to vlastně zkouška jejich soběstačnosti, prověrka, jestli se jeden bez druhého obejdou.

„Bez těch hovorů s tebou budu mít absťák,“ svěřila se mu.

„Jo, to já taky.“

Dlouho ji držel před odchodem v náručí, tiskl ji k sobě, že mohla sotva promluvit.

„Miluju tě, Fred,“ řekl stejně, jako to říkal Jack, a přitom cítila, že se v těch slovech skrývá mnohem víc. Bez předchozího upozornění vklouzl Brad do další komory jejího srdce a ona ho odtamtud musí stůj co stůj vypudit, i když sama přesně netuší, kam až se dostal. Mlčky ho políbila na tvář a naposledy mu zamávala.

Druhý den se Faith probudila časně a už v půl osmé zamířila v ledovém dešti do kostela svátého Jana Křtitele na Lexington Avenue. Připadalo jí to jako přiměřený trest,

rozhodně

si

ho

zasloužila. Před mší se šla vyzpovídat, šeptem sdělovala knězi, jak hroznou věc spáchala a co v sobě objevila. Milovala ho, celým srdcem i duší, ale on byl ženatý a zamýšlel v tom svazku zůstat.

Neměla žádné právo ohrožovat jeho život, jeho manželství a duševní klid.

Přiznala si, a taky to řekla při zpovědi, že zneužila jeho přátelství a bratrskou lásku, a teď musí najít z toho bludiště citů cestu zpět.

Kněz jí dal rozhřešení a uložil desetkrát Zdrávas Maria, což Faith připadalo jako nepřiměřeně nízký trest.

Cítila, že zasluhuje daleko víc za lásku, kterou k němu chová, i za bolest a riziko, jimž by ho v případě odhalení vystavila.

Odříkala deset Zdrávasů, růženec, který jí daroval, držela v chvějící se ruce. Přesto se k Bradovi v myšlenkách neustále vracela.

Cestou domů měla hlavu plnou starostí. Na záznamníku našla pár vzkazů od Brada. Volal jí před odchodem z hotelu a děkoval za předchozí večer.

Hlas měl stejně něžný jako vždycky, slova zněla stejně laskavě. Cítila, jak ji zalévá vlna lásky, a zavřela oči. Dobře že zrovna teď odjíždí do Afriky a že celou tu dobu nebudou ve spojení.

Potřebovala čas k návratu na startovní čáru. Měla dva týdny na to, aby ho znovu vypudila ze srdce a aby se jizva po té ráně zacelila.

20

Brad před odletem do Londýna nezavolal, věděl, že Faith je ještě ve škole. Ale myslel na ni na letišti i potom, kdy se letadlo vzneslo do vzduchu. V životě nechtěl nic víc než sedět s ní u krbu jako předchozí večer.

Ale věděl, že se to nikdy nestane. Bylo nad slunce jasnější, že na ni nemá právo.

Zasluhovala si lepší život po boku někoho, kdo ji bude milovat a kdo na ni bude hodný. Neměl v úmyslu odejít od Pam a Faith potřebovala víc než jen být milenkou ženatého muže. To by jí nikdy neudělal. Děkoval bohu za to, že vůbec netuší, jaké city se v něm probudily. Na rozdíl od Faith je nechtěl v sobě udusit, jen je skryje a bude je hýčkat. Kromě synů, které bezvýhradně miloval, byla jediným člověkem, na němž mu v životě opravdu záleželo.

Za chvilku usnul a prospal skoro celý let. Vzbudil se jen na jídlo a pak se znovu ponořil do snů, a když se nakonec definitivně probral, myšlenkami se zase vrátil k Faith. Zcela jasně cítil, že se mu o ní zdálo.

Letadlo přistálo těsně po jedné newyorského času a on zamířil rovnou k telefonu a přes kreditní kartu jí zavolal. Chtěl se s ní ještě jednou rozloučit, než se v hotelu připojí k Pam.

Do Zambie odlétali ještě tu noc.

Telefon

zazvonil

dvakrát,

Faith

popadla sluchátko a ospalým hlasem pravila:

„Haló?“

Nedokázala

si

představit, kdo jí to volá, a při prvních Bradových slovech se usmála.

„Promiň, jestli jsem tě vzbudil,“

omlouval se. „Jen jsem ti ještě jednou chtěl dát sbohem.“

„Jak dopadla ta schůzka v New Yorku?“

Otočila

se

na

posteli

s telefonem v ruce a otevřela oči.

„Skvěle. Dostal jsem pár užitečných rad. Nevím, jestli budou co platné, ale po návratu udělám, co je v mých silách.“

Faith věděla, jak moc mu na tom záleží.

Před dvěma měsíci prohrál soud a šestnáctiletý kluk musel na pět let do vězení. Brad byl úplně zničený a přesvědčený, že to byla jeho chyba, že neodvedl lepší práci.

„Já vím, že ano,“ ujistila ho. „Jak je v Londýně?“

„Zima. Fouká ledový vítr a prší. Jako obvykle.“

„To mi připomíná New York,“

usmála se. Proti své vůli byla ráda, že zavolal.

„Kéž bych mohl místo tebe zaskočit za Eloise! Myslím, že bych ji donutil naslouchat, určitě bych to alespoň zkusil.“ Ale oba věděli, že je to absolutně nemožné, pro její dceru byl naprostý cizinec.

„To bych si taky moc přála. Máš v Londýně nějaký mimořádný program?“

Bylo zvláštní představit si ho celé dva týdny jen ve společnosti Pam. Žili své životy většinu času odděleně, takže předpokládala, že neustálá blízkost toho druhého bude pro oba těžká. Už se příliš odcizili. Jediným společným zájmem zůstali jejich synové a ti už jsou velcí.

„Nic moc. Jak znám Pam, vrhne se na nákupy. Myslel jsem, že bych zaskočil na pár hodin do Britského muzea. Možná ji doprovodím, jenže já po chvilce v obchodech

dostávám

záchvaty

zuřivosti.“ A pak ho něco napadlo.

„Třeba zajdu do kostela a zapálím za tebe a za Jacka svíčku.“ Při té představě se musela usmát.

„Dej pozor, aby se z toho nestal návyk,“ varovala ho a on se rozesmál.

„Jo, k tomu by mohlo dojít. Největší legrace je, že v to věřím. Dokud ta světýlka svítí, nic mimořádného se ti nemůže přihodit. Alespoň takhle tě chci na dálku chránit,“ dodal něžně.

„Už tak mě chráníš. Ale ty svíčky taky oceňuji. Moc mě mrzelo, že jsem nebyla doma, když jsi ráno volal. Dost časně jsem vyrazila k Svatému Janu Křtiteli.“

„To je legrační. Měl jsem pocit, že jsi tam. Včera večer jsi vypadala děsně vážně, Fred. Jsi v pořádku?“ Přemýšlela o něm a o tom, co k němu cítí, ale neměla sebemenší úmysl mu tohle vyprávět a pak jít znovu ke zpovědi.

„Za daných okolností ano,“ ujistila ho, „jen se mi život v posledních týdnech převrátil vzhůru nohama. Mám opravdu o čem přemýšlet.“

„Já vím. Proto si o tebe dělám starosti.“ Na chvilku se odmlčel a pak se s povzdechem rozloučil. „Už musím do hotelu. Dávej na sebe veliký pozor, Fred. Za dva týdny se ti určitě ozvu.“

„Ty dej na sebe taky pozor. A užij si to,“ popřála mu ještě a náhle byl pryč.

Ležela v posteli a přemýšlela o něm dlouho poté, co zavěsila. Vypudit Brada ze srdce nebude tak snadné. A nastolit stav, který existoval předtím, než přátelství nabylo nových rozměrů, bude víc než těžké. Neměla sebemenší představu co dál.

Brad přistál v šest hodin britského času, a než prošel celní kontrolou, zavolal Faith a taxíkem dorazil do města, bylo skoro devět. Pani, která se ubytovala v CIaridge’s předešlou noc, už v pokoji nenašel. Nechala mu vzkaz, že se vrátí včas, aby odjeli na letiště společně, a že má všechna zavazadla zabalená. Jako obvykle to s jejich množstvím přehnala.

Brad se osprchoval a oholil, objednal si u pokojové služby něco k snědku, přečetl noviny a v poledne se vydal na toulky londýnskými ulicemi. Zamířil do Britského muzea a kousek od něj objevil na Kingsway krásný starý kostel a podle slibu tam zapálil svíčky. Dlouho seděl v kostelní lavici a přemýšlel, jaký je Faith dobrý člověk a kolik by toho chtěl pro ni udělat, pak se rozhodl pro dlouhou procházku. Na New Bond Street navštívil pár galerií, a když vycházel z Asprey’s, kde obdivoval stříbrná zvířátka a kožené výrobky, narazil na Pam. Zrovna odcházela od Graffa, jednoho z nejznámějších klenotníků na světě.

„Jestli mi řekneš, že sis zrovna něco koupila, klepne mě pepka,“ pronesl vášnivě a ona se rozesmála.

„Jen tak koukám,“ prohodila nevinně.

Neřekla mu, že si koupila úzký diamantový náramek a nové hodinky.

Všechno jí samozřejmě pošlou domů, takže nemusela před Bradem kápnout božskou.

Přijela nájemním autem z hotelu a Brad se s ní svezl zpátky. Vypadala velmi elegantně v kalhotovém kostýmu námořnické modři a plášti lemovaném kožešinou. Bylo těžké představit si ji v Africe, na zadním sedadle limuzíny byla rozhodně spokojenější.

„Cos dneska dělal?“ zeptala se mile cestou do hotelu. Usmál se pro sebe, když si představil, jak by ji vyděsila návštěva kostela.

„Zašel jsem do Britského muzea,“

pronesl nevinně.

„To je rozumné.“ Usmála se, když zastavili před hotelem a vrátný s hejnem nosičů přispěchali na pomoc. Řidič měl v kufru asi půl tuctu nákupních tašek a Brad jen zavyl, když je začali vytahovat.

„Doufám, že máš další kufr, pokud se s tím chceš vláčet do Afriky.“ Vůbec si nedokázal představit,

co

všechno

koupila. Byly tam tašky od Gucciho, z Hermes, Saint Laurent a od Chanela.

O zastávce u Graffa ani nemluvě.

„V kufrech mám dost místa, žádný strachy,“ ujistila ho, když vcházeli společně do hotelu a nosiči za nimi vlekli zavazadla. Brad průvod uzavíral.

Jak se Pam liší od Faith, napadlo ho náhle. Statná, sebejistá žena, která neváhá nařizovat lidem, co mají dělat, a v každém vzbuzuje dojem, že by klidně řídila celou zeměkouli, jen kdyby dostala příležitost. Faith je nekonečně jemnější, tišší a křehčí, dokáže se citlivě přiblížit lidem, a právě proto v její společnosti zažívá pokaždé klid a mír.

Vedle Pam se mu vždycky zdá, že stojí nad kráterem sopky, která každou chvíli vybuchne. Vyzařuje z ní napětí a nedostatečně spoutaná energie a člověk nikdy neví, kdy se to obrátí proti němu.

Výtahem vyjeli mlčky, a teprve když vešli do pokoje, Pam se k němu zvědavě obrátila, jako by manžela dávno neviděla. Svým způsobem to byla pravda, přestože pořád žili pod jednou střechou.

„Věčná škoda, že jsou kluci až v Africe,“ prohodila a posadila se do velkého ušáku v obývacím pokoji.

Vždycky bydlela v luxusních hotelích a brala si apartmá. „Kéž by byli na nějakém civilizovanějším místě,“ dodala a skopla boty, „jako je Paříž nebo New York.“

„Jenže to by pro ně nebyla ta pravá zábava,“ ujistil ji Brad, otevřel láhev vína z chladničky a podal jí skleničku.

„To nejspíš ne,“ připustila a jedním dechem položila další otázku. Byla chytrá jako opice a měla ho přečteného, a i když si už nebyli blízcí, v jeho případě ji intuice nikdy nezklamala.

A ne vždy v tom dobrém smyslu slova, někdy ho jen chtěla zahnat do kouta a ukázat, čeho všeho je schopná. „Jak bylo v New Yorku?“

„Skvěle,“

přiznal

a

tvářil

se

spokojeně. „Joel Steinman mi poskytl vše potřebné k případu, na kterém teď dělám, takže doufám, že ten kluk nedostane trest smrti.“

„To je fajn.“ Nikdy se nezajímala o jeho práci, o nic víc než on o její.

„A co tvoje přítelkyně?“ Bingo! Viděla mu to na očích, bez ohledu na to, co byl ochoten jí říct.

„Faith?“ Nehodlal před ní nic skrývat, nechtěl jí dopřát pocit zadostiučinění, kdyby to zjistila později. „Prima. Byli jsme spolu na večeři.“

„Už přišla na to, že ji miluješ?“

zeptala se Pam nevzrušeně. Měla od něj všechno, co si přála. Úctyhodné postavení, skromnou

společnost

a

přesvědčení, že nezruší mnohaleté manželství, kterého se ani ona vzdát nechce. Tenhle stav vyhovoval oběma, jenže jemu se nelíbila jak povaha otázek, tak ani jejich tón.

„Ne, nepřišla. Protože nic takového se nestalo.“ Pam to zapálilo dřív než jemu, ale neměl vůbec v úmyslu kápnout božskou. Rozhodně to dlužil Faith, kterou musel chránit. „Říkal jsem ti, že jsme staří přátelé.“

„Pořád si nejsem jistá, jestli lžeš sobě, mně, nebo jí. Nejspíš všem třem.“

„Takový obrázek sis namalovala sama,“ odsekl Brad naštvaně. Usrkl víno, Pam tiše popíjela to své a nespouštěla z něj pohled.

„Netvař se tak upjatě,“ dobírala si ho.

„Musíš ji milovat, když se tak čertíš.

Vždyť o nic nejde, Bradě, oba už to máme za sebou. Proč jsi najednou háklivý? Co je na tom děvčeti tak posvátného?“

„Je to sestra mého nejlepšího přítele, který zemřel. Vyrůstal jsem s ní, odjakživa ji považuji za mladšího sourozence. A podle mě jsou ty tvoje narážky nechutné.“

„Promiň,

jestli

jsem

nechutná,

miláčku. Prostě mě bůh takovou stvořil, a ty to víš. Jen nazývám věci pravým jménem. Vím, že máš pro ni slabost, ale na tom není nic špatného. Já nejsem choulostivá. Tak proč bys k čertu měl být ty?“ Dokázala se mu míchat do života bez kousku taktu či citu, proto přestalo jejich manželství fungovat. Ať tak či onak, moc se s ním nemazlila.

A právě přesný opak jejího chování patřil k věcem, které na Faith miloval.

Chovala se k němu mile a laskavě. Ke každému byla taková. Pam do všeho bušila kladivem a nejvíc do něho.

„Co kdybychom zrovna tohle téma až do konce našeho výletu vynechali? Bude to pro nás lepší.“ Uvědomoval si, že teď budou jako siamská dvojčata, a to nebyl zrovna důvod k radosti. Pam se pro jistotu stáhla a zašla do koupelny, Brad si trochu zdříml, a než odjeli na letiště, objednali si sendviče u pokojové služby.

Bude to dlouhá noc. Měli před sebou dvanáctihodinovou cestu do Lusaky v Zambii, pak dalším letadlem přes Viktoriiny vodopády

podél

řeky

Zambezi do Kalaba. Chlapci slíbili, že na ně počkají s dodávkou a odvezou je do národního parku, kde žijí a pracují.

Na letišti Heathrow Pam zmizela, aby si ještě stačila projít pár obchodů. Brad se vydal pro knížku. Pokoušel se zavolat Faith, ale marně, tak jí alespoň nechal vzkaz a spoustu srdečných pozdravů.

Znovu se sešli za půl hodinky u východu k letadlům a ona mu k jeho překvapení podala malou,

krásně

zabalenou

krabičku.

„Co to je?“

„Dárek,“

vysvětlila

s

kajícným

pohledem. „Omlouvám se kvůli těm nevhodným řečem o tvé přítelkyni.“

O některých věcech se prostě nemluví a ona si začínala myslet, že právě tohle děvče do této kategorie spadá. Raději s ním před cestou uzavřela mír.

„Díky, Pam,“ řekl dojatě. V balíčku našel

malý

japonský

fotoaparát

s panoramatickou čočkou. Na tuhle cestu se skvěle hodil. „To je ale báječný nápad! Díky.“ Na okamžik si uvědomil, že se měli kdysi rádi, ale od té doby už uteklo hodně vody a čas přinesl oběma příliš mnoho zklamání na to, aby mohli znovu oživit jiné city než přátelství. Ale přinejmenším pro tuhle cestu to stačilo.

Usadili se v letadle, objednali si pití a našli film na individuální obrazovce.

Pam nakoupila kupu módních časopisů a k

nim

přidala

pár

písemností

z

kanceláře.

Před

odjezdem

připravovala nějaké důležité smlouvy a otec jí slíbil, že na zbytek dohlédne.

Jemu jedinému z celé firmy věřila, i když se nejraději spoléhala sama na sebe.

Navzdory

dalším

právním

zástupcům a schopným lidem hrála v týmu sólo. Jinak to prostě nedokázala.

Stejně jako Brad. Dokud ještě pracovali spolu, nevěřili ani jeden druhému. Staral se o vlastní klienty a ona o svoje a kvůli práci se pořád hádali. Byl to jeden z mnoha důvodů, proč odešel. To a skutečnost, že se cítil jako pes na vodítku.

Během cesty si toho moc neřekli, a když dorazili na první letiště, oba se cítili na dně. Ani jeden nespal, Brad zíral na filmy a v duchu bloudil u Faith.

Raději by zemřel, než by to připustil, ale Pam měla pravdu.

„Vypadáš příšerně,“ oznámila mu Pam neomaleně při čekání na další spoj.

„Jsem jen unavený.“

„To já taky. Doufám, že kluci ocení, že jsme se sem vlekli celou tu cestu.

Začínám si myslet, že jsme to měli do jejich návratu vydržet.“ Ale Brad je příliš postrádal, a taky slíbili, že přijedou.

Podařilo

se

mu

Pam

přesvědčit, že to bude skvělý výlet, ale už teď se strachovala o jídlo a dělala si starosti, jestli budou mít v dalším letadle balenou vodu. Tentokrát oba usnuli čirým vyčerpáním.

Do Kalaba dorazili ráno místního času. Oba se vzbudili ve chvíli, kdy letadlo dosedlo na přistávací dráhu.

Venku svítilo neuvěřitelné slunce a oblohu pokrývaly růžové a oranžové cáry, jak barevný kotouč stoupal nad hory, pod nimi se náhle objevila stáda zvířat shromažďujících se na pláních.

Brad nikdy nic podobného neviděl. Celé území se táhlo do nedohledna, protkané slabou sítí silnic s téměř nulovým provozem.

Poblíž

letištní

plochy

postávali napůl nazí domorodci a čekali, až lidé vystoupí z letadla.

„No tak už jsme tu,“ podotkla Pam a vypadala značně nervózně. „Zdá se mi, že už nejsme v Kansasu, Toto,“ řekla a Brad se rozesmál. Nepatřila k ženám, které rády opouštějí své prostředí nebo místa, kde mají navrch. A tohle má do takových končin opravdu daleko. Jenže Bradovi bylo fuk, kde přistáli nebo čím musel projít, aby se sem dostal. Neviděl syny už devět měsíců a to bylo příliš.

Klidně by šel do pekla a zpátky, jen aby je mohl obejmout.

Sestoupili po schůdkách na letištní plochu a pokračovali dál do terminálu.

Celní prohlídku představoval bosý chlapík v košili s nárameníky a bílých kraťasech. Jeho hlava připomínala africké řezby, nasupeně se na ně podíval, zkontroloval pasy a pak mávl, že můžou jít. Kdyby tu Pam byla sama, jeho chování by ji určitě vyděsilo.

Nechtěla nic jiného než se vrátit do Claridge’s a pak domů. Jedinou útěchou je skutečnost,

že

uvidí

Dylana

s Jasonem, ale v jejím případě pobyt v těchto končinách představoval za to setkání příliš vysokou cenu.

Pak je spatřili. Brad zavýskl a poskočil jako malý kluk. Čekali venku u chatrného náklaďáčku, a jakmile se Pam s Bradem a nosičem vynořili, rozběhli se jim vstříc a oba je sevřeli v náručí. Byli to hezcí mladí muži, vysocí, s

blonďatými

vlasy

vyšisovanými sluncem a obličeji tak opálenými,

že

připomínali

spíš

domorodce. Až na ty světlé vlasy, jejichž původ nebyl nikdo schopný vysvětlit, se obě jednovaječná dvojčata podobala otci. Dokonce ani dolíček na bradě nechyběl. Brad vždycky tvrdil, že někde v rodině musel existovat nějaký Švéd. Už v útlém dětství měli hlavu jako koudel a v téhle chvíli si Brad uvědomil, že stejný odstín má i Faith.

„Vy dva vypadáte úžasně,“ zasmál se radostně. Trošku se zakulatili a od práce, kterou

tu

vykonávají,

jim

zmohutněly svaly na šíji a pažích. V těch tričkách

a

džínsech

připomínali

kulturisty. Dokonce se zdálo, že i Pam těší, že sem vážila cestu.

„Ty taky vypadáš skvěle, tati,“

pochválil otce Dylan, zatímco Jason pomáhal naložit matce zavazadla. Jen Brad je dokázal odjakživa bez problému rozpoznat. Vždycky přísahal, že si vlastně nejsou podobní, ale Pam si nikdy nebyla jistá, ke kterému mluví. Když byli malí, dávala každému jiné tenisky, jenže brzo se je naučili přehazovat. I teď malinko váhala. Jason byl sice o necelý centimetr vyšší, ale to se dalo jen stěží rozpoznat.

Cestou do národního parku Liuwa Pali poblíž řeky Zambezi, kde žili a pracovali, ze sebe chrlili spoustu užitečných rad i informací. Popisovali, co před sebou vidí, jmenovali zvířata, která míjeli, a mluvili o domorodých kmenech žijících v buši podél cesty. Ten obrázek přesně

splňoval

Bradovo

očekávání, byl nadšením bez sebe a víc než kdy jindy chápal, jakou neobyčejnou zkušenost to pro jeho syny představuje.

Věděl, že ji nikdy nevymažou z paměti a že bude těžké tohle všechno po návratu domů něčím odpovídajícím nahradit.

Měli být ve Státech už v červenci, i když uvažovali o tom, že stráví rok v Londýně nebo budou možná cestovat šest měsíců po Evropě, než půjdou na vysokou či začnou doma pracovat. Pam tvrdošíjně prosazovala, aby studovali práva, ale po tom, co viděl, Brad čím dál víc pochyboval, že se jí to podaří. Už sjezdili pořádný kus světa a ta zkušenost se nedala penězi zaplatit. Kromě toho ani jeden z nich neprojevoval zájem o paragrafy či práci v dědově firmě.

Než po čtyřech hodinách dojeli po úzkých hlavních silnicích a rozježděných vedlejších cestách

do

rezervace

v národním parku, Pam vypadala naprosto vyčerpaně a zdrceně. Nemohla se zbavit pocitu, že se ocitli na konci světa, a vlastně nebyla tak daleko od pravdy. Bradovi se to líbilo stejně jako chlapcům. Kdyby záleželo na jeho ženě, obrátila by se a mazala domů. A to se ještě zhoršilo na místě. Zaměstnanci rezervace žili venku ve stanech. Kromě toho tam stály dvě úzké budovy – jedna sloužila jako společenská místnost a kancelář, druhá jako společná jídelna – a dvě malé chaty pro hosty. Chlapci jednu z nich připravili pro ně, ale Brad chtěl spát raději s nimi ve stanu.

„Mě vynech!“ vykřikla Pam a všichni se rozesmáli. Venku měli sprchu, což ve skutečnosti představovalo velký stan s hadicí, a řadu chatrčí sloužících jako latríny. Byl to větší luxus než v jiných rezervacích v oblasti, ale nic tak nákladného jako některé v Keni, jimž by Pam jistě dávala přednost. Pokud šlo o ni, horší už to být nemohlo. „Ach bože,“ zaskučela tiše, když Dylan otevřel dveře a ukázal jí latríny. „Co to je?“ zeptala se a v duchu se modlila, aby z nebe přistál civilizovaný záchod.

Z představy, že má v osadě strávit dva týdny, se málem rozplakala.

„Budeš v pořádku,“ uklidňoval ji Brad, poplácal ji po rameni a ona po něm střelila divokým pohledem. „Čí nápad to byl?“ zašeptala, když chlapci odešli pro teplé deky a polštáře. Brad se rozesmál.

„Tvých synů. Chtěli, abychom viděli, kde a jak v posledních devíti měsících žijí. Zvykneš si na to, slibuju.“

„Na to nespoléhej!“ Brad ji znal natolik dobře, aby věděl, že má nejspíš pravdu, ale věřil, že to zkusí. Byla rozmazlená a milovala pohodlí, ale pod tlakem dokázala být docela prima holka.

Kvůli chlapcům se bude snažit co nejvíc.

Přesto málem omdlela při pohledu na prvního hada, a když ji chlapci upozornili, že tu v noci lítá hmyz velký jak pěst, chtělo se jí ječet, nebo sbalit věci a jet domů.

První noc strávili venku, seděli u ohně a poslouchali zvuky sametové africké noci. Bradovi se to hrozně líbilo, v životě nic podobného nezažil.

Na druhý den vyrazil s chlapci na dlouhou cestu po písečných silnicích do Lukulu, města, kde se konají trhy, a Pam zůstala v táboře. Nechtěla moc riskovat.

V duchu si představovala, jak jejich náklaďák nabral nosorožec, převrátil vodní buvol nebo je přepadl lev. Ne že by byla daleko od pravdy. Něco z toho se v rezervaci už stalo, ale většinou místní lidé vědí, co dělají. A teď to věděli i její synové. Brad se vrátil nadšením celý bez sebe.

První týden dny zdánlivě ubíhaly.

Toužil jedině po telefonu, aby mohl zavolat Faith a podělit se o své zážitky.

Pam nechtěla nic než slušnou toaletu a sprchu, ale brzo po příjezdu si přestala stěžovat.

Chlapci je vzali na druhý břeh do Ngulwana, kde hloubili zavlažovači kanály, stavěli domy a opravovali rozpadající se kostel. V současné době pomáhali budovat zdravotní středisko, kam jednou měsíčně přijíždí doktor, aby ošetřil churavějící a zraněné z řad místních obyvatel. Nejbližší nemocnice byla v Lukulu dvě hodiny cesty v době sucha a čtyři během období dešťů, pokud se vůbec podaří tam dostat.

Jedinou další možností bylo malé letadlo. Tady by člověk zrovna neměl onemocnět, poznamenala Pam a Brad souhlasil. Zároveň ho ohromilo, kolik práce jejich synové udělali pro místní obyvatele. Taky mu připadalo, že je každý zná a máje rád. Mnoho lidí jim s úsměvem mávalo na pozdrav, když projížděli kolem, a rodiče na ně byli neobyčejně pyšní.

V druhém týdnu se Brad do Afriky zamiloval, do lidí, zvuků, vůní a teplých nocí, neuvěřitelných východů slunce a chvil, kdy po dlouhém dni zapadá se svatozáří, která se prostě nedala popsat.

Ani na okamžik nepouštěl fotoaparát z ruky a náhle pochopil, proč se tam jeho synům tak líbí. Byla to kouzelná krajina, kde by rád sám strávil celý rok. Pam se snažila být dobrým společníkem, jedla všechno, co jí předložili, naučila se sprchovat ve venkovním stanu, i když při představě latríny se pořád cukala a jakmile spatřila hmyz, začala ječet.

Přestože syny milovala, nemohla se dočkat, až bude doma. Tohle pro ni prostě nebylo a poslední večer ani neskrývala radost, že odjíždějí.

„Mami, byla jsi skvělá,“ gratuloval jí Jason a Dylan ji pevně objal. Brada samotného odjezd rozladil. Oba týdny spal s chlapci ve stanu, jezdil s nimi na noční vyjížďky

a

vstával

před

rozbřeskem. Viděl skolená zvířata, splašená stáda i napajedla, kam chodí nemocní sloni umírat. Viděl věci, o nichž dosud jen četl nebo snil. Na tenhle kratičký úsek života nikdy nezapomene a hrozně rád jej se syny sdílel. I pro chlapce to mělo obrovský význam. Měli si s ním o čem povídat a svěřovali se mu s různými věcmi jak nikdy předtím v životě. Řekli mu, přesně jak předpokládal, že nemají zájem o práva a že se jen bojí matčiny reakce.

Dylan přemýšlel o medicíně, rád by se pak vrátil do zemí třetího světa a léčil děti sužované tropickými chorobami, a Jason se chtěl zaměřit na nějakou veřejně prospěšnou práci spojenou se zdravotní pomocí, ale ještě neměl zcela konkrétní představu. V obou případech je čekala léta studií, která by chtěli zahájit nejpozději příští rok. Ale práva nepřipadala v úvahu.

„Kdopak to poví mamce?“ dobíral si je Brad při jedné z jejich jitřních cest.

„Nejspíš ty, tati,“ oplatil mu Dylan stejnou mincí. „Došli jsme k závěru, že máš z nás tří jako posel špatných zpráv největší zkušenosti.“

„To vám teda děkuju, miláčci. A kdy myslíte, že bych jí měl tu zprávičku oznámit?“

„Mysleli jsme, že bys jí to měl říct, až odjedete,“ rozesmál se Jason.

„Už se nemůžu dočkat. Měl bych vás dva nechat tu špinavou práci udělat.

Patří to k dospívání.“ Ale nakonec souhlasil. Povíjí to až v San Francisku, ale nejdřív nechá Pam po cestě trochu vydechnout. V posledních dvou dnech trpěla střevními potížemi a už se nemohla dočkat, až se vrátí domů.

V den odjezdu vypadala, jako by ji právě pouštěli z vězení. Sice upřímně ráda viděla syny, ale pořád byla napjatá a neklidná, hlavou se jí honily představy všemožných nebezpečí a nemocí, které na ni odevšad číhají, takže se sotva dokázala těšit z té nádherné podívané.

Brad si všeho užíval za oba a rád by se sem ještě jednou vrátil. Kéž by byl přijel dřív a bez Pam, bylo vyčerpávající pořád ji uklidňovat, i když se usilovně snažil být trpělivý a projevoval pro její obavy pochopení.

„Díky žes přijela, mami,“ řekli oba synové dojatě, a protože věděli, jak se v tomhle ohledu cítí, ocenili její snahu daleko víc. I Brad ji za tu námahu uznával, přestože cesta jejich vztahy nijak nevylepšila. Zato mezi ním a chlapci se utvořilo pevnější pouto. Byl vděčný i za těch pár dnů, které s nimi mohl v Africe strávit.

„Uvidíme se doma,“ loučila se Pam s důrazem na slovo „doma“ a všechny tím rozveselila „Vrátíme se v červenci,“ ujistili ji. Už se dohodli, že chvilku zůstanou v San Francisku, než znovu vyrazí na cesty nebo za nějakým zaměstnáním. Dylan chtěl jet do Austrálie a na Nový Zéland, Jason se ho snažil přemluvit, aby se na rok podívali do Brazílie. Ať tak či onak, bylo jasné, že ještě nejsou připraveni se usadit.

„Nejvyšší čas, aby začali myslet na práva,

nebo

aby

alespoň

podali

přihlášku, jestli se chtějí dostat na nějakou dobrou školu,“ stěžovala si Pam Bradoví, když nastoupili do letadla, a on přikývl. Věděl, že na špatné zprávy je času dost, vždyť ještě ani neodletěli z Afriky. Celou cestu zpátky do Lusaky byla neklidná, na letišti seděla sklíčeně a žaludek se jí svíral v křečích. Ani při letu do Londýna se necítila dobře, a když dorazili do Claridge’s, tvářila se, jako by se dostala rovnou do nebe.

Čekaly je tam před návratem do Států dvě noci, poletí společně rovnou přes pól a nebudou se stavovat v New Yorku.

Pokud šlo o něj, cítil se jako nový člověk, jako by dobyl celý svět. Pam byla vděčná, že přežila.

„Do Brazílie za nimi nejedu,“

pronesla pevně, když lezla do dokonale načechrané postele. Předtím se snad hodinu koupala, drhla si vlasy a nehty, protože ty dva týdny se cítila pořád špinavá. Teď si v té rozměrné posteli připadala jako

královna.

Popřála

Bradovi dobrou noc, zhasla a okamžitě se odebrala do říše snů. Brad přešel s knížkou do obývacího pokoje. Počkal ještě hodinu, dokud nespala hlubokým spánkem, a pak zavolal Faith. Zvedla sluchátko při druhém zazvonění a byla štěstím bez sebe, že ho slyší. V té chvíli vůbec nechápal, jak mohl ty dva týdny bez ní přežít.

„Zdá se, že jsi v dobré náladě, Fred.

Všechno v pořádku?“

„Všechno jde svým tempem.“ Zdálo se, že už je zdravá a klidnější. Pro ni bylo odpoledne a zrovna něco psala v pracovně. „Jaký byl výlet?“

„Neuvěřitelný. Ani ti nedokážu vylíčit tu nádheru. Pošlu ti fotografie. Chtěl bych se tam vrátit.“ Kvůli němu měla velkou radost. Hodně se o něj bála, ale nezbylo jí než věřit, že je v pořádku.

Taky trochu přemýšlela, jestli to pro ně s Pam nejsou druhé líbánky. Kvůli Bradovi se modlila, aby byly, ale ta zlá, sobecká část jí samé doufala v opak.

„Co kluci?“

„Fantastický. Velký, krásný, silný a šťastný. Nic lepšího se jim v životě nemohlo přihodit. Kéž bych i já v jejich věku zažil něco podobného. Jenže já neměl tu kuráž.“

„Bál

ses

tam?“

zeptala

se

s opravdovým zájmem a on se upřímně rozesmál.

„Já ne, ale myslím, že na světě neexistuje tolik peněz, které by Pam přiměly k návratu. Tohle nebyl výlet podle jejího gusta. Spala v malé chatrči a celé noci se klepala hrůzou, posledních pár dnů jí bylo zle. Já jsem se nastěhoval ke klukům do stanu.“ To ráda slyšela, ale zároveň se za svou radost nenáviděla. Dva týdny modliteb nikam nevedly. Dokonce si i promluvila s knězem mimo zpovědnici a vyprávěla mu o svých citech k Bradovi. Řek! jí, že se má modlit k svátému Judovi, a taky jí připomněl, že se občas stávají zázraky, což ji zmátlo. O jakém zázraku to mluvil? Ona jen potřebuje vyhnat ze srdce nečekanou lásku a znovu zakotvit v klidném přístavu přátelství. Nemohla si dovolit víc, ale svátý Juda jí prozatím nepomohl. Srdce poskočilo jak splašené, jakmile uslyšela jeho hlas, a to dokonce každý den odříkala celý růženec. Jenže i ty korálky jí ho připomínaly. Sváděla kvůli Bradovi obrovský vnitřní boj, ten vnější se týkal rozvodu. Alex jí dělal ze života učiněné peklo, ale už si na to zvykla.

Nechala Brada vypovídat a pak mu s širokým úsměvem oznámila, že pro něj má důležitou novinku.

„Nech mě hádat.“ Soustředil se a vychutnával si jen to, že s ní mluví.

Chtěl se s ní podělit o tolik věcí, a teď si samou

únavou

nedokázal

na

nic

vzpomenout. „Dostalas ve škole všechny výborné.“

„Jo, něco takového. Vlastně výborné a chvalitebné. Ale o tom nemluvím.“

„Ellie se ti omluvila a konečně jí došlo, že její otec je pěknej hajzl.“

„Ještě ne,“ přiznala Faith a na okamžik se jí do hlasu vloudil záchvěv smutku.

„Tak se dám poddat.“ Byla příliš vzrušená, než aby ji dokázal zarazit. Už to věděla deset dnů a umírala touhou se mu svěřit. Minulý víkend to při večeři se Zoe oslavily.

„Dostala jsem se na práva na Newyorské univerzitě.“

„Hurá! To je fantastický! Fred, jsem na tebe hrdý.“

„To já na sebe taky! Není to paráda?“

„Je to úžasný. Věděl jsem, že se ti to povede. Co Columbijská?“

„Ještě se neozvali. Posílali dopisy minulý týden. Ale stejně bych raději na Newyorskou. Když se to vezme kolem a kolem, už jsem vlastně jednou nohou tam. A vyhovuje mi to.“ Mluvili ještě několik minut a ona mu stručně shrnula poslední vývoj událostí. Alex ji pořád otravuje kvůli domu, ale už souhlasil s prodloužením termínu stěhování, dokud nebude dokončeno

vzájemné

vypořádání. Nechtěla od něj žádnou podporu, ačkoli na ni měla nárok.

Nechtěla nic jiného než celý dům a určité procento společných investic. Ve srovnání s jeho majetkem toho nebylo moc, ale matka jí zanechala dost, aby se protloukla. A za pár let bude mít jako advokátka slušný plat. Na rozdíl od toho, v co věřila Ellie, žádala opravdu málo. Dokonce i její advokát se domníval, že by mohla dostat víc, jenže to nebyl její styl.

Mluvili skoro hodinu a nakonec navzdory tomu, jak rád ji slyšel, začal zívat a ona ho poslala do postele. Druhý den v poledne odlétají do San Franciska a kolem šesté newyorského času budou doma. „Ozvu se ti, až dorazím.“

„Díky za zavolání,“ řekla Faith. Byly to nekonečné dva týdny, ale přežila je.

Dobrá zpráva z práv ji vzpružila navzdory tomu, jak Alex vyváděl.

S Ellie, která se nadobro usadila v otcově táboře, nemluvila víc než týden. Faith nejvíc ze všeho zraňovalo, jak ji Alex beze všech skrupulí vypíchl ze svého života, jako by nikdy neexistovala, jako by mu na ní jaktěživo nezáleželo, jako by nikdy nebyla jeho manželka.

Prostě ji vymazal jako přebytečnou křídu na tabuli. Dokonale ji setřel. A ať si to vysvětlovala, jak chtěla, pořád to bolelo. Nedokázala si představit, že by ještě někdy někomu důvěřovala, nebo že by dokonce žila s jiným mužem či s ním jen nezávazně chodila. Teď se chtěla ponořit do školních povinností, modlit se a

věnovat

děvčatům.

Ovšem

potřebovala si udělat jasno, pokud jde o Brada, stejně jako to potřeboval on.

Bez ohledu na hloubku vzájemné náklonnosti

byli

oba

rozhodnuti

nepřekročit hranice přátelství a snažili se udržet své city na uzdě. Jenže jejich snaha zamrzla na mrtvém bodě.

21

Koncem dubna, dva týdny po Bradově návratu, pozval Alex Zoe o víkendu na večeři. Bydlela jako obvykle s matkou a nikam se jí nechtělo, ale Faith trvala na tom, aby šla.

„Jaký to má smysl, mami?“ Zoe se tvářila jako deset čertů, když pokládala telefon.

Spíš

si

chtěla

vyrazit

s kamarády. „Jen bude na tebe nasazovat, o to nestojím.“

„Pořád je to tvůj otec. Už ses s ním hezky dlouho neviděla. Třeba se pokouší překlenout tu propast mezi vámi.“ Jako vždy se k němu Faith chovala daleko loajálněji než on k ní. Pořád proti ní štval Eloise a Faith se rozhodla zajet po skončení semestru do Londýna. Vezme s sebou Zoe, která se vrací v polovině května na prázdniny.

Nakonec Zoe souhlasila s večeří v malé francouzské restauraci, kterou měla vždycky ráda. Alex se kvůli ní překonával. Vyrazila v matčiných šatech a vlasy si upravila do francouzských lokýnek. Vypadala pěkně, svěže a mladě.

Před

nedávnem

jí

bylo

devatenáct a den ode dne byla krásnější.

Když přicházela ke stolu, všimla si ke svému zděšení, že vedle otce sedí nějaká žena. Představil je s širokým, šťastným úsměvem. Zoe napadlo, že otec vypadá směšně, vždyť ta dívka trůnící na čalouněné lavičce musí být o polovinu mladší.

„Leslie, rád bych ti představil svoji dceru Zoe… tohle je Leslie Jamesová.“

Zoe ji odhadovala tak na pětadvacet, ve skutečnosti byla malinko starší. Měla na sobě vypasované šaty s hlubokým výstřihem a hlavu jí korunovaly dlouhé černé vlasy. A přestože si to Faith nechávala pro sebe, mohla by své dceři dokonce prozradit, jaké prádlo nosí.

Pár minut si rozpačitě povídali a Zoe se zmocnil neklid, když otec objednal víno. Vůbec jí připadalo nevkusné brát dceru na schůzku. Za pár minut jí bylo jasné, že Leslie je zaměstnaná v jeho firmě.

„Pracujete tam dlouho?“ zeptala se ve snaze chovat se zdvořile a v duchu si přála být na míle daleko.

„Asi čtrnáct měsíců. Těsně předtím jsme se s malou přistěhovaly z Atlanty.“

Teprve pak si Zoe uvědomila slabý jižanský přízvuk, a protože jiné téma ji nenapadalo, zeptala se, kolik je holčičce let. „Pět,“ oznámila Leslie s úsměvem.

Otec se před svou mladou přítelkyní natřásal jak páv, jako by chtěl, aby ji obdivovala i mladší dcera. To od něj nebylo příliš prozíravé, už tak měla pocit, že se nechová loajálně k matce.

„Je to překrásná holčička,“ dodal Alex hrdě a Zoe se zděsila. „Je rozkošná,“ zopakoval, aby bylo jasné, že navázal přátelství s oběma.

„Učí se francouzský. Chodí do francouzské školky. Váš otec si myslí, že je to pro ni dobré.“ Zoe zvedla obočí a pak se okamžitě ovládla. Nevzpomínala si, že by se otec někdy takhle zajímal o jejich školy.

„To určitě je,“ přitakala Zoe a upila doušek vína, Leslie si objednala šampaňské. A když mladá žena znovu promluvila, Zoe málem zaskočilo.

„Tohle je pro nás zvlášť významný večer,“ začala a pohlédla s ostýchavým úsměvem na Alexe. Ten se tvářil malinko znepokojeně, i když nápad pozvat Zoe na společnou večeři vyšel od něj. Chtěl, aby se děvčata seznámila.

„Máme dnes výročí,“ vysvětlila Leslie a přehodila si vlasy přes ramena.

„Opravdu? A jaké?“ zeptala se Zoe po chvilce. Musí to být měsíc či dva, což jí přepadalo trošku ubohoučké.

„Už spolu chodíme rok. Přesně před rokem jsme měli první schůzku.“ Alex na chvilku ztuhl, ale pak předstíral, že nic neslyšel. Co jiného mohl dělat? Jeho dcera na oba jen němě zírala.

„Vy spolu chodíte rok?“ vyjekla nakonec.

„Ve skutečnosti ne,“ vmísil se do debaty Alex. „Leslie zřejmě chce říct, že se rok známe. Setkali jsme se krátce poté, co k nám nastoupila.“

„To není pravda. Dnes máme výročí naší první schůzky.“ Vypadala dotčeně, bucf kvůli tomu, že si Alex tak důležitou věc nepamatuje, nebo že ji nechce přiznat. Zoe zbledla.

„To je zajímavé, protože otec odešel od maminky před dvěma měsíci. Vidím, že vy dva jste to už nějakou dobu spolu táhli.“

„Jo, to jistě,“ usmála se Leslie. Zoe se prudce zvedla, až převrhla sklenici vína.

To se rozlilo po stole, div nepotřísnilo dívčiny šaty.

„Myslím, že je to nechutné, tati,“

pronesla pomalu s pohledem upřeným na otce. „Jak mě můžeš zvát, abych s tebou něco takového slavila? Po tom všem, cos mi napovídal o mamince. Je mi z tebe špatně. Tos neměl dost odvahy přiznat se Ellie? Proč jsi jí prostě neřekl, že se pelešíš někde jinde a žes měl skoro rok milenku, než jsi od nás odešel? Alespoň by ses zachoval čestně.“

Alexovi šlehaly z očí plameny.

Neočekával, že ho Leslie zradí, jenže podle všeho moc rozumu nepobrala. Byl do ní až po uši zamilovaný a ani ve snu ho nenapadlo, že by něco takového provedla. „Nechceš si sednout a promluvit si o tom?“ zeptal se tiše, ale jeho dcera na něj hleděla s pohrdáním.

Alex se na lavičce za stolem nemohl pohnout.

„Ne, díky, mám jiný plány,“ odsekla Zoe, otočila se na podpatku a vyšla z restaurace. Jakmile se ocitla na chodníku, rozběhla se, zastavila taxi a zamířila domů. S pláčem vtrhla do dveří, Faith zrovna vykládala Bradoví, že Zoe šla s otcem na večeři. Vyděsilo ji, když prudce bouchly hlavní dveře a Zoe v slzách vpadla do pracovny.

„Co se stalo?“ Faith se odvrátila od telefonu a pohlédla na dceru. Make up se jí roztěkal po obličeji a vypadala jako holčička, kterou někdo ztloukl ve škole.

„Je to naprostej hajzl, mami! Proč jsi mi neřekla o té ženské? Věděla jsi o ní?“

„Jaké ženské?“ S Faith to viditelně otřáslo. „Omluv mě, Brade, zavolám ti za chvilku.“ Slyšel, že se schyluje k bouři, a okamžitě zavěsil. „Co se stalo? O čem to meleš?“

„Táta tam měl ženskou. Nějakou couru, co se jmenuje Leslie. Má dlouhý černý vlasy a obrovský kozy a ještě měla tu drzost mi vykládat, že slaví první výročí. Jak mohli něco takového udělat? Je to hnusný! Tys o ní věděla, mami?“

„Posad se,“ vyzvala ji Faith tiše a podala jí kapesníček. „Utři si obličej…

uklidni se… Ano, věděla jsem o ní,“

přiznala klidně bez dalšího komentáře.

Tak nakonec to udělal sám. Byla to od něj neuvěřitelná hloupost.

„Proč jsi mi to neřekla?“

„Protože ti do toho nic nebylo. Bylo na otci, aby to přiznal, pokud by chtěl, ale vůbec mě nenapadlo, že něco takového provede.“ Nevykládala Zoe žádné podrobnosti, i v budoucnosti se jim vyhne.

„Tak kvůli ní od tebe odešel?“

„Nejspíš ano. Možná kvůli ní a řadě dalších věcí. Řekl, že si chce ještě užít života a že se mnou se nudí. Je o mnoho mladší než já a pravděpodobně je daleko zábavnější.“

„Vypadá jako kráva s ceckama. Co s ní dělá? Jak tě mohl kvůli někomu takovýmu opustit? Jak mě může zvát na večeři, abych to s nimi oslavila?“

V životě ji ještě nikdo tak nepokořil. Zoe se cítila podvedená, zrazená a zneužitá, i ta trocha úcty, kterou ještě k otci chovala, se zcela vytratila.

„Možná to s ní myslí vážně,“ ozvala se Faith sklíčeně. Dostala další facku po té spoustě předchozích, ale tentokrát udeřil i Zoe. Za to ho nenáviděla. Děti neměly být do jeho eskapád zatahovány, pokud by ovšem nešlo o víc než nezávaznou pletku. Jestli je to ten druhý případ, Zoe by si měla zvyknout a přijmout Leslie kvůli tomu, co pro otce znamená.

Ale

bylo

přinejmenším

předčasné se s ní chlubit.

„Jestli si ji vezme, zabiju sebe, nebo jeho.“

„Ještě si nikoho nebere. Pořád je to můj muž.“ Ale za pět měsíců se všechno změní. Přesto jí nešlo do hlavy, že na seznámení tak spěchal.

Faith trvalo hodinu, než dceru trochu uklidnila, a pak, dřív než ji mohla zastavit, zvedla Zoe telefon a vytočila číslo.

V Londýně byly teprve tři hodiny.

Faith se ji pokoušela přesvědčit, aby počkala, než se uklidní, ale dívka jen mávla rukou. Eloise musela zvednout sluchátko uprostřed tvrdého spánku.

„Vzbuď se,“ houkla na ni Zoe neomaleně, „to jsem já… Ne, nezavolám později…

Teď

budeš

mlčet

a

poslouchat.

Víš,

co

udělal

náš

připitomělý tatíček dnes večer…? Vzal mě do francouzské restaurace se svou přítelkyní, co vypadá sotva na čtrnáct, abychom oslavili první výročí jejich známosti. Rok! Slyšíš mě! Chodí s ní rok. To kvůli ní opustil mamku. Dlužíš jí kolosální omluvu.“ Na druhém konci se rozhostilo ticho, Zoe znovu opakovala, co viděla a slyšela. Dohadovaly se hodně dlouho a Faith raději odešla z pokoje. Zamířila do kuchyně a z druhé linky zavolala Bradoví. Pořád byl v kanceláři a ona mu konečně vysvětlila, co se stalo.

„To teda musel být výstup! Jak mohl provést takovou kravinu? Co si myslel?“

„Podle mě je úplně naivní a zřejmě se mu zdálo, že jí může svou krásku předhodit. Teď zrovna volá Ellie.

Nejspíš chtěl získat dalšího fanouška.“

„Řekl bych, že se mu to povedlo,“

rozesmál se. „Ani mu nezávidím. Holky, co se sešly s otcovou milenkou, dokážou řádit jak čerti. Myslím, že už tě pomstila.

Nic lepšího si ten chlap nemohl vymyslet.“ Brada to pobavilo a potěšilo zároveň.

„Jo, taky mě to napadlo,“ konstatovala Faith lakonicky. Na pár minut se ještě vrátili k předchozímu hovoru a pak zavěsila. Za okamžik vešla do kuchyně Zoe a čepýřila se jako páv. „Co říkala Ellie?“ zeptala se Faith se zájmem.

Doufala, že jí Zoe jen poskytla příslušné svědectví, aby ji obrátila na pravou víru.

Neočekávala, že by otce zavrhla, ale snad teď odpustí matce, nebo se přinejmenším pokusí to pochopit.

„O víkendu přijede domů, chce tě vidět, mami. Řekla, že ti zatím posílá moc pozdravů.“ Faith se usmála. Byla v tom naděje. Konečně.

Eloise dorazila domů podle slibu a víkend strávila v slzách v náručí matky.

Omlouvala se pořád dokola, vzlykala a prosila za odpuštění. Nemohla uvěřit tomu, co její idol provedl. Spolu se Zoe měly s otcem obrovský konflikt. Faith se nikdy přesně nedozvěděla, k čemu došlo, ale obě děvčata s ní zůstala celý víkend, a když volal Alex, ani jedna s ním nechtěla mluvit. Upadl do naprosté nemilosti, což si podle Faith po právu zasluhoval.

„Myslíš, že si ji vezme?“ zeptala se Eloise celá vyděšená. V posledních dvou dnech si uvědomila, jak hluboce matku miluje, a také k ní pociťovala daleko větší respekt a úctu. Dohlédla až na dno Faithiny šlechetné duše a konečně ji ocenila.

„Nemám

představu,“

přiznala

upřímně. „Musíš se zeptat jeho.“ Ale ani jedna netoužila po pravdě a už vůbec mu kvůli tomu nechtěly volat.

„Mami,“ ozvala se Eloise, když Zoe odešla z pokoje a na okamžik se rozhostilo ticho. „Nemyslím, že někdy dokážu vyjádřit, jak je mi líto všechno, co jsem ti kdy provedla. Nechápala jsem to. Taťka mi vždycky tvrdil, jak jsem mu podobná, a já mu to podle všeho chtěla dokázat, abych získala jeho sympatie a lásku. Nikdy mi o tobě otevřeně nic špatného neřekl, ale nějak se mu podařilo vsugerovat mi, že on má vždycky pravdu a ty nikdy. V posledních měsících jsem se o sobě hodně dozvěděla, a taky o důvěře, víře a síle manipulace. Nechala jsem se přesvědčit, že má pravdu on a ne ty. Nic jiného jsem si nechtěla připustit. Chovala jsem se k tobě jako hrozný hajzl, vůbec nechápu, jak mě po tom všem ještě můžeš mít ráda.“ Slzy se jí v jednom kuse koulely po tvářích a i matka pořád plakala.

„Nikdy jsem vlastně nevěděla, jak skvělý člověk jsi… a jak je on zkažený.

Mám pocit, jako bych ho ztratila. Už mu nikdy nedokážu důvěřovat.“ Ale Faith doufala, že se to změní. Byl to jejich otec a nejspíš mu nakonec odpustí. Nebo by přinejmenším měly, pomyslela si Faith, ale takový názor byl pro ni typický, každému dokázala prominout, jen sobě občas ne. Dceřina slova dnes zacelila všechny rány.

„Miluju tě, Ellie. Mrzí mě, že se to dotklo nás všech.

Nevím, proč to tvůj otec udělal, ale teď s tím musí žít a nějak to vyřešit.“

Věděla, že už k němu nikdy nebude cítit to co kdysi, ale doufala, že děvčata se kvůli nim samotným přes všechny bouře přenesou. Už tak bylo těžké pozorovat rozpad manželství rodičů, nechtěla, aby Alexe ztratily úplně. Potřebovaly ho, jakkoli je nedokonalý.

Odešly z pokoje ruku v ruce, a jakmile se celý ten rozruch uklidnil, docela si užívaly. Vyrazily si ven na hamburgery a

do

Serendipity

na

banánový pohár a ona jim vyprávěla, jak tu byli s Bradem.

„Kdopak to je?“ zeptala se Ellie šťastná, že je zpátky v houfu. Držela se s matkou za ruku a Faith cítila obrovskou úlevu. Nepřála Alexovi nic zlého, ale byla vděčná, že se Ellie vzpamatovala a přijela celou tu dálku z Londýna jen na víkend. Taky se dozvěděla, že se starší dcera rozešla s Geoffem, ale že má dva nové nápadníky, které má oba stejně ráda. Teď podobně jako Zoe chtěla i ona vědět víc o Bradovi. Podle matčina vyprávění poznala, že o něm má vysoké mínění, i když pořád trvá na svém původním stanovisku.

„Vždyť jsem ti říkala, že jsme jen kamarádi. V dětství jsem ho brala spíš jako staršího bratra, odjakživa to byl nejlepší přítel strýčka Jacka. A navíc je ženatý.“ Ta zarputilost, s jakou trvala na svém, v Zoe celou tu dobu vzbuzovala nedůvěru.

„Pořád si myslím, že tě miluje, mami.

Musí to tak být. Žádný chlap se nezdržuje telefonováním a posíláním e mailů pro nic za nic.“

„Nejspíš si jen rád povídá. Nic jiného v tom není.“ Byla si tím naprosto jistá.

„A co ty?“ zeptala se Ellie zamyšleně.

„Ty ho miluješ?“

„Nesmysl. Přece se nezakoukám do ženatýho chlapa.“ Kéž to byla pravda!

Odříkala tisíce modliteb a miliónkrát napomínala sama sebe, že bez ohledu na to, jak je skvělý, ho nemůže milovat.

Jednoho

dne

budou

ty

modlitby

vyslyšeny. Ostatně nemá na výběr.

„Ty k němu nic necítíš?“ dotírala Ellie.

„Ty city jsou čistě platonické,“ trvala na svém Faith, ale dál to nerozvíjela.

„Chodíš s někým?“

„Ne. A taky nechci.“ Alespoň tohle byla pravda. Ještě se nevzpamatovala z bolesti, kterou jí přinesl rozpad manželství, a nevěděla, jestli se jí to vůbec povede. Pochybovala. Zatím byla spokojenější o samotě, kterou čas od času zaplní Brad a dcery. „Nikdy se asi nebudu chtít znovu vdát.“

„Vždyť se hned nemusíš hnát do chomoutu,“ vložila se do toho Zoe. „Jen by sis prostě měla vyrazit, třeba na schůzku.“

„Proč? Jsem naprosto šťastná s vámi dvěma.“

Když děvčata osaměla u Zoe v pokoji, došla k závěru, že takový život rozhodně není pro matku ten nejlepší, ale že je nejspíš na novou známost příliš brzy. To otec takovými skrupulemi v žádném případě netrpěl.

Než Ellie odletěla v neděli večer do Londýna, vzájemné vztahy ženské části rodiny Madisonových

dosedly

do

starých kolejích. Pozdě v noci pocítil úlevu i Brad, protože Faith i na tu dálku zářila štěstím. Chválabohu že se jí alespoň vrátily obě dcery.

22

V květnu se Faith všechno dařilo. Zoe se vrátila domů na letní prázdniny a na brigádu, kterou si vyjednala v jedné galerii, a Faith byla vděčná za přestávku před nástupem na práva. Eloise se také chystala na pár týdnů domů. Zoe i matka jí chyběly, zvlášť po posledním víkendu.

S otcem byla obě děvčata prozatím na kordy.

Všechno se podstatně zhoršilo, když jim oznámil, že se budou s Leslie v říjnu hned po rozvodu brát. A přestože to Faith nerada přiznávala, připadalo to i jí jako další rána. Seděla v ložnici a dlouhé hodiny plakala. Teprve druhý den sdělila

novinku

Bradovi

elektronickou poštou, na telefonický rozhovor nenašla dost sil. Alex se ji pořád pokoušel donutit k prodeji domu, ale teprve teď pochopila proč. Kupoval byt na Páté avenue pro sebe, Leslie a její dceru. Děvčata zuřila.

Asi o týden později seděla Faith ve své pracovně a přemýšlela, kam by všechny v srpnu vyrazily. Co takhle Cape Cod nebo chata v Hamptons? Byla uvolněná a myšlenkami u dovolené, když zazvonil telefon a na druhém konci se ozval Brad. Nikdy ho takového nezažila, okamžitě pochopila, že pláče.

„Jsi v pořádku? Co se stalo?“

Nedokázala si představit žádnou situaci, která by ho takhle vykolejila. Byl pološílený a k smrti vyděšený „Jde o Jasona. Nevím nic přesného, před hodinou přišla zpráva od Dylana.

Došlo k nehodě, něco stavěli v tý vesnici a barák spadl. Jason zůstal sedm hodin pod sutinami.“ Pak se Brad znovu rozplakal. „Fred, vůbec si nedokážeš představit, na jaké úrovni tam je lékařská péče. Doktor dojíždí jen na půl dne v měsíci, cesta do nemocnice trvá několik hodin. Netuším, jestli s ním můžou hýbat. Prostě víc nevíme. Nechali jsme Dylanovi vzkaz, aby nám zavolal, jenže kvůli tomu musí až na poštu a stejně třeba spojení nedostane. Nebo nemůže od bratra odejít.“ Svět se mu zhroutil jak domeček z karet a Faith se zalily oči slzami, když ho poslouchala.

„Co budeš dělat?“

„Jedu tam. Za hodinu odjíždím.

V poledne mi letí letadlo do New Yorku, pak mám spojení do Londýna. Je zatraceně těžké všechno zkombinovat.

Potrvá mi nejmíň čtyřiadvacet hodin, než se k němu dostanu. Bůh ví, jestli v té době bude vůbec ještě naživu.“ Zdálo se, že panika v jeho hlase má své opodstatnění.

„Kdy sem dorazíš?“ Na nic jiného nedokázala myslet. Chtěla ho vidět.

Dokonce, i kdyby s ním byla Pam.

„V New Yorku budu v osm večer. Do Londýna to letí v deset. Mám dvě hodiny času.“

„Počkám na tebe na letišti. Mám něco přinést?“

„Nic nepotřebuju, Pam mi balí. Ona teď nemůže, musí zítra k soudu. Vyrazí hned za mnou,“ hlesl, ale už se nezmínil, že je z jejího postoje vzteky bez sebe.

Ještě jí nadiktoval číslo letu a zavěsil.

Seděla v pracovně, zírala do prázdna a stejně jako on si představovala to nejhorší. Nepřála si nic jiného než ho doprovázet, ale věděla, že nemůže.

Zvláště když za ním přiletí jeho žena.

V San Francisku se o té věci vzrušeně diskutovalo.

„Prokristapána, zavolej soudci a řekni mu, co se stalo. Prostě ten případ odloží, dokud se nevrátíš. Tohle je daleko důležitější.“ Byl strachy šílený a rozzuřený na Pam.

„Nemůžu to svému klientovi udělat,“

bránila

se,

když

zavírala

kufřík.

Vypadala stejně ustaraně jako on, ale cítila odpovědnost

především

k obchodnímu partnerovi, což Bradovi připadalo naprosto zrůdné. Dokonce, i když se z toho Jason nakonec vylíže, Brad ji chtěl mít u sebe. Poprvé po mnoha letech ji o něco žádal. Marně.

„Myslím, že máš poněkud zvrácený priority,“ vyhrkl neomaleně. „Mluvíme o tvém synovi a ne nějakým zazobanci, co potřebuje ulít prachy.“

„Dylan přece neřekl, že umírá,“

křičela na něj. Oba byli na pokraji zhroucení.

„To musí umřít, abys zvedla prdel a zrušila to zatracený stání u soudu?!

Prokristapána, copak to nechápeš?“

„Chápu. Budu tam do dvou dnů. Víc prostě teď udělat nemůžu.“

„Ale můžeš, zatraceně!“ Byla jako hora, s níž nedokázal pohnout, a hádka pořád ještě hořela, když dorazil taxík a odvezl ho na letiště. Věděl, že jí nikdy nezapomene, že neodletěla s ním, a nikdy jí neodpustí, kdyby se s Jasonem něco stalo. Ani ona sama by si to neodpustila, jenže to ji nejspíš v téhle chvíli nedocházelo. Prostě tu možnost naprosto popřela. „Pošlu ti zprávu, jak ho uvidím,“ řekl a odešel s kufříkem v ruce, vůbec netušil, co mu sbalila.

Let připomínal cestu do pekel. Nikdo se s ním nemohl spojit a ve chvíli, kdy vystupoval na letištní plochu v New Yorku, byl napůl šílený. Stokrát si prohrábl vlasy

rukama,

vypadal

vyděšeně a neupraveně. Faith čekala podle slibu, v džínsách, bílé halence a mokasínech. Na rozdíl od něj byla svěží a upravená. Sevřel ji beze slova pevně v náručí a oba se rozplakali.

V nejbližší restauraci si dali kávu, drželi se za ruce a pořád dokola omílali, co všechno se mohlo stát. Jenže bez dalších podrobností

neexistovaly

věrohodné možnosti či slova útěchy podložená novými informacemi. Brad pořád doufal, že se Dylan rozhodl správně a že dokázal sehnat letadlo, aby dostal své dvojče co nejdřív do nemocnice.

„Vůbec nemáš představu, v jak primitivních podmínkách žijí a jak jsou odříznutí od světa. Do nemocnice by musel jet na korbě náklaďáku po cestě plné výmolů dvě až čtyři hodiny. To by ho mohlo zabít.“ Letadlo bylo v těch končinách jediná naděje, a když ho tak Faith poslouchala, zmocnilo se jí stejné zoufalství jako jeho.

Byly to nekonečné dvě hodiny a on byl vděčný za její společnost. Znovu zavolal Pam, ale nic nového nevěděla, a když mu oznámila, že odchází někam na večeři, rozzuřil se.

„Zbláznila ses? Tvůj syn měl nehodu.

Zůstaň zatraceně u telefonu, kdyby někdo volal.“ Chladně mu sdělila, že má mobil a Dylan její číslo zná, a zavěsila.

Podíval se zoufale na Faith. „Víš, jsou okamžiky, kdy poznáš, co ti chybí a jak byl člověk hloupý, když si myslel, že se něco změní. Posledních dvacet let pořád ty stejný kecy.“ Pam se prostě nepřekoná, dokonce ani kvůli svým dětem ne. Faith se rozumně rozhodla jeho výlev nekomentovat. „Kéž bys mohla jet se mnou,“ povzdechl. Věděl, jak by za ním dokázala stát, a on podporu zoufale potřeboval. Ať už se Jasonovi přihodilo cokoli, děsil se možnosti, že nepřežije. Chtěl tam být kvůli němu a kvůli Dylanovi, navzdory matčině hlouposti, nebo snad o to víc.

„Kéž

bych

mohla

s

tebou,“

zopakovala Faith tiše. Ale oba věděli, že pro něj nemůže udělat nic jiného než být s ním alespoň v duchu, a taky si uvědomovali, že se mu v nejlepším případě podaří poslat zdlouhavou cestou zprávu. „Dej mi vědět, jestli to půjde.“

Ani nedokázala vyjádřit, jaký smutek se jí zmocnil.

„Slibuju.“ Ohlásili jeho letadlo a on vzal do ruky pas a palubní lístek a pak se museli u bezpečnostní kontroly rozloučit.

„Bradě, dávej na sebe pozor a snaž se uvolnit. Dokud tam nedorazíš, stejně nic nezmůžeš.“ Nejhorší bylo, že do té doby může být

jeho

syn

mrtvý.

To

přesahovalo veškeré chápání. „Hned jak odjedeš, půjdu do kostela a pomodlím se za něj.“

„Zapal za něj svíčku… prosím, Fred…,“ škemral se slzami v očích.

„To víš, že zapálím. Zajdu do kostela každý den. Prostě musíš věřit, že bude v pořádku… pokus se o to…“ Patřila mu celým srdcem, ale neexistoval způsob, jak mu to sdělit.

„Kéž by to šlo. Ach bože… jestli se mu něco stane…“ Snad aby ho utišila, snad aby mu přinesla útěchu, v náhlém popudu k němu napřáhla paže ve stejném okamžiku jako on k ní. Bez váhání si ji přitáhl do náruče a políbil na rty. V tom okamžiku zapomněli na celý svět, tiskli se k sobě jako dva ztroskotanci. Když rty odtáhl, tvářili se vyděšeně, ale Brad se neomluvil. Faith byla přesvědčená, že je to její chyba, jenže on ji bez jediného slova znovu políbil. „Miluju tě, Fred.“

Těch čtyřicet let, co ji miloval, vyplulo na povrch, i těch posledních sedm měsíců, kdy jí byl čím dál blíž.

„Tohle neříkej… já tě taky miluju…

ale nic takového nesmíme dopustit, nemůžeme to udělat… nemáme na to právo…“ Umlčel ji dalším polibkem a ona se rozplakala. „Budeš toho litovat.

Budeš mě nenávidět, až tohle skončí. Už se to nikdy nesmí opakovat.“

„Je mi to fuk. Potřebuju tě, Fred.

Opravdu tě potřebuju. A taky tě miluju.

Chci tu být jen pro tebe.“ Vzpomněla si na malého chlapce, který si ve dvanácti zlomil ruku. Faith ho držela, když s ním matka jela na pohotovost, a on ji zapřísáhl, aby nikomu neříkala, že ho viděla brečet.

„Jsem ti kdykoli k dispozici…

vždycky budu… ale nemůžu tě ukrást někomu jinému, Bradě. To je špatné.“

„O tom si promluvíme později.“

Nechtěl zmeškat letadlo, nemohl. Náhle se vynořilo tolik otázek, které je třeba řešit, i témat k přemýšlení a on neměl sebemenší představu, kdy ji zas uvidí.

Mohl by být pryč celé měsíce a tohle zůstane viset ve vzduchu, dokud se nevrátí domů. Bůh ví, jaké hrůzy se mohou zatím přihodit. „Jen si prosím tě uvědom, že jsem sice napůl šílený strachy, ale blázen nejsem. Chtěl jsem to udělat už dávno. Jen mi to k tobě nepřipadalo fér.“ Ano, bylo to zakázané ovoce pro ně pro oba.

„Já se zase modlila, aby k tomu nedošlo. Je to moje chyba. Neměla jsem…“ Naposled ji políbil a utekl, přes rameno viděl, že pláče. Zamával a pak byl pryč. Faith celou cestu domů proplakala.

Dopustili

se

něčeho

hrozného a ona si to uvědomovala.

Dovolila mu překročit hranici přátelství, vlastně ho k tomu vyprovokovala. Vůbec nepochybovala, že se to stalo pouze její zásluhou. A věděla, že až se vrátí, budou muset vzít zpátky všechno, co si řekli a co udělali, a slíbit si, že se to nebude opakovat. Jinak by se už nikdy nesměli setkat.

Ke strachu o Jasona přibyl další zármutek a ona nemohla dělat nic jiného, než se za oba modlit.

Vystoupila z taxíku u Svatého Patricka. Bylo jedenáct v noci a na ulici vládl čilý ruch. Faith došla přímo k oltáři svátého Judy a zapálila svíčku, pak poklekla,

sklonila

hlavu

a

rozplakala se. V ruce držela růženec od Brada. Připadalo jí to jako svatokrádež vzhledem k hříchu, který právě spáchala.

Je to ženatý muž a oba vědí, že to tak má zůstat.

Klečela celou hodinu a modlila se za Jasona, za Dylanovu moudrost a odvahu a klid pro Brada, který je na cestě k nim.

Odešla z kostela o půlnoci a domů jela taxíkem. Odemkla a v hale pohlédla do zrcadla. Vypadala, jako by jí někdo umřel. Tvář měla zpustošenou vším, co se stalo, tou hroznou zprávou, obavami, otřesem odrážejícím se v Bradově pohledu i pošetilým chováním. Bez ohledu na to, jak moc ho miluje, musí z jeho života zmizet. Je pro něj příliš nebezpečná.

Po

všech

modlitbách

věděla, že je třeba to skončit, ale ani svátý Juda,

který

obvykle

řešil

bezvýchodné situace, si tady nevěděl rady. Vyšla do ložnice a chvilku postála v temnotě, než nakonec rozsvítila.

U dveří svého pokoje se vynořila Zoe a přes celou halu ji pozorovala. Takhle vypadala matka před několika měsíci, když odešel Alex.

„Jsi v pořádku, mami?“ zeptala se ustaraně.

„Ne, nejsem,“ přiznala Faith smutně, v očích pustý výraz. Pak bez jediného slova tiše zavřela dveře.

23

Brad neměl čas ozvat se Faith, když v Londýně přesedal na další letadlo.

K terminálu musel běžet, aby to vůbec stihl. Podařilo se mu zavolat Pam, ale žádné novinky na něj nečekaly. V letadle do Lusaky připomínal trosku. Nedokázal myslet na nic jiného než na Jasona, fantazie pracovala na plné obrátky od chvíle, kdy přišla první zpráva. Pak se mu do myšlenek vloudila Faith, tolik ji chtěl ujistit, že neudělali nic špatného, ale teď bylo veškeré snažení marné.

Bude mu muset věřit, dokud se nevrátí.

Neměl sebemenší představu, co udělají, ale vůbec nepochyboval o tom, že ji miluje. Věděl to v hloubi duše už pěkně dlouho.

Část letu prospal a po ránu už přesedal na další letadlo, hroznou skořápku, která mu měla umožnit poslední krok na této pouti. Tentokrát na něj v Kalabu nikdo nečekal, ani Jason, ani Dylan. Najal si dodávku i s řidičem a nechal se odvézt do rezervace. Když projížděli městem, pochopil, co se stalo.

Střecha

kostela,

který

opravovali

v Ngulwaně, spadla a s ní i kostelní věž.

Při tom pohledu se rozplakal.

„Zlá věc přihodila, Bambo,“ řekl řidič, když ho Brad požádal, aby zastavil. „Muži těžce zraněný. Čtyři.“

Brad přikývl. Ten výraz, který řidič použil, znamenal „otec“ a vyjadřoval úctu.

„Já vím. Jeden z nich byl můj syn.“

Muž místo odpovědi kývl a Brad se šel poohlédnout po někom, kdo ho dovede k zraněným. Nakonec mu domorodec s jizvami na obličeji a v krátkých kalhotách a sandálech ukázal budovu, kam muže donesli. Uvnitř plakaly ženy a děti v podřepu odháněly mouchy z obličejů svých blízkých. Dylan klečel vedle bratra.

Jason byl v bezvědomí a na hlavě mu trůnil obrovský obvaz napitý krví. Dylan se okamžitě vymrštil a zhroutil se v pláči do otcova náručí. Byl tak vyčerpaný, že prostě nedokázal přestat. Jedinou dobrou zprávou bylo, že Jason ještě žije. To Brad viděl, ale zdálo se, že má na kahánku. Jeden z postižených před několika hodinami zemřel.

„Co doktor?“ zeptal se Brad a pokoušel se potlačit paniku. Věděl, že musí být silný kvůli oběma synům, zvláště kvůli Dylanovi, který zůstal na všechno sám a celé dva dny projevoval nekonečnou statečnost i rozvahu.

„Přijel včera, ale zase musel pryč.“

„Co říkal?“ zeptal se Brad napjatě.

„Nic moc. Pokoušel jsem se sehnat letadlo, tati, ale nešlo to.“

„Máš představu, kde je teď?“

„Nejspíš u Viktoriiných vodopádů, ale podle všeho to nikdo neví jistě.“

„V

pořádku.

Zkusím

něco

podniknout.“ Brad vyšel do oslepujícího slunce, aniž věděl, na koho se obrátit, a jako by v duchu zaslechl Faithin hlas, začal se modlit. Vyrazil na poštu a tam se od jediného zaměstnance dozvěděl, s kým si může promluvit kvůli letadlu.

Trvalo půl hodiny, než dostal místní spojení, ale stejně to nikdo nebral. Pak ho napadlo zavolat do rezervace vysílačkou a brzy už věděl, jak se k ní dostane. Když se konečně spojil s místem, kde nedávno prožil tolik krásného, požádal je, aby se snažili sehnat letadlo. Pak se vrátil k Dylanovi, aby převzal stráž u Jasona. Brad si všiml, jak je přes všechno opálení v obličeji celý popelavý. Podle Dylana se za celé dva dny ani jednou neprobral, nezbylo než sedět vedle něj a odhánět dotěrné mouchy.

Teprve po šesti hodinách sehnali letadlo. Poslali chlapce se vzkazem, že je čekají na letišti v jedenáct v noci.

Jestli dokážou dopravit zraněné muže až tam, převezou je do nemocnice v Lukulu.

Pomohli umístit dva muže do džípu, zatímco jejich příbuzní šlapali vedle pěšky, a Jasona opatrně vyzdvihli na korbu nákladního auta a položili ho na deku. Dylan klečel vedle něho a Brad seděl na předním sedadle. Když konečně letadlo s dvouhodinovým zpožděním dorazilo, čekala na něj různorodá společnost.

Trvalo skoro hodinu, než se všichni uvnitř srovnali, a krátce poté byli ve vzduchu. Brad měl pocit, jako by sám zažíval klinickou smrt, vznášel se v naprosto primitivní krajině vedle lidí, jejichž život uplýval svým vlastním tempem. Letadlo směřovalo na otevřený pruh terénu, který pilot dobře znal a u něhož na ně čekala ambulance. Někdo je upozornil předem vysílačkou. Sanitka se zraněnými se obrátila třikrát, než všechny dopravila do nemocnice. Brad zaplatil letadlo a odjel s oběma dvojčaty, a jakmile se dostali do nemocnice, věděl, že Jason se ocitl více méně v

dobrých

rukou.

Většinu

personálu tvořili Britové a taky tu pracovali po jednom doktoři z Nového Zélandu a Austrálie. Nebylo těžké pochopit, proč se chce Jason zabývat otázkami lékařské péče a vrátit se do země podobné téhle. Potřebovali zoufale pomoc a takový člověk mohl leccos změnit. Jestli přežije.

Po prohlídce řekl ošetřující lékař Bradoví a Dylanovi, že Jason má díky vážnému zranění hlavy otoky a vodu na mozku. Jediný způsob, jak jeho stav zlepšit, je udělat drenáž. Za normálních okolností to nebyla nijak komplikovaná operace, ale v tomhle koutě světa je složité i napravení zlomené paže. Brad jim dal povolení a zdravotníci ve vteřině odvezli Jasona pryč. Otec se synem seděli vedle sebe, tiše rozprávěli a sledovali proud lidí valících se dovnitř i ven. Byl to nekonečný den.

Znovu vyšlo slunce a oni tam pořád čekali na zprávu o Jasonovi. Teprve za pár hodin se dozvěděli, že je po operaci a že žije, ale v jeho stavu nedošlo k viditelným změnám. Nevěděli víc, ani když slunce zase zapadlo.

Brad s Dylanem drželi střídavě stráž vedle lůžka, zatím se nepohnul. Tři dny u něho bděli, Brad cítil nesmírnou únavu i špínu, nepřevlékl se, neosprchoval ani neoholil, protože nedokázal syna ani na minutu opustit. Jedli to, co jim donesly sestry, a třetí den jim konečně došlo, že Pam s definitivní platností nepřijede.

Napadlo ho, jestli na ně nečeká v rezervaci, ale neexistoval způsob, jak to zjistit. Nakonec někoho požádal, aby tam zavolal vysílačkou, a obratem došla zpráva, že nepřijede. Další podrobnosti nevěděli a odtud volat nešlo.

Čtvrtý den Jason konečně tiše zasténal, otevřel oči, usmál se na ně, povzdechl a znovu upadl do zapomnění.

Na děsivý okamžik Brada napadlo, že zemřel, s doširoka otevřenýma očima stiskl Dylanovi paži. Ale sestra jim vysvětlila, že se probral z kómatu a teď normálně usnul. Dokázal to! Bude žít!

Vyšli s Dylanem ven, plakali a smáli se a křičeli jako malí kluci. Byl to nejlepší den jejich života. A v Bradově životě snad nejdelší týden.

„Smrdíš jak chcíplá krysa,“ dobíral si otce Dylan. Seděli venku a oslavovali ten zázrak. Někdo jim přinesl tvrdý sýr a kus chleba. Nemocnice byla sice nanejvýš primitivní a chudě vybavená, zato lékařský personál byl naprosto úžasný a Jasona zachránil.

„Zato ty voníš jak fialka,“ zakřenil se Brad na syna.

Znovu zkontrolovali zraněného a Brad požádal sestru, jestli by se někde nemohli osprchovat. Ukázala na zařízení postavené před nemocnicí a on se rád podělil o své oblečení se synem. Když se znovu vrátili k Jasonovi, byli alespoň čistí. Už byl zase vzhůru a pokoušel se mluvit.

„Dostals

pořádnou

šupu,

mladý

muži,“

usmál

se

novozélandský

potěšeně. „Musíš mít pořádně tvrdou palici.“ Když si ho později vzal Brad stranou, doktor přiznal, že se stal malý zázrak. Nikdo nečekal, že se z toho vylíže. Z těch, co nehodu přežili, měl nejtěžší zranění.

Za nějakou dobu se Brad zeptal, kde by našel telefon, a všichni se rozesmáli, když chtěl zavolat do Států. Mohl dostat jen místní linku na poštu v Ngulwaně, kde mu nabídli, že se spojí vysílačkou s rezervací a následně je požádají, aby podali zprávu Jasonově matce v San Francisku. Teprve druhý den dorazila odpověď. Pam byla ráda, že je syn „oukej“, a Brad pochopil, že se z domova ani nehnula. Docela by ho zajímalo, co si pod tím „oukej“

představovala.

Neměla

nejmenší

představu, čím prošli, a v Bradových očích pro ni žádná omluva neexistovala.

Bez ohledu na to, jak nesnáší třetí svět nebo jak nesnášela Afriku, když tu nedávno byli, měla za synem okamžitě přijet. Před Dylanem ani Jasonem to nekomentoval, ale věděl naprosto jistě, že on jí tohle nikdy neodpustí. Přestože nemohla nic konkrétního udělat, dlužila to chlapcům i Bradovi.

Den nato použil stejnou okružní cestu přes vysílačky a místní telefony a požádal kohosi, aby zavolal Faith do New Yorku a řekl jí, že Jason bude žít, a poděkoval jí

za

modlitby.

Brad

nepochyboval, že právě ty pohnuly jazýčkem vah.

Za tři dny jim sestra vyřídila, že Jasonova matka je šťastná, že všechno dobře dopadlo, a že se uvidí doma.

Právě tahle zpráva všechno změnila.

Pokud by sama nebyla v kómatu, neexistovalo

jediné

přijatelné

vysvětlení, proč by nemohla přijet. Brad se o tom Dylanovi nikdy nezmínil, ale věděl s naprostou jistotou, že jejich manželství ten den zemřelo. Jasonovi řekli, že matka je vázaná v San Francisku a že by pro ni bylo příliš složité dostat se až sem, a on se dál nevyptával. Jen Dylan viděl v otcově obličeji, co si o tom myslí, a pokoušel se ho uklidnit.

„Pro mamku by to tu bylo moc tvrdé,“

hájil ji Dylan laskavě a Brad přikývl.

Neměl už co dodat. Strávili spolu pětadvacet let a on předpokládal, že když jde do tuhého, životní partner by měl stát tomu druhému po boku. Jakmile vás jednou zradí a nemůžete se na něj spolehnout, není o čem mluvit. Brad si konečně udělal jasno. Pam už dávno nebyla jeho ženou, ale teď přestala být i přítelkyní. Už jí neměl co říct.

Doktor odhadoval, že Jason zůstane v nemocnici asi měsíc, a tak nechal přinést Bradovi a Dylanovi dvě postele.

Seděli s ním každý den dlouhé hodiny a za chladnějších večerů vyráželi ven.

Nikdy v životě neviděl tak krásné místo.

Jason vstal z mrtvých a Brad sám měl pocit, jako by se k životu probrala i jeho vlastní duše. Náhle byl plný naděje, života a příslibu budoucnosti. Taky věděl, že se tu mezi nimi utvořilo trvalé pouto a že se ten čas už navždy stane jejich součástí. Za tuhle zkušenost děkoval Bohu.

Když se za úsvitu vracíval z dlouhé túry, náhle se v duchu neobíral pouze dětmi, ale myslel i na Faith. Tolik si přál, aby tu byla s nimi, aby spatřila tu zázračnou krajinu. Určitě by pochopila, co to pro něj znamená.

Měsíc poté, co Jasona v bezvědomí dopravili do nemocnice, odlétali zpět do Kalaba. Byl unavený, bledý a značně pohublý. Pořád se cítil příliš slabý na dlouhou cestu, ale doktor se domníval, že po pár týdnech odpočinku v rezervaci a pořádném jídle bude schopný let domů absolvovat. Po třech týdnech Jason prohlásil, že už je dost silný a že i bolesti hlavy, kterými celé týdny trpěl, pominuly.

Když konečně odjížděli z rezervace, všichni byli dojatí. Brad zaskočil dvakrát na poštu, aby se pokusil zavolat Faith, ale ani po několikahodinovém čekání spojení nedostal a nakonec to vzdal. S Pam už dál nekomunikoval.

K tomu, co se jí chystal říct, nepotřeboval

špatné

spojení

ze

vzdáleného afrického kontinentu.

I při zpáteční cestě museli dvakrát přestupovat, v Londýně zůstali dva dny.

Od jeho překotného odjezdu uplynuly skoro dva měsíce, ale ještě chtěl, aby Jasona prohlédl londýnský specialista, než se vydá na zbytek cesty. Také on potvrdil, že Jason je naprosto zdravý.

Když mu popsali celou nehodu a léčebné postupy, které ho přivedly zpátky k životu, a když si prostudoval lékařskou zprávu a prohlédl rentgenové snímky, ujistil je,

že

mohou

mluvit

o neuvěřitelném štěstí. Jason mohl klidně umřít. Přestože lékař neočekával dlouhodobé následky, doporučil mu na pár měsíců zvolnit tempo. Jason se slabým úsměvem souhlasil, pořád měl pocit, jako by do něj narazil vlak.

Z hotelu Claridge’s Jason zavolal matce, a když uslyšel její hlas, rozplakal se. Pak jí Dylan všechno převyprávěl a nakonec podal sluchátko Bradoví. Na okamžik zaváhal a potom si odnesl aparát do druhé místnosti. Už na ni ani neměl vztek. Nezvedl hlas. Z ničeho ji neobviňoval. A taky nechtěl slyšet z jejích úst žádné omluvy.

„Díky bohu, že je v pořádku,“ vyhrkla nervózně. Brad mlčel. Nechtěl, aby synové rozhovor vyslechli, proto šel do vedlejšího pokoje.

„Co ti mám na to říct, Pam?“

Existovala spousta hrubých a krutých slov, jež mohl vyslovit, ale situace mu připadal daleko vážnější, než aby se k něčemu takovému snížil. To by mělo smysl jen v případě, kdyby mu na ní ještě záleželo. Tohle byla poslední kapka.

„Promiň… prostě jsem to nestihla, Bradě. Měla jsem tu spoustu závazků.“

Pokud šlo o Brada, slovní spojení „nestihla jsem to“ se mohlo použít v případě zmeškané večeře nebo baletu, ne syna, který málem zemřel na výspě civilizace. „Pokoušela jsem se, ale v době, kdy jsem se uvolnila, už byl v pořádku.“

„Ani teď není zcela v pořádku, Pam.

A určitě ještě několik měsíců nebude.“

„Ty víš, co myslím,“ oponovala.

„Věděli jsme, že přežije.“

„Takže to podle tebe stačilo?“

„Nevím, Bradě… možná že jsem byla moc vyděšená… Jen z pomyšlení na to místo mě jímala hrůza… víš, že jsem nikdy nezvládala, když byla děcka nemocná,“ přiznala čestně, ale bez lítosti a výčitek svědomí.

„Málem umřel, Pam. Jednou nebo dvakrát jsem si to myslel.“ Brad věděl, že na ty okamžiky nikdy nezapomene, ani on, ani Jasonovo dvojče. „Nejhorší na tom je, že po zbytek života bude vědět, že ti nestál za trochu toho přemáhání, když tě nejvíc potřeboval. S takovým vědomí se člověku nežije dobře. Nejde o mě, proboha, vždyť jsi jeho matka!“

„Je mi to líto,“ přiznala zkroušeně.

„Myslím, že to pochopí.“

„Jestli ano, pak máš štěstí. Já bych ti na jeho místě neodpustil. Dokážeš si vůbec představit, jak se musel cítit?“

„Nedramatizuj to, Bradě. Byls tam ty.“ To nepovažoval zrovna za nejlepší reakci. Jen ho odradila a znovu naštvala.

„Ano, to jsem byl. Chvála bohu.“

„Jak vypadá?“ V hlase měla starost.

To bylo to nejmenší, co mohla udělat.

„Jako by ho někdo zmlátil olověnými trubkami. Ale myslím, že je šťastný, že to přežil. Za pár dnů jsme doma.“

„Bradě,“ něco v jeho hlase ji vyděsilo. Připadal jí naprosto vzdálený.

„Jsi v pořádku?“

„Ano, jsem,“ pronesl pevně. „Jason žije a na ničem jiném nezáleží. Uvidíme se doma.“ Hlas měl ledově chladný, a když Pam na druhém konci zavěsila, zamračila se. Ne že by o své syny nestála. Prostě se jí jen nechtělo jet.

Cítila se kvůli tomu provinile, ale nehodlala

se

přizpůsobovat.

Jako

vždycky.

Poté zavolal Faith a moc ho mrzelo, že není doma. Znovu zvedl sluchátko pozdě v noci, poté co uložil Jasona a Dylan vyrazil za nějakými kamarády.

Brad počkal, až nastane klid, ten hovor byl pro něj natolik důležitý, že se nemohl ničím rozptylovat.

„Bradě?“ Úplněji ohromilo, že ho slyší, jako by se vrátil ze záhrobí. Byla polovina července a ona s ním nemluvila sedm týdnů. „Jak je Jasonovi?“

„Vede se mu obdivuhodně dobře.

Chybělas mi, Fred.“ Cítil, jak ho při zvuku jejího hlasu veškeré napětí opouští.

„Bude v pořádku?“ Pořád dokola se za něj modlila a dvakrát denně chodila na mše.

„Bude.“ Brad se poprvé po nekonečně dlouhé době rozesmál. Málem na ni zakřičel, jak je šťastný, že ji slyší.

„Když už ti má spadnout na hlavu věž kostela, tak to udělej, dokud jsi mladá.“

„Tolik jsem se o něj, o vás všechny bála.“ V jeho nepřítomnosti dospěla k rozhodnutí, stejně jako on. Jakmile bude vědět, že je v bezpečí a zdravý, nebude s ním dál mluvit. Bylo to pro ni bolestné řešení, ale scéna na letišti před jeho odletem jí napověděla vše, co potřebovala vědět. Už si dál nevěřila, ani jemu. „Co Dylan?“ zeptala se.

„Choval se jako opravdový hrdina.

Strávili jsme spolu pozoruhodný čas, naprosto nevšední. Doktoři říkali, že Jason přežil jen zázrakem. Myslím, že za to musím poděkovat hlavně tvým modlitbám.“

Radostně se usmála. „Skoro jsem ten růženec

od

tebe

při

modlitbách

ošoupala.“

„To si myslím.“ Bylo tak skvělé slyšet její hlas.

„Dostala se tam Pam v pořádku?“

Neměla tušení, k Čemu došlo, nemohla mít.

„Vůbec nepřijela,“ konstatoval suše a dál to nerozvíjel.

Jenže Faith rozpoznala v jeho hlasu všechno, co říct chtěl. Znala ho víc než dobře, i když ne tak, jak si donedávna myslela. Hodně se změnilo na afrických pláních.

„Aha. To pro vás muselo být tvrdě.“

„Nějak jsme si poradili. Pro mě bylo nejhorší, že jsem ti nemohl zavolat. Jak to jde u tebe?“

„Prima. Ve srovnání s tím, čím jsi prošel ty, mi to připadá směšný.

Konečně jsme se s Alexem dohodli na domě. Můžu si ho nechat.“

„To je od něj hezké.“

„Myslím, že se cítí trochu provinile kvůli tomu, že se chce brzo oženit.“

„To by taky měl.“

„Kdy se vracíš do San Franciska?“

„Letíme za dva dny. Nechtěl jsem příliš přetěžovat Jasona, přece jen je to dlouhá cesta. Potřebuje odpočívat.

Zavolám ti zítra.“ Byl vyčerpaný a toužil už jedině po pořádném spánku. A to, co jí chtěl povědět, počká.

„Přeju vám šťastnou cestu.“ Neměla v úmyslu zdržovat se doma, až druhý den zavolá. Nechá zapnutý záznamník. Pak mu pošle do San Franciska dopis.

A žádná jeho slova nemohou její rozhodnutí změnit. Věděla, že dělá správnou věc. Není Alex. Nebo Leslie.

Nehodlá podvádět Bradovu manželku, nechce být příčinou rozvodu, ať už je podle něj manželství jakkoli nešťastné.

Byla to záležitost úcty, k nim ke všem i k sobě samotné. Dlouho o tom mluvila s knězem a pak sama udělala závěr.

K jinému rozhodnutí ani nemohla dojít.

Brad padl vyčerpaně do postele a jako tolikrát v uplynulých týdnech si nechal zdát o Faith. Ta v New Yorku zrovna zapalovala svíčku, aby posílila své předsevzetí. Jen když slyšela jeho hlas, uvědomila si, jak těžké bude ho dodržet.

24

Bylo sedmnáctého července. Letadlo s Bradem, Dylanem a Jasonem se blížilo na přistání. Když se Brad s úsměvem obrátil k synovi, který vstal z mrtvých, všiml si, že pláče.

„Už jsem si nemyslel, že se ještě vrátím domů, tati,“ řekl za závojem slz a Brad mu stiskl ruku. Nechtěl mu vykládat, jaký strach měl on. Teď jsou doma živí a zdraví. Pam na ně čekala na letišti. Rozpřáhla náruč, objala Jasona a přitiskla k sobě Dylana. Brad beze slova odešel pro zavazadla. Pam s chlapci pořád švitořila i v limuzíně, kladla miliony otázek a pořád na Jasona zírala, jako by se chtěla ujistit, že je opravdu doma.

Chlapci byli očividně šťastní, že vidí matku, stejně jako ona je. Brad toho cestou domů příliš nenapovídal. Pam počkala, dokud synové nedošli až nahoru, a pak se k němu otočila.

„Ty se na mě opravdu zlobíš, že?“

zeptala se odměřeně. Nepřiblížil se k ní na letišti, a když se ho pokusila obejmout, odvrátil se. Už s ní tu hru nehrál.

„Ne, Pam, Ve skutečnosti ne. Skončil jsem.“

„Co tím chceš říct?“ Zatvářila se konsternované.

„Přesně to, co říkám. Není na mně, abych ti odpouštěl, to záleží na Jasonovi.

Ale vím, že už v tom svazku nemohu setrvat. Byli jsme blázni, že jsme spolu zůstali takhle dlouho. Ani jeden z nás vlastně nebyl

tomu

druhému

opravdovým manželem po dlouhá léta.

Nejsi tu pro mě. Dokonce tu nejsi ani pro své děti. Už nechci žít ve lži. Díval jsem se, jak náš syn málem zemřel v zastrčeném koutě Afriky. Každý tvrdí, že přežil jen zázrakem. Kromě toho zázraku neexistovalo nic, co bych pro jeho záchranu mohl udělat. Jen jsem vedle něj nečinně seděl a pozoroval, jak odchází. Nevím, kdes byla ty, nebo proč jsi tam neseděla se mnou. Ale pravda je, že mi už na tom nezáleží, teď ani v budoucnu. Zasluhuješ si ode mě něco víc. A já si zasluhoval víc od tebe. Když jeden druhému nemáme co nabídnout, musíme s tím skončit. To už jsme měli udělat dávno.“

„Bradě, tohle nám vyhovuje. Vždycky to tak bylo,“ pronesla uvážlivě, ale on rozpoznal v jejím hlase paniku.

„Možná. Z velmi špatných důvodů.

Většinou proto, že jsme byli oba příliš líní a zbabělí, než abychom udělali něco jiného. To není zrovna nejlepší důvod k udržení manželství. Přinejmenším ne pro mě.“ Nakonec nechal plavat to, co udělali jeho rodiče. Došlo mu, že jich se to netýká. Bylo to o něm a Pam, o nikom jiném. Dokonce ani ne o Faith.

„Máš něco lepšího?“ zeptala se obviňujícím tónem. Ale na něj to neplatilo. Už ne.

„Ani nevím. Vím jen to, co nám dvěma chybí. Už nemáme absolutně nic společného, Pam. Víš to stejně dobře jako já. Tohle manželství je mrtvé dlouho, zhaslo před mnoha lety. Je čas ho pohřbít. Já už nehodlám umírat s ním.

Člověk žije jen jeden život. Jediný.

A my s těmi svými hazardujeme. Přišel jsem na to jednoho dne v pět hodin ráno v africké vesničce, jejíž jméno ani nedokážu vyslovit. A slíbil jsem si, že až se vrátím domů, povím ti, že jdu z kola ven. Nastal čas být k sobě upřímní.“

„Jsi

takhle

přecitlivělý

kvůli

Jasonovi. Byl to pro vás pro všechny traumatizující zážitek,“ vyhrkla v naději, že ho uklidní. Nebyla připravená na jeho rozhodnutí. I když očekávala, že bude naštvaný, netušila, do jaké míry.

Spoléhala na jeho povahu, čekala, že to pochopí.

„Ano, byl to traumatizující zážitek,“

souhlasil klidně. Vůbec s ním nehne.

„Štěstí pro tebe, žes tam nebyla.

Legrační je, že je mi tě na druhé straně líto, žes to neprožila. Byla to ta nejkrásnější zkušenost v mém životě, nikdy na to nezapomeneme. Přišla jsi o to, Pam. Definitivně. V bezpečí a pohodlí jsi zmeškala ten člun.“

„Já vím, že ano,“ připustila smutně.

Ale pravdou bylo, že se jí ulevilo, když všechno nechala na něm. Tohle prostě nechtěla udělat. „Moc mě to mrzí, Bradě.“

„Mě taky.“ Myslel to vážně. „Nejspíš jsme se vůbec neměli brát. Ale alespoň máme skvělé děti.“

„To myslíš vážně?“ Začínalo jí docházet, že ani v nejmenším nežertuje, a ta myšlenka ji vyděsila. Byla na jejich manželství zvyklá. Celá léta na ně spoléhala, přestože sama do něj příliš neinvestovala.

„Naprosto vážně.“ Obličej sám mluvil za Brada.

„Co budeme dělat?“ zeptala se tichým hlasem.

„Teď odjíždím na otočku do New Yorku. Až se vrátím, odstěhuju se.“

„Co tam budeš dělat?“ vyzvídala podezíravě, ale on před ní neměl co skrývat.

„Jedu za Faith. Musím se jí zeptat na spoustu věcí. A taky jí mám co říct.“

„Vždycky jsem věděla, že ji miluješ,“

vyštěkla Pam a tvářila se vítězně a naštvaně zároveň. Jejího srdce se to hodně dlouho netýkalo.

„Pak jsi chytřejší než já. Já na to přišel teprve nedávno. Nemám vůbec představu, co ke mně cítí ona, ale hodlám to zkusit. Když budu mít štěstí, pak mě bude mít ráda.“ Pam stála a tiše na něj zírala, nakonec odevzdaně přikývla. Viděla, že už s ním nehne.

„Řekl jsi to klukům?“

„Uvažoval jsem, že bychom to měli udělat společně, až se vrátím zpátky.“

„Jak dlouho budeš pryč?“

„Záleží na okolnostech.“ Byl k ní naprosto upřímný. Věděla to stejně jako on. Cítil, že jí to dluží. A bylo to víc, než mu dala ona. „Pár dnů, možná týden.

Uvidíme. Dám ti v každém případě vědět.“

„Ráda bych to řekla tátovi dřív než klukům.“

„To je v pořádku.“

„Ví, že přijedeš?“ Teď už byla Pam zvědavá.

„Ne, neví.“ Přikývla a za okamžik odešla z místnosti.

Vypadala vyděšeně a nešťastně, ale neuronila ani slzičku, ani ho nepožádala, aby zůstal. Věděla, že odchází.

Brad strávil odpoledne s Jasonem a Dylanem a zavolal dvěma právníkům, kteří zatím vyřizovali jeho případy.

Podařilo se jim dosáhnout odročení kromě jedné maličkosti, ale ta nakonec dopadla dobře. Slíbil oběma, že se vrátí příští týden. Pak musí dohnat spoustu věcí a bude sebou muset pořádně hodit.

Stejně jako Alex jí nechá dům. Nestálo za to se kvůli němu hádat. Nic za to nestálo. Žili tolik let v iluzi, teď chtěl něco skutečného.

Večer řekl chlapcům, že odjíždí do New Yorku, což oba spíš překvapilo, než zneklidnilo. Poslední dva měsíce jim dal vše, co měl. Objal je a oznámil, že se uvidí za týden. Pak se stavil v ložnici za Pam, ale už odešla na dávno plánovanou večeři s přáteli. Brad si zabalil nový kufr a odjel na letiště ještě včas, aby chytil noční let. Usnul ve chvíli, kdy

boeing

začal

stoupat

k obloze. Letuška ho vzbudila těsně před přistáním. Bylo šest ráno a nad New Yorkem vycházelo

slunce

jako

z pohádky.

K domu na Východní sedmdesáté čtvrté dorazil v sedm. Mluvil s ní naposled z Londýna, ale předpokládal, že je doma. Nechtěl jí nic říkat, dokud se s ní nesetká tváří v tvář. S pocitem strachu i rozechvění stiskl zvonek, teprve teď s jistotou věděl, že se celý jeho život změní, ať tak či tak.

Vyděsil se, když mu dveře otevřelo dvojče děvčete, s nímž vyrůstal. Jako by otočila hodiny nazpátek. Byla to Zoe, přesná kopie Faith ve stejném věku.

V růžovém županu sotva mžourala.

„Ahoj, je mi líto, že jsem tě vzbudil,“

omlouval se trochu nervózně a ona si okamžitě všimla, jak je hezký. „Přijel jsem za maminkou. Jmenuji se Brad Patterson. Zrovna jsem přiletěl ze San Franciska. Je vzhůru?“

„Ten

chlápek

s

růžencem,“

konstatovala s ospalým úsměvem a otevřela dveře dokořán, aby mohl projít.

„Řeknu jí, že jste tady. Ví, že přijedete?“

O ničem takovém se nezmínila a on zavrtěl hlavou. „Ach… překvapení…“

Pak se na něj spiklenecky podívala.

„Chcete ji vzbudit sám?“

Myslela si, že by se to mamince mohlo líbit. A aniž odpověděl, Zoe s jistotou věděla, že jemu se to líbí.

Vypadal jako skvělý chlap.

„Možná bych to mohl zkusit.“ Jen doufal, že to Faith neroz ílí. Vyšel po schodech, tiše zaklepal na dveře ložnice, pak otevřel a vstoupil dovnitř. Zastavil se kousek od postele a ona se pomalu otočila a zamrkala víčky.

Nikdy neviděl krásnější obrázek. A když oči otevřela, na dlouhou chvíli si nebyla jistá, jestli to není sen. Vůbec se nehýbal, jen tam stál a usmíval se na ni.

„Co tu děláš?“ posadila se v posteli a udiveně zírala na něj. Ze by se jí to zdálo?

„Přišel jsem za tebou, Fred,“ pronesl prostě.

„Myslela jsem, že ses vrátil do San Franciska.“

„To ano. Včera.“

„Kdys přijel sem?“

„Asi před hodinou.“

„To nechápu.“

„Ani já ne. Trvalo mi zatraceně dlouho, než jsem na to přišel. Doufám, že ty budeš bystřejší. Promarnil jsem spoustu let. Měl jsem s tebou utéct, když ti bylo čtrnáct.“

„Jack by tě zabil,“ usmála se ospale.

„Tak osmnáct.“

„To by bylo lepší.“ Poplácala rukou na postel vedle sebe a on to pozvání přijal a posadil se. V té chvíli zapomněla na všechna předsevzetí.

„Miluju tě, Fred.“

„Já tě taky miluju,“ přiznala poctivě, „ale z toho nevzejde nic dobrého. Už se nesmíme vídat, ani spolu mluvit. To je moje definitivní rozhodnutí.“

„To je zlé.“ Vůbec nevypadal zklamaně. Spoustu novinek nevěděla.

„Proč to?“

„Jsi ženatý a já ti nechci zničit život.

Modlila jsem se za to celou dobu, co jsi byl pryč.“

„Za co ses modlila?“

„Za moudrost. Za odvahu. Abych věděla, co dělat. A našla kuráž to provést. Nemáme na vybranou.“

„Rozvádím se.“

„Cože?“ Oči se jí široce otevřely.

„Jak se to stalo… nebo kdy?“

Překvapení nebralo konce.

„Došel jsem k tomu závěru v Africe, když Pam nepřijela. Nechci už dál žít ve lži. Nemohu. Pam už to ví. Skončil jsem.

Jak to zapadá do tvých plánů?“

„Nevím.“

Vypadala

ohromeně.

„Myslela jsem, že ses oženil na celý život.“ Tak to vždycky říkal.

„To já taky. Jenže už to nedává smysl.

My dva ano. Není to ten podstatný důvod, ale moc bych si to přál. A co ty…? Mohla bys…?“

„Myslíš to vážně?“ Pořád nevěřila svým uším ani očím. „Právě proto jsem přišel. Abych tě viděl. Abychom to rozlouskli. Abychom si naplánovali společnou budoucnost. Vezmeš si mě?“

„Myslíš to vážně?“ zopakovala. „Jsi si jistý?“ Ale věděla to dobře, stejně jako Pam předešlý večer. Nikdy nepochyboval, že Faith chce, že je to žena, kterou miluje.

„Přestaň se vyptávat a odpověz…

hned teď!“ houkl a snažil se tvářit zuřivě, ale

ona

se

rozesmála.

Pamatovala si tenhle obličej, když jemu bylo dvanáct a jí deset.

„Dobře… dobře… ano.“

„Ano?“

Teď

vypadal

on

konsternované.

„Ano!“ Natáhl se, aby ji políbil, ale ona se mu vytrhla a vyskočila z postele.

„Nesmíš mě líbat.“

„Proč ne? Tak hodláš si mě vzít, nebo ne?“

„Řekla jsem ti, že ano… že…“ Znovu žvatlali jako děti a ona nikdy v životě nebyla takhle šťastná. Ani on ne.

„Tak proč tě nesmím líbat?“

„Nejdřív si musím vyčistit zuby. Pak se zasnoubíme.“ Zavřela dveře koupelny a on ležel na posteli a od ucha k uchu se usmíval. Zoe prošla kolem a strčila dovnitř hlavu. „Jak to šlo?“

„Docela dobře,“ usmál se na ni.

„Kde je mamka?“

„V koupelně, pucuje si zuby.“ Zoe přikývla s pocitem, že ho zná odjakživa.

Takový to byl chlap. Navíc o něm slýchala celé měsíce.

„Tak hodně štěstí,“ popřála Zoe a vrátila se k sobě do pokoje, zrovna když Faith vyšla z koupelny s vyčištěnými zuby, upravenými vlasy a županem přes noční košili.

Brad okamžitě vstal, došel k ní a přitáhl si ji do náručí. „Miluju tě, Fred,“

zašeptal tak, aby na ten tón nikdy nezapomněla. Chtěl, aby si jeho vyznání pamatovala po zbytek života, protože na tuhle chvíli oba tak dlouho čekali a dosud se jim nedostalo požehnání.

„Já

tě

taky

miluju,“

zašeptala

v odpověď. Přitáhl si ji ještě blíž a dlouze ji políbil. V tohle oba doufali, ale zároveň tomu nevěřili. Byla to konečná odpověď na jejich modlitby.

Někdy to nebesům trvá dlouho, než je vyslyší, ale jejich splnění za to čekání stojí.