Danielle Steel

1

Malá jednomotorová Cessna Caravan se povážlivě nakláněla a pohupovala nad mokřinami západně od Miami. Letadlo bylo tak vysoko, že krajina pod ním vypadala jako krásná pohlednice, ale pozornost mladé ženy rozptyloval vítr vanoucí dovnitř otevřenými dvířky. Křečovitě svírala bezpečnostní popruh a nevnímala nic než nesmírnou rozlehlost prostoru pod nimi. Muž stojící za ní jí řekl, aby skočila.

„Co když se mi neotevře padák?“ zeptala se a přes rameno na něj ustrašeně pohlédla. Byla to vysoká, krásná blondýnka s nádhernou postavou a půvabnou tváří. Oči měla vykulené strachem.

„Věř mi, Belindo, otevře se,“ slíbil jí Blake Williams a v jeho pohledu se zračila naprostá jistota. Parašutismus byl už celá léta jednou z jeho vášní. A pokaždé mu dělalo radost, když ten úžasný pocit mohl s někým sdílet.

Belinda na seskok přistoupila před týdnem u skleničky ve vyhlášeném soukromém nočním klubu na South Beach. Druhý den jí Blake zaplatil osmihodinový kurz a zkušební seskok s instruktory. A teď byla Belinda připravená na seskok s ním. Byla to jejich teprve třetí schůzka, ale Blake líčil parašutismus tak lákavě, že po druhém koktejlu Belinda se smíchem pozvání ke společnému seskoku přijala. Neuvědomila si, co čeho se pouští, a teď byla nervózní a nemohla pochopit, jak se k něčemu takovému mohla nechat přemluvit. První seskok se dvěma instruktory, který jí Blake zařídil, ji vyděsil k smrti, ale zároveň ji na tom cosi vzrušovalo. A seskok s ním samotným bude nezapomenutelný zážitek. Nemohla se dočkat. Blake byl tak okouzlující, tak pohledný, tak fantastický a zábavný, že s ním klidně půjde a vyzkouší v jeho společnosti cokoli, dokonce i vyskočit z letadla. Jenže teď, když k sobě otočil její tvář a políbil ji, se jí opět zmocnil strach. Ale už pouhé rozechvění z jeho blízkosti jí seskok usnadnilo. A přesně tak, jak ji to učili v přípravném kurzu, z letadla vyskočila.

Blake skočil několik vteřin po ní. Belinda měla zavřené oči a křičela, když asi minutu padali volným pádem. Pak je otevřela a viděla ho, jak ji naznačuje, aby zatáhla za pojistné lanko padáku, přesně jak ji to učili instruktoři. Najednou se zvolna snášeli k zemi. Blake se na ni usmál a ukázal jí vztyčené palce. Belinda nemohla uvěřit, že to dokázala dvakrát v jednom týdnu, ale Blakovu kouzlu se zkrátka nedalo odolat. Dokázal přesvědčit lidi k čemukoli.

Belindě bylo dvaadvacet let a jako supermodelka pracovala v Paříži, Londýně a New Yorku. S Blakem se poznala, když byla na návštěvě u známých v Miami. On tam přiletěl ze své vily na ostrově Svatý Bartoloměj na schůzku s jedním přítelem, a to svým novým Boeingem 737. Na jejich seskok najal menší letadlo s pilotem.

Ať dělal Blake Williams cokoli, ve všem se mu dařilo. Byl lyžařem olympijské třídy, a to už od vysokoškolských studií, naučil se pilotovat vlastní tryskové letadlo, tedy spolu s kopilotem vzhledem k velikosti a složitosti stroje. A už léta se věnoval parašutismu. Byl pozoruhodným znalcem umění a majitelem jedné z nejslavnějších sbírek současného a předkolumbovského umění na světě. Vyznal se ve víně, v architektuře, rozuměl plachtění a ženám. Miloval ty nejlepší věci, které život skýtal, a rád se o ně dělil se ženami, s nimiž se přátelil. Studoval na univerzitě v Princetonu, titul MBA získal na Harvardu. Bylo mu čtyřicet šest let. V pětatřiceti nechal práce a celý svůj život věnoval zálibám a radovánkám, které sdílel se všemi kolem sebe. Byl neuvěřitelně štědrý, jak Belindě říkali její přátelé. Byl to muž, po jakém touží každá žena – bohatý, chytrý, krásný, který se uměl bavit. A přestože před svým odchodem do výslužby dosáhl nesmírného úspěchu, vůbec nebyl namyšlený. Byla to zkrátka partie století, a ačkoli jeho známosti za posledních pět let byly většinou krátkodobé a povrchní, nikdy nekončily špatně. Pomíjivý vztah sice skončil, ale ženy ho milovaly dál. Když se pomaličku snášeli dolů na dobře vybraný pruh neobydleného pobřeží, vzhlížela k němu Belindaočima plnýma obdivu. Připadalo jí neuvěřitelné, že s ním vyskočila z letadla. Byla to ta nejdobrodružnější věc, jakou kdy udělala. Nepředpokládala, že to ještě někdy zkusí, ale když se vysoko nad zemí drželi za ruce a kolem nich byla jen modrá obloha, věděla, že Blaka a tenhle okamžik si bude pamatovat po zbytek života.

„Je to paráda, že jo?“ křičel aona přikývla. Byla pořád ještě příliš užaslá, než aby mohla promluvit. Seskok s Blakem jí přinesl daleko větší vzrušení než seskok s instruktory několik dní předtím. A nemohla se dočkat, až bude všem známým vyprávět, co zažila a hlavně s kým.

Blake Williams byl přesně to, co se o něm říkalo. Měl dostatečné charizma, aby stál v čele celé země, a dost peněz, s nimiž by to dokázal. Přes počáteční obavy se Belinda usmívala, když se o pár minut později dotkla nohama země a dva instruktoři, kteří na ně čekali, jí odepnuli padák. Blake právě dopadl pár metrůod ní. Oba se zbavili padáků, pak ji chytil do náruče a znovu líbal. Jeho polibky byly stejně opojné jako všechno ostatní kolem nich.

„Byla jsi fantastická!“ Jeho chvála jí vzala dech a Belinda se smála v jeho objetí. Byl to ten nejúžasnější muž, jakého kdy poznala.

„Ne, fantastický jsi ty! Mě nikdy ani nenapadlo, že bych mohla něco takového udělat, byla to ta nejšílenější věc na světě.“ Znala ho všehovšudy týden.

Kamarádky už jí řekly, aby v jeho případě nepočítala s žádnou vážnou známostí. Blake Williams chodil s krásnými ženami v různých místech světa. Trvalý vztah, to pro něj nebylo, ačkoli se kdysi dávno k jednomu zavázal. Měl tři děti a podle bývalé manželky je velice miloval. Měl letadlo, jachtu a půltucet nádherných vil. Co se rozvedl, nechtěl nic jiného než si užívat a nijak nedával najevo, že by se chtěl usadit. Prozatím myslel jen na zábavu. Proslul skvělým podnikatelským úspěchem ve světě nejvyspělejších informačních technologií, stejně jako úspěchem firem, do nichž poté investoval. Blake Williams měl všechno, po čem toužil. Všechny jeho sny se už staly skutečností. Když se z pláže, na níž přistáli, vraceli k džípu, Blake vzal Belindu kolem ramen, přitáhl ji k sobě a dlouze ji políbil. Belinda věděla, že tenhle den a tahle chvíle se jí vryjí do paměti jednou provždy. Kolik žen se mohlo pochlubit tím, že seskočily padákem spolu s Blakem Williamsem? Nejspíš víc, než si myslela, i když ne každá žena, s níž Blake chodil, měla takovou odvahu jako Belinda.

Do oken ordinace Maxine Williamsové na Východní 79. ulici v New Yorku bubnoval déšť. Byly to nejvydatnější listopadové deště, jaké New York postihly za posledních více než padesát let. Venku vládl chlad, vítr a pošmourné počasí, ale v ordinaci, kde Maxine trávila deset dvanáct hodin denně, bylo útulno. Stěny svítily světlou krémově žlutou barvou a visely na nich nevtíravé abstraktní malby tlumených tónů. Místnost působila vesele a příjemně. Velké klubovky, v nichž rozmlouvala se svými pacienty, byly pohodlné a jejich neutrální béžové potahypřímo zvalyk posezení. Stůl tu měla moderní, strohý a praktický a věci na něm tak pečlivě urovnané, až se zdálo, že by se na něm dalo snad i operovat. Všechno v Maxinině ordinaci bylo až puntičkářský úpravné jako ona sama. Z jejího perfektního účesu nevyčníval jediný vlásek. Maxine měla celý svůj svět naprosto pod kontrolou. Její stejně výkonná jako spolehlivá sekretářka Felicia u ní pracovala už devět let. Maxine nesnášela zmatek, nepořádek všeho druhu a změny. Všechno kolem ní mělo svůj řád a její život plynul hladce, podle pravidel a bez zádrhelů.

Diplom, který visel zarámovaný na zdi, říkal, že medicínu na Harvardu vystudovala s vyznamenáním. Věnovala se psychiatrii a byla jedním z předních odborníků na traumatické stavy dětí a mladistvých. Měla rozsáhlé zkušenosti s dospívajícími, jež postihla schizofrenie a maniodepresivní psychóza, a jednou z jejích specializací byla mládež se sebevražednými sklony. Pracovala s dětmi i jejich rodinami, často s vynikajícími výsledky. Pro laickou veřejnost napsala dvě vysoce ceněné knihy o následcích, jež zanechávají psychická traumata u malých dětí. Jako poradkyně byla po přírodních katastrofách i lidmi způsobených tragédiích často zvána do jiných měst i zemí. Patřila k týmu odborníků vyslanému do Kolumbie po přestřelce v tamější škole, napsala několik prací

o důsledcích jedenáctého září a působila jako poradkyně newyorských státních škol. Ve dvaačtyřiceti letech byla ve svém oboru odbornicí, kterou kolegové náležitě uznávali a obdivovali. Přednášela, ale nabídek dostávala víc, než kolik jich mohla přijmout. Svůj čas musela dělit mezi práci se svými pacienty, poskytování

odborného poradenství místním, celostátním i mezinárodním organizacím a svou rodinu. Její dny byly vyplněné prací, její diář nabitý úkoly.

Vždycky si dávala záležet na tom, aby trávila dost času se svými vlastními dětmi –třináctiletou Daphne, dvanáctiletým Jackem a Samem, kterému bylo právě šest let. Jako matka samoživitelka řešila stejné problémyjako každá pracující matka, která se snaží najít rovnováhu mezi povinnostmi vůči rodině a svou prací. Od bývalého manžela se jí nedostávalo téměř žádné pomoci.

Objevoval se jako duha na obloze, neohlášený a úchvatný, jen proto, aby opět zmizel. Všechny povinnosti vůči dětem ležely jen a jen na ní samotné.

Maxine seděla a dívala se z okna, myslela na děti a čekala na dalšího pacienta, když se jí na stole rozdrnčel interní telefon. Očekávala, že jí Felicia sdělí, že do dveří vchází další pacient, patnáctiletý chlapec. Místo toho Felicia oznámila, že na státní lince je její manžel. Maxine se při tom slově zamračila.

„Bývalý manžel,“ připomněla jí. Maxine byla s dětmi sama už pět let, a pokud to mohla posoudit, vedli si dobře.

„Promiňte, on se vždycky hlásí jako váš manžel… Zapomněla jsem…“ Blake byl velice příjemný a milý a vždycky se Felicie ptal na jejího přítele a jejího psa. Patřil k lidem, které prostě musíte mít rádi.

„Nic si z toho nedělejte, on na to taky zapomíná,“ odvětila Maxine suše a s úsměvem zvedla sluchátko. Říkala si, kde asi Blake zrovna je. U něj člověk nikdy nevěděl. Děti už čtyři měsíce neviděl. V červenci s nimi jel do Řecka na návštěvu k přátelům a každé léto půjčoval Maxine a dětem svou jachtu. Děti svého otce milovaly, ale přitom věděly, že spolehnout se musejí na svou matku, protože tatínek přichází a odchází jako vítr. Maxine si byla vědoma, že děti jsou schopné odpustit mu cokoli. Tak jako to celých deset let dělala ona sama. Ale když se nakonec Blake věnoval už jenom vlastním zálibám a projevoval nedostatek zodpovědnosti, přes veškerý jeho šarm jí došla trpělivost. „Ahoj, Blaku,“ řekla do telefonu a uvelebila se v klubovce. Když mluvila s ním, její profesionální odstup vždycky rázem vymizel. Ačkoli se rozvedli, zůstali dobrými přáteli a měli k sobě velice blízko. „Kde právě jsi?“

„Ve Washingtonu. Dneska jsem přiletěl z Miami. Byl jsem pár týdnů na Svatém Bartoloměji.“ Maxine si hned představila jejich tamější dům. Už pět let ho neviděla. Byla to jedna z mnoha nemovitostí, jichž se při rozvodu ochotně vzdala.

„Přijedeš do New Yorku za dětmi?“ Nechtěla mu říct, že by měl přijet. To věděl stejně dobře jako ona, jenže vždycky měl na práci něco jiného. Tedy většinou. Ačkoli měl děti velice rád, moc času jim nevěnoval. Děti to také věděly. Přesto ho milovaly. A Maxine svým způsobem také. Jako by na téhle planetě nebyl nikdo, kdo by ho nemiloval nebo aspoň neměl rád. Blake neměl žádné nepřátele, jen samé přátele.

„Moc rád bych za nimi přijel,“ řekl omluvným tónem. „Ale večer letím do Londýna. Zítra tam mám schůzku s architektem. Přestavuju dům.“ A pak jako malé, rozpustilé dítě dodal: „Právě jsem koupil fantastickou stavbu v Marrákeši. Letím tam příští týden. Je to jedinečný zchátralý palác.“

„Přesně to, co potřebuješ,“ řekla Maxine a zavrtěla hlavou. Blake byl nemožný. Kamkoli přišel, tam kupoval nemovitosti. S pomocí věhlasných architektů a interiérových návrhářů je přestavěl, udělal z nich výstavnou pozoruhodnost a koupil zase něco jiného. Blake miloval všechno tohle budování víc než jeho konečný výsledek.

Měl dům v Londýně, na ostrově Svatý Bartoloměj, další

v Aspenu, horní polovinu paláce v Benátkách, luxusní rozlehlý byt

pod střechou newyorského mrakodrapu, takzvaný penthouse, a teď tedy i palác v Marrákeši. Maxine nemohla pochopit, co s tím vším bude dělat. Ale ať udělá cokoli, jistě to bude skvělé tak jako všechno, na co Blake sáhl. Měl neuvěřitelný vkus a smělé nápady ohledně stavebních úprav. Všechny jeho domy byly nádherné. Také vlastnil jednu z největších plachetnic na světě. Sám ji využíval jen pár týdnů v roce, a jak jen mohl, půjčoval ji přátelům. Zbytek roku létal po světě, tu na safari do Afriky, tu za nákupy umění do Asie. Dvakrát byl v Antarktidě a přivezl si nádherné fotografie ledovců a tučňáků.

Jeho svět už dávno přesáhl hranice toho jejího. Maxine byla spokojená se svým nevzrušeným, dobře zavedeným životem v New Yorku mezi ordinací a pěkným bytem na rohu Park avenue a Východní 84. ulice, kde bydlela se svými třemi dětmi. Domů chodila každý večer pěšky, i ve dnech jako ten dnešní. Krátká procházka ji přivedla na jiné myšlenky po všech strastech, jimž celý den naslouchala, a problémových dětech, které léčila. Ostatní psychiatři jí často předávali své pacienty, u nichž se projevily sebevražedné úmysly. Tím, že se zabývala obtížnými případy, chtěla prokázat světu službu a svou práci dělala opravdu ráda.

„Tak co, Maxine, jak se máš? Co děti?“ zeptal se zvesela Blake.

„V pořádku. Jack letos zase hraje fotbal a docela mu to jde,“ řekla hrdě. Ale jako kdyby Blakovi vyprávěla o cizích dětech. On byl spíš něco jako oblíbený strýček než jejich otec. Potíž byla v tom, že stejně se choval i jako manžel. Každým coulem neodolatelný, ale kdykoli vyvstala potřeba něco zásadního vyřešit, nikdy nebyl po ruce.

Ze začátku Blake budoval svou firmu, ale když se na něj nečekaně usmálo štěstí, pořád cestoval. Stále se zdržoval v místech, kde bylo veselo. Chtěl po Maxine, aby přestala vykonávat svou praxi, ale to ona nemohla. Velice tvrdě dřela na tom, aby se vypracovala tam, kde byla teď. Neuměla si představit, že by to všechno opustila, a ani to opustit nechtěla. Neohlížela se na to, že její manžel je najednou tak bohatý. Neuměla si ani představit, jak velké peníze vydělal. A ačkoli ho milovala, nakonec už tak nemohla dál žít. Byli v každém ohledu naprostými protipóly. Její puntičkářství ostře kontrastovalo s nepořádkem, kterým se obklopoval Blake. Kamkoli se posadil, navršil kolem sebe hromadu časopisů, knih, novin, zanechal tam nedojedené jídlo, rozlité pití, skořápky od burských oříšků, slupky od banánů, nedopité minerálky a pytlíky od hamburgerů, které zapomněl vyhodit. Pořád kolem sebe měl plány svých nových domů apo kapsách nosil spoustypapírků s telefonními čísly, na která měl zavolat, ale nikdy se k tomu nedostal, až se papírky nakonec ztratily. Lidé mu pořád volali a sháněli se po něm. V podnikání byl skvělý, ale jeho život neměl žádný řád. Byl to obdivuhodný, okouzlující, roztomilý ztřeštěnec. Maxine byla u nich doma jediná rozumná a zodpovědná osoba, a když přišly děti, přestalo ji takové soužití těšit. Kvůli premiéře nějakého filmu si Blake zaletěl do L. A. a propásl Samovo narození. A když se chůvě o osm měsíců později Sam skulil z přebalovacího pultíku, zlomil si klíční kost a ručičku a utrpěl hroznou ránu do hlavičky, nebyl Blake k zastižení. Nikomu nic neřekl a odletěl do Cabo San Lucas podívat se na jeden dům nabízený k prodeji. Postavil ho slavný mexický architekt, jehož Blake obdivoval. Cestou ztratil mobil a trvalo dva dny, než se ho Maxine podařilo dostihnout. Se Samem to nakonec dopadlo dobře, ale když se Blake vrátil do New Yorku, Maxine požádala o rozvod.

Od té doby, co Blake zbohatl, přestalo to mezi nimi klapat. Maxine potřebovala muže, který by vedl normální život a byl víc doma. Aspoň občas. Blake byl pořád pryč. Usoudila, že může stejně tak být sama abude to lepší, než abyho plísnila do telefonu pokaždé, když se ozval, a trávila celé hodiny, abyho vyhledala, pokud se něco přihodí jí nebo dětem. Když mu oznámila, že se chce rozvést, Blaka to zaskočilo. Oba se dali do pláče. Blake se jí to snažil rozmluvit, ale Maxine už byla rozhodnutá. Měli se rádi, ale trvala na tom, že pro ni tohle manželství nemá smysl.

Dál už ne. Teď už nemají společný cíl. Blake se chtěl jenom bavit a Maxine se chtěla věnovat dětem a své práci. Byli zkrátka v příliš mnoha ohledech příliš rozdílní. Dokud byli mladí, byla to legrace. Ale Maxine časem dospěla, kdežto Blake nikoli.

„Až se vrátím, zajdu se podívat na nějakýJackův zápas,“ sliboval Blake, zatímco Maxine pozorovala přívaly deště, bušící do oken ordinace. A kdy to bude? pomyslela si, ale neřekla to nahlas. Blake její nevyslovenou otázku zodpověděl. Znal ji dobře, lépe než kdokoli jiný na celé planetě. Tohle jí scházelo nejvíc, když od něj odešla. Ohromně si rozuměli a velice se milovali. V mnoha ohledech tomu tak bylo doposud. Blake patří do její rodiny a vždycky to tak bude. Je otcem jejích dětí. To pro ni bylo posvátné. „Za pár týdnů přijedu na Díkůvzdání,“ řekl a Maxine si povzdechla.

„Mám to dětem říct, nebo mám počkat?“ Nechtěla je zase zklamat. Blake zčistajasna měnil plány a nechal děti klidně na holičkách, jako to dělával jí. Snadno se dal odlákat něčím jiným. Tohle na něm nesnášela, zvlášť když to postihlo děti. On se nemusel dívat, jak jim posmutněly oči, když jim oznámila, že tatínek nakonec nepřijede.

Sam si nepamatoval, jak žili pohromadě; svého otce přesto miloval. Byl mu jen rok, když se rozvedli. Zvykl si na život, jaký vedli, a ve všem se spoléhal na maminku. Jack a Daphne znali svého otce lépe, ovšem i jejich vzpomínkyna útlé dětství odnesl čas.

„Můžeš jim říct, že tam budu, Maxine. Tohle si nedám ujít,“ slíbil laskavým tónem. „A co ty? Máš se dobře? Už seobjevil nějakýprinc z pohádky?“ Při otázce, kterou kladl pokaždé, se musela usmát. V jeho životě bylo mnoho žen. Se žádnou z nich to nemyslel vážně a většinou byly velice mladé. V jejím životě nebyl žádný muž. Maxine neměla ani zájem, ani čas.

„Na rande jsem nevyrazila už rok,“ přiznala se upřímně. S Blakem vždycky mluvila upřímně. Byl pro ni teď něco jako bratr. Neměla před ním žádné tajnosti. A on neměl tajnosti vůbec před nikým, protože většina toho, co dělal, se propírala v tisku. Ve společenské rubrice se pořád objevoval s modelkami, herečkami, rockovými hvězdami, dědičkami a každým, kdo byl zrovna po ruce. Krátký čas chodil s jednou princeznou, která jen potvrdila to, co si Maxine myslela už léta. že Blake patří do naprosto odlišné kategorie lidí a žije na jiné planetě, velice vzdálené světu, v němž žila ona. Ona byla země. On byl oheň.

„Takhle se nikam nedostaneš,“ huboval ji. „Moc pracuješ. Jako vždycky.“

„Mám svou práci ráda,“ odpovídala prostě. To pro něj nebyla novinka. Vždyckyji měla ráda. Už když spolu začínali, stěží ji občas přesvědčil, aby si vzala den volna. A teď to nebylo o moc lepší, ačkoli víkendy trávila s dětmi a měla za sebe náhradu. To už byl určitý pokrok. Jezdili do domu v Southamptonu, který s Blakem měli, když byli ještě svoji. Při rozvodu jí ho věnoval. Dům byl krásný, ale pro něj teď příliš obyčejný. Maxine a dětem však naprosto vyhovoval. Byl to rozlehlý starý dům přímo na pobřeží.

„Můžu vzít děti o Díkůvzdání na večeři?“ zeptal se Blake opatrně. Vždycky bral ohledy na Maxininy plány. Nikdy se neobjevil, aby s dětmi jen tak zmizel. Věděl, jak usilovně Maxine pracovala na tom, aby jim vytvořila solidní zázemí. A ona ráda dělala plány dlouho dopředu.

„To by šlo. Já je beru na oběd k rodičům.“ Maxinin otec byl také lékař, ortoped, stejně precizní a puntičkářský jako ona. To po něm podědila a měla v něm skvělý vzor. Otec byl na její práci velice pyšný. Maxine vyrůstala jako jedináček a její matka nikdy nechodila do zaměstnání. Maxinino dětství se od Blakova hodně lišilo. Jeho život byl od samého začátku sledem šťastných událostí.

Blaka hned po narození adoptoval starší manželský pár. Jeho biologická matka, jak později vypátral, byla patnáctiletá dívka zIowy. Když ji vyhledal, byla provdaná za policistu a měla čtyři další děti. Setkání s Blakem ji dost vyplašilo. Neměli nic společného a Blakovi jí přišlo líto. Měla těžký život, žádné peníze a za manžela opilce. Řekla mu, že jeho biologický otec byl pohledný, okouzlující sedmnáctiletý bouřlivák. Zabil se při autohavárii dva měsíce po maturitě, ale prý stejně neměl v úmyslu si ji vzít. Blakovi prarodiče, velcí katolíci, donutili jeho matku, aby dala dítě k adopci, poté co těhotenství přečkala v jiném městě. Jeho adoptivní rodiče byli zajištění a laskaví. Otec se jako právník na Wall Street v New Yorku zabýval daňovými zákony a učil Blaka, jak rozumně investovat. Nechal ho vystudovat univerzitu v Princetonu. Titul získal později na Harvardu. Jeho matka se věnovala dobročinnosti a učila ho, jak důležité je nezapomínat na ty, kteří se nemají tak dobře jako on. Blake si lekce od svých rodičů dobře zapamatoval a jeho nadace financovala mnohé dobročinné akce. Vypisoval šeky, ačkoli jména na nich napsaná většinou vůbec neznal.

Oba rodiče mu vždyckybyli oporou, ale zemřeli krátce poté, co si vzal Maxine. Blake velice litoval, že nepoznali jeho děti. Byli to skvělí lidé a milující, obětaví rodiče. Nedočkali se ani jeho raketového vzestupu ke slávě a úspěchu. Blaka někdy napadlo, co by asi říkali tomu, jak žije teď. A občas, pozdě v noci, ho trápila představa, že by mu to asi neschvalovali. Blake si byl dobře vědom toho, jak moc mu přálo štěstí, že si může takhle užívat. Ale tolik ho těšilo všechno, co dělá, že by bylo těžké se toho vzdát. Zařídil si život tak, aby mu skýtal co nejvíc zábavy a potěšení, přičemž sám nikomu nepůsobil žádnou újmu. Se svými dětmi se chtěl vídat častěji, ale nějak mu na to nikdy nezbyl čas. Ale když už je navštívil, vynahradil jim to. Svým způsobem pro ně byl fantastickým tátou. Děti mohly dělat, na co si vzpomněly, a on dokázal uspokojit každý jejich rozmar. Rozmazloval je jako nikdo jiný. Maxine představovala jistotu a řád, na který spoléhaly, a on znamenal romantiku a legraci. Maxine ho zamlada vlastně také tak brala. Všechno se změnilo, když s léty přišli k rozumu. Nebo spíš když ona přišla k rozumu, zatímco

Blake nikoli.

Pak se zeptal, jak se daří Maxininým rodičům. Jejího otce měl vždycky moc rád. Byl to tvrdě pracující muž pevných morálních zásad, obdařený všemi ctnostmi, i když mu scházela představivost. Svým způsobem představoval přísnější, mnohem vážnější verzi Maxine. Ale přes odlišný životní styl a filozofii si s Blakem velice rozuměli. Maxinin otec Blakovi vždycky v žertu říkal „borec“. Blakovi se to líbilo. Připadalo mu to sexy a mělo to šmrnc. Maxinin otec byl v posledních letech zklamaný tím, že se Blake málokdy vidí s dětmi, i když věděl, že dcera jim bohatě vynahradí všechno, v čem Blake selhává. Bylo mu jí líto, že je na všechno sama.

„Takže se uvidíme na Díkůvzdání večer,“ řekl Blake a ukončil rozhovor. „Zavolám ti hned ráno a dám ti vědět, v kolik hodin přijdu. Objednám si domů kuchaře, aby nám večer přišli uvařit. Ty můžeš samozřejmě přijít s dětmi,“ řekl velkoryse a opravdu doufal, že Maxine přijde. Její společnost mu byla stále milá. Na tom se nic nezměnilo. Pořád si myslel, že Maxine je fantastická ženská. Jen by byl rád, kdyby se dokázala odpoutat od práce a trochu se bavit. Měl za to, že s puritánskou pracovní etikou to Maxine přehání.

Když se loučila s Blakem, zazvonil interní telefon. Právě dorazil její pacient, objednaný na čtvrtou hodinu, patnáctiletý chlapec.

Maxine zavěsila, otevřela dveře ordinace a pacient vešel. Posadil se do jedné ze dvou velkých klubovek, zpříma se na ni podíval a pozdravil.

„Ahoj, Tede,“ odpověděla vlídně. „Jak se máš?“ Chlapec pokrčil rameny, když zavírala dveře, a jejich další sezení začalo. Ted se dvakrát pokusil oběsit se. Maxine ho nechala na tři měsíce hospitalizovat a teď mu po dvou týdnech doma bylo líp. Projevy maniodeprese se u něj začalyobjevovat ve třinácti letech. Zvala si ho třikrát týdně a jednou týdně docházel na skupinovou terapii pro mladistvé, kteří se pokusili o sebevraždu. Chlapec si vedl dobře a Maxine si s ním rozuměla. Pacienti ji měli velice rádi. Ohromně to s nimi uměla. A velice jí na nich záleželo. Byla dobrá lékařka a dobrý člověk.

Sezení trvalo padesát minut. Potom měla desetiminutovou přestávku, při níž stačila vyřídit dva zmeškané hovory, a pak přišla poslední dnešní pacientka, šestnáctiletá anorektická dívka. Byl to náročný, ale zajímavý den, který vyžadoval spoustu soustředění. Ještě stačila vyřídit další telefonické hovory a v půl sedmé kráčela v dešti domů a cestou přemýšlela o Blakovi. Byla ráda, že přijede na Díkůvzdání, a věděla, že děti budou nadšené. Jenom jestli to neznamená, že na Vánoce za nimi nepřijede. Kdyby ne, nejspíš by chtěl, aby jeli za ním do Aspenu. Závěr roku obvykle trávil tam. Při všech jeho zajímavých možnostech a tolika domech bylo těžké uhodnout, kde kdy bude. A když teď na seznam přibylo Maroko, bude ještě obtížnější ho vystopovat. Maxine mu toneměla za zlé. Byl už zkrátka takový, i když ji to občas dohánělo k zoufalství. Blake to nedělal ze zlého úmyslu, ale naprosto postrádal pocit odpovědnosti. V mnoha ohledech odmítal stát se dospělým. Proto bylo příjemné pobývat v jeho společnosti, pokud od něj člověk nic moc neočekával. Čas od času je něčím překvapil, nějakou pozorností nebo něčím hezkým, a pak se zase vytratil. Maxine přemýšlela, jestli by to bylo jiné, kdyby ve dvaatřiceti letech nezískal takové jmění. To změnilo Blakův i jejich život jednou provždy. Skoro litovala, že mu podnikání ve světě internetu přineslo tak nečekané zisky. Předtím si žili velice spokojeně. Ale sotva přišly ty peníze, všechno se změnilo.

Maxine poznala Blaka, když si odbývala praxi v nemocnici ve Stanfordu. On pracoval v Silicon Valley, ve světě investic a nejvyspělejších technologií. Měl se svou firmou, tehdy začínající, veliké plány, jimž Maxine nikdy zcela neporozuměla, ale byla okouzlená jeho neuvěřitelnou energií a zaujetím pro myšlenky, jež prosazoval. Poznali se na večírku, na který vůbec nechtěla jít. Dovlekla ji tam kamarádka. Dva dny předtím nepřetržitě pracovala na pohotovosti a ten večer, kdy se viděli poprvé, byla hrozně ospalá. Blake ji probudil jako rachot hromu. Druhý den ji vzal na výlet helikoptérou. Letěli nad zálivem a prolétli pod mostem Golden Gate. Už jenom být s ním byl zážitek a jejich láska se rozhořela jako lesní požár za větrného počasí. Za necelý rok se vzali. Maxine bylo dvacet sedm, když se vdávala, a přišel rok plný zvratů. Deset měsíců po svatbě Blake svou společnost s ohromným ziskem prodal. Klid byl tentam. Blake dokázal svoje peníze ještě rozhojnit, na první pohled docela snadno. Neváhal je vsadit všechno na jednu kartu a v tom, co dělal, byl opravdu geniální. Maxine oslnil svou předvídavostí,

dovedností a brilantním úsudkem.

Než se narodila Daphne, dva roky po jejich svatbě, vydělal Blake neslýchanou sumu peněz a chtěl, aby se Maxine vzdala své kariéry. Ona místo toho udělala atestaci v oboru psychiatrie mladistvých, porodila Daphne a zjistila, že je provdaná za jednoho z nejbohatších mužů světa. Bylo těžké si to všechno srovnat v hlavě a přizpůsobit se. A možná proto, že se přizpůsobit nechtěla, možná proto, že příliš spoléhala na to, že kojení ji uchrání před otěhotněním, šest týdnů po narození Daphne počali Jacka. Než se narodilo druhé dítě, Blake koupil dům v Londýně a v Aspenu, objednal jachtu a odstěhovali se do New Yorku. Brzy poté svou pracovní činnost ukončil. Maxine se své práce nevzdala ani po Jackově narození. Její mateřská dovolená byla kratší než jeden z Blakových výletů. Cestoval tehdy po celém světě. Najali si chůvu a Maxine se vrátila do práce.

Byl to hendikep, chodit do zaměstnání, zatímco Blake nepracoval, ale život, který její manžel vedl, Maxine děsil. Na její vkus byl příliš nezávislý, blahobytný a toulavý. Zatímco si Maxine otevřela svou vlastní praxi a zapojila se do důležitého výzkumného projektu, zaměřeného na traumata dětského věku, Blake najal neznámějšího bytového architekta, aby zařídil jejich londýnský dům, a dalšího pozval do domu v Aspenu. Jako vánoční dárek jí koupil dům na ostrově Svatý Bartoloměj a sobě letadlo. Na Maxine toho bylo moc najednou a příliš rychle, ale tempo už se pak nikdy nezvolnilo. Měli domy, děti a neuvěřitelný majetek a Blake se objevoval na titulních stránkách časopisů jako Newsweek a Time. Dál investoval a své prostředky tím zdvojnásobil, ba ztrojnásobil. Do práce v běžném slova smyslu se však už nikdy nevrátil. Ať dělal cokoli, zvládal to pomocí počítače a telefonu. Nakonec přes počítač a telefon fungovalo i jejich manželství. Když Blake přijel, byl stejně milující manžel jako vždycky, jenomže většinu času se zdržoval pryč.

V jednu chvíli Maxine dokonce uvažovala o tom, že zaměstnání nechá, a promluvila o tom se svým otcem. Nakonec však dospěla k závěru, že to nemá smysl. Co bypotom dělala? Létala s Blakem po světě z jednoho domu do druhého, bydlela po hotelech ve městech, kde dům neměli, jezdila na úžasné dovolené, které si Blake dopřával, například safari v Africe a horolezecké výpravy v Himálaji? Financoval i archeologické vykopávky a závody plachetnic. Nebylo nic, co by nedokázal, a už vůbec nic, co by se bál vyzkoušet. Musel všechno okusit, ochutnat a vlastnit. Maxine si neuměla představit, jak se po většině těch míst, jimiž se Blake potloukal, trmácí se dvěma batolaty, a tak většinu času trávila s dětmi doma v New Yorku a nikdy se neodhodlala k tomu, aby své práce nechala. Každé traumatizované dítě či adolescent se sebevražednými sklony ji přesvědčovali o tom, že její práce je potřebná. Za své výzkumné projekty získala dvě prestižní ocenění. Občas si připadala jako schizofrenik, když se snažila dostihnout svého manžela mezi společenskou smetánkou v Benátkách, na Sardinii nebo ve Sv. Mořici, v New Yorku vyzvedávala děti z mateřské školky a k tomu pracovala na psychiatrických výzkumných projektech a přednášela. žila tři životy v jednom. Blake nakonec přestal žadonit, aby jezdila s ním, a zvykl si cestovat sám. Nemohl zůstat na místě. Svět mu ležel u nohou a najednou pro něj nebyl dost velký. Téměř přes noc se stal nepřítomným manželem a otcem, zatímco Maxine se ze všech sil snažila zlepšit život dospívajících se sebevražednými sklony a dětí s psychickými problémy i těch vlastních. Její a Blakův životní styl se od sebe stále více vzdalovaly. Jakkoli veliká byla jejich láska, nakonec se jediným poutem mezi nimi staly jejich děti.

Dalších pět let žili každý po svém a vídali se pouze krátce na různých místech světa – podle toho, kde se to Blakovi nejvíc hodilo. A pak čekala Sama. Otěhotněla neplánovaně, když se na jeden víkend sešli v Hongkongu. Hned poté se Blake vydal s přáteli na výpravu do Nepálu. Maxine zrovna získala grant na výzkum anorexie u mladých dívek. Když zjistila, že je těhotná, na rozdíl od předchozích těhotenství z toho radost neměla. Znamenalo to další starost, další dítě, které bude muset vychovávat sama, další dílek skládačky, která beztak byla už příliš složitá a veliká. Avšak Blake byl nadšený. Řekl, že si přál půltucet dětí, což Maxine dost dobře nechápala. Málokdy vídal i ty, které už měl. Když se Sam narodil, bylo Jackovi šest a Daphne sedm let. Blake zmeškal porod a přiletěl až druhý den s krabičkou od klenotnické firmy Harry Winston v ruce. Daroval Maxine třicetikarátový smaragdový prsten, který byl nádherný, ale nebylo to přesně to, co od něj chtěla. Mnohem radši by byla, kdyby zůstal s ní. Stýskalo se jí po prvních dnech v Kalifornii, kdyoba pracovali a byli šťastní, než Blake vsadil na internet. V téhle loterii vyhrál a to zásadně změnilo jejich život.

O osm měsíců později Sam spadl z přebalovacího pultíku, zranil se a natloukl si hlavu. Jeho otce nemohla sehnat celé dva dny. Když ho konečně dostihla, byl na cestě z Cabo San Lucas do Benátek, kde si chtěl prohlédnout paláce a jako překvapení nějaký koupit. Tou dobou už měla Maxine dost všech překvapení, domů, architektů a bytů, kterých bylo víc, než mohli vůbec využít. Na Blaka stále čekali noví lidé, s nimiž se chtěl sejít, nová místa, která chtěl navštívit, nové obchody, které chtěl uzavřít nebo do nich investovat, nové domy, které chtěl přestavět nebo vlastnit, nová dobrodružství, která chtěl prožít. Každý z nich se ubíral svou vlastní cestou. Když Blake po zprávě o Samově zranění přiletěl, Maxine propukla v pláč a řekla mu, že se chce rozvést. Už toho bylo příliš. Vzlykala mu v náruči a říkala, že už takhle dál žít nechce.

„Tak přestaň pracovat,“ navrhl jí Blake klidně. „Moc se přepínáš. Soustřeď se jen na děti a na mě. Můžeme zjednat další výpomoc a ty můžeš lítat po světě se mnou.“ Napřed nebral její řeči o rozvodu vážně. Měli se přece rádi. Proč by se rozváděli?

„Kdybych to udělala,“ přivinula se k jeho hrudi, „tak bych se neviděla s dětmi, jako se s nimi nevidíš ty. Kdy jsi byl naposledy doma déle než dva týdny?“ Blake se zamyslel a vypadal zmateně. Měla pravdu, i když nebylo příjemné si to přiznat.

„Páni, Maxine, já nevím. Já si to takhle neberu.“

„Já vím, že ne,“ rozplakala se ještě víc a musela se vysmrkat. „Já už ani nevím, kde vůbec jsi. Když se Sam zranil, nemohla jsem tě najít celé dny. Co kdybyumřel? Anebo já? Ani bys to nevěděl.“

„To mě mrzí, miláčku, budu seti ozývat častěji. Hlavně že tymáš všechno pod kontrolou.“ Blake ji klidně nechal, aby se o všechno postarala, a sám odjel za zábavou.

„To mám. Ale už mě zmáhá být na to sama. Po mně chceš, abych nechala práce. Ale co kdybys naopak typřestal cestovat a zůstal radši víc doma?“ Měla jen malou naději, přesto se pokusila.

„Máme tolik báječných domů a chci toho tolik udělat!“ Teď právě podporoval nastudování jedné londýnské hry, kterou napsal mladý dramatik, jehož už dva roky sponzoroval. Blake rád dělal mecenáše umění. To ho těšilo mnohem víc než pobyt doma. Miloval svou ženu a zbožňoval svoje děti, ale usadit se v New Yorku by ho nebavilo. Maxine to takhle táhla osm let. Za tu dobu se u nich mnohé změnilo a ona už dál nemohla. Toužila po stabilitě, řádu a svého druhu usedlém životě, který se Blakovi tolik příčil. Rád posouval všechny hranice tak daleko, až to už vlastně žádné hranice nebyly. Pojem „nespoutaný živel“ zosobnil tak, jak si to Maxine nedokázala ani představit. A jelikož byl pořád pryč a většinou nedosažitelný, usoudila, že může žít i bez něj. Bylo pro ni stále těžší a těžší namlouvat si, že má manžela a že se na něj může spolehnout. Konečněji došlo, že na něj spolehnutí není. Blake ji miloval, ale devadesát pět procent svéhočasu trávil daleko od ní. Měl svůj vlastní život, svoje zájmy a cíle, v nichž už pro ni nebylo místo.

A tak se v slzách a s lítostí, nicméně velice slušně před pěti lety rozvedli. Blake jí dal byt v New Yorku a dům v Southamptonu. Dal by jí víc domů, kdyby chtěla, ale Maxine odmítla. Nabídl jí vyrovnání, které by kdekoho omráčilo. Cítil se vinen tím, že jako manžel a otec byl v posledních letech pořád z domu pryč, ale musel si přiznat, že mu to tak vyhovovalo. Jen velmi nerad si připustil, že život, jaký Maxine vedla v New Yorku, by pro něj byl něco jako svěrací kazajka.

Maxine odmítla i finanční vyrovnání a přijala jen výživné na děti. Praxe jí vynášela víc než dost, aby je uživila, proto od něj nic nechtěla. Soudila, že je to Blakovo bohatství, ne její. Nikdo z přátel jí nemohl uvěřit, že za dané situace byla tak solidní. Neměli sepsanou předmanželskou smlouvu, která by Blakovo jmění chránila, protože v době, kdy se poznali, žádné neměl. Ale Maxine si od něj nic vzít nechtěla. Milovala ho, chtělapro něj to nejlepší a přála mu jen dobré. To všechno dohromady způsobilo, že ji miloval ještě víc než dřív a zůstali dobrými přáteli. Maxine vždycky říkala, že je jako její umíněný, nezbedný bratr. Po počátečním zděšení ze slečen, s nimiž začal Blake chodit a které většinou byly víc než o polovinu mladší než on či ona, to začala brát s nadhledem. Dbala jen na to, aby byly slušné k jejím dětem.

Maxine sama od té dobyžádnou vážnou známost neměla. Většina lékařů a psychiatrů, s nimiž se setkávala, byli ženatí muži a její společenský život se omezil na děti. Uplynulých pět let ji zaměstnávala jenom rodina a práce. Příležitostně šla s někým na schůzku, ale nikdy nepřeskočila taková jiskra jako kdysi s Blakem. Po něm to měli všichni ostatní těžké. Blake byl nezodpovědný, nespolehlivý, nepořádný a přes všechny dobré úmysly nesvědomitý otec a mizerný manžel, nicméně v Maxininých očích přesto nebylo na téhle planetě laskavějšího, galantnějšího, dobrosrdečnějšího a zábavnějšího muže. Často si přála, aby měla odvahu být stejně nespoutaná a volná jako on. Ale ona potřebovala systém, pevný základ, spořádaný život a neměla Blakovu potřebu ani elán vykročit se za svými nejdivočejšími sny. Někdy mu to záviděla.

V podnikání ani v životě neexistovalo žádné riziko, které by pro Blaka bylo příliš vysoké. Proto dosáhl tak ohromujícího úspěchu. Na to musí mít člověk kuráž a Blake Williams jí měl tolik, že by mohl rozdávat. Maxine si vedle něho připadala jako myška. Ačkoli to sama dotáhla také dost daleko, její úspěch měl lidštější rozměry. Škoda jen, že jim to neklapalo v manželství. Maxine byla nesmírně šťastná, že mají děti. Tyjí přinášely radost a tvořily osu, kolem níž se točil její život. Víc teď nepotřebovala. Ve dvaačtyřiceti letech se nesnažila najít si jiného muže. Dělala užitečnou práci, měla pacienty, jimž věnovala velikou péči, a báječné děti. To bylo v danou chvíli dost, někdy i víc než dost.

Vrátný v recepci domu na Park avenue, pět bloků od její ordinace, cvrnkl na pozdrav do klobouku, když vešla do vestibulu.

Byla to stará budova důstojného vzezření s velkými místnostmi, postavená před druhou světovou válkou. Maxine cestou celá promokla. Vítr jí cloumal deštníkem a rozerval ho hned pár kroků od ordinace, a tak ho zahodila. Kabát měla promočený a dlouhé plavé vlasy, do práce stažené do ohonu, se jí přilepily k hlavě. Ten den nebyla nalíčená a její obličej vypadal svěže, mladistvě a čistě. Byla vysoká a štíhlá, nevypadala na svůj věk a Blake často říkal, že má krásné nohy, i když je jen zřídka ukazovala v krátké sukni. Do práce nosila pohodlné kalhoty a o víkendech džíny. Nepatřila k ženám, které zdůrazňují svou ženskost proto, aby na sebe upozornily. Maxine byla diskrétní a zdrženlivá a Blake ji často škádlil, když říkal, že mu připomíná Supermanovu přítelkyni Lois Lane. Sundal jí čtecí brýle, které nosila u počítače, a uvolnil záplavu dlouhých vlasů barvy pšenice a ona najednou přes svou upjatost vypadala sexy. Maxine byla krásná žena a jejich děti se také vydařily. Blake měl tmavé vlasy, ona světlé, oči měli oba modré, a přestože Maxine měřila metr osmdesát, Blakebyl ještě o hlavu vyšší. Tvořili nádherný pár. Daphne a Jack měli Blakovy téměř černé vlasy a po rodičích modré oči. Sam zdědil matčiny světlé vlasy a po dědečkovi měl oči zelené. Bylo to kouzelné dítě a zatím se s maminkou rád mazlil.

Maxine jela výtahem a cestou se jí u nohou dělaly loužičky. Vešla do bytu, jednoho z pouhých dvou na patře. Nájemníci z druhého bytu šli před několika lety do důchodu, odjeli na Floridu a do New Yorku se nevraceli, takže si Maxine nemusela dělat starosti ohledně hluku, což bylo dobře při třech dětech, z nichž dva byli chlapci.

Když si svlékla kabát, slyšela z pokoje hrát hlasitou hudbu. Přehodila kabát přes stojan na deštníky a zula si boty. Také je měla promáčené. Rozesmála se, když viděla svůj obraz v zrcadle. Vypadala jako utopená myš, s tvářemi zrůžovělými chladem.

„Ale copak? Vy jste domů plavala?“ zeptala se Zelda, jejich chůva, když ji v předsíni uviděla. V náruči nesla štůsek čistého prádla. Byla u nich od té doby, co se Jack narodil, a pro všechny se stala nepostradatelnou. „Proč jste si nevzala taxík?“

„Potřebovala jsem na vzduch,“ usmála se na ni Maxine. Zelda, stejně stará jako Maxine, buclatá s kulatou tváří, nosila vlasy spletené do tlustého copu. Byla svobodná a chůvu dělala od svých osmnácti let. Maxine šla za ní do kuchyně, kde Sam u stolu něco kreslil, už vykoupaný a v pyžamku. Zelda honem podala své zaměstnavatele šálek čaje. Pro Maxine bylo pokaždé uklidňující, když přišla a viděla, že je o všechno postaráno. Zelda byla úzkostlivě pečlivá, jako ona sama, a život trávila úklidem po dětech a vařením. K tomu je vozila, kam bylo potřeba, když byla maminka v práci. O víkendech se toho všeho zhostila Maxine. Zelda měla oficiálně volno, a jak jen to šlo, chodila do divadla. Jinak zůstávala ve svém pokoji za kuchyní, odpočívala a četla. Dětem i jejich matce byla naprosto oddaná. Chůvu u nich dělala dvanáct let a stala se součástí domácnosti. O Blakovi valné mínění neměla. Připadal jí pohledný, ale zkažený a pro děti to podle ní byl mizerný táta. Vždycky měla pocit, že si zasloužily víc, než kolik od něj dostávaly, a Maxine jí nedokázala vysvětlit, že se mýlí. Maxine Blaka milovala. Zelda

nikoli.

Kuchyň byla vymalovaná barvou běleného dřeva, s pracovními deskami z béžové žuly a světlou dřevěnou podlahou. Byla to útulná místnost, v níž se všichni scházeli, vybavená pohovkou a televizí, kde Zelda sledovala své telenovely a zábavné debaty. Dokázala je

citovat, kdykoli se naskytla příležitost. „Ahoj, mami,“ zvedl po jejím příchodu hlavu Sam, zabraný do

práce s fialovou pastelkou.

„Ahoj, miláčku. Jak ses dneska měl?“ Maxine mu dala pusu na hlavičku a načechrala mu vlásky.

„Dobře. Stevie ve škole zvracel,“ řekl Sam docela věcně a vyměnil fialovou pastelku za zelenou. Kreslil domeček, kovboje a duhu. Maxine v tom nespatřovala nic neobyčejného. Sam byl normální, veselé dítě. Tatínka postrádal méně než ostatní, protože s ním vlastně nikdy nežil. Jeho dva starší sourozenci nesli ztrátu otce hůř.

„To je mrzuté,“ zhodnotila Maxine Stevieho nešťastnou příhodu. Doufala, že snědl něco špatného, ne že ve škole vypukla nová vlna chřipky. „A tobě je dobře?“

„Jo,“ přikývl Sam. Zelda se podívala do trouby, aby zkontrolovala, jak to vypadá s večeří, a do kuchyně vešla Daphne. Ve třinácti letech se na jejím těle začínaly rýsovat nové křivky. Právě začala osmou třídu. Všichni tři chodili na soukromou školu Dalton, s níž byla Maxine velice spokojená.

„Můžu si půjčit tvůj černý svetr?“ zeptala se Daphne a vzala si dílek jablka, které právě jedl Sam.

„Který?“ podívala se na ni obezřetně Maxine.

„S tou bílou kožešinkou. Emma pořádá dneska večírek,“ pronesla Daphne nenuceně a snažila se vypadat, jako že jí na tom moc nezáleží. Ale její matka věděla, že jí na tom velice záleží. Byl pátek a poslední dobou se konaly večírky skoro každý týden.

„To je dost odvážný svetřík na večírek u Emmy. Co tam bude za společnost? Kluci?“

„Mmm… Jo, možná,“ řekla Daphne a Maxine se usmála. Možná –to zrovna, pomyslela si. Vědělanaprosto jistě, že Daphne zná všechny podobnosti. A v jejím novém svetru značky Valentino chce na někoho udělat dojem. Nepochybně na nějakého osmáka.

„Nezdá se ti, že tenhle svetr je na tebe trochu moc dospělácký? Co takhle něco jiného?“ Ani sama Maxine ho na sebe ještě nevzala. Navrhovala Daphne jiné kousky oděvu, když vtom, ještě vkopačkách, vešel Jack. Zelda vykřikla, jakmile ho uviděla, a ukazovala na jeho nohy.

„Mazej v těch botách z mojí podlahy! Okamžitě si je sundej!“ poručila, když si sedl na zem a s úšklebkem se zouval. Zelda držela děti zkrátka, s tím si Maxine nemusela dělat starosti.

„Dneska jste nehráli, že ne?“ zeptala se Maxine, když dala synkovi pusu. Jack se buď věnoval sportu, nebo seděl přilepený u počítače. Byl to jejich rodinný počítačový expert a Maxine a své sestře s jejich počítači vždycky pomáhal. žádný problém ho neodradil a všechny s přehledem vyřešil.

„Zápas zrušili kvůli dešti.“

„To jsem si myslela.“ Když měla Maxine všechny děti kolem sebe, řekla jim o Blakových plánech na Díkůvzdání. „Chce si vás všechny vzít k sobě na večeři. Myslím, že přijede na celý víkend. Můžete u něj zůstat, jestli chcete,“ prohodila jakoby nic. Blake pro ně nechal zařídit ve svém penthousu v padesátém patře nádherné pokoje. Byt byl plný současného umění a vybavený nejmodernější elektronikou. Děti měly z pokojů neuvěřitelně krásný výhled na město, bylo tam kino, kde se mohly dívat na filmy, herna s kulečníkem a veškeré elektronické hry, na jaké si vzpomněly. Moc rády u Blaka zůstávaly.

„Půjdeš taky?“ zeptal se Sam a zvedl hlavu od kreslení. Víc ho těšilo, když měl maminku s sebou. V mnoha ohledech pro něj byl jeho otec cizí člověk a cítil se spokojenější, když měl nablízku maminku. Málokdy zůstal na noc, i když se Jack aDaphne zdrželi.

„Na tu večeři bych mohla jít, kdybys chtěl. Ale na oběd půjdeme k dědečkovi a babičce, takže budu mít krůty už víc než dost. U tatínka se ti bude líbit.“

„Bude tam mít nějakou slečnu?“ zeptal se Sam a Maxine si uvědomila, že tohle neví. Blake s sebou často míval přítelkyně, když se scházel s dětmi. Někdy si s nimi děti užily legraci, ale většinou, ato Maxine věděla, jim byl ten kolotoč partnerek dost protivný, zvlášť Daphne, která ráda byla jedinou ženou v životě svého otce. Myslela si o něm, že je opravdu skvělý. Matka jí v poslední době zdaleka tak skvělá nepřipadala, což bylo v jejím věku normální. Maxine dnes a denně viděla pubertální děvčata, která nenáviděla své matky. Časem je to přejde, a tak si s tím nedělala starosti.

„Nevím, jestli si někoho přivede nebo ne,“ řekla Maxine a Zelda

od sporáku popotáhla na znamení nesouhlasu.

„Ta minulá byla fakt strašná,“ prohodila Daphne a odešla z kuchyně na další prohlídku matčina šatníku. Všechny ložnice ležely blízko sebe a vcházelo se do nich z jedné dlouhé chodby, což Maxine vyhovovalo. Byla šťastná, když měla děti nablízku. Sam často vklouzl k ní do postele a naříkal, že měl ošklivý sen. Většinou mu šlo jen o to, že si přál maminčino pohýčkání. Nějaký důvod se vždycky našel.

Kromě toho měli velký obývací pokoj a jídelnu, dost velkou, aby se tam všichni vešli, a malý pokojík, kde Maxine často pracovala, psala články, připravovala přednášky nebo se zabývala svým výzkumem. Jejich byt nebyl nic ve srovnání s okázalým luxusem Blakova penthousu, který byl něco jako vesmírná loď posazená na střeše světa. Maxine se ve svém bytě, útulném a teplém, cítila opravdu jako doma.

Když si šla do svého pokoje usušit vlasy, přistihla Daphne, jak energicky probírá její šatník. Vytáhla bílý kašmírový svetr a střevíčky z černé kůže s úzkou špičkou a vysokánským podpatkem značky Manolo Blahnik, které její matka nosila jen zřídka. Maxine byla dost vysoká a takhle vysoké podpatkysi mohla dovolit, jen když byla provdaná za Blaka.

„Ty jsou na tebe moc vysoké,“ upozornila dceru. „Když jsem je měla posledně, málem jsem se přizabila. Nechceš něco jiného?“

„Mamííí…“ zaúpěla Daphne. „Já to v nich zvládnu.“ Maxine připadaly na třináctiletou dívku příliš světácké, ale Daphne vypadala spíš na patnáct či šestnáct, takže se to ztratí. Byla to krásná dívka s matčinými rysy, broskvovou pletí a otcovými černými vlasy.

„U Emmy bude dneska asi veselo,“ usmála se Maxine. „Pěkní kluci?“ Daphne obrátila oči v sloup a šla pryč, čímž potvrdila to, co matka řekla. Maxine byla trochu nervózní z toho, jaké to bude, až se na scéně objeví i chlapci. Zatím bylo s dětmi snadné pořízení, ale ona věděla lépe než kdo jiný, že takhle to netrvá věčně. A když půjde do tuhého, bude to muset zvládnout sama. Jako vždycky.

Dala si horkou sprchu a vklouzla do froté županu. Za půlhodinu už seděla s dětmi u kuchyňského stolu a Zelda servírovala pečené kuře, brambory a salát. Vařila dobře, vydatná zdravá jídla a všichni se shodli, že dělá ty nejlepší kakaové koláčky, skořicové placičky a lívance na světě. Maxine si často teskně pomyslela, že Zelda by byla skvělá máma, jenomže v jejím životě se neobjevil žádný muž. Ve dvaačtyřiceti se vidina mateřství očividně rozplývala. A tak se upnula na Maxininy děti.

U večeře Jack oznámil, že půjde s kamarádem do kina. Dávali nový horor, který chtěl vidět a který měl být jaksepatří krvavý. Potřeboval, aby ho máma odvezla a po kině pro něj zajela. Sam měl v plánu zítra přespat u kamaráda a dnes se chtěl s miskou popcornu uvelebit v posteli v mámině pokoji a dívat se na DVD. Cestou s Jackem do kina musela Maxine zavézt ještě Daphne k Emmě. Zítra vyřídí nějaké pochůzky. Tak se program víkendu rýsoval jako vždycky nahodile, podle plánů a potřeb jejích dětí.

Když později večer čekala, až Daphne zavolá, aby ji přivezla domů, listovala časopisem People. Narazila tam na fotografii Blaka na večírku, který v Londýně pořádali Rolling Stones. Blake držel kolem ramen světoznámého rockera a nápadně krásnou dívkou, která na sobě neměla skoro nic, a celý zářil. Maxine se na fotografii chvíli dívala a snažila se rozpoznat, zdají to vadí. Když vedle ní tiše zavrněl Sam, hlavičku na jejím polštáři, prázdnou misku od popcornu vedle sebe a ušmudlaného medvídka v náruči, bylo jí jasné, že jí to nevadí.

Když se dívala na fotografii v časopise, vzpomínala, jaké to bylo, být za něj provdaná. Na počátku prožívala nádherné dny, na konci dnyplné samoty, zlosti a rozčarování. Teď už to bylo všechno jedno. Přiznala si, že pohled na Blaka ve společnosti filmových hvězdiček, modelek, rockových hvězd a princezen je jí docela lhostejný. Blake byla jen tvář z dávných časů a koneckonců, jakkoli byl pomilováníhodný, její otec měl pravdu. Nebyl to manžel, byl to borec. Políbila Sama něžně na sametovou tvářičku a znovu si řekla, že život, jaký vede teď, se jí líbí.

2

Vydatný déšť se v noci proměnil ve sníh. Teplota značně poklesla, a když se probudili, na všem ležela bílá přikrývka. Byl to první letošní sníh. Sam při pohledu na něj radostí zatleskal.

„Půjdeme do parku, mami? Můžeme jezdit na lopatě?“ Sníh pořád padal a venku to vypadalo jako na vánoční pohlednici, ale Maxine věděla, že druhýden z toho všeho bude břečka.

„Jistě, zlatíčko.“ Když o tom přemýšlela, uvědomila si, že Blake přichází o to nejlepší. Všechno vyměnil za večírky s celebritami, za lidi ze všech koutů světa. V Maxininých očích se však to nejdůležitější odehrávalo právě tady.

Daphne přišla k snídani s mobilem přilepeným k uchu. Několikrát odběhla od stolu, šeptala něco kamarádce a Jack obracel oči v sloup, když si bral další francouzskýtoast, kterýMaxine připravila. To byla jedna z mála věcí, kterou dělala dobře a často. Jack si toast polil spoustou javorového sirupu a utrousil poznámku o tom, jak hloupě Daphne s kamarádkami poslední dobou žvaní o klucích.

„A co ty?“ zeptala se se zájmem matka. „žádná holka na obzoru?“ Jack chodil na kurzy tance a do koedukované školy, takže měl spoustu možností seznámit se s děvčaty, ale zatím nejevil zájem. Jeho nejvíc zajímal sport. Miloval fotbal, surfování na internetu a videohry.

„Phe,“ odpověděl a zhltl další toast. Sam ležel na gauči a díval se v televizi na kreslený film. Nasnídal se už před hodinou, hned jak vstal. Děti o víkendu ráno přicházely a odcházely, jak se jim zlíbilo, a Maxine pro každého udělala snídani, když se objevil. Rodinný život se jí zamlouval a přes týden si ho málo užila, protože ráno ještě před cestou do ordinace spěchala za pacienty do nemocnice. Děti odcházely do školy před osmou a ona opouštěla dům o hodně dřív. Ale většinou se jí dařilo s nimi každý den povečeřet.

Připomněla Samovi, že na večer je domluvený s kamarádem, má u něj přespat, a Jack se hned přidal, že on také. Daphne oznámila, že se její tři kamarádky k nim přijdou podívat na nějakýfilm a možná se zastaví i nějací kluci.

„Tak to jsou mi novinky,“ komentovala to Maxine se zájmem. „Znám někoho z nich?“ Daphne jen podrážděně zavrtěla hlavou a zmizela. Ta otázka si podle ní zřejmě nezasluhovala odpověď.

Maxine opláchla talíře, dala je do myčky a o hodinu později už byla se všemi třemi dětmi na cestě do parku. Oba starší se na poslední chvíli rozhodli, že půjdou také. Pro dva z nich měla plastové klouzáky, takzvané lopaty, a ona s Daphne si omotaly boky pytli na odpadky a s radostným povykováním sjížděly kopec spolu s chlapci a ostatními dětmi. Sníh pořád padal a její miláčkové byli pořád dost malí, než aby se dokázali chovat jako děti a ne dospělí, jimiž chtěli být. Venku zůstali až do tří hodin a pak se parkem vraceli domů. Užili si legraci, a když se vrátili domů, Maxine jim udělala horkou čokoládu se šlehačkou a zákuskem. Bylo milé pozorovat, že ještě nejsou tak moc velcí a pořád je těší stejné dětské kratochvíle jako dřív.

V pět hodin Maxine vyložila Sama na Východní 89. ulici, kde měl zůstat na noc u kamaráda, Jacka v šest hodin ve Village a vrátila se domů právě včas, abyuvítala Daphninykamarádky, které se přišly podívat na film z půjčovny. Pak dorazila ještě dvě další děvčata. V osm hodin jim objednala pizzu a v devět jí zavolal Sam, „aby se zeptal, jak se má“. Podle Maxininy zkušenosti to znamenalo, že se mu na noc u kamaráda zůstat nechce. Někdy to zkrátka nezvládl a chtěl se vrátit domů aspát s maminkou nebo aspoň ve své postýlce. Maxine mu řekla, že se má dobře, a Sam řekl, že on také. Usmívala se, když zavěsila, a poslouchala výbuchy smíchu z Daphnina pokoje. Něco jí říkalo, že tam probírají kluky, a v tom se nemýlila.

V deset hodin zazvonili dva velice rozpačití třináctiletí chlapci. Byli o dost menší než děvčata, nevykazovali žádné známky puberty a zhltli, co z pizzy ještě zbylo. Za pár minut zamumlali cosi na omluvu a zvedli se. Ani neudělali těch několik kroků z kuchyně do Daphnina pokoje a prohlásili, že musejí domů. Kluci tu byli v menšině, děvčat bylo třikrát tolik, takže by asi stejně brzo odešli. Tahle společnost pro ně byla silná káva. Holky vypadaly mnohem vyspěleji, a sotva byli kluci pryč, vyrazily do Daphnina pokoje celou situaci prodiskutovat. Maxine se usmívala, když poslouchala jejich chichotání. V jedenáct hodin zazvonil telefon. Měla za to, že je to Sam a bude chtít domů. Zvedla sluchátko s úsměvem a čekala hlásek svého nejmladšího.

Místo něj se ozvala sestra, která sloužila na ambulanci v nemocnici Lenox Hill. Volala ohledně jednoho jejího pacienta.

Maxine svraštila obočí, narovnala se, zpozorněla a začala se vyptávat. Jasonu Wexlerovi bylo šestnáct let. Otec mu před šesti měsíci náhle zemřel na srdeční selhání a před deseti lety se při autonehodě zabila jeho starší sestra. Jason si teď vzal hrst matčiných prášků na spaní. Trpěl depresemi a o sebevraždu už se jednou pokusil, hned po otcově smrti. Od té doby ne. Ten večer, co jeho otec zemřel, se s ním hrozně pohádal a byl přesvědčený, že za to srdeční selhání i úmrtí může on.

Sestra řekla, že Jasonova matka propadla hysterii a sedí v čekárně, Jason je při vědomí a žaludek už mu vypumpovali. Myslí si, že bude v pořádku, ale bylo to o vlásek. Když ho matka našla, zavolala na tísňovou linku. Spolykal těch tablet na spaní spoustu, a kdyby ho matka našla později, byl by po smrti. Maxine pozorně poslouchala. Nemocnice byla jen osm bloků od nich, mohla tam dojít pěšky, přestože sněhu napadlo patnáct centimetrů. Odpoledne se proměnil v břečku a večer umrzl v hnědé kusy ledu. Je zrádné chodit v tomhle po ulicích.

„Za deset minut jsem tam,“ řekla sestře bez váhání. „Děkuju, že jste zavolala.“ Maxine dala Jasonově matce svoje číslo na pevnou linku i na mobil už před několika měsíci. I když ji o víkendech vždycky někdo zastupoval, Jasonovi a jeho matce chtěla být sama k dispozici, kdykoli by s ní chtěli mluvit. Doufala, že ji potřebovat nebudou, a Jasonův druhý pokus o sebevraždu ji nepotěšil. Věděla, že jeho matka bude strašně zoufalá. Když přišla o manžela a dceru, už jí zbyl jen Jason.

Zaklepala na Zeldiny dveře a viděla, že chůva spí. Chtěla jí říct, že odchází za pacientem a aby tu dohlédla na děvčata. Pro všechny případy. Nechtěla ji však budit, a tak opatrně, bez jediného vrznutí, dveře zavřela. Zelda ostatně měla dneska volno. Pak si natáhla přes hlavu tlustý svetr a vešla do Daphnina pokoje. Džíny už měla na sobě.

„Musím jít za jedním pacientem,“ oznámila. Daphne věděla, tak jako všechny děti, že maminka někdy chodí navštívit pacienty io víkendech. Zvedla hlavu a přikývla. Děvčata se ještě dívala na film, a jak se připozdilo, veselí umlklo. „Je tu Zelda. Kdybyste něco potřebovaly, obraťte se na ni. Ale nedělejte v kuchyni rámus, prosím vás, ona už spí.“ Daphne znovu přikývla a očima visela na obrazovce. Dvě kamarádky usnuly na její posteli a jedna si lakovala nehty. Ostatní zaujatě sledovaly film. „Vrátím se brzy.“ Daphne vytušila, že nejspíš jde o pokus o sebevraždu. Matka ni kdy moc neřekla, ale tohle obvykle byl důvod, proč vyrážela do nemocnice pozdě v noci. Ostatní pacienti mohli počkat do rána.

Maxine si obula vysoké boty s gumovou podrážkou, vzala si zimní bundu, popadla kabelku a spěchala ke dveřím. Za chvilku byla na ulici a rychlým krokem kráčela proti prudkému, studenému větru po Park avenue směrem na jih k nemocnici Lenox Hill. Vítr ji bodal do tváře a oči měla uslzené, když tam došla. Zamířila rovnou na ambulanci. Zapsala se na recepci, kde jí řekli, ve které kóji Jason leží. Ošetřující lékař usoudil, že není potřeba ho umístit na jednotku intenzivní péče. Chlapec byl omámený, ale mimo nebezpečí a čekalo se jen na ni, aby ho přijala na noc a rozhodla, co s ním dál. Helen Wexlerová se k ní vrhla, sotva Maxine vešla do místnosti, objala ji a dala se do pláče.

„Málem umřel,“ štkala v Maxininěobjetí.Maxine mrkla nasestru a pomalu vyvedla ženu z místnosti. Jason bez hnutí odpočíval na lůžku. Pořád byl ještě pod vlivem sedativ, která si vzal, ale jejich hladina v krvi nebyla tak vysoká, aby ohrožovala jeho život. Bude jen hodně dlouho spát. Jeho matka pořád opakovala, že jí málem umřel. Maxine ji odvedla hodně daleko na chodbu pro případ, že by se Jason probudil.

„Ale neumřel, Helen. Dostane se z toho,“ uklidňovala ji. „Štěstí že jste ho včas našla. Zase bude v pořádku.“ Dokud to neudělá znova. Bylo na Maxine, aby si s tím poradila a ke třetímu pokusu už nedošlo. Ačkoli když se pacient už jednou o sebevraždu pokusil, riziko opětovného pokusu bylo statisticky nesrovnatelně vyšší a možnost úmrtí s každým dalším pokusem pravděpodobnější. Maxine neměla pražádnou radost z toho, že se to Jason pokusil udělat znovu.

Posadila jeho matku do křesla a zhluboka se nadechla. Konečně byla schopná o tom klidně hovořit. Řekla, že si myslí, že tentokrát bude Jason hospitalizován delší dobu. Navrhovala asi měsíc a pak by se vidělo, jak si povede. Doporučila jeden ústav na Long Islandu, s nímž často spolupracovala. Ujistila Helen Wexlerovou, že s adolescenty tam mají velké zkušenosti. Helen to vyděsilo.

„Měsíc? To znamená, že na Díkůvzdání nebude doma. To nemůžete udělat,“ dala se znovu do pláče. „Nemůžu ho tam nechat přes svátky. Nedávno zemřel jeho otec a tohle bude první Díkůvzdání bez něj,“ naléhala, jako kdyby ve chvíli, kdy u jejího syna hrozí riziko třetího sebevražedného pokusu, záleželo právě na tomhle. Je zvláštní, jak se člověk dokáže k něčemu upnout a nevidí vážnost situace. Kdyby Jasonovi třetí pokus vyšel, už by žádné další Díkůvzdání neměl. Stálo za to obětovat to letošní. Ale jeho matka

o tom nechtěla ani slyšet. Maxine se snažila být neústupná, ale jednala taktně a s citem jako vždycky.

„Mám za to, že v tuhle chvíli Jason potřebuje ochranu a podporu. Nechci ho poslat domů příliš brzy. A svátky bez tatínka by pro něj byly taky těžké. Opravdu si myslím, že líp mu bude v ústavu Silver Pines. Můžete oslavit Díkůvzdání tam.“ Helen se rozplakala ještě víc.

Maxine chtěla svého pacienta vidět. Řekla Helen, že to proberou později, ale shodly se na tom, že noc by měl strávit v nemocnici. Nedalo se nic dělat. Nebyl ve stavu, aby mohl jít domů. S tím Helen souhlasila, ale s ostatním ne. Nápad se SilverPines se jí příčil. Řekla, že už jen ten název jí připomíná hřbitov.

Maxine v tichosti Jasona prohlédla, přečetla si chorobopis a polekala se, když viděla, kolik prášků spolykal. Byla to dávka mnohem větší než smrtelná. Ne jako posledně, kdysi jich nevzal dost ani na to, aby ho to zabilo. Tohle byl mnohem vážněji myšlený pokus a Maxine přemítala, co k tomu zavdalo příčinu. Až se zítra ráno Jason probudí, udělá si na něj čas. Teď se s ním mluvit nedalo.

Zanesla do chorobopisu pár poznámek a požadavků. Později převezou Jasona na jednolůžkový pokoj a Maxine chtěla, aby u něj byla trvale přítomná sestra. Někdo ho musí sledovat ještě předtím, než se probudí. Řekla sestře, že přijde ráno v devět hodin, a kdyby ji potřebovali dřív, mají zavolat. Nechala jim číslo na pevnou linku i na mobil a pak se s Jasonovou matkou opět posadila venku na chodbě. Helen se zdála ještě sklíčenější než předtím, jako kdyby jí to teprve začalo docházet. Dnes večer mohla ztratit syna a zůstat na světě sama. Pouhé pomyšlení na to ji uvrhlo v zoufalství. Maxine navrhla, že zavolá jejímu lékaři, kdyby potřebovala prášky na spaní nebo něco na uklidnění. Sama jí nic předepsat nechtěla. Helen nebyla její pacientkou a Maxine neznala její anamnézu ani případnou současnou medikaci.

Helen řekla, že svého doktora už volala. Měl se jí ozvat, ale stále není doma. Jason spolykal všechny její prášky na spaní, takže už nic nemá. Zase se hrozně rozplakala a bylo vidět, že se jí samotné odejít nechce.

„Můžu požádat, aby vám do Jasonova pokoje dali lehátko, kdybyste chtěla,“ navrhla Maxine. „Pokud by to pro vás nebylo příliš stresující.“Kdyby ano, musela by jít domů.

„To bych ráda,“ špitla Helen s očima doširoka otevřenýma, když k Maxine vzhlédla. „Umře?“ zašeptala pak a děsila se odpovědi, připravená na nejhorší.

„Tentokrát? Ne,“ řekla Maxine a zavrtěla vážně hlavou. „Ale musíme udělat všechno pro to, aby se to už neopakovalo. Tohle je vážná věc. Vzal si těch prášků hrozně moc. Proto chci, aby zůstal nějaký čas v Silver Pines.“

Maxine teď nemohla chlapcově matce říct, že ho tam chce nechat mnohem déle než jen měsíc. Počítala tak se dvěma třemi měsíci, a bude li to nutné, načas ho pak umístí v nějaké ozdravovně. Naštěstí si to mohli finančně dovolit, ale o to teď nešlo. Viděla Helen na očích, že chce, aby Jason šel domů. Proti delší hospitalizaci bude protestovat. Bylo to pošetilé, ale Maxine už se s takovým postojem setkala. KdybyJasona poslali do psychiatrické léčebny, musela by se matka smířit s faktem, že tentokrát nešlo jen o nějakou „nešťastnou náhodu“, ale že je chlapec opravdu nemocný. Maxine nepochybovala, že je Jason silně depresivní se sebevražednými sklony. Takový je už od smrti svého otce. Matka nebyla ochotná si přiznat pravdu, ale v danou chvíli nemá na vybranou. Kdybysi ho zítra chtěla odvézt domů, jednala by v rozporu s doporučením lékařů a musela by podepsat reverz. Maxine doufala, že tak daleko to nedojde. Snad se Helen do zítřka zklidní a udělá pro svého syna to, co pro něj bude nejlepší. Ani Maxine nebyla z hospitalizace nadšená, ale nebylo pochyb, že pro chlapce je to důležité. V sázce je jeho život.

Když Jasona konečně odvezli z ambulance, Maxine požádala sestru, aby pro Helen připravila v jeho pokoji lehátko. Rozloučila se s ní a před odchodem ještě Jasona zkontrolovala. Byl na tom dobře. Prozatím. Přišla i sestra, která s ním bude na pokoji. Nemůže zůstat sám. Zdejší nemocnice nemá žádné uzavřené oddělení, ale Maxine měla za to, že bude stačit, když Jasona pohlídá sestra. Přespí tam i matka. Potrvá ještě dosthodin, než se chlapec probudí.

Maxine se mrazivým povětřím vracela domů. Byla jedna hodina pryč, když dorazila. Nahlédla do Daphnina pokoje, kde se zdálo všechno v pořádku. Všechna děvčata spala, dvě ve spacích pytlích, ostatní na Daphnině posteli. Film ještě běžel a holky nebyly převlečené. Pak se na ně podívala znovu a všimla si zvláštního pachu. Tohle v Daphnině pokoji ještě necítila. Aniž věděla proč, vrhla se k Daphnině šatníku, otevřela dveře a překvapeně zůstala koukat na dva kartony po šesti pivech. Všechny lahve byla prázdné. Znovu se podívala na děvčata a uvědomila si, že nejen spí, ale jsou opilé. Byly moc mladé na to, aby tajně pily pivo, ale v tomhle věku to nebylo nic překvapivého. Maxine nevěděla, jestli se má smát nebo plakat. Nevěděla, kdy s tím začaly, ale jisté bylo, že využily jejího odchodu do nemocnice. Dělala to nerada, ale zítra bude mít Daphne domácí vězení. Úhledně vyrovnala prázdné lahve na její noční stolek tak, aby si jich děvčata hned po probuzení všimla. Každá z nich musela vyzunknout dvě lahve, což bylo na děti jejich věku dost. No vida, řekla si v duchu, puberta je tady. Pak si šla lehnout, přemýšlela

o tom a na chvilku litovala, že tu není Blake. Bylo by milé s ním tyhle starosti sdílet. Místo toho bude muset zítra hrát přísnou matku a nasadit si masku zklamání, až bude svou dceru plísnit a kázat

o tom, co to znamená někomu důvěřovat. Přitom si však Maxine dobře uvědomovala, že Daphne je v pubertě a v budoucnu přijde ještě hodně večerů, kdy někdo udělá nějakou hloupost, kdy její vlastní děti nebo jejich kamarádi využijí situace a budou experimentovat s alkoholem nebo drogami. A docela jistě to není naposledy, kdy se některé z jejích dětí opilo. Maxine věděla, že bude štěstí, když to nedopadne hůř než teď. A také věděla, že zítra se k tomu musí postavit velice přísně. Myslela na to až do usnutí. Když se ráno probudila, děvčata ještě spala.

Sotva se oblékla, volali z nemocnice. Jason se probudil a už s nimi mluvil. Sestra říkala, že u něj byla jeho matka a je velice rozčilená. Helen Wexlerová zavolala svého praktického lékaře a ten ji podle sestry vůbec neuklidnil, naopak ještě víc znervóznil. Maxine řekla, že tam budehned, azavěsila. Pak slyšela v kuchyni Zeldu ašla si nalít kávu. Zelda seděla u kuchyňského stolu se šálkem kouřící kávy a nedělními Timesy. Když Maxine vešla, zvedla hlavu a usmála se.

„Vyspala jste se dobře?“ zeptala se, když se Maxine s povzdechem posadila ke stolu. Maxine mělaněkdydojem, že Zelda je ve výchově dětí její jedinou oporou. Rodiče jí nikdy moc neporadili, i když to s ní mysleli dobře. A Blake byl pořád ve větru. Zbývala Zelda.

„Nijak zvlášť,“ odpověděla Maxine s teskným úsměvem. „Mám za to, že včera večer jsme dosáhli jistého milníku.“

„Světového rekordu v konzumaci pizzy, kterou spořádalo šest puberťaček?“

„Ne,“ odpověděla Maxine odměřeně, ale se smíchem v očích. „Bylo to poprvé, co se jedno z mých dětí opilo pivem,“ usmála se a Zelda na ni vykulila oči.

„Děláte si legraci?“

„Ne. Když jsem se podívala do Daphnina šatníku, našla jsem dvanáct prázdných lahví. Nic hezkého. Holky se tam povalovaly nepřevlečené a spaly jako dřevo. Spíš by se dalo říct, že byly v bezvědomí.“

„Kdejste byla, když seto stalo?“ Zelda se divila, že Daphneměla odvahu pít, když maminka seděla vedle v pokoji. Přitom ji to také tak trochu pobavilo, ačkoli z toho stejně jako Maxine radost neměla. Znamenalo to začátek docela nového období, na něž se ani jedna z nich netěšila. Kluci, drogy, sex a alkohol. Vítejte v pubertě. A to nejhorší teprve přijde.

„Musela jsem večer odejít k pacientovi. Byla jsem pryč od jedenácti do jedné. Jedna z nich sem musela typiva přinést v batohu. To by mě vůbec nenapadlo.“

„Tak odteďka je budeme kontrolovat,“ řekla Zelda věcně a vůbec se nerozpakovala nad tím, že bude muset Daphne a její kamarádky šacovat. V době, kdy je ona má na starost, se nikdo opíjet nebude. Věděla, že Maxine si myslí totéž. A zakrátko to budestejné s Jackem a jednoho dne i se Samem. Hrůza pomyslet. Zeldu taková vyhlídka netěšila, ale udělá, co bude v jejích silách. Tuhle rodinu a svou práci milovala.

Oběženyještě chvíli rozmlouvaly a pak Maxine řekla, že se musí jít do nemocnice podívat na pacienta. Zelda měla sice volno, ale nikam se nechystala odejít. Řekla, že bude poslouchat, co se u děvčat děje, a doufá, že jim z toho bude mizerně, až se probudí. Maxine se místo odpovědi zasmála.

„Nechala jsem lahve vystavené na jejím nočním stolku, takže zjistí, že nejsem tak naivní, jak vypadám.“

„Holky se vyděsí, až to uvidí,“ řekla pobaveněZelda.

„Dobře jim tak. Byl to od nich podraz. Zneužily mojí důvěry a pohostinnosti…“ Podívala se na Zeldu se smíchem. „Já si cvičím proslov pro Daphne. Jak to zní?“

„Dobře. Domácí vězení a snížení kapesného by taky udělalo svoje.“ Maxine přikývla. Se Zeldou měly vždycky podobné názory. Zelda byla neoblomná, ale s mírou, laskavá, ale praktická, ne moc přísná. Nebyla žádný tyran, ale svoje si dokázala prosadit. Maxine jí naprosto důvěřovala a na její úsudek se mohla spolehnut pokaždé, když sama byla z domu pryč. „A proč jste včera musela odejít? Byla to sebevražda?“ zeptala se Zelda. Maxine zvážněla a přikývla. „V kolika letech?“ Zelda si Maxine pro její práci nesmírně vážila.

„V šestnácti.“ Dál to Maxine nerozváděla. Nikdy. Zelda pokývala. Co bylo horší, na Maxininých očích pokaždé poznala, když někdo takovýumřel. Zelda měla srdce plné soucitu jak s rodiči, tak s dítětem. Sebevraždy mladistvých jsou hrozná věc. A podle toho, jak měla Maxine v ordinaci napilno, jich bylo v New Yorku i všude kolem hodně. Ve srovnání s tím není dvanáct lahví piva na šest třináctiletých děvčat zase taková tragédie. Tragédie je to, co Maxine řeší každý den.

Maxine chvíli poté vyrazila a jako vždycky šla ten kousek do nemocnice Lenox Hill pěšky. Bylo chladno a větrno, ale vyšlo sluníčko a udělal se pěkný den. Pořád myslela na svou dceru a její včerejší ztřeštěnýkousek. Rozhodně to znamená novou životní etapu a byla ráda, že má ku pomoci Zeldu. Budou muset na Daphne a její kamarádky dohlédnout. Chtěla to říct i Blakovi, až bude v New Yorku, jen aby o tom věděl. Daphne teď nemohli plně důvěřovat a takhle to možná potrvá ještě celá léta. Bylo to skličující pomyšlení. Jak to bylo snadné, když byly děti v Samově věku! A jak rychle to uteklo. Zakrátko budou v pubertě všichni a budou náchylní k nepravostem všeho druhu. Ale teď, aspoň pro tuhle chvíli, to bylo docela normální uličnictví.

Když vešla v nemocnici do Jasonova pokoje, hoch seděl na posteli. Byl nejistý, unavený a bledý. Jeho matka seděla na židli, mluvila na něj, plakala a smrkala. Nevypadalo to na moc šťastnou scénku. Sestra, která tu byla jako dozor, seděla tiše z druhé strany postele, snažila se nevměšovat a být diskrétní. Všichni tři zvedli hlavu, když Maxine vstoupila.

„Jak se dneska cítíš, Jasone?“ Maxinepohlédla na sestru, pokývla hlavou a ta tiše odešla.

„Docela dobře.“ Jason vypadal sklíčeně a taky tak mluvil. Normální reakce po předávkování prášky. Navíc byl v depresi zřejmě už předtím. Jeho matka byla ztrhaná, s tmavými kruhy pod očima, jako by celou noc nespala. Když Maxine vešla, snažila se z hocha vymámit slib, že už nic takového neudělá, a Jason váhavě přitakal.

„Řekl, že už to neudělá,“ vysvětlovala Helen, když se mu Maxine podívala do očí. To, co tam viděla, ji znepokojilo.

„Doufám, že je to pravda,“ řekla, nepříliš přesvědčená.

„Můžu jít domů?“ zeptal se Jason dutým hlasem. Nelíbilo se mu, že je s ním v pokoji sestra. Ta mu už předtím vysvětlila, že nemůže odejít, dokud za ni nepřijde náhrada. Jason si připadal jako ve vězení.

„Myslím, že si o tom musíme promluvit,“ řekla Maxine a postavila se k nohám postele. Na sobě měla růžový svetr a džíny a sama vypadala skoro jako teenager. „Já to nepovažuji za dobrý nápad,“ řekla upřímně. Pacientům nikdy nelhala. Bylo důležité říkat jim pravdu, to věděla. Proto jí také důvěřovali. „Včera jsi spolykal spoustu pilulek, Jasone. Opravdu hodně. Tentokrát to nebyl žádný žert.“ Podívala se na něj. Jason přikývl a uhnul očima. Teď, za chladného denního světla, tonul v rozpacích.

„Byl jsem opilej. Nevěděl jsem, co dělám,“ snažil se to zlehčit.

„Myslím, že jsi to věděl,“ řekla Maxine tiše. „Vzal sis jich mnohem víc než posledně. Potřebuješ nějaký čas, abys o tom mohl přemýšlet a pracovat na tom, projít skupinovou terapií. Je důležité, abychom s tím začali něco dělat. Vím, že je to těžké, zrovna teď, když se blíží svátky a letos jsi přišel o otce.“ Maxine uhodila hřebíček na hlavičku a Helen na ni zděšeně vytřeštila oči. Vypadala, jako kdyby měla vyletět z kůže. Docházely jí síly a trápilo ji totéž co jejího syna, kromě pocitu viny. Jason na tom byl hůř o to, že se cítil vinen otcovou smrtí. To bylo nebezpečné. „Ráda bych, abys šel do ústavu, kde už jsem s mladými lidmi pracovala. Je to pěkné místo. Je tam mládež od čtrnácti do osmnácti let. Maminka tě může navštěvovat každýden. Myslím, že se s tím musíme nějak vypořádat. Nemůžu tě ještě poslat domů.“

„Na jak dlouho?“ zeptal se neosobně a snažil se o nevzrušený tón, ale Maxine viděla v jeho očích strach. Byla to pro něj hrozná představa. Ale Maxine měla mnohem větší strach z toho, že jeho příští pokus bude úspěšný. Jejím životním posláním bylo něco takového nedopustit, pokud tomu může zabránit. A to často mohla. Chtěla, aby tohle byl jeden z takových případů. Chtěla odvrátit tragédii dřív, než k ní dojde. Už toho takhle bylo dost.

„Zkusíme to na měsíc. Pak si promluvíme a uvidíme, co si o tom myslíš a jak se cítíš. Vím, že tím nejsi nadšený, ale mohlo by se ti tam líbit.“ A pak s úsměvem dodala: „Je to ústav společný pro děvčata i chlapce.“Jason se neusmál. Byl příliš sklíčený, než abyteď myslel na děvčata.

„Co když se mi tam nebude líbit a nebudu tam chtít zůstat?“ podíval se Maxine do očí.

„Pak si o tom promluvíme.“ Kdybybylo třeba, mohla bypožádat, aby tam byl odeslán soudním příkazem, jelikož se prokázalo, že je sám sobě nebezpečný, ale to by pro Jasona i jeho matku bylo příliš zraňující. Maxine dávala přednost dobrovolnému souhlasu s léčením, kdykoli to jen bylo možné. Pak se ozvala Jasonova matka.

„Paní doktorko, vy si opravdu myslíte… Já jsem dnes ráno mluvila se svým lékařem a ten říkal, že bychom měli dát Jasonovi ještě šanci. Sám říká, že byl opilý a nevěděl, co dělá. Slíbil mi, že už se to nebude opakovat.“ Maxine věděla líp než kdo jiný, že takové sliby nestojí za zlámanou grešli. A Jason to věděl také. Jeho matka od něj chtěla slib, na který by se mohla spolehnout, jenže tak tomu nebylo. Její syn byl bezesporu v ohrožení života.

„Podle mého názoru s tím nemůžeme počítat,“ odpověděla Maxine stručně. „A ráda bych, abyste mi v tomhle věřila,“ dodala tiše. Všimla si, že Jason jí neodporuje, kdežto jeho matka ano. „Tvoje maminka je smutná, že nebudeš doma na Díkůvzdání, Jasone. Řekla jsem jí, že ho může oslavit v ústavu. Jsou tam rádi, když pacienti mají návštěvy.“

„Díkůvzdání letos stejně nebude stát za nic, když je táta pryč. Je mi to fuk.“ Jason zavřel oči a položil si hlavu na polštář, jako by je nechtěl dál vnímat. Maxine pokynula matce, aby s ní šla ven, a sotva opustily pokoj, vrátila se tam sestra, která měla u Jasona službu. V Silver Pines bude také pod stálým dohledem. A oddělení se zamykají, což podle Maxine Jason potřebuje. Teď určitě a nějakou dobu to asi ještě potrvá.

„Myslím, že je to tak správné,“ vysvětlovala Maxine matce, které se po tvářích kutálely slzy. „Vřele vám to doporučuji. Záleží na vás, ale mám za to, že ho doma nemůžete uhlídat. Nedokážete mu zabránit v tom, aby to zopakoval.“

„Vy si opravdu myslíte, že to zkusí zas?“ zeptala se Helen zděšeně.

„Ano, myslím,“ řekla Maxine na rovinu. „Jsem si tím téměř jistá. Je stále přesvědčený, že zabil svého otce. Bude trvat dlouho, než ho téhle představy zbavíme. A mezitím musí být v ústavu, kde je v bezpečí. Kdybyste ho měla doma, nemohla byste ani oka zamhouřit,“ dodala a Helen přikyvovala.

„Můj pan doktor myslel, že ústav není nutný. Říkal, že kluci v tomhle věku takové věci dělají, aby na sebe upozornili,“ opakovala Helen, jako by doufala, že přesvědčí Maxine, která tomu rozuměla mnohem lépe než ona.

„Jason to myslel vážně, Helen. Víte, co udělal. Vzal si vašeho léku třikrát větší dávku, než je dávka smrtelná. Chcete to riskovat ještě jednou? Chcete, aby vyskočil z okna? Může proběhnout kolem vás a udělá to ve zlomku vteřiny. To, co teď potřebuje, mu doma poskytnout nemůžete.“ Maxine to zkoušela ze všech stran aJasonova matka pomalu začala přikyvovat a nabírat. Nesnesla pomyšlení, že by o syna mohla přijít.

„Tak dobře,“ zašeptala. „Kdy musí odjet?“

„Dnes nebo zítra zjistím, jestli pro něj mají volné místo. Byla bych ráda, aby odsud odjel co nejdřív. Ani tady nemá dostatečnou ochranu. Tohle není psychiatrické oddělení. Potřebuje ústav, jako je Silver Pines. Není to tam tak špatné, jak si myslíte. V tuhle chvíli je to pro něj to pravé místo. Aspoň do doby, než překoná krizi. To by mohlo být po svátcích.“

„Myslíte až po Vánocích?“ lekla se Helen Wexlerová.

„No, uvidíme. Promluvíme si o tom později, až zjistíme, jaké dělá pokroky. Potřebuje určitý čas, aby dokázal zaujmout nějaký postoj.“ Chlapcova matka přikývla a vrátila se do jeho pokoje. Maxine šla volat do ústavu. Za pět minut bylo všechno vyřízené. Naštěstí pro Jasona měli volný pokoj. A Maxine zařídila, aby ho tam v pět odpoledne sanitka převezla. Matka mohla jet s ním, aby mu pomohla s ubytováním, ale na noc tam zůstat nemohla.

Maxine jim oběma řekla co a jak. Zítra tam sama Jasona navštíví. Bude kvůli tomu muset přeložit pár objednaných pacientů, ale to půjde. Věděla, že nic zásadního odpoledne nemá. Jediné dva kritické případy, které měla objednané, čekala dopoledne. Jason se s ústavem smířil a Maxine ještěhovořila s ním a jeho matkou, když přišla sestra oznámit, že jí telefonuje nějaký doktor West.

„Doktor West?“ Maxine to jméno nic neříkalo. „Chce, abych převzala nějakého jeho pacienta?“ To dělali lékaři často, ale tohle jméno si nepamatovala. Jasonova matka najednou znejistěla.

„To je můj lékař. Požádala jsem ho, aby s vámi promluvil, protože si myslel, že Jason může jít domů. Ale chápu, že… Rozumíte… Omlouvám se… Mohla byste s ním i tak promluvit? Nechci, aby si myslel, že jsem ho obtěžovala zbytečně. Pošleme Jasona do Silver Pines. Řekněte mu třeba jen to, že už je všechno dohodnuté.“ Helen vypadala hrozně a Maxine jí řekla, aby si s tím nedělala starosti. Promluví s ním jako s kolegou. Zeptala se jí, jestli je psychiatr, a Helen řekla, že je to její praktický lékař. Maxine šla telefonovat do sesterny. Nechtěla mluvit před Jasonem. Teď už to byla stejně pouhá formalita. Spustila s úsměvem a předpokládala, že mluví s nějakým přátelským, naivním doktorem, který není běžně zvyklý řešit sebevraždy dospívajících tak jako ona.

„Doktor West?“ řekla mladistvým, věcným a příjemným tónem. „Tady doktorka Williamsová,“ vysvětlovala.

„Já vím,“ zaznělo blahosklonně. „Jasonova matka mě žádala, abych vám zavolal.“

„Řekla mi to. Už jsme zařídily vše potřebné proto, aby byl dnes odpoledne přijat v Silver Pines. Myslím, že právě teď je to pro něj nejvhodnější místo. Včera večer si vzal smrtelnou dávku matčiných prášků na spaní.“

„Je neskutečné, co dovedou děti udělat, aby na sebe upoutaly pozornost, že?“ Maxine nevěřila vlastním uším. Ten chlap nejenže s ní mluvil povýšeně, on působil jako naprostý ignorant.

„Tohle je jeho druhý pokus o sebevraždu. Neřekla bych, že

trojnásobek smrtelné dávky je jen taktický manévr jak upoutat

pozornost. Jason nám výslovně řekl, že si chce vzít život. S tím se musí se vší vážností začít něco dělat.“

„Já si opravdu myslím, že tomu chlapci by bylo líp doma s matkou,“řekl doktor West, jako kdybymluvil s dítětem nebo velmi mladou zdravotní sestrou.

„Já jsem jeho psychiatr,“ řekla Maxine tvrdě, „a můj odborný názor je takový, že pokud půjde s matkou domů, bude do týdne mrtvý. Možná do dvaceti čtyř hodin.“ Snažila se být tak odměřená, jak jen dokázala. Něco takového by Jasonově matce neřekla. Ale před arogantním, přezíravým doktorem Western si žádné servítky brát nehodlala.

„To mi připadá dost hysterické,“ odpověděl, tentokrát rozmrzele.

„Matka s chlapcovým převozem souhlasila. Neřekla bych, že máme moc na výběr. Potřebuje uzavřené oddělení a neustálý dohled. A toho by se mu doma nedostávalo.“

„Strkáte pod zámek všechny svoje pacienty, paní doktorko?“ To už byla vyslovená urážka a Maxine popadl vztek. Kdo si ten chlap sakra myslí, že je?

„Jenom ty, u nichž hrozí, že si sáhnou na život, pane kolego. A myslím, že vaší pacientce bypříliš neprospělo, kdyby ztratila syna. Jak to hodnotíte vy?“

„Myslím, že hodnocení mých pacientů byste měla nechat na mně,“ řekl nevrle.

„Přesně tak. Dobrý postřeh. A navrhuji, abyste mé pacienty přenechal zase mně. Jason Wexler je můj pacient. Je v mé péči od svého prvního sebevražedného pokusu a mně se vůbec nelíbí to, co vidím teď, a vlastně to ani to, co slyším od vás. Kdybyste si chtěl na internetu vyhledat reference o mé odbornosti a dosažených výsledcích, navštivte mé stránky. Teď mě omluvte, musím se vrátit k pacientovi. Děkuji za zavolání.“ Doktor West se do telefonu ještě vztekal, když Maxine zavěsila. Ale jakmile vešla do Jasonova pokoje, musela své rozhořčení skrýt. Byl to jen jejich problém, že se s Heleniným doktorem po telefonu pohádali. On patřil k nafoukaným hňupům, kteří si zahrávají se životy druhých. Byl přímo nebezpečný tím, že se odmítl zabývat vážností krize, v níž se Jason ocitl. Chlapec potřeboval uzavřenou psychiatrickou kliniku, přesně takovou, jako je Silver Pines. K čertu s doktorem Western.

„Domluvili jste se?“ podívala se na ni znepokojeně Helen a Maxine doufala, že na ní nepozná, jakou má zlost. Zastřela svůj hněv úsměvem.

„Domluvili.“ Pak Maxine Jasona vyšetřila a zůstala u něj ještě půlhodinu. Vyprávěla mu, jaké to na klinice bude. Jason se tvářil, že ho to nezajímá a že nemá strach, ale Maxine věděla své. Musel ho mít. Tohle pro něj byla strašná doba. Napřed málem umřel a teď se ocitl v úzkých, protože se zase musí smířit se životem. To je pro něj nejhorší.

Maxine před odchodem ujistila Helen, že bude v noci i zítra celý den na telefonu. Pak podepsala propouštěcí zprávu a odešla z nemocnice domů. Celou krátkou cestu po Park avenue jí cloumala zlost na toho hlupáka doktora Westa. Když dorazila domů, Daphne a její kamarádky pořád ještě spaly. Už bylo skoro poledne.

Tentokrát Maxine rázně vešla do dceřina pokoje a vytáhla rolety. Pokoj zaplavilo ostré dopolední slunce a Maxine hlasitě zvolala, že je čas vstávat. Děvčata nevypadala nejlíp a s kňouráním se začala zvedat. Když se Daphne vypotácela z postele, všimla si řady prázdných lahví od piva, vyrovnané na nočním stolečku, a viděla výraz v matčiných očích.

„A sakra,“ špitla a rychle mrkla na kamarádky. Všechny vypadaly vyděšeně.

„Mohlas to říct nahlas,“ řekla Maxine klidně a pak se podívala na ostatní. „Děkuji, že jste přišly, holky. Oblékněte se a posbírejte si svoje věci. Mejdan skončil. A pokud jde o tebe,“ obrátila se zase k Daphne, „máš měsíc domácího vězení. A jestli někdo zase přinese alkohol, už sem nikdy nebude smět. Všechny jste zneužily mé pohostinnosti a zradily mou důvěru. S tebou si promluvím později,“ řekla dceři, která vypadala vyděšeně. Sotva Maxine z pokoje odešla, dívky si mezi sebou začaly horečně šeptat. Spěšně se oblékaly a toužily jen po tom, aby rychle zmizely. Daphne měla v očích slzy.

„Já ti říkala, že je to blbej nápad,“ pronesla jedna z dívek.

„Myslela jsem, žes ty flašky schovala do skříně,“ lamentovala Daphne.

„Taky jo.“ Všechny měly na krajíčku. Bylo to poprvé, co něco takového provedly, ale rozhodně ne naposledy. To Maxine věděla líp než ony.

„Musela to tu prohlížet.“

Za necelých deset minut byly holky oblečené. Když odešly, Daphne se vydala za matkou. Zastihla ji v kuchyni, jak tiše mluví se Zeldou. Ta věnovala Daphne přísný, nesouhlasný pohled, ale neřekla ani slovo. Záleželo na Maxine, jak se s tím vypořádá.

„Mrzí mě to, mami,“ řekla Daphne a dala se do pláče.

„Mě taky. Já jsem ti věřila, Daphne. Vždycky. Nechci, aby se to mezi námi pokazilo. Důvěra je vzácná věc.“

„Já vím… Já to tak nemyslela… Jen jsem myslela…“

„Měsíc se nehneš z domu. První týden žádné telefonování. Měsíc žádné společenské události. Sama nikam nepůjdeš. A žádné kapesné. Tak. A ať už se to neopakuje,“ řekla přísně Maxine. Daphne tiše přikývla a vklouzla zpátky do svého pokoje. Obě ženyslyšely, jak za ní tiše zaklaply dveře. Maxine věděla, že Daphne pláče, ale zatím ji chtěla nechat samotnou.

„A to je jen začátek,“ posteskla si Zelda a pak se obě daly do smíchu. Ani jedné tonepřipadalo jako konec světa, ale Maxine chtěla na dceru udělat dojem a zabránit tomu, aby se to v brzké době opakovalo. Třináct let je moc málo na to, aby si holky potají dělaly v ložnici pivní dýchánek. Proto jí to dala jasně najevo.

Daphne odevzdala matce mobil a zůstala celé odpoledne ve svém pokoji. Mobil pro ni byl životní nezbytností a vzdát se ho byla ta nejvyšší oběť.

Maxine v pět hodin vyzvedla oba chlapce. Když Jack dorazil domů, Daphne mu řekla, co se stalo. Jack zůstal koukat, ale udělalo to na něj dojem. Řekl jí to, co už věděla. že to byla pitomost a dalo se čekat, že máma ty lahve najde. Podle Jacka jejich matka věděla všechno a měla v hlavě zabudovaný nějaký radar nebo rentgen. To nejspíš dostane každá máma v rámci zvláštního vybavení.

Všichni čtyři v kuchyni v tichosti povečeřeli a šli brzo spát, protože druhý den byla škola. O půlnoci Maxine už tvrdě spala, když telefonovala sestra ze Silver Pines. Jason Wexler se znovu pokusil

o sebevraždu. Ale je v dobrém stavu, stabilizovaný. Sundal si pyžamo a chtěl se na něm oběsit. Sestra, která ho měla na starost, ho našla aobnovila základní životní funkce. Maxine si uvědomila, že ho z Lenox Hill převezli za pět minut dvanáct. Ještě štěstí, že jeho matka neposlechla toho nadutého pitomce, doktora Westa. Maxine řekla sestře, že se za Jasonem odpoledne zajede podívat. Nedovedla si představit, jak tuhle zprávu přijme jeho matka. Ale byla ráda, že je Jason naživu.

Když pak ležela v posteli, uvědomila si, jak rušný to byl víkend.

Její dcera se poprvé opila a její pacient se dvakrát pokusil

o sebevraždu. Když se to tak vezme, všechno mohlo dopadnout daleko hůř. Jason Wexler mohl být po smrti. Byla ráda, že tomu tak není, ale tomu Westovi by ráda řekla něco pěkně od plic. Je to hlupák. Maxine byla ráda, že ho Jasonova matka neposlechla a dala na ni. Hlavně že je chlapec naživu. Doufala, že to tak už zůstane. S každým dalším pokusem se riziko zvyšovalo. Ve srovnání s tím byla Daphnina nedělní pivní oslava pouhou dětskou hrou. Když o tom tak přemýšlela, přicupital potmě k ní do pokoje Sam a zastavil se

u její postele.

„Můžu spát s tebou, mami?“ poprosil vážným hláskem. „Myslím, že u mě ve skříni je gorila.“

„Jistě, miláčku.“ Maxine se posunula, udělala mu místo a Sam se stulil k ní. Přemýšlela, jestli mu má vysvětlovat, že ve skříni žádnou gorilu nemá, nebo jestli to má nechat plavat.

„Mami?“ zašeptal Sam, když se uvelebil.

„Copak?“

„Víš, ta gorila… Já jsem si to vymyslel.“

„Já vím,“ usmála se Maxine do tmy, políbila ho na tvářičku a za chvíli už oba spali.

3

Druhý den přišla Maxine do ordinace v osm hodin ráno. Až do oběda měla jednoho pacienta za druhým. Pak jela autem na Long Island navštívit Jasona Wexlera. Do ústavu Silver Pines přijela v půl druhé. Jediné, co měla k obědu, byla půlka banánu, zhltnutá cestou autem. V autě vyřídila i několik telefonních hovorů. Na místo dorazila přesně podle svého časového plánu.

Strávila s Jasonem hodinu, promluvila s ošetřujícím lékařem

o událostech včerejší noci a půlhodinu mluvila s chlapcovou matkou. Všichni byli rádi, že je Jason v ústavu a třetí sebevražedný pokus se podařilo zmařit. Helen neotálela a vyjádřila Maxine své uznání. Řekla jí, že měla pravdu. Celá se roztřásla při pomyšlení, co by se stalo, kdyby trvala na tom, že si ho odveze domů. Tentokrát by ho nejspíš nezachránili. Helenin lékař se mýlil, když měl za to, že se Jason snaží upoutat na sebe pozornost. Jason chtěl zemřít. Byl hluboce přesvědčený, že zabil svého otce. S otcem si nikdy moc nerozuměl a vzhledem k tomu a také k hádce předešlého večera se domníval, že zavinil otcovu smrt. Potrvá celé měsíce, ne-li roky, než se podaří ho přesvědčit o opaku a zbavit ho pocitu viny. Maxine i Helen teď věděly, že pro Jasona to bude dlouhá cesta. A že oproti matčiným počátečním nadějím určitě na Vánoce doma nebude. Maxine teď odhadovala, že ho v ústavu nechají šest měsíců až rok, ale říkat to jeho matce bylo předčasné. Ta byla otřesena tím, že se Jason v noci málem oběsil. A ráno jí řekl, že když bude chtít, stejně to udělá. Nic ho nezastaví. Maxine bohužel z vlastní zkušenosti věděla, že má pravdu. Teď šlo o to, aby byla uzdravena jeho zraněná duše, a to chce určitý čas.

Ve čtyři hodny odpoledne byla Maxine opět na dálnici a kvůli zácpě na mostě dorazila do ordinace až po páté. Na půl šestou měla objednaného pacienta a zrovna procházela došlé vzkazy, když se jí ozval Helenin lékař, doktor West. Napřed nechtěla hovor ani vzít. Myslela, že uslyší další sebevědomé žvásty jako včera, a na to neměla náladu. Nicméně vždycky postupovala profesionálně a věděla, kam až může zajít. Jasona a jeho matky jí bylo upřímně líto. Byl to milý chlapec a oba si v životě už vytrpěli dost. Váhavě vzala telefon a připravila sena aroganci ve Westově hlasu.

„Ano? Doktorka Williamsová.“

„Tady Charles West.“ Na rozdíl od ní se nepřestavil i s titulem a jeho hlas byl posmutnělý, což nečekala. Pokračoval přívětivým, docela lidským tónem: „Ráno mi volala Helen Wexlerová. Jak na tom Jason je?“

Maxine zůstala odměřená a chladná. Nevěřila mu. West nejspíš hodlá najít chybu na něčem, co udělala, a bude chtít poslat Jasona domů. To je nesmysl, ale vzhledem k tomu, jak se vyjadřoval včera, bytoho byl schopný. „Je na tom tak, jak sedalo očekávat. Když jsem ho viděla, byl pod sedativy, ale mluvil souvisle. Pamatoval si, co udělal a proč. Věděla jsem, že se o to pokusí znova, přestože matce slíbil, že ne. Cítí silný pocit viny za otcovu smrt.“ Víc mu nebyla ochotná sdělit a stačilo to k ospravedlnění jejího postupu. „Není to neobvyklé a Jason potřebuje intenzivní péči, vzhledem k tomu, že se

o sebevraždu pokouší opakovaně.“

„Vím, omlouvám se. Volám vám, abych se omluvil, že jsem včera mluvil jako úplný pitomec. Helen na něm hrozně visí, vždycky na něm lpěla. Jediný syn, jediné dítě, které jí zůstalo. Myslím, že ani manželství neměla moc šťastné.“ To Maxine věděla, ale nekomentovala. A jemu do toho také nic nebylo. „Měl jsem za to, že je to snaha upoutat na sebe pozornost. Znáte přece děti.“

„Ano, znám,“ řekla Maxine odměřeně. „Většina z těch dětí se nepokouší o sebevraždu proto, abyupoutalypozornost. Obvykle mají pádné důvody a myslím, že ho měl i Jason. Dá hodně práce je přesvědčit, že tomu tak není.“

„Jsem si jist, že vy to dokážete,“ řekl doktor West vlídně. K Maxininu překvapení mluvil skoro zahanbeně. Bylo to něco docela jiného, vůbec si nevyskakoval jako včera. „Je mi trapné to přiznat, ale vyhledal jsem si vás na internetu. Máte skvělé reference, paní doktorko.“ To, co zjistil, na něj udělalo dojem, a bylo mu trapné, že ji zprvu považoval za nějakého začátečníka, který se chce na Wexlerová případu zviditelnit a dělá z komára velblouda. Přečetl si její životopis, dosažené vzdělání, akademické hodnosti, povšiml si jejích knih, přednášek, kolegií, v nichž zasedala, i faktu, že je odborným konzultantem pro školy po celé zemi pro psychická traumata v mladším školním věku. Kniha, kterou napsala

o sebevraždách mladistvých, je považována za nejlepší svého druhu. Doktorka Williamsová byla špičkovou odbornicí ve svém oboru. Sám ve srovnání s ní vypadal jako úplná nula. Ačkoli měl dostatek sebevědomí, nemohl si pomoct, musel ji obdivovat. Tak jako každý.

„Děkuji vám, pane doktore,“ řekla Maxine chladně. „Věděla jsem, že Jason ten svůj druhý pokus myslí vážně.“

„Skromně řečeno. Já jsem se vám dnes chtěl jen omluvit za to, že jsem byl včera tak pošetilý. Vím, jak snadno se Helen rozruší, a právě teď je na pokraji sil. Jsem jejím lékařem už patnáct let a Jasona znám od jeho narození. Její manžel byl také můj pacient. Nikdy jsem si neuvědomil, že se Jason tak trápí.“

„Myslím, že to začalo už v době před otcovou smrtí. Smrt jeho sestry jimi všemi pochopitelně otřásla a on je v kritickém věku. Šestnáctiletí chlapci jsou velice zranitelní a rodina od nich hodně očekává. Ve studiu i v životě. Zůstal jim jako jedináček. Není to pro něj snadné. Smrt otce ho naprosto vykolejila.“

„Už tomu rozumím. Vážně se moc omlouvám,“ řekl opravdu zkroušeně, což na Maxine zapůsobilo.

„Tím se netrapte. Všichni chybujeme. Tohle není váš obor. Nechtěla bych diagnostikovat meningitidu nebo diabetes. Proto máme každý svou specializaci, pane doktore. Jste hodný, že jste zavolal.“ Uznal svou chybu a právě on byl ten poslední, od něhož by se Maxine omluvy nadála. „Asi byste měl na Helen dohlédnout. Je otřesená. Doporučila jsem ji k psychiatrovi, který účinně pomáhá překonávat smutek. Jelikož Jason bude v nemocnici několik dalších měsíců, a zvlášť přes svátky, nebude to mít Helen snadné. A víte, jak to v těchto případech bývá. Takový stres může podlomit imunitní systém.“ Helen sezmínila, že od manželovysmrti byla třikrát ošklivě nachlazená a několikrát měla migrénu. Jasonův třetí sebevražedný pokus a dlouhá hospitalizace jejímu zdraví neprospějí a Charles West to věděl.

„Budu ji sledovat. Máte samozřejmě pravdu. Vždycky si dělám starosti o pacienty, kteří ztratí partnera nebo dítě. Někteří se složí. Ačkoli Helen je dost houževnatá. Zavolám jí a uvidím, jak to nese.“

„Myslím, že po téhle noci je v šoku,“ řekla Maxine upřímně.

„Kdo by nebyl? Já sám děti nemám, ale neumím si představit nic horšího. A to už o jedno dítě přišla. Teď málem ztratila druhé hned poté, co ovdověla. Nic horšího snad ani být nemůže.“

„Ale může,“ řekla Maxine teskně. „Mohla ztratit i Jasona. Díkybohu se to nestalo. A my uděláme všechno proto, aby k tomu nedošlo. To je moje práce.“

„Nezávidím vám. Musíte řešit velice těžké situace.“

„To ano,“ odpověděla Maxine klidně a podívala se na hodinky. Za pět minut přijde její další pacient. „Bylo od vás pěkné, že jste zavolal,“ řekla ještě jednou a snažila se hovor ukončit. To poděkování myslela vážně. Spousta lékařů by se vůbec neobtěžovala zavolat.

„Teď vím, ke komu doporučit své pacienty, jejichž děti mají psychické potíže.“

„Jako terapeut nejčastěji řeším psychická traumata u mladších dětí. Není to tak depresivní jako práce s teenagery se sebevražednými sklony. Zabývám se dlouhodobými následky těžkých situačních krizí, jako bylo třeba jedenácté září.“

„Četl jsem na internetu rozhovor, který jste poskytla reportérovi The New York Times. Musí to být velice zajímavé.“

„To ano.“ Její druhá kniha se věnovala krizovým situacím celostátního dosahu, které traumatizovaly velké skupinydětí. Maxine se zapojila do několika studijních a výzkumných projektů a mnohokrát vypovídala před Kongresem.

„Kdybyste si myslela, že se objevilo něco, co bych měl ohledně Helen nebo Jasona vědět, ozvěte se mi. Lidi mi častokrát neřeknou, co se děje. S Helen se sice dá mluvit, ale je trochu tajnůstkářská. Takže pokud zjistíte něco důležitého, zavolejte mi.“

„Zavolám.“ Rozdrnčel se jí bzučák. Pacientka objednaná na půl šestou byla tady, přesná jako hodinky. Čtrnáctiletá anorektická dívka, které se po šestiměsíční hospitalizaci v Yalu daří lépe než před rokem. „Ještě jednou děkuji za zavolání. Bylo to do vás milé,“ řekla Maxine vlídně. Nakonec to není tak špatný chlap. Zavolat a přiznat svou chybu, to je solidní jednání.

„Nemáte zač,“ řekl doktor West a oba zavěsili. Maxine vstala od stolu a uvítala v ordinaci pěkné děvče. Dívka byla stále ještě velice hubená a zdála se mladší. Vypadala na deset či jedenáct let, ačkoli už jí bylo skoro patnáct. Před rokem kvůli anorexii div neumřela. Pak se karta začala obracet. Vlasyměla dosud řídké, za hospitalizace ztratila několik zubů azůstává otázkou, zda bude schopná mít děti. Anorexie je vážná nemoc.

„Nazdar, Josephino, pojď dál,“ uvítala ji Maxine srdečně a přisunula křeslo, do něhož se dívka stulila jako kotě s velikýma očima, které na Maxine zkoumavě hleděly.

Za několik minut se sama od sebe přiznala, že minulý týden sebrala mamince nějaké projímadlo, ale když všechno pečlivě uvážila, nepoužila ho. Maxine pokývala a všechno spolu probraly. Když se teď Josephine vrátila do školy, poznala chlapce, který se jí líbí, a sama ze sebe má lepší pocit. Byla to dlouhá, pomalá cesta od zuboženého stavu, v němž se ocitla, když ve třinácti letech vážila něco málo přes dvacet sedm kilo. Teď už vážila třicet osm a půl, což bylo na její výšku pořád ještě málo, ale už nebyla tak hrozivě vyzáblá. Jejich současným cílem bylo čtyřicet pět kilogramů. Prozatím přibírala pravidelně bez větších výkyvů půl kila týdně.

Po ní měla Maxine ještě jednu pacientku, šestnáctiletou dívku, která se pořezala. Po celých rukou měla dlouhé jizvy, které zakrývala. O sebevraždu se pokusila v patnácti letech. K Maxine ji poslal jejich rodinnýlékař a společně teď dělalypomalé, ale vytrvalé pokroky.

Maxine zavolala před odchodem z ordinace do Silver Pines. Dozvěděla se, že Jason si vzal džíny a šel s ostatními pacienty na večeři. Moc toho neřekl a hned po večeři se vrátil do svého pokoje. Ale to je jenom začátek. Pořád byl pod nepřetržitým dohledem a zůstane pod ním tak dlouho, dokud se o něj jeho ošetřující lékař a Maxine nepřestanou strachovat. Měl těžkou depresi a riziko opakovaného pokusu bylo stále velké, ale v ústavu byl v bezpečí.

Proto ho tam Maxine poslala.

V půl osmé unášel výtah jejich činžovního domu vyčerpanou Maxine vzhůru. Sotva vešla do bytu, prosvištěl kolem ní plnou rychlostí Sam přestrojený za krocana a hlasitě hudroval. Zasmála se. Bylo milé být doma. Měla náročný den a ještě byla zarmoucená kvůli Jasonovi. Na pacientech jí velice záleželo.

„Halloween už byl!“ zavolala za ním. Sam se zastavil, zasmál se, rozběhl se k ní, rozpřáhl ručky a objal ji v pase. Málem ji porazil. Byl to malý silák.

„Já vím. Dělám krocana ve školním divadle,“ hlásil hrdě.

„Tak to tě vybrali dobře,“ poznamenal Jack, když procházel kolem ve fotbalových kraťasech a kopačkách, z nichž se na koberec drolilo bláto. Ale to mu vůbec nevadilo. V ruce držel hromádku videoher, které si půjčil od kamaráda.

„Zeldu ranní mrtvice,“ upozornila ho matka při pohledu na koberec. A sotva to řekla, objevila se ve dveřích chůva a na všechny se zle mračila.

„Já ti ty boty vyhodím z okna, jestli je nebudeš nechávat u dveří, Jacku. Zničíš všechny koberce a podlahy! Kolikrát ti to mám říkat?“ Udělala hlasité pohoršené „Hm“ a šla zpátky do kuchyně. Jack se posadil na zem a začal se zouvat.

„Promiň,“ mumlal a pak se na maminku usmál. „Vyhráli jsme nad deváťákama. Jsou to srabíci. Dva z nich brečeli, když prohráli.“ Chlapce z Jackova týmu už Maxine také viděla plakat. Brali sport hrozně vážně a nedokázali s nadhledem vyhrát ani prohrát, to věděla.

„Jsem ráda, že jste vyhráli. Přijdu se podívat, až budete hrát ve čtvrtek.“ Upravila si rozvrh tak, aby na to měla čas. A pak se otočila k Samovi, který k ní ve svém krocaním kostýmu obdivné vzhlížel. „Kdy máte to vystoupení?“

„Den před Díkůvzdáním,“ odpověděl a zdálo se, že mu udělala

radost.

„Musíš se naučit taky text?“

Sam místo odpovědi hlasitě zahudroval. Jack si zacpal uši a šel pryč. Zelda z kuchyně zavolala: „Večeře je za pět minut!“

Pak znovu vyšla z kuchyně za Maxine a ztišila hlas. „Počkali jsme na vás.“ Ve dnech, kdyMaxine byla v práci do večera, se Zelda snažila večeři pozdržet, pokud to ovšem nebylo na děti moc dlouho. Bylo od ní hezké, že umožňovala Maxine být u večeře spolu s dětmi. Zelda věděla, jak důležité to pro ni je. Byla to jedna z mnoha věcí, jichž se Maxine na Zeldě vážila. Nebyla v ní žádná faleš, nesnažila se jí děti odlákat a nedělala žádné problémy tak jako chůvy některých jejích známých. Zelda jim byla ve všech ohledech naprosto oddaná a byla u nich už dvanáct let. A v žádném případě neměla potřebu přivlastnit si Maxininu mateřskou roli.

„Děkuju, Zellie,“ řekla Maxine a pak se rozhlédla. Ještě neviděla svou dceru, jenom chlapce. „Kde je Daphne? Ve svém pokoji?“ Asi trucuje, když včera dostala zákaz vycházení, usoudila.

„Daphne si vzala zpátkymobil a někomu volala,“ hlásil Sam, dřív než mohla Zelda odpovědět, a chůva se na něj zamračila.

Sama by to Maxine ve vhodnou chvíli řekla. Tak jako vždycky. A Maxine věděla, že jí může věřit.

„Není hezký na sestřičku žalovat,“ hubovala Zelda. Maxine svraštila obočí a vykročila k Daphninu pokoji. Jak Sam naznačil, Daphne ležela na posteli a spokojeně klábosila s kamarádkou. Když uviděla matku, nadskočila. Maxine k ní vykročila s rukou nataženou pro mobil. Daphne znervózněla, rychle hovor ukončila, aniž se s kamarádkou rozloučila, a podala telefon matce.

„Můžeme si tady ještě vůbec věřit, nebo nad tím mám zlomit hůl?“ Jak vidět, s Daphne to jde z kopce – a dost rychle. Byly doby, ještě docela nedávno, kdy by trest respektovala a neodvážila by se vzít si mobil zpátky. Věk třinácti let přináší změnu a Maxine se to vůbec nelíbilo.

„Promiň, mami.“ Matce se do očí nepodívala, ale vtom Zelda zavolala, že je večeře na stole, a tak všichni zamířili do kuchyně. Jack bosky ve fotbalových šortkách, Daphne oblečená v tom, co měla ve škole, a Sam hrdě ve svém krocaním kostýmu. Maxine odložila sáčko a přezula se ze střevíčků do pantofli. Za celý den si vysokých podpatků užila víc než dost. V práci chtěla vždycky vypadat profesionálně a doma si pak udělala pohodlí. Kdyby měla čas, oblékla by si džíny, ale večeře už čekala dost dlouho, měla hlad a děti zrovna tak.

Byla to jednoduchá, chutná večeře a Zelda seděla u stolu s nimi jako vždycky. Maxine připadalo nevhodné chtít po ní, aby jedla vústraní sama, a jelikož u stolu chyběl otec, vždycky Zeldu pozvala, aby stolovala s nimi. Děti vyprávěly, co celý den dělaly, až na Daphne, která neřekla skoro nic a věděla, že je v nemilosti. Příhoda s mobilem jí byla trapná. Dovedla si spočítat, že to na ni řekl Sam. Zle se na něj podívala a polohlasem mu pohrozila, že si to s ním pak vyřídí. Jack vykládal o fotbalovém zápase a slíbil mamince, že jí pomůže instalovat nový počítačový program. Všichni měli dobrou náladu a po večeři šli každý do svého pokoje včetně Maxine, která byla po náročném dnu unavená. Zelda zůstala v kuchyni a sklízela nádobí. Maxine si pak šla popovídat s Daphne.

„Můžu dál?“ zeptala se ve dveřích. Obyčejně se ptala, zda může vstoupit, a dneska tím spíš.

„Jak myslíš,“ odpověděla Daphne. Maxine věděla, že vzhledem k zákazu vycházení a příhodě s mobilem se jí vřelejšího pozvání nedostane.

Vešla do pokoje a posadila se na postel, odkud se Daphne dívala na televizi. Úkoly si udělala, ještě než se matka vrátila domů. Uěila se dobře a měla pěkné známky. S Jackem to bylo horší, vzhledem k jeho vášni pro videohry, a Sam si úkolyještě neudělal. „Vím, že na mě máš zlost, protože jsem ti zakázala chodit ven, Daphne. Ale mně se ten pivní dýchánek vůbec nelíbil. Chci mít jistotu, že tobě i tvým kamarádkám můžu věřit, zvlášť když musím odcházet.“ Daphne neodpověděla a dívala se stranou. Po chvíli se otočila k matce s výčitkou v očích.

„Můj nápad to nebyl. A to pivo jsem taky nepřinesla.“

„Ale dopustila jsi, aby k tomu došlo. A předpokládám, že ses taky napila. Náš domov je posvátné místo. Stejně tak moje důvěra k tobě. Nechci, aby náš vztah něco rozbilo.“ Aniž se vyptávala, věděla, že něco už ho narušilo. V Daphnině věku se to dalo čekat. Maxine to chápala, a přesto musela hrát svou rodičovskou roli. Nemohla se tvářit, jako že k ničemu nedošlo, a nezareagovat. Věděla to i Daphne. Ta litovala jen toho, že ji matka načapala.

„Jo, já vím.“

„Tvoje kamarádky nás musejí respektovat, když sem přijdou. A taky si nemyslím, že pivní večírek je nějaká úžasná zábava.“

„Jiný děti dělají horší věci,“ řekla její dcera a opovážlivě vysunula bradu. I to Maxine věděla. Mnohem horší. Kouří marihuanu, nebo dokonce užívají tvrdé drogy, pijí lihoviny a děvčata v Daphnině věku už mají sexuální zkušenosti. Maxine o tom pravidelně slýchala ve své ordinaci. Jedna její pacientka už od šesté třídy tu a tam poskytovala orální sex. „Tak co je na tom tak strašnýho, že jsme mělypivo?“ bouřila se Daphne.

„Je to proti našim pravidlům. A když začneš porušovat pravidla, kam to povede? Máme tady mezi sebou určité dohody a ty musíme respektovat neboje v jisté chvíli přehodnotit, ale teď rozhodně ne. Pravidla jsou pravidla. Já si domů nevodím mužský a nepořádám tady žádné orgie. Ty ode mě očekáváš, že se budu chovat jistým způsobem, a já od tebe taky. A neopíjím se ve svém pokoji do němoty. Co by sis o mně pomyslela?“ Daphne se přes svůj žal usmála, když si to představila.

„Stejně s nikým nechodíš. Spousta matek mých kamarádek si vodí domů přítele. Jenže ty žádnýho nemáš.“ Řekla to, aby matku ranila, a tak trochu jí to vyšlo.

„I kdybych měla, ve svém pokoji bych se neopíjela. Až budete starší, můžete se napít se mnou, v mé přítomnosti. Ale ty ještě nejsi ve věku, kdy by ti zákon dovoloval pít, a tvoje kamarádky taky ne. A já nechci, aby se u nás tohle dělo. Rozhodně ne ve třinácti letech.“

„Jo, já vím,“ řekla Daphne a pak dodala: „Tatínek nás loni v Řecku nechal napít vína. Dokonce dal i Samovi. Nedělal z toho žádnou tragédii.“

„To je jiné. Byl tam s vámi. Sám vám víno dal a nepili jste ho za jeho zády. 1 když musím přiznat, že radost z toho taky nemám. Jste moc mladí na to, abyste pili alkohol. Nemáte zapotřebí s tím teď začínat.“ To byl celý Blake. Jeho názory se od těch jejích nesmírně lišily a sám neměl žádné zásady pro svůj vlastní život, natož pro výchovu dětí. A ženy si domů vodil, pokud se vůbec dá říct ženy. Byla to ještě děvčata. Jednoho dne, až děti povyrostou, budou jeho přítelkyně ve stejném věku jako jeho děti. Maxine soudila, že si před nimi počíná dost lehkovážně, ale Blake nikdy nevěnoval pozornost tomu, co říkala. Zmínila se mu o tom mockrát, ale on se jen smál a dělal pořád totéž.

„Až budu starší, ty mi dovolíš pít tady?“ sondovala situaci

Daphne.

„Možná. Když budu doma. Ale nedovolím vám tady popíjet, dokud nejste zletilí. Mohla bych z toho mít spoustu nepříjemností, zvlášť kdyby se něco stalo nebo se někdo zranil. To nepřipadá v úvahu.“ Maxine byla člověk, který zásady ctil a do puntíku dodržoval. Její děti to věděly a stejně tak všichni ostatní včetně Blaka.

Daphne na to nic neřekla. Slyšela to už mockrát, když na to přišla řeč. Věděla, že ostatní rodiče mají mnohem mírnější pravidla, někteří vůbec žádná. Jiní byli zase jako její máma. Zkrátka jak komu přálo štěstí. Ve dveřích se objevil Sam v krocaním kostýmu a hledal maminku.

„Musím se večer koupat, mami? Dal jsem si fakt pozor. Za celej den jsem se vůbec neumazal.“ Maxine se místo odpovědi usmála a Daphne zapnula televizi, což mínila jako signál pro svou matku, že už slyšela dost a víc slyšet nechce. Maxine se naklonila, dala jí pusu a odešla se svým nejmladším pryč.

„Je jedno, jak opatrný jsi dneska byl. Vykoupat se musíš.“

„To je blbý.“ Zelda na něj už se zlověstným pohledem čekala. Maxine jí ho předala a šla zjistit, jak je na tom Jack. Ten přísahal, že má do školyvšechno hotové. Pak se vrátila do svého pokoje a pustila si televizi. Byl to pěkný, tichý večer doma. Takový, jaké mívala nejradši.

Přemýšlela o tom, co jí řekla Daphne. že ona sama nikam nechodí. Nebyla to tak docela pravda. Příležitostně chodila na večírky, které pořádali staří přátelé nebo lidé, s nimiž se stýkali ještě s Blakem. Chodila do opery, do divadla, na balet, i když ne tak často, jak by mohla. Znamenalo to shon a ona po rušném dni v práci ráda zůstávala doma. Chodila s dětmi do kina, chodila na pracovní večeře, které nemohla odmítnout. Ale dobře věděla, co Daphne chtěla říct a v čem měla pravdu. Rande neměla už rok. Občas jí to dělalo starosti, zvlášť když si uvědomila, jak čas utíká. Bylo jí dvaačtyřicet, a co se rozešli s Blakem, neobjevil se v jejím životěžádnýmuž, kterýbystál za to. Tu a tam si s někým vyrazila, ale už léta nepotkala nikoho,

o kom by mohla říct, že je to ten pravý. Ani neměla dost příležitostí se s někým takovým seznámit. Buď byla v práci, nebo s dětmi a lékaři, s nimiž se stýkala, byli většinou ženatí a chtěli jen zahýbat svým manželkám. O to Maxine nestála a nic takového nevyhledávala. Zajímavých čtyřicátníků nebo padesátníků, kteří by připadali v úvahu, byla hrstka. A ti, co zbývali, měli různé šrámy a problémy, byli gayové nebo se nechtěli vázat, popřípadě vyhledávali ženy o dvacet let mladší než ona. Najít muže, s nímž by mohla navázat vztah, nebylo tak jednoduché, jak se zdálo. Maxine si kvůli tomu nedělala vrásky. Usoudila, že je-li jí to souzeno, jednoho dne se někdo objeví. A do té doby je spokojená s tím, co má.

Když se s Blakem rozešli, Maxine si napřed myslela, že si někoho najde, možná se znova provdá. Ale jak šla léta, připadalo jí to stále méně pravděpodobné. Blake se vyhříval na výsluní slávy a užíval si se svými přítelkyněmi, nádhernými mladými ženami. Maxine seděla večer co večer doma se svými dětmi a chůvou a nebyla si jistá, jestli si vůbec nějakou změnu přeje. A čas strávený s dětmi by rozhodně za žádnou vášnivou schůzku nevyměnila. Koneckonců, co je na tom špatného? Na chvilku se zasnila a představila si večery v Blakově objetí, jak s ním tancovala, smála se, chodila po pláži, jak se s ním milovala. Trochu ji lekalo pomyšlení na to, že sex už třeba nikdy nezažije, možná ji už nikdy nikdo nepolíbí. Ale jestli ano, byla s tím smířená. Měla svoje děti. Co by chtěla víc? Pořád si říkala, že to jí stačí.

Ještě na to myslela, když za ní přišel čerstvě vykoupaný Sam v čistém pyžamku. Byl bos a mokré vlasy mu voněly šamponem. Vyskočil na postel. „Na co myslíš, mami? Jsi taková smutná.“ Jeho slova ji vytrhla ze zasnění a Maxine se na něj usmála.

„Nejsem smutná, miláčku. Jenom přemýšlím o různých věcech.“

„Dospěláckých věcech?“ zeptal se se zájmem a dálkovým ovladačem pustil televizi hlasitěji.

„Ano, tak nějak.“

„Můžu dneska spát s tebou?“ Tentokrát si aspoň nevymýšlel

gorilu a Maxine se na něj usmála.

„Můžeš. Budu jen ráda.“ A opravdu byla ráda, když Sam spal u ní. Schoulil se po jejím boku a oběma bylo dobře. Když měla v posteli roztomilého Sama, který se zachumlal vedle ní, co by chtěla víc? žádné dostaveníčko, pomíjivá zamilovanost ani vztah by nemohly být tak krásné.

4

Ráno na Den díkůvzdání zkontrolovala Maxine děti v jejich pokojích. Daphne ležela v posteli a mluvila do mobilu, který jí byl oficiálně navrácen. Pořád pro ni platil zákaz chodit ven a na večírky, ale aspoň měla zpátky svou životně důležitou spojnici se světem. Jack seděl u počítače, na sobě měl modrou košili, šedé kalhoty a sportovní sáčko. Maxine mu pomohla uvázat kravatu. A Sam byl ještě v pyžamu u televize, kde sledoval průvod, který u příležitosti Dne díkůvzdání pořádal obchodní dům Macy’s. Zelda hned ráno odešla. Svátek stráví u své přítelkyně, která dělá chůvu u jedné rodiny ve Westchesteru a pozvala na oběd své známé, rovněž chůvy. Je to zvláštní druh žen, které celý život věnují dětem, o něž se láskyplně starají, ale samy žádné nemají.

Maxine připravila Samovi oblečení a připomněla Daphne, aby ukončila hovor a ustrojila se. Dcera šla do koupelny s mobilem u ucha a zabouchla za sebou dveře. Maxine se vrátila do svého pokoje, aby se také připravila. Chtěla si obléknout béžový kalhotový kostým, k němu kašmírový roláček a vysoké podpatky. Přetáhla si přes hlavu svetr a začala si kartáčovat vlasy.

O deset minut později přišel Sam. Košili měl špatně zapnutou, poklopec nedopnutý a vlasy mu trčely na všechny strany. Maxine se usmála.

„Vypadám dobře?“ ptal se sebevědomě. Učesala ho a pobídla, aby si dopnul poklopec. „Aha,“ usmál se, když mu správně zapínala košili a řekla, ať si přinese kravatu. Protáhl obličej. „Tu musím mít taky? Kravata mě škrtí.“

„Tak ji tolik neutáhneme. Dědeček vždyckynosí kravatu aJack si ji dneska taky vzal.“

„Táta kravatu nikdy nenosí,“ odporoval Sam s trpitelským výrazem.

„Ale nosí,“ nedala se Maxine. Blakovi to v obleku náramně slušelo. „Nosí ji, když jde do společnosti.“

„Teď už ne.“

„Zkrátka na Díkůvzdání si ji vzít musíš. A nezapomeň si vyndat ty správné boty.“ Maxine věděla, že nejradši by si na oběd u prarodičů vzal tenisky. Když se Sam vracel do svého pokoje pro kravatu a boty, objevila se v jejích dveřích Daphne v černé minisukni, černých punčochách a vysokých podpatcích. Přišla si do matčina pokoje vypůjčit další svetr, její oblibený růžový, a v uších jí svítilymaličké diamanty. Maxine jí je dala ke třináctým narozeninám a dovolila, abysi dala propíchnout uši. Daphne teď chtěla mít vuších ještě jednu dírku. „Všichni mají dvě dírky, aspoň u nás ve škole,“ tvrdila. Ale Maxine se zatím přemluvit nedala. Její dcera s hezky přičísnutými tmavými vlasy vypadala kouzelně. Maxine jí podala růžový svetr, zrovna když se Sam vrátil s botami v ruce a tajemným výrazem ve tváři.

„Kravatu nemůžu najít,“ hlásil a vypadal spokojeně.

„Ale můžeš. Vrať se a znovu se po ní podívej,“ řekla Maxine přísně.

„Nemám tě rád!“ vyštěkl. To se dalo čekat. Maxine si oblékla kostým, vklouzla do střevíčků a vzala si perlové náušnice.

Za půlhodinku byli všichni oblečení, oba chlapci měli kravatu, přes sáčka si natáhli zimní bundy a Daphne si vzala krátký černý kabát s kožešinovým límcem, který jí k narozeninám věnoval Blake. Vypadali elegantně, solidně, byli dobře oblečení a vydali se pěškypo Park avenue, aby navštívili dědečka a babičku. Daphne chtěla jet taxíkem, ale Maxine řekla, že jim procházka udělá dobře. Byl krásný listopadový den a děti se už těšily, až odpoledne přijede tatínek. Letěl z Paříže a měly přijít na večeři přímo do jeho bytu. Maxine svolila, že půjde s nimi. Ráda Blaka zase uvidí.

Recepční v činžovním domě, kde bydleli Maxinini rodiče, jim popřál hezký svátek a všichni zamířili k výtahu. Maxinina matka už čekala u dveří, když vystoupili. Nápadně se podobala Maxine, jen v trochu starším a těžším vydání. Otec stál se širokým úsměvem hned za ní.

„Pěkně vítám!“ zvolal. „Vám to ale sluší!“ Napřed políbil svou dceru, potřásl si rukou s chlapci, zatímco Daphne dala pusu babičce a pak se usmála na dědečka, který ji objal.

„Ahoj, dědo,“ zašveholila avšichni zamířilido obývacího pokoje. Babička udělala několik nádherných aranžmá podzimních květin a byt vypadal úpravně a elegantně jako vždycky. Všude bylo dokonale uklizeno a děti si zdvořile sedly na gauč a do křesel. Věděly, jak se tu mají chovat. Jejich prarodiče je měli velice rádi, avšak nebyli zvyklí mít kolem sebe víc dětí najednou, zvlášť chlapce. Sam vytáhl z kapsy balíček karet a s dědečkem začali hrát žolíky. Maxine s matkou šly do kuchyně dohlédnut na krocana. Všechno bylo přepečlivě upravené a připravené –nablýskané stříbro, perfektně vyžehlené ubrusy, krocan byl už upečený a zelenina se dodělávala. Společné Díkůvzdání byla tradice, kterou všichni milovali. Maxine ke svým rodičům chodila velice ráda. Ti jí vždycky byli nápomocni, zvlášť od rozvodu s Blakem. Toho měli rádi, ale mysleli si, že od té doby, co se úspěšně svezl na vlně internetového rozmachu, „roupama neví, co dělat“. život, jaký teď vedl, naprosto nedokázali pochopit. Měli strach z toho, jaký vliv to bude mít na děti, ale ulevilo se jim, když viděli, že Maxininy pevné zásady a neustálý dohled je drží na uzdě. Svoje vnuky milovali, rádi je zvali na návštěvu a slavili s nimi svátky.

Maxinin otec stále ještě pracoval, učil a asistoval u zvlášť náročných operací. Byl velice hrdý na svou dceru a její odbornou kariéru. Když se rozhodla jít studovat medicínu a kráčet v jeho šlépějích, ohromně ho to potěšilo. Trochu ho zaskočilo její rozhodnutí věnovat se psychiatrii, což byl obor, v němž se neorientoval, avšak ohromil ho její úspěch a všeobecné uznání, jež si na tomto poli vydobyla. S hrdostí rozdával četné výtisky obou jejích

knih. Její matka se podívala do trouby na sladké brambory, znovu

píchla do krocana, ujistila se, že není vysušený, a vrátila se s úsměvem k Maxine. Ta tichá, uzavřená žena, jejímž životním posláním bylo vytvářet zázemí pro manžela a být mu oporou, byla hrdá na to, že je ženou lékaře. Nikdy netoužila po vlastní kariéře. Patřila ke generaci žen, které byly šťastné, že stojí za svým mužem, vychovávají děti, a pokud to nebylo finančně nutné, zaměstnání nehledaly a zůstaly v domácnosti. Odvedla pořádný kus práce v charitě, pracovala jako dobrovolnice v nemocnici, kde byl zaměstnán její manžel, a dělalo jí radost, když mohla předčítat slepcům. Cítila se spokojená, šťastná a její život byl naplněný činorodou prací. Obávala se však, že její dcera naložila na svá bedra mnoho povinností a příliš tvrdě pracuje. Dělalo jí starosti, mnohem větší než jejímu manželovi, že Blake je pořád pryč. Pravda, ani její manžel se výchově dcery moc nevěnoval, nicméně jeho důvody při tak náročné práci připadaly Margueritě Connorsové mnohem pochopitelnější a pádnější než Blakova nezodpovědná honba za požitky. Nikdy nechápala, co vlastně dělá ani jak se chová, a obdivovala Maxine, že trpělivě snáší a toleruje jeho naprostou nezodpovědnost vůči dětem. Vlastně je velice litovala kvůli tomu, oč jsou ochuzené. Stejně litovala i dceru. Dělalo jí starost, že si Maxine nenašla pořádného muže.

„Jak se máš, drahoušku? Pořád tolik práce?“ zeptala se Marguerite. Mluvily spolu několikrát do týdne, ale málokdy byla řeč

o něčem podstatném. Když Maxine potřebovala řešit něco takového, radši to probrala s otcem, který se na svět díval mnohem realističtěji. Její matka byla po padesáti letech manželství tak vzdálená praktickému životu, že jí už moc nedovedla poradit. A Maxine jí nechtěla přidělávat starosti. „Pracuješ na nové knize?“

„Ještě ne. A v ordinaci mám před svátky vždycky dost zmatků. Pokaždé se najde nějaký šílenec, který provede něco, co vystaví děti nebezpečí nebo jim způsobí psychické trauma. A moje pubertální pacienty svátky obvykle vyvedou z míry, ostatně jako všechny ostatní. O svátcích je každý tak trochu vykoiejený,“ řekla Maxine a pomohla matce narovnat ohřáté rohlíky do košíčku na pečivo. Oběd vypadal nádherně a linula se z něj úžasná vůně. Maguerite měla sice běžně výpomoc, ale jinak byla skvělá kuchařka a zakládala si natom, že sváteční jídla připravuje sama. O Vánocích také chystala večeři sama, což hodně pomáhalo Maxine, která nebyla taková hospodyňka.

V mnoha ohledech se vyvedla spíš po svém otci. Měla jeho realistický, praktický pohled na svět. Řídila se spíš rozumem než citem a jako živitelka rodiny musela uvažovat velice střízlivě. Její otec celý život sám vyplňoval šeky a platil účty. Maxine si byla dobře vědoma, že kdyby se s ním něco stalo, její matka by si s praktickými věcmi nedovedla poradit.

„U nás je o svátcích taky rušno,“ řekla Marguerite, když vyndávala krocana z trouby. Vypadal, jako by byl připravený na fotografování do nějakého časopisu. „Během lyžařské sezóny je spousta úrazů, a jakmile začne mrznout, lidi padají na ledu a lámou si nohy v kyčlích.“ Jí samotné se to stalo před třemi roky a měla voperovanou kyčelní endoprotézu. Překonala to velice dobře. „Víš, jak má otec v tuhle roční dobu napilno.“

Maxine se místo odpovědi usmála, pomohla matce vyndat z trouby sladké brambory a postavila je na ostrůvek uprostřed kuchyně. Vrstva marshmellows, která brambory pokrývala, byla krásně zlatohnědá. „Tatínek má pořád napilno, mami.“

„Tak jako ty,“ řekla hrdě její matka a šla pro manžela, aby krocana rozkrájel. Maxine vstoupila do pokoje za ní. Sam s dědečkem pořád ještě hrál karty a ostatní dvě děti v televizi sledovaly fotbal. Maxinin otec byl velký fotbalový fanoušek a léta pracoval jako ortoped pro klub New York Jets. Hráči doposud navštěvovali jeho soukromou ordinaci.

„Je čas na krocana!“ oznámila matka a otec vstal, aby se ujal

porcování. Samovi se omluvil a usmál se na dceru. Bylo mu s nimi

dobře.

„Zdá se mi, že podvádí,“ ohodnotil svého vnuka.

„Určitě,“ přitakala Maxine a její otec zmizel v kuchyni, aby se

ujal svého úkolu. Za deset minut byl krocan naporcovaný a otec ho nesl na jídelní

stůl, zatímco jeho žena všechny zvala ke stolu. Maxine těšil tenhle rodinný rituál a byla šťastná, že jsou všichni pohromadě a její rodiče se těší dobrému zdraví. Matce bylo sedmdesát osm a otci sedmdesát devět, ale oba byli ve skvělé formě. Připadalo jí neuvěřitelné, že jsou její rodiče už tak staří.

Matka se pomodlila jako každý rok a otec je obešel s krocaním masem na míse. K němu byla nádivka, brusinková zavařenina, sladké brambory, divoká rýže, hrášek, špenát, kaštanové pyré a rohlíky, které babička sama pekla. Byla to opravdická hostina.

„Mňam!“ jásal Sam a vršil na talíř sladké brambory s kůrčičkou. Vzal si ždibec brusinek, pořádnou porci nádivky a plátek bílého krocaního masa. Zeleninu žádnou. Maxine na to neřekla nic a nechala ho, ať si jídlo vychutná.

U stolu se hodně povídalo jako vždycky, když byli všichni pohromadě. Dědeček se postupně vyptal dětí, jak se jim daří ve škole, a zvlášť sezajímalo Jackův fotbal. A když bylo po obědě, byli tak nasycení, že se sotva hýbali. Oběd zakončil jablečný koláč, dýňový koláč a biskupský chlebíček buď s vanilkovou zmrzlinou, nebo s perfektně našlehanou šlehačkou. Když Sam odešel od stolu, měl košili vytaženou z kalhot, u krku rozepnutou a kravatu nakřivo. Jack byl upravenější, ale kravatu si také sundal. Jenom Daphne vypadala jako pravá dáma, stejně dokonalá, jako když přišla. Všechny tři děti šly do obývacího pokoje sledovat fotbal a Maxine zůstala s rodiči u kávy.

„Bylo to fantastické, mami,“ upřímně chválila Maxine sváteční oběd. Chutnalo jí všechno, co maminka uvařila, a litovala, že se to od ní nenaučila. Jenže o vaření neměla nikdy zájem a postrádala k tomu patřičné vlohy. „Když vaříš ty, je to vždycky vynikající,“ dodala a matka radostí jen zářila.

„Tvoje matka je skvělá žena,“ řekl otec aMaxine se usmála, když viděla, jak se na sebe podívali. Byli roztomilí. Po všech těch letech se pořád měli rádi. Příští rok mají padesáté výročí svatby. Maxine už přemýšlela o tom, jak jim uspořádá oslavu. Byla jedináček, tak ji musí zařídit sama. „Dětem to moc sluší,“ chválil je otec, když se Maxine natáhla pro mátovýbonbon na stříbrném podnose, kterýpřed ně postavila matka. Maxine si povzdechla, protože si neuměla přestavit, že by po tak vydatném jídle mohla ještě něco pozřít, ale dokázala to.

„Děkuji, tati, ujde to s nimi.“

„Je ostuda, že za nimi jejich otec nepřijede častěji.“ Tuhle poznámku pronášel tatínek pokaždé. Ačkoli měl Blakovu společnost čas od času rád, jako otec podle něj naprosto selhal.

„Přijede dneska večer,“ poznamenala Maxine opatrně. Věděla, co si její otec myslí, a nemohla než s ním souhlasit.

„Na jak dlouho?“ zeptala se matka. Sdílela manželův názor, že Blake jako manžel a otec zklamal, ačkoli ho také měla ráda.

„Nejspíš na víkend.“ Pokud tu vydrží tak dlouho. U Blaka to nikdy nebylo jisté. Aspoň že za nimi přijede na Díkůvzdání. Ani s tím nemohla počítat. Ale děti byly šťastné, kdykoli se objevil, byť jenom na skok.

„Kdy je viděl naposledy?“ zeptal se otec se zřejmou nelibostí.

„V červenci. V Řecku, na lodi. Ohromně si to užili.“

„O to nejde,“ odbyl ji otec stroze. „Děti potřebují otce. A toho vedle sebe nemají.“

„Nikdy neměly,“ řekla Maxine upřímně. Už se ho nezastávala, i když nerada mluvila o druhých špatně. Zvlášť děti nechtěla zarmoutit nehezkými poznámkami na Blakův účet. To nikdy nedělala. „Proto jsme serozvedli. On je miluje, ale zapomíná za nimi jezdit. Sam říká, že je to škoda, ale jak se zdá, všichni se s tím smířili. Možná toho budou litovat později, ale prozatím to vypadá, že jim to moc nevadí. Berou ho takového, jaký je. Okouzlující, nespolehlivý chlap, který je miluje a s nímž je spousta legrace.“ To na Blaka přesně sedělo. Maxinin otec se mračil akroutil hlavou.

„A co ty?“ zeptal se. O svou dceru se vždycky zajímal. Stejně jako její matka si myslel, že se v práci přepíná, ale byl na ni velice pyšný. Jen zůstala příliš brzy sama. Považoval to za nespravedlivé a měl to Blakovi za zlé mnohem víc než sama Maxine. Ta už ses tím dávno smířila. Její rodiče ne.

„Jde to,“ odpověděla Maxine na otcovu otázku neurčitě. Věděla, co má na mysli. Vždycky se ptal.

„Je na obzoru nějaký milýmladý muž?“ ptal se s nadějí v hlase.

„Kdepak,“ usmála se. „Pořád spím se Samem.“ Oba rodiče pokývali hlavami.

„Doufám, že se to jednoho dne změní,“ řekl Arthur Connors ustaraně. „Než se naděješ, děti vyrostou a ty zůstaneš sama.“

„Myslím, že mám ještě pár let čas, než mi tohle začne nahánět hrůzu.“

„Běží to zatroleně rychle.“ Otec začal vzpomínat na její mládí. „Než jsem se nadál, šla jsi na medicínu. A podívej se, kde jsi dneska. Jsi kapacita v oboru dětských psychických traumat a sebevražedných sklonů adolescentů. Když o tobě přemýšlím, Maxine, vidím tě jako patnáctiletou,“ usmál se vlídně a matka přikyvovala.

„Já to vidím takytak, tati. Někdy se kouknu na Daphne, když má na sobě moje oblečení a moje boty na jehlách, a říkám si, jak je tohle možné. Když jsem se na ni dívala posledně, byly jí tři roky. Jack je najednou stejně vysoký jako já. Vyrostl přes noc. A Samovi byly ještě nedávno dva měsíce. Je to zvláštní, že?“

„A ještě podivnější je, že tvým ’dětem‘ brzy bude tolik, kolik je teď tobě. Ty pro mě budeš vždycky moje malá holčička.“ To se Maxine na jejich vztahu líbilo. Na světě je nutné mít nějaké místo, kde člověk může být stále dítětem. Je moc těžké být pořád dospělý. A je krásné, když má člověk ještě rodiče. Dodává mu to pocit bezpečí, že ještě není na něm, aby byl nejstarším členem rodiny.

Maxine si někdy říkala, jestli Blakovo šílené počínání nepramení z obav ze stárnutí. Kdyby tomu tak bylo, nemohla by mu to vyčítat. Vždycky se nejvíc obával zodpovědnosti, povinností, a přesto byl v podnikání výjimečně úspěšný. Jenže to bylo něco jiného. Blake chtěl být jednou provždy zázračným dítětem nebo patřit k zlaté mládeži. A najednou z něj byl dospělý muž středního věku. Maxine věděla, že toho se leká nejvíc ze všeho. Nedokáže utíkat dost rychle, abyutekl sám sobě. Bylo to svým způsobem smutné ao hodněse tím ošidil. Zatímco se řítil životem šílenou rychlostí, jeho děti dorůstaly a Maxine ztratil. Byla to vysoká cena za to, že si hrál na Petra Pana.

„Hlavně si nenamlouvej, že jsi moc stará,“ radil jí otec. „Jsi stále ještě mladá žena a každý mužský by mohl být šťastný, kdyby tě dostal. Ve dvaačtyřiceti jsi ještě mládě. Nezavírej se doma, nezapomínej na zábavu, vyraž si někam.“ Všichni věděli, že Maxine do společnosti moc nechodí. Otec se někdyobával, že je možná ještě zamilovaná do Blaka a stýská se jí po něm, ale matka byla přesvědčená, že tomu tak není. Maxine jenom zkrátka ještě nepotkala toho pravého. Otec se ji zpočátku snažil seznámit s několika lékaři, ale nic z toho nebylo. Maxine mu řekla, že si raději shání partnery podle vlastního výběru.

Pomohla matce sklidit ze stolu a chtěla udělat pořádek v kuchyni, ale Marguerite jí řekla, že hospodyně to zítra uklidí, a tak šly za ostatními do pokoje, kde běžel v televizi fotbal. A v pět hodin musela Maxine pozvolna přimět děti k odchodu. Dělala to nerada, ale nechtěla, aby přijely k Blakovi pozdě. Každá chvilka, kterou s ním děti strávily, byla vzácná. Po objetích a polibcích všichni poděkovali prarodičům za vynikající oběd. Měli přesně takové Díkůvzdání, jaké si přáli, a Maxine byla vděčná, že má takovou rodinu. Věděla, že je to štěstí.

S dětmi se pomalu pěšky vracela po Park avenue domů. Dorazili tam v půl šesté. Děti si svlékly sváteční oblečení a v šest zatelefonoval Blake, na něj neobyčejně přesně. Právě přiletěl. Je na cestě z letiště a řekl jim, aby k němu přišli na sedmou hodinu. Všechno je prýpřipravené a čeká se už jenom na ně. Přípravu večeře zadal jedné restauraci, a jelikož věděl, že krocana měli u babičky, objednal něco jiného. Večeře bude v devět hodin a do té doby se můžou bavit. Jak to děti uslyšely, zajásaly.

„Opravdu chceš, abych přišla taky?“ zeptala se opatrně Maxine. Nerada by rušila setkání dětí s otcem, i když věděla, že Sam bude radši, když ji bude mít vedle sebe. Ale jednou si bude muset na Blaka zvyknout. Sam s ním nikdy nestrávil tolik času, aby překonal ostych. Blakovi nevadilo, že Maxine přijde. Těšil se, že ji uvidí, a vždycky chtěl, aby si připadala jako vítaný host. I pět let po rozvodu jim bylo spolu dobře a zůstali přáteli.

„Rád tě uvidím,“ odpověděl na její otázku. „Můžeme si popovídat, zatímco děti budou skotačit kolem nás.“ Děti se u něj vždycky měly skvěle, hrály videohry a dívaly se na filmy. Milovaly jeho promítací sál a ohromná, pohodlná křesla. Blake si od mládí pořizoval každou nejmodernější technickou vymoženost. Maxine vždycky připomínal Toma Hankse ve filmu Velký, okouzlujícího chlapce, který se vydával za muže. „Tak ahoj v sedm,“ rozloučil se Blake, Maxine zavěsila a šla to říct dětem. Tymělyhodinu nato, aby si odpočinuly a sbalily věci na pobyt u tatínka. Sam z toho byl trošku rozpačitý, ale Maxine ho opakovaně ujišťovala, že to zvládne.

„Můžeš spát s Daphne, jestli chceš,“ slíbila mu a zdálo se, že ho to potěšilo. Řekla o tom za pár minut i Daphne. Vybídla ji, aby na Sama dohlédla, případně ho nechala spát vedle sebe. Daphne proti tomu nic neměla.

Hodinu poté už seděli všichni čtyři v taxíku, který je vezl k Blakovi. Už jen při jízdě nahoru výtahem si připadali jako ve vesmírné lodi. Ke vstupu do Blakova ohromného bytu až pod střechou bylo třeba zvláštního kódu. Byt se rozkládal ve dvou podlažích, a sotva jim Blake otevřel dveře, ocitli se v jeho magickém světě. Z vynikající zvukové aparatury hrála hlasitá hudba a umělecká výzdoba bytu a jeho osvětlení budily úžas. Výhled prosklenými stěnami a střešními okny byl neopakovatelný, stejně jako okny ve stěnách, která přesně rámovala architektonické dominanty města. Na protějších zdech visela zrcadla, v nichž se výhled odrážel. Stropy viděli až ve výšce devíti metrů. Blake koupil dvě patra a předělal je na jeden byt s točitým schodištěm uprostřed. Měl tu snad každou nejnovější hru a hračku, stereo, televizi, vychytávku a udělátko. Zrovna si pouštěl film, který se promítal na plátno natažené přes celou stěnu. Hned dal Jackovi sluchátka, aby se mohl také dívat. Všechny objal a políbil a Daphne věnoval nový mobil, do jehož růžového krytu byly vyryté její iniciály. A Samovi ukázal, jak se obsluhuje nové herní křeslo a ovladač k videohrám, který v jeho nepřítomnosti instaloval. Všichni byli zaujati hračkami a zabydlovali se ve svých pokojích. Blake měl konečně chvilku klidu, mohl se usmát na svou bývalou manželku a přátelsky ji obejmout.

„Ahoj, Maxine,“ řekl klidně. „Jak se vede? Omlouvám se za tenhle chaos.“ Byl oslnivý jako vždycky. Pěkně se opálil, což ještě zvýraznilo jeho ocelově modré oči. Na sobě měl džíny, černý rolák a černé kovbojské boty z aligátoří kůže, které si nechal ušít v Miláně. No jistě, uvědomila si Maxine, Blake je jednička. Všechno kolem něj bylo zajímavé aneuvěřitelně krásné. Asi tak na deset minut. Pak vám došlo, že na něj není spolehnutí, nikdy není tam, kde by být měl, a i kdyby byl sebeúžasnější, nikdy z něj nebude dospělý mužský. Byl to ten nejkrásnější, nejpomilováníhodnější Petr Pan na světě. Bylo to skvělé, pokud jste se s ním chtěli pobavit, ale jinak zkrátka nebyl ten pravý. Maxine si to čas od času musela připomenout. Pohybovat se v jeho blízkosti byl opojný zážitek. Ale ona věděla líp než kdokoli jiný, že Blake není zodpovědný dospělý. Někdy měla dojem, že je to její čtvrté dítě.

„Děti milují chaos,“ ujistila ho. Být s Blakem bylo vždycky velké povyražení. A kdo by to v jejich věku neuvítal? V Maxinině věku bylo mnohem těžší se s tím smířit. „Vypadáš báječně, Blaku. Jak bylo v Maroku, v Paříži, nebo kde jsi to byl?“

„Ten dům v Marrákeši bude senzační. Byl jsem tam celý týden. V Paříži jsem byl včera.“ Maxine se zasmála, když si uvědomila, jak protikladný vedou život. Sama byla na Long Islandu navštívit v sanatoriu Silver Pines Jasona. Jak prozaické oproti kouzelnému životu, který vedl její bývalý manžel! Ale za nic na světě by s ním neměnila. Takhle by žít nemohla. „Taky ti to moc sluší, Maxine. Pořád máš tolik práce? Miliony pacientů? Já nevím, jak to všechno stíháš.“ Zvlášť když věděl, jak těžké případy musí řešit. Blake obdivoval Maxininu práci a to, že dovedla být dobrou matkou. Jako manželka byla také skvělá. Vždycky to říkal.

„Mně to tak vyhovuje,“ řekla Maxine s úsměvem. „Někdo to dělat musí a jsem ráda, že jsem to já. Ráda pracuju s dětma.“ Blake pokýval. Věděl, že je to pravda.

„Co u rodičů?“ On se u nich na oslavách Díkůvzdání vždycky nudil, nicméně svým způsobem tuhle tradici obdivoval. Byla to správná rodina. A takových už se našlo jen poskrovnu. Svátky jako u nich už pět let nezažil.

„Povedlo se to.Oni sev dětech jen vidí a jsou oba moc milí. A na svůj věk mají pozoruhodně dobré zdraví. Otec pořád ještě chodí do nemocnice, i když už ne tak často. Taky učí a má vlastní praxi, a to v sedmdesáti devíti letech.“

„Ty budeš stejná,“ řekl Blake, když nalíval do dvou skleniček šampaňské a jednu jí podal. Vždycky pil značku Cristal. Maxine vzala sklenku a usrkla. Obdivovala přitom výhled z jeho bytu. Připadala si, jako když letí nad městem. Všechno, co Blake vlastnil nebo čeho se dotkl, v sobě mělo podobnou magickou moc. Blake byl přesně tím, čím si lidé přáli být, kdyby najednou zbohatli, avšak jen minimum lidí mělo Blakův styl a schopnost své sny realizovat.

Maxine překvapilo, že tentokrát s sebou Blake nemá žádnou partnerku, a on to hned s teskným úsměvem vysvětlil. „Zrovna jsem dostal košem,“ řekl. Opustila ho dvaadvacetiletá supermodelka, která dala přednost rockové hvězdě, prý kvůli většímu letadlu. Maxine se musela smát tomu, jak to říkal. Nezdál se zklamaný a ona věděla, že není. Dívky, s nimiž chodil, pro něj představovaly jen rozptýlení. Blake se nehodlal usadit anechtěl žádné další děti, takže mladé ženy, které s ním chodily, si časem musely vzít někoho jiného. Manželství s ním nepřipadalo v úvahu a jemu něco takového vůbec nepřišlo na mysl. Když seděli v obývacím pokoji a povídali si, objevil se Sam a vyhoupl se mamince na klín. Se zájmem si Blaka prohlížel, jako kdyby to byl rodinný přítel, ne jeho otec, a pak se zeptal na slečnu, kterou s sebou měl Blake v létě. Blake se na něj podíval a rozesmál se.

„Mezitím jsi dvě propásl, kamaráde. Zrovna jsem to říkal mamince. Minulý týden mě opustila. Takže teď jsem sám.“ Chlapec na takové vysvětlení přikývl a letmo se podíval na maminku.

„Máma taky nemá přítele. Nikdy nikam nechodí. Ona má nás.“

„Měla by si někam vyrazit,“ řekl Blake a na oba se usmíval. „Je velice krásná. No apřijde den, kdyvšichni vyrostete.“ Bylo to přesně totéž, co dnes po obědě říkal její otec. Maxine zbývalo ještě dvanáct let, než Sam odejde na vysokou školu. Neměla naspěch, přestože to všem kolem ní dělalo starosti. Pak se Blake vyptal Sama na školu, protože nevěděl, co jiného by řekl, a Sam vyprávěl tatínkovi, jak ve školním představení hrál krocana. Maxine poslala Blakovi mailem z představení fotografie, tak jako to po významných událostech dělala vždycky. Spoustu fotografií mu také poslala z Jackova fotbalového zápasu.

Děti chodily sem a tam, bavily se s rodiči a zase si na Blaka zvykaly. Daphne k němu vzhlížela s nepokrytým obdivem, a když odešla, Maxine mu řekla o té příhodě s pivem. Jen aby o tom věděl a nic podobného nedopustil, až bude Daphne u něj.

„Ale jdi, Maxine, nebuď tak přísná. Je to ještě žabec. Nezdá se ti, že měsíční zákaz vycházení je trochu příliš? Po dvou pivech se z ní nestane alkoholik.“ Byla to reakce, jakou od Blaka čekala. Reakce, která se jí nelíbila. Ale Maxine to nepřekvapilo. Tohle byl jeden z mnoha rozdílů mezi nimi. Blake neuznával žádná pravidla. Pro nikoho a zvlášť ne pro sebe.

„Ne, to nestane,“ řekla Maxine tiše. „Ale když je nechám, aby pořádaly pivní večírky ve třinácti, co přijde, až jim bude šestnáct, sedmnáct? Kokainové večírky, když nebudu doma? Nebo heroinové? Ona musí mít nějaký hranice a vědět, co smí a co nesmí, jinak budeme za pár let v pěkném maléru. Je lepší to zarazit hned teď.“

„Já vím,“ povzdechl si Blake a jeho modré oči se zdály jasnější než jindy, když se na ni plaše díval. Vypadal jako kluk, kterého právě vypeskovala matka nebo učitelka. To byla role, kterou Maxine neměla ráda, ale hrála ji s ním celá léta. Byla na to zvyklá. „Asi máš pravdu. Mně to tak hrozné nepřipadá. Já v jejím věku dělal horší věci. Ve dvanácti jsem tátovi z baru kradl skotskou a ve škole ji s ohromným ziskem prodával,“ rozesmál se a Maxine zrovna tak.

„To je něco jiného. To je obchod. Byl jsi v tomhle věku podnikatel, ne opilec. Vsadím se, žes to nepil.“ Blake obvykle nikdy moc nepil a nebral drogy. Ale jinak byl každým coulem divoch. Byl alergický na zákazy jakéhokoli druhu.

„Máš pravdu,“ smál se Blake při té vzpomínce ještě víc. „Nepil jsem až do čtrnácti let. Radši jsem zůstal střízlivý a opíjel holky, s kterýma jsem chodil. To mi připadalo mnohem zajímavější.“

Maxine vrtěla hlavou a smála se. „Proč mám dojem, že na tom se nic nezměnilo?“

„Dneska už je nepotřebuju opíjet,“ přiznal s vyzývavým úsměvem. Jejich vztah byl velice zvláštní. Chovali se k sobě spíš jako přátelé, ne jako lidé, kteří byli deset let manželé a měli tři děti. On byl něco jako potrhlý kamarád, kterého Maxine vídá dvakrát třikrát do rola, zatímco ona byla zodpovědná žena, která vychovává děti a každý den chodí do práce. Byli jako noc a den.

S večeří dorazili přesně na devátou a tou dobu už měli všichni hlad. Blake ji objednal v nejlepší japonské restauraci v New Yorku a se všemi exotickými nezbytnostmi ji připravovali přímo před nimi. Kuchař rozkrájel krevetu, vyhodil ji do vzduchu a chytil do kapsy. Dětem se to ohromně líbilo. Všechno, co Blake dělal nebo organizoval, bylo efektní a neotřelé. Dokonce i Sam byl v době, kdy Maxine odcházela, spokojený a veselý. Byla už skoro půlnoc a děti se v projekční místnosti dívaly na film. Maxine věděla, že zůstanou vzhůru do dvou nebo do tří ráno. To jim nijak neuškodí a ona jim nechtěla upřít ani minutu času, který tráví s otcem. Vyspat se můžou

zase doma u ní.

„Kdy odjíždíš?“ zeptala se, když si brala kabát, a měla strach, že řekne „zítra“, což by nepochybně bylo dětem líto. Chtěly u něj zůstat aspoň pár dní, protože nevěděly, kdy ho uvidí příště, ačkoli se blížily Vánoce a Blakovi se obyčejně podařilo o svátcích nějaký čas s dětmi pobýt.

„Nejdřív v neděli,“ odpověděl Blake a všiml si, jak se jí ulevilo.

„To je dobře,“ řekla Maxine tiše. „Mrzí je, když odjedeš brzo.“

„Mě taky,“ řekl Blake téměřteskně. „Jestli ti to nevadí, chci je po Vánocích vzít do Aspenu. Ještě nemám žádné pevné plány, ale je tam moc hezky. Přes Nový rok.“

„Budou nadšené,“ usmála se na něj Maxine. Vždycky sejí po dětech stýskalo, když s Blakem odjely, ale chtěla, aby měly otce, což v jeho případě bylo dost obtížné. Proto musela využít každé příležitosti, když se dětem chtěl věnovat a měl pro ně nějaký plán.

„Chceš s námi zítra povečeřet?“ nabídl jí, když ji vyprovázel k výtahu. Stále rád pobýval v její společnosti. Sám by se nikdy nerozváděl. Rozvod chtěla Maxine a nemohl jí to vyčítat. Od té doby si žil skvěle, ale vždyckyměl radost, když se zase objevila, abyl rád, že ho nikdy neodmítla. Jestlipak to bude takové, až si někoho najde, říkal si a nepochyboval, že se tak jednoho dne stane. žasl, že jí to trvá tak dlouho.

„To bych mohla,“ přisvědčila avypadala spokojeně. „Uvidím, jak si povedou děti. Nechci vás rušit.“ Děti potřebovaly být s otcem samy a ona jim do toho nechtěla zasahovat.

„Moc rádi tě uvidíme,“ ujistil ji a na rozloučenou ji objal.

„Děkuju za večeři,“ zavolala Maxine, když nastupovala do výtahu, a než se dveře zavřely, zamávala mu. Výtah bleskově sjel

o padesát poschodí níž a Maxine praskalo v uších, když cestou dolů myslela na Blaka. Bylo to zvláštní. Nic se nezměnilo. Pořád ho milovala. Jako vždycky. Nikdy ho milovat nepřestala. Jenom už s ním nechtěla žít. Nevadilo jí, že si namlouvá dvacetiletá děvčata.

Jejich vztah bylo těžké nějak pojmenovat. Ale ač byl velice neobvyklý, oběma jim to takhle vyhovovalo.

Recepční jí zavolal taxík a Maxine vyšla z budovy. Když jela domů na druhý konec města, říkala si, že to byl pěkný den. Sotva odemkla, zaskočilo ji, jak je u ní ticho a tma. Rozsvítila, vešla do svého pokoje a vzpomínala na děti a Blaka v jeho nepředstavitelně luxusním penthousu. Její vlastní byt jí teď připadal mnohem krásnější než jindy. V Blakově životě nebylo nic, po čem by toužila. Neměla potřebu výstředností a luxusu. Jemu to přála, ale sama byla spokojená s tím, co měla.

Už po tisící od chvíle, co ho opustila, si říkala, že udělala dobře. Blake Williams byl pro každou ženu mužem snů. Ne však pro ni.

5

Ve čtyři hodiny ráno Maxine tvrdě spala, když jí u postele zazvonil telefon. Trvalo neobvykle dlouho, než ji probudil. Často takhle usnula, když byly děti pryč. Mrkla na hodiny a doufala, že se u Blaka nepřihodilo nic zlého. Napadlo ji, že Sam měl možnáošklivý sen a chce jet domů. Telefon zvedla bezmyšlenkovitě a v polospánku.

„Doktorka Williamsová,“ ohlásila se stroze, aby zamaskovala, že je rozespalá, ačkoli kdo by ve čtyři ráno čekal něco jiného?

„Maxine, mrzí mě, že tě ruším v tuhle hodinu.“ Byla to Thelma Washingtonová, lékařka, která ji zastupovala přes Díkůvzdání a víkend. „Jsem v Newyorské městské nemocnici s Andersonovými. Říkala jsem si, že budeš ráda, když ti dám vědět. Hilary se včera v noci předávkovala. Našli ji ve dvě ráno.“ Byla to maniodepresivní dívka s návykem na heroin, která se za poslední dva rokyuž čtyřikrát pokusila o sebevraždu. Maxine rázem procitla. „Převezli jsme ji sem co nejrychleji. Záchranná služba hned nasadila léky, ale nevypadá to dobře.“

„Zatraceně! Hned tam jedu.“ Než to Maxine dořekla, už byla na

nohou.

„Ještě nenabyla vědomí a ošetřující lékařka pochybuje, že se to podaří. Těžko říct,“ dodala Thelma.

„Posledně se z toho dostala přímo zázračně. Je to houževnatá holka,“ podotkla Maxine.

„Leda tak. Zdá se, že si vzala ďábelský koktejl. Heroin, kokain, speed a v krevním testu se ukázal i jed na krysy. Jak vidět, heroin prodávaný na ulicích seteď ředí pěkným svinstvem. Minulý týden na to umřeli dva kluci. Maxine… Nedělej si přílišné naděje. Nechci to vidět moc černě, ale pokud tohle přežije, je otázka, jak to s ní bude vypadat dál.“

„Ano, já vím. Děkuju za zavolání. Ustrojím se a jedu tam. Kde leží?“

„Na traumacentru na jednotce intenzivní péče. Počkám tu natebe. Její rodiče jsou z toho zoufalí.“

„To věřím.“ Ti chudáci už si to prožili čtyřikrát. Potíže s ní měli od jejích dvou let. Bylo to pěkné děvče, ale vzhledem k maniodepresi a drogové závislosti to s ní od dvanácti let šlo rychle z kopce. Maxine se o ni starala poslední dva roky. Hilary byla jediným dítětem velice milujících, obětavých rodičů, kteří pro ni udělali, co jen mohli. Ale jsou děti, pro které můžete udělat první poslední, ale nepomůžete jim. Maxine ji za poslední dva roky čtyřikrát hospitalizovala, ale minulo se to účinkem. Sotva dívku propustili, ihned utekla za svými pochybnými kamarády. Maxine od ní opakovaně slyšela, že si nemůže pomoct. Prostě nemůže zůstat čistá. Tvrdila, že preparáty, které jí Maxine předpisuje, na ni nezaberou tak jako to, co si koupí na ulici. Maxine měla celé dva rokyobavy, jak to skončí.

Ani ne za pět minut už měla na sobě tlustý svetr, džíny a sako. Ze skříně vytáhla teplý kabát, popadla kabelku a utíkala k výtahu. Hned chytila taxík a patnáct minut poté, co jí Thelma Washingtonová zavolala, už byla v nemocnici. Thelma s ní studovala na Harvardu, byla Afroameričanka a jeden z nejlepších psychiatrů, jaké Maxine znala. A po studiích za ta dlouhá léta, kdy se v péči o pacienty navzájem zastupovaly, se spřátelily. Maxine věděla, že soukromě i profesionálně se na Thelmu může vždycky spolehnout. Měly hodně společného a své práci se věnovaly se stejnou oddaností. Maxine jí své pacienty přenechávala s naprostým klidem a důvěrou.

Thelmu uviděla Maxine dřív než Andersonovy, a tak se rychle seznámila se situací. Hilary je v hlubokém komatu a nic, co jí doposud podali, ji k vědomí nepřivedlo. Udělala to doma, když byli rodiče pryč. žádný vzkaz nenechala, ale Maxine věděla, že u ní to tak bývalo. Hilary jí často říkala, že je jí jedno, jestli je naživu nebo ne. Pro ni stejně jako pro podobně postižené je příliš těžké žít

s maniodepresí.

Maxine se mračila, když četla chorobopis. Thelma stála vedle ní. „Proboha, ta holka spolykala všechno možné,“ posteskla si a Thelma pokyvovala.

„Matka říkala, že s Hilary se včera večer rozešel její kluk, zrovna na Díkůvzdání. To jí určitě nepřidalo.“ Maxine přikývla a zavřela chorobopis. Udělali všechno, co se udělat dalo. Teď mohli jen čekat a doufat. Pro nikoho včetně dívčiných rodičů nebylo tajemstvím, že když se Hilary rychle neprobere, může mozek utrpět nevratné poškození. Pokuddívka vůbec přežije, což doposud nebylo jisté. Spíš se zdálo překvapující, že je ještě naživu.

„Ví se, kdy to udělala?“ zeptala se Maxine, když s Thelmou kráčely po chodbě. Thelma byla ustaraná a unavená. Neměla ráda případy jako tenhle. Její vlastní praxe nebyla zdaleka tak složitá jako Maxinina, ale vždycky ji ráda zastupovala. Pracovat s Maxine bylo velice podnětné.

„Zřejmě několik hodin předtím, než ji našli, což je problém. Látka se stačila vstřebat. Proto nezabraly léky, jak říkala záchranná služba, která ji přivezla.“ Při předávkování včasné podání preparátu neutralizujícího účinky silných narkotik rozhodovalo o životě a smrti; Hilary už čtyřikrát zachránil. Tentokrát nezabral, což bylo pro obě lékařky špatné znamení.

Maxine se šla napřed podívat na Hilary, než se setká s jejími rodiči. Ta byla na řízené ventilaci a na jednotce intenzivní péče měli napilno. Dívka ležela na stole nahá, přikrytá jen tenkou látkou. Stroj za ni dýchal, ani se nepohnula a ve tváři byla popelavá. Maxine se na ni dlouho dívala, mluvila s personálem, který u ní byl od přijetí, a také s ošetřujícím lékařem. Srdce pracovalo, i když monitor už několikrát hlásil arytmii. Patnáctiletá dívka, která vypadala spíš jako dítě, se zdála téměř bez života. Vlasy měla obarvené načerno a obě paže celé potetované. Hilary si žila po svém i přes všechny snahy rodičů nějak to zvrátit.

Maxine kývla na Thelmu a společně šly do čekárny za rodiči. Ti byli s Hilary napřed na jednotce intenzivní péče, ale pak je personál požádal, aby se vzdálili. Pro rodiče bylo příliš deprimující sledovat, co se tam děje, a lékaři a sestry potřebovali víc prostoru.

Angela Andersonová plakala, když za nimi Maxine přišla, a Phil ji držel v objetí. Bylo na něm vidět, že také plakal. Tohle si už několikrát vytrpěli, ale to neznamená, že tím by to pro ně bylo snazší. Uvědomovali si, že tentokrát mohlo být pro Hilaryopravdu pozdě.

„Jak je jí?“ zeptali se oba najednou, když se Maxine posadila vedle nich a Thelma odešla.

„Je to zhruba stejné, jako když ji přivezli. Právě jsem byla u ní. Bojuje statečně. Jako vždycky,“ usmála se na ně Maxine smutně. Bolelo ji u srdce, když viděla hrůzu v jejich očích. Sama byla také zarmoucená. Hilary byla moc pěkné děvče. Těžce zkoušené, ale velice milé. „Ve drogách, které si vzala, byla nějaká jedovatá příměs,“ vysvětlovala. „To se na ulici stává. Největší problém je, že látka se stačila vstřebat, než jste ji našli. A srdce to nemusí vydržet. Vzala si velikou dávku nějaké silné drogy.“ To pro rodiče nebyla žádná novinka, ale museli se nějak připravit na to, že tentokrát to nemusí mít šťastnýkonec. Nic víc se dělat nedalo. Tým na intenzivní péči se snažil ze všech sil.

Thelma jim po chvíli všem přinesla kávu a pak se Maxine šla znovu podívat na Hilary. Thelma ji doprovodila a Maxine jí řekla, ať jde domů. Nemělo smysl, aby tu trávily noc obě. Maxine hodlala zůstat. Poděkovala Thelmě a šla se podívat, jak je na tom Hilary se srdcem. Tep měla nepravidelný a ošetřující lékař řekl, že začíná klesat i krevní tlak, což nebyly dobré známky.

Další čtyři hodiny Maxine chodila sem a tam mezi Andersonovými a jejich dcerou a v půl deváté rozhodla, že je pustí na intenzivní péči, aby Hilary viděli. Tou dobou už dobře věděla, že je to zřejmě naposledy, kdy ji vidí živou. Matka nahlas vzlykala, když dceru hladila, sklonila se k ní a políbila ji. Otec přišel, aby stál po boku své ženy, ale pohled na dcerku nemohl unést. Dýchací přístroj pracoval, ale to ji sotva udrží při životě.

Sotva se vrátili a usedli v čekárně, přišel ošetřující lékař, kývl na Maxine a ta za ním vyšla na chodbu. „Nevypadá to dobře.“

„Ano,“ vzdychla Maxine, „já vím.“ Šla s ním zpátky na jednotku intenzivní péče a ve chvíli, kdy tam vcházeli, spustil monitor alarm.

Dívčino srdce se zastavilo. Rodiče si přáli podniknout všechno, co se dá, a celý tým se vytrvale snažil. Maxine chmurně přihlížela. Elektrické šoky a masáž srdce nepomáhaly. Půl hodiny se pokoušeli oživit její bezvládné tělo, až nakonec ošetřující lékař dal týmu znamení. Je konec. Hilary zemřela. Všichni stáli kolem a dlouho se s lítostí dívali jeden na druhého. Když vypnuli dýchací přístroj a vyndali ho z dívčiných úst, obrátil se lékař k Maxine.

„Moc mě to mrzí,“ řekl tiše a opustil jednotku intenzivní péče. Už ho tu nebylo zapotřebí.

„Mě taky,“ odpověděla Maxine a šla vyhledat Andersonovy. Těm to bylo jasné už ve chvíli, kdy vešla do dveří, a dívčina matka spustila zoufalý nářek. Maxine s nimi dlouho seděla a držela plačící paní Andersonovou v objetí. Phila objala také. Poprosili ji, jestli mohou Hilary ještě vidět, a Maxine je k ní zavedla. Sestry ji kvůli nim převezly do samostatného pokoje, než ji odešlou do márnice. Maxine tam nechala rodiče o samotě skoro hodinu, než se zoufalí a sklíčení nakonec odebrali domů.

Maxine podepsala úmrtnílist avšechny nezbytné formuláře. Bylo po desáté dopoledne, když konečně odcházela. Vystupovala z výtahu a sestřička, která ji znala, na ni zavolala. Maxine se otočila a v očích měla smutek.

„Moc mě to mrzí… Právě jsem slyšela…,“ spustila vlídně. Byla u toho, když Hilary přivezli posledně, a pomáhala jí zachránit život. Tentokrát se kolem ní sešel stejně dobrý tým zdravotníků jako tehdy, ale dnes měla dívka mnohem menší vyhlídky na přežití. Když spolu mluvily, Maxine si všimla vysokého muže v bílém lékařském plášti, který stál poblíž a díval se na ně, ale neměla ponětí, kdo to je.

Muž počkal, až Maxine domluví se sestrou, kterou čekala nahoře služba na jednotce intenzivní péče, a pak vykročil k Maxine.

„Paní doktorka Williamsová?“ zeptal se opatrně. Jistě viděl, že má naspěch, je unavená a trochu neupravená.

„Ano?“

„Já jsem Charles West. Ten trouba, kterývás rozčílil kvůli Jasonu Wexlerovi. Jen jsem vás chtěl pozdravit.“ Maxine nemělanáladu se s někým bavit, ale nechtěla být nespolečenská. Zachoval se skvěle, když zavolal a omluvil se, takže ona se teď taky bude snažit.

„Promiňte, mám za sebou těžkou noc. Právě mi na intenzivní péči umřela pacientka. Patnáctiletá holka, která se předávkovala. Člověk si na to nikdynezvykne. Pokaždé vás to vezme za srdce.“ Oběma jim to připomnělo, co se mohlo stát Jasonovi, kdyby Maxine Westa poslechla. Byli rádi, že to neudělala.

„To je mi líto. Není to spravedlivé, viďte? Já tady čekám na dvaadevadesátiletou pacientku se zlomeninou kyčle a pneumonií a té se vede dobře. A vám umře patnáctiletá holka. Můžu vám koupit šálek kávy?“

Maxine neváhala ani minutu. „Možnáněkdypříště.“ Doktor West přikývl, ona ještě jednou poděkovala a odešla. West se za ní díval, jak prochází vstupní halou. Její vzezření ho překvapilo. Představoval si ji starší. Očekával svého druhu semetriku. Četl o ní na internetu, ale fotografie tam nebyla. Maxine ji tam neumístila. Nepřipadalo jí to důležité. Její životopis a úspěchy musejí stačit.

Charles West nastoupil do výtahu s myšlenkou na ni a na noc, jakou asi prožila. Viděl to ve výrazu jejích očí. Překvapilo ho, že slyší sestru volat její jméno, a cosi ho přimělo, aby na ni počkal a promluvil s ní. Když vystoupil z výtahu, nemohl myslet na nic jiného než na to, zda je naděje, že osud ještě někdy zkříží jejich kroky.

Když Maxine mávala na taxík a jela domů, byl Charles West ten poslední, na koho by si vzpomněla. Myslela na Hilary, na její rodiče a hroznou ztrátu, již utrpěli. Na nepředstavitelný zármutek nad smrtí dítěte. Tyhle chvíle neměla ráda, a jelikož tragédie jako ta dnešní se opakovaly, o to usilovněji sesnažila chránit všechnyostatní děti před nimi samotnými.

6

Maxine neměla náladu jít v pátek večer s Blakem a dětmi do města. Blake jí odpoledne zavolal a Maxine mu vylíčila, co se v noci stalo. Projevil jí účast a chválil ji za všechno, co udělala. Zrovna v tuhle chvíli jí nepřipadalo, že si nějakou chválu zaslouží. Řekl, že bere děti odpoledne nakupovat, a zval ji, aby šla s nimi. Říkal, že si to náramně užijí, ale Maxine mu odolala a Blake z jejího hlasu slyšel, jak je nešťastná. Naplánoval si, že pro ni s dětmi půjdou koupit něco k Vánocům, a na seznamu měl Tiffanyho a Cartiera, ale to jí neřekl. Místo toho ji pozval, aby přišla na večeři, ale to Maxine také odmítla. Blakovi bylo líto, že ji smrt pacientky tak sklíčila, a když předával dětem telefon, aby mamince také něco řekly, pošeptal jim, ať jsou na ni moc milé.

Maxine mluvila se Samem, který byl veselý a spokojený. Když žadonil, aby přišla na večeři, slíbila, že s nimi přijde povečeřet zítra. S Blakem se měli náramně. Na pozdní snídani vzal děti do jejich oblíbené restaurace, kde se jim vždycky líbilo, a pak na výlet vrtulníkem, což byla jeho oblíbená kratochvíle. Když Maxine zavěsila, cítila se trochu líp.

Pak zatelefonovala Thelmě Washingtonové a řekla jí, jak to s Hilary dopadlo. Její přítelkyni to nepřekvapilo. Maxine jí poděkovala za pomoc a pak zavolala Andersonovům. Jak se dalo očekávat, byli na tom špatně. Museli zajít na pohřební službu, obvolat prarodiče a přátele a zařídit všechny ty hrozné věci, které je třeba zvládnout. Maxine jim znovu vyjádřila svou účast a oni jí děkovali za veškerou pomoc. Přestože věděla, že udělala, co mohla, pořád měla pocit porážky.

Blake zavolal ve chvíli, kdy se oblékala a chystala se na procházku. Chtěl jen zjistit, jestli je všechno v pořádku. Neřekl jí to, ale s dětmi jí právě koupili nádherný safírový náramek.

Maxine ho ujistila, že už se cítí dobře, a jeho zájem ji dojal. Jakkoli byl nespolehlivý, vždycky se choval ohleduplně a dokázal mít soucit, tak jako teď.

„Nechápu, jak to zvládáš. Já bych skončil v blázinci, kdybych každej den dělal to co ty.“ Věděl, že vždycky těžko nesla, když jí umřel pacient.

„Doléhá to na mě,“ připustila, „ale to se stává. Je mi hrozně líto rodičů, byl to jedináček. Mě by to asi zabilo.“ Viděla tenhle zvláštní druh smutku příliš často. Smutku nad ztrátou dítěte. Toho se v životě bála ze všeho nejvíc. Modlila se, aby je tohle nikdynepotkalo.

„To je strašný.“ Blake si o ni dělal starosti. Přestože se zdálo, že si Maxine umí se vším poradit, věděl, že nemá jednoduchýživot a že je to zčásti jeho vina. Chtěl teď pro ni udělat, co bylo v jeho silách.

„Potřebuju mít jeden den klid,“ řekla Maxine s povzdechem. „Zítra si tebe i dětí užiju víc.“ Dnes večer bral Blake děti na premiéru do divadla a zítra měli všichni vyrazit na večeři. „Kromě toho si jich potřebuješ užít sám, ne abys mě měl pořád za zády.“

„Jsem rád, když tě mám za zády,“ usmál se, ačkoli si rád užíval dětí sám. Vždycky pro ně vymyslel nějakou skvělou zábavu. Zítra s nimi chtěl jít bruslit a Maxine řekla, že by šla také. Ale dneska, jelikož děti mělyuž program a byly v dobrých rukou, si chtěla užívat samoty. Blake řekl, ať zavolá, kdyby změnila názor, a Maxine mu to slíbila. Byla ráda, že je Blake v New Yorku a pro změnu se aspoň chvilku stará o děti.

Šla se projít do parku. Po zbytek odpoledne bloumala doma od ničeho k ničemu a k večeři si udělala polévku.

Sam jí zavolal, než šli do divadla, a byl nadšený, že jdou s tatínkem.

„Tak si to užij a já s vámi zítra půjdu bruslit,“ slíbila Maxine. Skutečně se na to těšila a hned pookřála, i když se jí srdce sevřelo žalem, jakmile si vzpomněla na Andersonovy a jejich tragickou ztrátu. Myslela na ně, i když v kuchyni jedla polévku. Vtom přišla Zelda.

„Všechno v pořádku?“ podívala se na ni ustaraně. Znala ji moc dobře.

„Ano, v pořádku. Děkuju, Zellie.“

„Tváříte se, jako kdyby někdo umřel.“

„Vlastně ano, umřela jedna moje pacientka. Patnáctiletá. Je to moc smutné.“

„Vaše práce se mi nelíbí,“ rozohnila se Zelda. „Padá z toho namě tíseň. Nechápu, jak tohle můžete dělat. Proč neděláte něco veselejšího, třeba v porodnici?“

Maxine se nad tím pousmála. „Psychiatrie se mi líbí a často se mi podaří tyhle děti zachránit.“

„To je dobře,“ uznala Zelda a posadila se ke kuchyňskému stolu vedle ní. Na Maxine bylo vidět, že si potřebuje s někým popovídat, a Zelda byla ta pravá. Dokázala vycítit, kdy ji zaměstnavatelka potřebuje na kus řeči, a kdy je naopak lepší nechat ji o samotě. „Jak se děti mají u tatínka?“

„Dobře. Vzal je na výlet vrtulníkem, na nákupy, na oběd i večeři a dneska jdou na premiéru do divadla.“

„Je to spíš Santa Claus než táta,“ vystihla ho Zelda dokonale a Maxine nad poslední lžící polévky přikývla.

„Musí být, aby jim vynahradil všechen ten čas, kdy s nimi není,“ řekla věcně. Nebyla to kritika, pronesla to jako holýfakt.

„Výlet vrtulníkem jim to nevynahradí,“ namítla moudřeZelda.

„Ničeho víc není schopen. On není stavěný na to, aby se zdržoval doma. Kvůli nikomu. Takovýbyl už předtím, než vydělal fůru peněz. Pak se to jen zhoršilo, protože získal prostředky na to, co ho lákalo. Na světě vždycky byli muži jako Blake. Za dávných časů se z nich stávali námořní kapitáni, dobrodruzi, cestovatelé. Kryštof Kolumbus zřejmě taky nechal doma houf dětí. Někteří mužští zkrátka nejsou uzpůsobení k tomu, aby trčeli doma a byli normálními manželi a otci.“

„Můj otec k nim takypatřil,“ připustila Zelda. „Maminku opustil, když mi byly tři roky. Dal se k obchodnímu loďstvu a zmizel. Po letech matka přišla na to, že má v San Francisku jinou manželku a čtyři děti. Vůbec se neobtěžoval rozvést se nebo aspoň napsat. Prostě se sebral a matku, mého bratra i mě opustil.“

„Viděla jste ho pak ještě někdy?“ zajímala se Maxine. Zelda se jí se svým příběhem ještě nesvěřila. Své soukromí si chránila a respektovala to jejich.

„Ne, umřel dřív, než k tomu došlo. Chtěla jsem se za ním do Kalifornie rozjet. Můj bratr to udělal. Nebyl z toho nijak nadšený. Mamince to zlomilo srdce a umřela. Upila se k smrti, když mi bylo patnáct. žila jsem u tety a ta umřela, když mi bylo osmnáct. Od té doby dělám chůvu.“ Tím se vysvětlovalo, proč hledala práci v rodinách. Našla tam jistotu a lásku, kterou sama jako dorůstající dítě nepoznala. Maxine věděla, že Zeldin bratr před mnoha lety zahynul při havárii na motorce. Zelda zůstala úplně sama. Měla jen rodinu, u které pracovala, a ostatní chůvy, s nimiž se během let spřátelila.

„Navštívila jste někdy svoje nevlastní sourozence?“ zeptala se Maxine opatrně.

„Ne. Mám za to, že právě kvůli nim se moje maminka utrápila. Nikdy jsem je nechtěla vidět.“ Maxine věděla, že u předchozí rodiny Zelda pracovala devět let, dokud děti neodešly na vysokou školu. Zajímalo ji, jestli lituje, že nemá vlastní děti, ale nechtěla se ptát.

Seděly u kuchyňského stolu a povídaly si, dokud Maxine nedojedla, a pak se rozešly každá do svého pokoje. Zelda chodila večer pryč jen velice zřídka, i když mívala volno. A Maxine byla také spíš domácký typ. Šla ten večer brzo spát a pořád musela myslet na pacientku, která jí ráno umřela, a na zármutek, který postihl její rodiče. Byla ráda, že si může jit lehnout.

Když se ráno probudila, byla sice ještě trochu nesvá, ale cítila se líp. V Rockefellerově centru měla sraz s Blakem a dětmi a společně šli bruslit. V restauraci vedle kluziště si dali horkou čokoládu a pak se vraceli do Blakova bytu. Děti zamířily rovnou do promítacího sálu, aby si před večeří pustily film. Cítily se tam jako doma. Vždycky si na Blaka rychle zvykly, když se po čase objevil. Daphne zavolala dvěma kamarádkám, abypřišlytaky. Ráda sejim pochlubila svým pohledným otcem a jeho fantastickým penthousem.

Maxine a Blake si chvíli povídali a pak se spolu s dětmi koukali na film. Byl to titul, který na nosičích ještě oficiálně nevyšel. Blake měl známé všude a těšil se výsadám, které měl málokdo. Bral to teď jako samozřejmost a řekl Maxine, že z New Yorku letí do Londýna. Čekají ho tam přátelé a půjdou na rockový koncert. Hvězdy, které tam budou vystupovat, znal také osobně. Někdy se zdálo, i Maxine to tak připadalo, že se zná s každým. Několikrát známým hercům a rockovým hvězdám představil své děti, a kdekoli se objevil, zvali ho do zákulisí.

Když film skončil, všichni se vypravili na večeři. Blake rezervoval místa v nové sushi restauraci, která byla otevřena teprve před několika týdny a stala se vyhledávaným, velice módním místem New Yorku. Maxine o restauraci ještě neslyšela, zato Daphne o ní věděla všechno. Když přijeli, jednali tam s nimi jako s VIP hosty. Prošli hlavním sálem a byli uvedeni do soukromé jídelny. Večeře byla vynikající a všichni měli dobrou náladu. Cestou zpátky vysadili Maxine před jejím domem a Blake vzal děti k sobě.

Přivezl je Maxine zpátky druhý den v pět odpoledne, těsně před svým odletem. Maxine se jako vždycky, když zůstala sama, dala do práce. Při návratu dětí, seděla u počítače a psala článek. Blake ani nešel nahoru, protože spěchal na letiště. Děti byly nabité dojmy. A Sam měl velikou radost, že ji zase vidí.

„Táta nás vezme na Novej rok do Aspenu,“ hlásil. „A řekl, že si každej můžeme přivézt kamaráda. Můžu si místo toho vzít tebe, mami?“

Maxine se té nabídce usmála. „To asi těžko, miláčku. Tatínek si tam může vzít nějakou přítelkyni a to by prostě nešlo.“

„Říkal, že teď právě žádnou nemá,“ podotkl Sam prakticky, zklamaný, že maminka jeho nabídku odmítla.

„Ale do té doby zase mít může.“ Blakovi nikdy netrvalo dlouho, než si našel náhradu. ženy mu padaly do náruče, jako zralé ovoce padá ze stromu.

„A co když ne?“ nevzdával se Sam.

„Popovídáme si o tom až pak.“ Maxine ráda zašla s Blakem na večeři, když byl v New Yorku. Líbilo se jí společné bruslení s dětmi. Ale kdyby s bývalým manželem jela na dovolenou, zůstali by spolu mnohem déle, než by jí bylo milé, a on by to jistě vnímal stejně. Když jí každoročně půjčoval na letní prázdniny jachtu, také se tam

s nimi nezdržel. Navíc prázdniny v Aspenu znamenaly období, které

si měl užít s dětmi sám. Ale od Sama bylo hezké, že jí to navrhl.

Děti jí vyprávěly všechno, co s tatínkem dělaly a co za uplynulé tři dny viděly. Všechny měly výbornou náladu. Nebyly jako obvykle smutné, že zase odjel, protože tentokrát věděly, že se s ním za měsíc v Aspenu zase uvidí. Maxine byla ráda, že si to Blake takhle naplánoval, a doufala, že je nezklame, kdyby se mu naskytlo něco zajímavějšího, co by ho odlákalo jinam. Děti s ním do Aspenu jezdily rády. A nejen tam. Ze všeho, co podnikali, dovedl udělat dobrodružství a spoustu legrace.

U večeře se Daphne dala slyšet, že jí tatínek řekl, že může jeho byt používat kdykoli, i když on není doma. Maxine taková nabídka překvapila. Blake nikdyo ničem takovém nemluvil a Maxine měla za to, že ho Daphne špatně pochopila.

„Řekl, že si tam můžu brát na víkend kamarádky a můžeme se v promítacím sále dívat na filmy,“ řekla Daphne hrdě.

„Možná o narozeninách nebo při nějaké zvláštní příležitosti,“ začala Maxine opatrně, „ale myslím, že bys tam neměla chodit jen tak sama.“ Vůbec se jí nezamlouvala představa, že si parta třináctiletých holek udělá v Blakově bytě mejdan. Samotnébyjí bylo nepříjemné chodit tam v jeho nepřítomnosti. O něěem takovém ještě nikdy nemluvili. Daphne byla matčinou odpovědí dotčena.

„Je to můj táta a řek, že tam můžu. A je to jeho byt.“ Dívala se na matku nasupeně.

„To je pravda. Ale myslím si, že bys tam neměla chodit, když tatínek není doma.“ V tom bytě se mohlo stát všelicos a Maxine dělalo starosti, že to Blake bere na lehkou váhu. Najednou si uvědomila, že když bude mít děti v pubertě a k nim otce jako Blake, koukají z toho velké problémy. Takové vyhlídky ji netěšily. Zatím potíže nebyly, ale mohou nastat. A zdálo se, že Daphne za privilegium, které jí otec nabídl, hodlá bojovat. „Já si o tom s ním promluvím,“ řekla Maxine a Daphne odplula do svého pokoje. Maxine chtěla Blaka varovat, aby se nedal svými dětmi manipulovat a nezadělal na nějaký malér tím, že jim nechá přílišnou volnost, protože rostou do puberty. Doufala, že bude ochoten s ní v tomhle spolupracovat. Pokud ne, tak několik příštích let bude těžkých. Právě teď tak mohla potřebovat, aby Blake dal Daphne klíč od svého bytu! Zděsila se, když si představila, co všechno by se tam mohlo odehrávat. Určitě s ním o tom promluví. A Daphne se to dozajista

nebude líbit. Jako obvykle, Maxine musí být ta zlá.

Večer dopsala svůj článek a děti se, každé ve svém pokoji, dívaly na televizi. Po třech dnech nepřetržitých radovánek s otcem byly unavené. Být s ním bylo něco jako dát se k cirkusu. Všichni naráz se točili na visuté hrazdě a nevěděli, kdy s tím přestat. Trvalo jim, než se zase zklidnili.

Druhý den byl u snídaně zmatek. Všichni zaspali. Jack rozbryndal mušli po celém stole, Daphne hledala svůj mobil a odmítla odejít do školy, dokud ho nenajde, a Sam se dal do breku, když zjistil, že si svoje oblíbené boty nechal u táty. Zeldu bolel zub. Daphne na poslední chvíli telefon našla, Maxine slíbila Samovi, že mu v polední pauze koupí stejné boty, a modlila se, aby je vůbec dostala. Spěchala do ordinace za pacienty, zatímco Zelda volala k zubaři. Bylo to jedno ze zoufalých rán, kdy by si člověk kvůli nevydařenému startu nejradši vzal volno. Zelda zavezla Sama do školy a pokračovala k zubaři. Když šla Maxine pěšky do práce, začalo pršet. Než tam došla, byla promočená a její první pacient už na ni čekal, což se jí snad ještě nikdy nestalo.

Podařilo se jí všechno dohnat, vyřídit všechny dopolední pacienty a koupit Samovi správné boty, což znamenalo, že se nestihla naobědvat. Zelda volala, že jí budou muset ošetřit kořenové kanálky, a Maxine se jí teď snažila dovolat zrovna ve chvíli, kdy jí sekretářka řekla, že má na lince Charlese Westa. Maxine se podivila, proč volá. Možná jí chce svěřit nějakého pacienta. Vzala telefon a na hlase bylo znát, že je unavená a podrážděná. Dnešek nestál za nic.

„Doktorka Williamsová,“ řekla stroze.

„Zdravíčko.“ To nebyl pozdrav, jaký od něj očekávala, arozhodně neměla náladu se vybavovat. Za patnáct minut měl přijít poslední pacient a potřebovala vyřídit zmeškané hovory.

„Dobrý den. Co pro vás mohu udělat?“ zeptala se rázně, a už když to říkala, uvědomila si, že je dost nabroušená.

„Jen jsem vám chtěl říct, že mi bylo líto té vaší pacientky, když jsem vás v pátek viděl.“

Překvapeně vydechla, „To je od vás milé. Moc mě to zarmoutilo. Člověk dělá, co jen může, aby to takhle neskončilo, ale někdy to prostě nevyjde. Hlavně jsem litovala její rodiče. Co dělá vaše dvaadevadesátiletá pacientka se zlomeninou kyčle?“ Na Charlese udělalo dojem, že si to pamatuje.

„Zítra půjde domů. Děkuju za optání. Je úžasná. Má třiadevadesátiletého přítele.“

„Tak to je na tom líp než já,“ zasmála se Maxine. To mu poskytlo přesně tuinformaci, kterou chtěl získat.

„A než já. Ona má nového přítele každý rok. Umírají jako mouchy a věřte nebo ne, do pár týdnů si zase někoho najde. Každý jinýbybyl šťastnýuž jen proto, že se dožil takového věku. Měl jsem

o ni trochu obavy, když dostala zápal plic, ale zotavila se. Je k pomilování. Kéž by všichni moji pacienti byli takoví.“ Maxine se při jeho vyprávění usmívala a pořád jí nebylo jasné, proč vlastně

West zavolal.

„A potřebujete ode mě něco, pane doktore?“ zeptala se dost úředním tónem. Měla málo času.

„Tak mě napadlo,“ říkal trochu rozpačitě, „jestli byste se mnou někdy nezašla na oběd. Pořád mám pocit, že vám dlužím omluvu za ty Wexlerovy.“To byla jediná výmluva, na jakou přišel.

„Ale jděte,“ řekla a mrkla na hodinky. Na zavolání si vybral opravdu nejnevhodnější den. „Byl to omyl, na jakýmáte právo.

Sebevražednost mladistvých není vaše specializace. Věřte mi, že já bych zase nevěděla, co si počít s dvaadevadesátiletou pacientkou se zlomenou kyčli, pneumonií a přítelem.“

„To je od vás velkorysé. A co ten oběd?“ naléhal.

„Ten není nutný.“

„Vím, ale rád bych vás pozval. Co děláte zítra?“ Váhala, jak má odpovědět. Co tím ten muž sleduje, že ji zve na oběd? Proč? Připadala si hloupě. Do rozvrhu si nikdy nezařazovala pracovní obědy s kolegy.

„Já nevím… Možná budu mít pacienta.“ Hledala důvod, aby

mohla pozvání odmítnout.

„A co pozítří? Někdy na oběd jít musíte.“

„Jistě, ano, jdu… Mám-li čas.“ Což bývalo jen zřídkakdy. Připadala si pošetile, když vyhrkla, že má čas ve čtvrtek. Stačila mrknout do seznamu objednaných. „Ale opravdu mě nikam zvát nemusíte.“

„Budu to mít na paměti,“ zasmál se. Navrhl restauraci blízko její ordinace, aby to neměla daleko. Byla malá a příjemná a Maxine tam občas chodila s matkou. Na oběd s přítelkyněmi si neudělala čas už řadu let. Raději se věnovala pacientům a večer zůstávala s dětmi doma. ženy, které znala, byly většinou stejně vytížené jako ona. Společenského života si za poslední léta moc neužila.

Domluvili si schůzku na čtvrtek v poledne. Maxine byla zaražená, když zavěsila. Nebyla si jistá, jestli je todostaveníčko nebo profesionální zdvořilost, ale ať tak či onak, připadala si trochu hloupě. Vždyť si ani nepamatovala, jak West vypadá. V pátek ráno byla tak rozrušená z úmrtí Hilary Andersonové, že jí utkvělo jen to, že je vysoký a má šedivějící plavé vlasy. Jinak se jí jeho zevnějšek rozplýval v mlhách. Ne že by na tom záleželo. Zanesla si schůzku do diáře, vyřídila co nejrychleji dva telefonáty a přijala dalšího pacienta.

Dnes musela dětem uvařit večeři sama, protože Zelda si šla s prášky proti bolesti lehnout. Den končil tak, jak začal. Ve spěchu a stresu. Večeři se jí podařilo připálit, a tak si objednali pizzu.

Další dva dny byly stejně uspěchané a až ve čtvrtek ráno si najednou Maxine vzpomněla, že v poledne má schůzku s Charlesem Western. Seděla u psacího stolu a sklíčeně koukala do diáře. Neuměla si vysvětlit, jak ji k tomu přiměl. Neznala ho a ani nechtěla znát. Schůzka s naprosto cizím člověkem bylo to poslední, co teď měla zapotřebí. Podívala se na hodinky a zjistila, že už má pět minut zpoždění. Popadla kabát a rychle opustila ordinaci. Neměla ani čas si namalovat rty a učesat vlasy. A bylo jí to jedno.

Když dorazila do restaurace, Charles West už seděl u stolu. Povstal, když ji uviděl, a Maxine ho hned poznala. Měl vysokou postavu, jak si pamatovala, příjemný zevnějšek a bylo mu dost přes čtyřicet. Usmál se, když přicházela ke stolu.

„Omlouvám se, že jdu pozdě,“ řekla, trochu nesvá, a Charles si všiml ostražitého výrazu jejích očí. Znal ženy dost dobře na to, aby poznal, že na rozdíl od jeho dvaadevadesátileté pacientky tahle žena přítele neshání. Maxine Williamsová byla opatrná a rezervovaná. „Mám tenhle týden v ordinaci blázinec,“ dodala.

„Já zrovna tak,“ prohodil příjemným hlasem. „Svátky zřejmě mají na lidi špatnývliv. Všichni moji pacienti dostali zápal plic právě mezi Díkůvzdáním a Vánocemi a ti vaši zřejmě o svátcích nedopadnou o moc lépe.“ Mluvil velice nenuceně a zvesela. Když se číšník zeptal, zda si objednají něco k pití, Maxine odmítla a Charles si objednal skleničku vína.

„Můj otec je ortoped a vždycky říkal, že kyčle si všichni lámou mezi Díkůvzdáním a Novým rokem.“

Charlese její slova zaujala a chtěl vědět, kdo je její otec.

„Arthur Connors,“ odpověděla a Charles byl hned doma.

„Toho znám. Je to úžasný lékař. Posílal jsem k němu své pacienty.“ Charles opravdu vypadal jako člověk, který by se jejímu otci zamlouval.

„Všichni v New Yorku k němu posílají své nejtěžší případy. Má nejvytíženější praxi v tomhle městě.“

„A co vás tedy přimělo dát se na psychiatrii, místo abyste spolupracovala s ním?“ zajímal se Charles a usrkával vína.

„Psychiatrie mě fascinovala odmalička. To, co dělá otec, mi vždycky připadalo tak trochu jako tesařská práce. Omlouvám se, zní to asi hrozně. Ale zkrátka to, co dělám, mě těší víc. A ráda pracuju s mladistvými. Máte větší možnost jejich život nějak ovlivnit. Než dospějí, všechny problémy se můžou upravit. Neumím si přestavit, že bych seděla v ordinaci na Park avenue a poslouchala stesky znuděných neurotických paniček nebo makléřů, kteří mají problém s alkoholem a podvádějí své manželky.“ Tohle byly věci, které mohla říct jenom před kolegou. „Promiňte.“ Znejistěla, když se rozesmál. „Já vím, že to zní hrozně, ale děti jsou mnohem upřímnější a mnohem víc si zaslouží, aby jim někdo pomohl.“

„Souhlasím s vámi. Jen si nejsem jistý, jestli makléři, kteří podvádějí manželky, chodí k psychiatrovi.“

„To máte asi pravdu,“ připustila Maxine, „zato jejich ženy ano. Vést takovou praxi by bylo skličující.“

„A sebevraždy teenagerů nejsou?“ namítl a Maxine zaváhala, než odpověděla.

„Z toho jsem smutná, ale ne deprimovaná. Většinou si připadám užitečná. Myslím, že život dospělých lidí bych změnit nemohla. Ti se jen potřebují vypovídat. Děti, které mám v péči, pomoc opravdu potřebují.“

„To je dobrý postřeh.“ Pak se jí vyptal na práci s psychicky traumatizovanými. Koupil si její poslední knihu, což jí zalichotilo, a v polovině oběda prohodil, že je rozvedený. Byl ženatý jedenadvacet let a před dvěma rokysi jeho žena našla někoho jiného. Maxine zarazilo, že o tom mluví tak věcným tónem. Řekl, že to nebylo žádné překvapení, jelikož měli už léta problémy.

„To je zlé,“ vyjádřila mu svou účast. „Máte děti?“ Charles zavrtěl hlavou s tím, že jeho žena si je nepřála.

„To je jediné, čeho lituju. Ona měla těžké dětství a nakonec usoudila, že se na výchovu dětí necítí. A pro mě je už trochu pozdě, abych s tím začínal.“ Nezdálo se, že by tím byl přímo zdrcený; spíš litoval, že tuhle možnost promeškal, asi jako zajímavý výlet.

„Já mám tři děti,“ usmála se Maxine. Neuměla si představit život

bez nich.

„To máte co dělat. Máte je ve střídavé péči?“ Pokud věděl, většina lidí to tak dělala. Maxine se té otázce zasmála.

„Ne. Jejich otec hodně cestuje. Vídá je jen několikrát do roka. Mám je u sebe, což mi vyhovuje.“

„Kolik je jim let?“ zajímalo ho. Viděl, jak Maxinina tvář ožila, když se začalo mluvit o dětech.

„Třináct, dvanáct a šest. Moje nejstarší je holka, ti dva další jsou kluci.“

„To máte spoustu práce, když jste na ně sama,“ řekl obdivné. „Jak dlouho jste rozvedená?“

„Pět let. Vycházíme spolu velice dobře. On je skvělý člověk, jenom špatný manžel a otec. Sám je spíš jako malý kluk. Už mě nebavilo být v rodině jediná, kdo je tam dospělý. On je pro děti něco jako ztřeštěný strýček. Myslím, že nikdy nedospěje,“ řekla s úsměvem a Charles se na ni zvědavě podíval. Byla inteligentní i hezká a obdivoval to, co dělá. Její knihu přečetl s velkým zájmem.

„Kde bydlí?“

„Těch míst je víc. Londýn, New York, Aspen, Svatý Bartoloměj. Právě koupil dům v Marrákeši. Vede život tak trochu jako z pohádky.“

Charles pokýval hlavou a říkal si, za kohopak asi byla provdaná. Ale ptát se nechtěl. Zajímala ho ona, ne její bývalý manžel.

Celý oběd nenuceně rozprávěli a Maxine pak řekla, že se musí vrátit ke svým pacientům. Charles zrovna tak. Řekl jí, že mu v její společnosti bylo dobře a že by se s ní rád sešel znovu. Maxine pořád nedokázala posoudit, jestli to bylo rande, nebo jen poklona, kterou chtěl jako lékař složit své kolegyni. A pak v tom udělal jasno tím, že ji pozval na večeři. Maxine to překvapilo.

„No… Víte,“ koktala. „Myslela jsem, že jde jen o oběd… Rozumíte… Kvůli těm Wexlerovým.“ Charles se na ni usmál. Maxine vypadala překvapeně. Napadlo ho, že možná někoho má a čeká, až mu to nějak dojde.

„Máte snad někoho?“ zeptal se a Maxine vypadala ještě rozpačitěji. Červenala se.

„Myslíte, jestli s někým chodím?“

„Ano, přesně tak,“ zasmál se.

„Ne.“ Opravdové rande s nikým neměla už víc než rok a nespala s nikým už dva roky. Byla to smutná představa, a tak na to radši nemyslela. Už dlouho nepotkala nikoho, kdo by se jí skutečně líbil, a někdy si říkala, že snad už ani nechce. Když se s Blakem rozvedla, chodila s různými muži, ale zažila jen zklamání a začala toho mít dost. Připadalo jí snazší na všechno zapomenout. Schůzky naslepo, které jí domluvili známí, byly obzvlášť hrozné. A ty ostatní s muži, které náhodou potkala, nebyly o moc lepší. „S nikým nechodím,“ řekla mrzutě. „Už dlouho ne. Připadá mi, že to nemá smysl.“ Znala spoustu lidí, kteří se seznámili na internetu, a neuměla si představit, že by sama něco takového udělala, a tak zanechala všech pokusů a

o nikoho neusilovala. Ani dnešek si nenaplánovala, prostě se stalo. A teď měla naspěch.

„Šla byste na tu večeři?“ zeptal se laskavě. Nemohl uvěřit tomu, že žena jejího zevnějšku a věku nestojí o seznámení. Napadlo ho, že je možná rozčarovaná svým manželstvím nebo možná nějakým pozdějším vztahem.

„To bych mohla,“ řekla, jako kdyby jí navrhoval pracovní schůzku. Charles na ni pohlédl s pobavenou skepsí.

„Maxine, pojďme si něco vyjasnit. Mám pocit, že si myslíte, že vás zvu na svého druhu mezioborové jednání. Je jistě skvělé, že jsme oba lékaři. Ale upřímně řečeno, mně byste se zamlouvala, i kdybyste byla tanečnicí nebo kadeřnicí. Líbíte se mi. Jste nádherná žena. Je radost s vámi mluvit, máte skvělý smysl pro humor a zdá se, že nepatříte k ženám, které nenávidí muže, což je dneska vzácnost. Váš životopis by vám mohl kdekdo závidět, muži i ženy. Jste přitažlivá. Na oběd jsem vás pozval proto, že jsem vás chtěl poznat. Jako ženu. Na večeři vás zvu proto, že vás chci poznat líp. Je to dostaveníčko. Budeme večeřet a povídat si a poznávat se. Cosi mi říká, že tohle ve svém rozvrhu nemáte. Nechápu proč. Pokud k tomu máte nějaký závažnýdůvod, asi byste mi to měla říct. Alepokud ne, pak bych vás rád pozval na rande, na večeři. Souhlasíte?“

Maxine se na něj usmívala a při jeho proslovu zrůžověla. „Ano. Dobře. Jen jsem trochu vyšla ze cviku.“

„Neumím si představit proč.“ Připadla mu skvostná a většina mužů by s ním souhlasila. Jen se nějak nehodlala seznamovat, takže obrazně řečeno zakopala vlastní hřivnu. „Tak kdy byste na tu večeři chtěla jít?“

„Já nevím. Čas si najdu. Příští týden ve středu pořádá večeři celostátní asociace psychiatrů, jinak nemám v plánu nic.“

„Co tedy v úterý? Zastavil bych se pro vás třeba v sedm a šli bychom do nějaké příjemné restaurace.“ Charles měl rád dobré restaurace a dobré víno. Pro Maxine by to byl večer, jaký nezažila už dávno, kromě večeří s Blakem a dětmi, ale to bylo něco docela jiného. Když se vídala se svými provdanými přítelkyněmi, nechodily do restaurací; Maxine vždy zašla na večeři k nim domů. A poslední dobou stále méně často. Společenský život pro ni přestal existovat. Nevyhledávala ho, neměla o něj zájem. Charles jí bezděčně připomněl, že se společnosti vyhýbá úmyslně. Jeho pozváním byla zaskočená, ale s úterkem souhlasila. Do diáře si to nezapsala. Věděla, že si to bude pamatovat. Když vstali a měli se k odchodu, poděkovala mu. „Kde vlastně bydlíte?“ zeptal se. Maxine mu dala adresu a řekla, že až pro ni přijde, představí mu svoje děti. Charles prohlásil, že je moc rád uvidí. Doprovodil ji zpátky k její ordinaci a Maxine se cítila dobře, když kráčela po jeho boku. U oběda se projevil jako dobrý společník. Ještě jednou mu za oběd poděkovala a dost zmateně se vrátila do ordinace. Měla rande. Opravdové rande s velice příjemným devětačtyřicetiletým internistou. U oběda jí prozradil svůj věk. Nevěděla, co si o tom má myslet. Ale musela se v duchu usmát. Kdyby nic jiného, určitě by z toho měl radost její otec. Až s ním bude příště mluvit, musí mu o tom říct. Nebo možná až po té večeři.

Pak musela všechny myšlenky na Charlese Westa pustit z hlavy. V ordinaci už na ni čekala Josephine. Maxine si svlékla kabát a rychle zahájila sezení.

7

Víkend byl pro Maxine neuvěřitelně rušný. Jack měl fotbalový zápas a musela pro celé jejich mužstvo připravit svačinu. Sam šel na dvě narozeninové oslavy a maminka měla za úkol na obě oslavy přivézt hned několik dětí. A Daphne si pozvala na pizzu deset kamarádek. Bylo to poprvé, co si od toho osudného pivního dýchánku někoho vzala domů. Maxine na ně přísně dohlížela, ale nic neobvyklého se nepřihodilo. Zelda už byla zase v pořádku, ale měla přes víkend volno. Chtěla jít na výstavu a navštívit známé.

Maxine ve volném čase po nocích psala další článek. A dva její pacienti byli o víkendu hospitalizováni. Jeden pro předávkování a druhého přijali na pozorování pro podezření se sebevražedných úmyslů.

V pondělí musela navštívit šest dětí ve dvou různých nemocnicích a ve své ordinaci přijmout spoustu pacientů. Když přišla domů, Zelda ležela s horečkou. Skolila ji chřipka. V úterý ráno jí bylo ještě hůř. Maxine jí řekla, ať si nedělá starosti a zůstane v posteli. Malého Sama přivede ze školy Daphne a Jack má fotbal, takže ho přiveze někdo z rodičů ostatních chlapců. Nějak to zvládnou. A opravdu by to zvládli, kdyby se proti ní všechno nespiklo.

Maxine měla celý den jednoho pacienta za druhým. Úterý si vyhradila pro nové pacienty. Zjišťovala anamnézu, a protože její první setkání s mladistvými bylo velice důležité, potřebovala se na práci soustředit. V poledne volali ze Samovy školy. Za poslední půlhodinu dvakrát zvracel a Zelda na tom nebyla tak dobře, aby pro něj mohla zajet. Zbylo to na Maxine. Mezi pacienty si dávala dvacetiminutovou přestávku. Vzala si taxík a Sama ze školy vyzvedla. Vypadal zbědované a v taxíku ji pozvracel. Řidič se vztekal. Maxine neměla nic, čím by to utřela, a tak mu dala dvacet dolarů spropitného. Dovedla Sama domů, uložila ho do postele a poprosila Zeldu, aby na něj i v horečce dohlédla. Musela nechat oba marody doma samotné, nic jiného se dělat nedalo. Osprchovala se, převlékla a spěchala zpátky do ordinace. Přišla o deset minut později, což nedělá dobrý dojem. Matka objednaného děvčátka si také stěžovala. Maxine vysvětlila, že se synovi udělalo ve škole špatně, a velice se omlouvala.

O dvě hodiny později Zelda volala, že Sam zase zvracel a má devětatřicítku horečku. Maxine jí poprosila, aby mu dala lék a sama abysi ho vzala také. V pět hodin se rozpršelo. Jejíposlední pacientka přišla pozdě a přiznala, že dnes odpoledne kouřila marihuanu, a tak se s ní Maxine zdržela ještě po ordinačních hodinách, aby to probraly. Dívka chodila na anonymní odvykací kurz a tohle byl veliký poklesek a nebezpečný nápad vzhledem k tomu, že brala prášky.

Sotva pacientka odešla, volal vyděšený Jack. Propásl odvoz autem domů a stál opuštěný na rohu ulice v rušné oblasti Upper West Side. Maxine se strašně rozzlobila na matku, která ho tam takhle nechala. Svoje auto měla v garáži a trvalo jí půlhodinu, než chytila taxík. Když konečně dorazila k Jackovi, který stál celý prokřehlý v dešti na autobusové zastávce, bylo po šesté. A když v hustém provozu dojeli domů, hodiny ukazovaly tři čtvrtě na sedm. Oba byli promoklí a promrzlí. Sam vypadal hrozně a plakal, když Maxine vešla do pokoje. Připadala si, jako by tu měla vlastní špitál, když kontrolovala jeho a Zeldu a Jacka poslala, aby si dal horkou sprchu. Promokl na kůži a začal kýchat.

„Jak je tobě? Doufám, že nestůněš,“ řekla Maxine Daphne, když míjela na cestě do Samova pokoje její dveře.

„Je mi dobře a na zítra mám referát z biologie. Pomůžeš mi s tím?“ Maxine věděla, že správná otázka zní, jestli ho za ni napíše.

„Pročpak sis ho neudělala o víkendu?“ zeptala se a vypadala zchváceně.

„Zapomněla jsem.“

„No to určitě,“ mumlala Maxine a vtom se rozdrnčel domovní zvonek. Recepční volal, že na ni dole čeká doktor Charles West. Maxine zděšeně vytřeštila oči. Charles! Zapomněla na něj. Bylo úterý. Měli jít na večeři a on se pro ni měl v sedm hodin zastavit. Přišel přesně, jenže polovina její domácnosti onemocněla a Daphne má na zítra referát, s nímž jí Maxine musí pomoct. Bude to muset odříct, ale takhle na poslední chvíli to je velice neslušné. Neuměla si však představit, že by teď odešla. Na sobě měla ještě oblečení, ve kterém přišla z ordinace. Zeldě bylo moc zle na to, aby tu zůstala s dětmi sama. Hrozná situace. O tři minuty později Charlesovi otevřela. Vypadala sklíčeně a on se zarazil, když ji uviděl v kalhotách a svetru, s mokrými vlasy a nenalíčenou.

„Moc se omlouvám,“ spustila Maxine. „Měla jsem strašný den. Jeden kluk onemocněl, druhý propásl odvoz domů z fotbalového tréninku, dcera má na zítřek referát z biologie a naše chůva leží s horečkou. Nevím, kam dřív skočit, pojďte prosím dál.“ Charles vešel do dveří, zrovna když se do předsíně připotácel Sam, celý zelený. „To je můj syn Sam,“ vysvětlovala Maxine a Sam zase začal zvracet.

„Propána!“ Charles se díval na Maxine vylekaně.

„Omlouvám se. Jděte se posadit do obýváku. Přijdu hned.“ Běžela za Samem do koupelny, kde se poblinkal ještě jednou, pak se vrátila do předsíně a ručníkem utřela podlahu. Zrovna ukládala Sama do postele, když do pokoje vešla Daphne.

„Kdy uděláme ten můj referát?“

„Proboha,“ zaúpěla Maxine na pokraji zhroucení. „Zapomeň na referát. V obýváku sedí jeden pán. Běž tam s ním promluvit. Jmenuje se doktor West.“

„Kdo to je?“ zeptala se Daphne bezradně. Matka vypadala dost popleteně. Chtěla si umýt ruce a přitom se snažila přičísnout si vlasy, což se obojí najednou nedařilo.

„Je to přítel. Ne, je jen známý. Já nevím, kdo to je. Jdu s ním na večeři.“

„Teď?“ vyděsila se Daphne. „A co ten můj referát? Tím se mi rozhodne známka na tohle pololetí.“

„Tak jsi na něj měla myslet dřív. Já tvůj referát psát nemůžu. Mám rande, tvůj bratr zvrací, Zelda je na umření a Jack nejspíš dostane zápal plic z toho, jak hodinu stál v dešti na autobusové zastávce.“

„Ty někoho máš?“ vykulila na ni Daphne oči. „Kdy se to stalo?“

„Nestalo. A když to takhle půjde dál, nikdy nestane. Budeš tak hodná a zajdeš za ním?“ Jen to dořekla, Samovi se zase chtělo zvracet. Maxine s ním utíkala na záchod a Daphne šla s rezignovaným výrazem pozdravit Charlese. Když odcházela, ještě stihla prohodit přes rameno, že pokud z biologie rupne, není to její vina, protože jí matka s referátem nepomohla. „Proč by to byla moje vina?“ křičela za ní Maxine ze záchodových dveří.

„Už je mi líp,“ hlásil Sam, ale nevypadal tak. Maxine ho znovu uložila do postele, obložila ručníky, umyla si ruce a na účes rezignovala. Už chtěla jít do obýváku za Charlesem, když se na ni Sam z postele zasmušile podíval: „Jak to, že někoho máš?“

„Prostě mám. Pozval mě na večeři.“

„Je hodnej?“ dělal si Sam starosti. Nedovedl si vzpomenout, kdy šla maminka naposledy večer pryč. Ani nemohl.

„To ještě nevím,“ přiznala upřímně. „O nic nejde, Same. Je to jen večeře.“ Sam pokýval hlavou. „Hned se vrátím,“ ujistila ho. Bylo naprosto vyloučené, aby na tu večeři teď šla.

Do obývacího pokoje dorazila ve chvíli, kdy Daphne vykládala Charlesovi všechno o otcově jachtě, letadle, penthousu v New Yorku a domě v Aspenu. Nebylo to přesně to, co si Maxine představovala, že mu bude líčit, ale byla Daphne vděčná, že vynechala Londýn, Maroko a Benátky. Významně se na dceru podívala a poděkovala jí, že Charlese zabavila. Pak se omluvila Charlesovi za uvítání, jaké mu Sam připravil hned po příchodu. Hlavně se chtěla omluvit za Daphne, která se vychloubala svým otcem. Když se Daphne neměla k odchodu, Maxine jí připomněla, že by se měla dát do psaní toho referátu. Dceři se odejít nechtělo, ale nakonec se zvedla. Maxine div nevyletěla z kůže.

„Promiňte. Obyčejně u nás není takový blázinec. Nevím, co se to dneska semlelo. Od rána je všechno na levačku. A nezlobte se na Daphne.“

„Za co se omlouváte? Jenom mi vyprávěla o svém tatínkovi. Je na něj velice pyšná.“ Maxine podezírala Daphne, že se snažila Charlese schválně přivést do rozpaků, ale nahlas to říct nechtěla. Byla to od ní nevychovanost a mohla si to odpustit. „Nevěděl jsem, že jste byla provdaná za Blaka Williamse,“ řekl Charles, jako by ho to trochu zastrašilo.

„Ano,“přitakala Maxine a litovala, že nemůžou tenhle večer začít znova, bez úvodní scény z Vymítače ďábla. Taky by bylo všechno jinak, kdyby na tu večeři dočista nezapomněla. Nepoznamenala si to a úplně se jí to vykouřilo z hlavy. „Právě za něj jsem byla vdaná. Chcete něco k pití?“ Když to říkala, došlo jí, že doma nemá nic než laciné bílé víno, které Zelda používá k vaření. O víkendu chtěla koupit něco slušnějšího, ale i na to zapomněla.

„Půjdeme na tu večeři?“ zeptal se Charles na rovinu. Nic tomu nenasvědčovalo, když jedno dítě stonalo, druhé mělo dělat referát a Maxine byla neuvěřitelně utahaná.

„Zlobil byste se, kdybychom to odvolali?“ zeptala se přímo. „Nevím, jak se to mohlo stát, ale vypadlo mi to z hlavy. Jsem dneska v jednom kole, a když jsme si tu večeři domluvili, nezapsala jsem si to do diáře.“ Měla slzy na krajíčku a Charlesovi jí bylo líto. Normálně by ho to naštvalo, ale neměl to srdce se na ni zlobit. Byla chudák úplně zničená. „Možná proto si schůzky radši nedomlouvám. Nedaří se mi.“ Nebyla daleko od pravdy.

„Možná ani nechcete,“ namítl Charles. Maxine měla tušení, že na tom něco je. Přinášelo to spoustu starostí a bylo obtížné všechno zařídit. Práce a děti vyplnily její život vrchovatě. Neměla prostor na nějaké schůzky, ani čas a sílu je organizovat.

„Mrzí mě to, Charlesi. Obyčejně se mi to nestává, mám všechno pod kontrolou.“

„Nemůžete za to, že vám onemocněl syn a chůva. Chtěla byste to zkusit jindy? Co třeba v pátek večer?“ Maxine mu nechtěla říkat, že Zelda bude zrovna pryč. Když bude potřeba, poprosí ji, aby zůstala. Minulý týden stonala se zubem a dneska zase, takže jí to dluží. A Zelda dokázala v takových případech vyjít vstříc.

„To by bylo skvělé. Zdržíte se? Stejně musím uvařit dětem.“ Charles měl rezervaci v La Grenouille, ale nechtěl, aby si Maxine připadala trapně, tak jí to neřekl. Byl zklamaný, ale říkal si, že je dospělý a jedna nepovedená schůzka ho přece nevyvede z míry.

„Ale jenom chvilku, máte plné ruce práce. Pro mě vařit nemusíte. Chcete, abych se podíval na malého a na vaši chůvu?“ nabídl se ochotně.

Maxine se na něj vděčně usmála. „To budete moc hodný. Je to jen chřipka. Ale to je spíš vaše parketa než moje. Kdyby projevili sebevražedné úmysly, vložím se do toho já.“ Charles se zasmál. Na sebevraždu byl zralý spíš on, když viděl ten chaos v její domácnosti. Nebyl zvyklý na děti a zmatky kolem nich. Vedl tichý, obyčejný život a tomu také dával přednost.

Maxine doprovodila Charlese chodbou do svého pokoje, kde Sam, zachumlaný v její posteli, sledoval televizi. Vypadal už lépe než odpoledne. Vzhlédl, když maminka vstoupila. A zarazil se, když s ní uviděl cizího muže.

„Same, tohle je Charles. Je pan doktor a podívá se na tebe,“ usmívala se na něj a Charles viděl, jak svoje děti miluje. To se nedalo přehlédnout.

„To je ten tvůj přítel?“ zeptal se Sam nedůvěřivě.

„Ano,“ odpověděla Maxine rozpačitě. „Jmenuje se doktor West.“

„Charles,“ opravil ji West s úsměvem a šel k posteli. „Ahoj, Same. Zdá se, že je ti dost špatně. Zvracel jsi celýden?“

„Šestkrát,“ řekl Sam hrdě. „Zvracel jsem i v taxíku, když jsme jeli ze školy domů.“ Charles se na Maxine chápavě podíval. Dovedl si tu situaci představit.

„To není žádná legrace. Můžu ti sáhnout na bříško?“ Sam přikývl a vytáhl si pyžamo. Vtom vešel jeho bratr.

„Ty jsi k němu zavolala doktora?“ vylekal se.

„On je mámin přítel,“ vysvětloval Sam a Jack se zarazil.

„Kdo je mámin přítel?“ zeptal se.

„Ten doktor,“ řekl Sam bratrovi a Maxine představila Jacka Charlesovi, který se usmál.

„Ty budeš ten fotbalista.“ Jack pokýval hlavou a žasl, kde se ten záhadný přítel doktor vzal a proč o něm nic neví. „Hraješ v obraně, nebo v útoku? Já jsem hrál fotbal na vysoké škole. V košíkové jsem byl lepší, ale fotbal mi připadal zábavnější.“

„Mně taky. Příští rok chci zkusit lakros,“ prohlásil Jack a Maxine

je se zájmem pozorovala.

„Lakros je tvrdý sport. Úrazů je při něm mnohem víc než při fotbalu,“ řekl Charles, vstal, když Sama prohlédl, a z výšky se na něj usmíval. „Myslím, že to bude dobré, Same. Zítra ti už bude určitě líp.“

„Myslíte, že budu ještě blinkat?“ ptal se ustaraněSam.

„Doufám, že už ne. Ale večer zůstaň v klidu. Dal bysis kolu nebo zázvorovou limonádu?“ Sam přisvědčil a se zájmem si Charlese měřil. Když se na ně Maxine dívala, uvědomila si, jak nezvyklé je mít tady muže. Ale bylo to milé. A Charles byl k dětem vlídný. Všimla si, že Jack si ho také prohlíží. Vzápětí přišla i Daphne. Všichni stáli v matčině pokoji, který se najednou zdál malý, když v něm bylo tolik lidí. „Kde schováváte tu nemocnou chůvu?“ zeptal se Charles.

„Hned vám ji ukážu,“ řekla Maxine a odváděla ho z pokoje. Sam se rozesmál a začal něco povídat a Jack si přitiskl ukazováček ke rtům, aby ho umlčel. Maxine a Charles na odchodu slyšeli, jak se kluci chichotají a šeptají si. Maxine se k Charlesovi otočila s omluvným výrazem. „Oni na tohle nejsou zvyklí.“

„To je vidět. Jsou to krásné děti,“ prohodil, když procházeli kuchyní do chodby za ní. Maxine zaklepala na dveře pokoje, tiše je otevřela a nabídla Zeldě, že by se na ni Charles mohl podívat. Ode dveří je představila. Zeldu to zaskočilo. Neměla tušení, kdo doktor West je a proč vlastně přišel.

„Nejsem tak nemocná,“ tonula v rozpacích. Myslela si, že ho Maxine zavolala kvůli ní. „Je to jenom chřipka.“

„Stejně už je tady a právě prohlédl Sama.“ Zelda usoudila, že je to možná nový dětský lékař, kterého nezná. Vůbec ji nenapadlo, že má o Maxine zájem. Charles řekl i Zeldě, že se jí snad brzy uleví.

Za pár minut stála Maxine s Charlesem v kuchyni. Podala mu kolu, misku chipsů a k nim omáčku, kterou našla v ledničce. Charles řekl, že hned půjde, aby se mohla postarat o děti. Práce měla nad hlavu. Maxine se s ním posadila ke kuchyňskému stolu a chvíli si povídali. Pro Charlese to byla nepochybně zkouška ohněm a poznal najednou celou její rodinu. Sam poblinkaný zrovna ve chvíli, kdy Charles vkročil do dveří, to byla jistě také jedna z možností, jak je navzájem představit, i když ne ta, kterou by si Maxine přála. Měla však dojem, že to Charles zvládl skvěle. Nebyla si jistá, co si opravdu myslel, ale navenek se přes všechno přenesl s nadhledem. Tohle rozhodně nebyla standardní první schůzka. Zdaleka ne.

„Omlouvám se, že se ten dnešní večer tak zvrtnul,“ řekla Maxine

znovu.

„Vždyť to dobře dopadlo,“ prohodil Charles zvesela, ale s lítostí pomyslel na večeři, kterou mohli mít v La Grenouille. „V pátek večer si to vynahradíme. Když má člověk děti, musí se zkrátka přizpůsobit.“

„Obvykle to není tak náročné jako dneska. Většinou všechno stíhám. Dneska se to zkrátka vymklo z ruky. Hlavně proto, že onemocněla i Zelda. Já na ni hodně spoléhám.“ Charles pokýval. Poznal, že potřebuje někoho, na koho by se mohla spolehnout, a její manžel tu nebyl. Po tom, co se dozvěděl od Daphne, už věděl proč. Za poslední léta se o Blaku Wiliiamsovi dočetl dost. Mezi společenskou smetánkou to byla výrazná postava a rozhodně nepůsobil jako rodinný typ. U oběda říkala Maxine totéž.

Charles se šel před odchodem rozloučit s dětmi a Samovi popřál,

aby se brzy zotavil.

„Děkuju,“ řekl Sam a na rozloučenou mu zamával. Chvíli poté Maxine vyprovodila Charlese ze dveří.

„Stavím se pro vás v pátek v sedm,“ slíbil a Maxine mu znovu poděkovala, že ten dnešní večer přijal s takovým pochopením. „Tím si nelamte hlavu. Aspoň jsem měl možnost poznat vaše děti.“ Zamával jí, když nastupoval do výtahu, a Maxine hned potom klesla na postel vedle Sama. Ostatní vpadli za ní.

„Jak to, že jsi nám neřekla, že někoho máš?“ stěžoval si Jack.

„Zapomněla jsem.“

„A kdo to vůbec je?“ dívala se Daphne podezíravě.

„Jenom doktor, kterého jsem potkala,“ řekla Maxine. Zdála se uštvaná. Přece se před nimi nemusí ospravedlňovat. Dneska už si užila nepříjemností dost. „A mimochodem,“ oslovila dceru, „nemusela jsi toho vyžvanit o svém otci tolik. Nevypadá to dobře.“

„Proč ne?“ opáčila vzdorovitě Daphne.

„Protože vykládat o jeho jachtě a letadle se nesluší. Lidi to může přivádět do rozpaků.“ Což byl přesně důvod, proč s tím Daphne vyrukovala. Teď jen pokrčila rameny a šla pryč.

„Je správnej,“ prohlásil Sam.

„Jo, možná,“ řekl nepříliš přesvědčivě Jack. Nechápal, proč maminka vedle sebe potřebuje nějakého muže. žilo se jim přece dobře. Dětem nepřipadalo nijak divné, že jejich otec chodí s jinými ženami, dokonce s mnoha ženami. Ale v matčině životě žádného muže dosud neviděly a tahle představa se jim příčila. Nevidělyžádný důvod, proč by se mělo něco měnit. Matce daly svůj názor najevo velice jasně.

Už bylo osm hodin a nikdo ještě nejedl, a tak se Maxine šla podívat do kuchyně, co by mohla přichystat. Když vytahovala z ledničky salát, nějaké studené maso a vajíčka, vešla do kuchyně Zelda v županu.

„Kdo byl ten tajemný pán? Zorro?“ zeptala se udiveně a její zaměstnavatelka se rozesmála.

„Tak nějak, záhadný jezdec se škraboškou přes oči. Je to jeden doktor, s nímž jsem se seznámila. Domluvila jsem si s ním schůzku a dočista jsem na to zapomněla. Když přišel, Sam zrovna poblinkal celou předsíň. To byla situace!“

„Myslíte, že se s ním ještě sejdete?“ zajímala se Zelda. Charles jí připadal milý. A pohledný.

Zelda věděla, že Maxine dávno nemá partnera, a tenhle se jí zdál slibný. Byl příjemný, slušně vypadal a už jen díky tomu, že byli oba lékaři, mohli najít společnou řeč.

„Nejspíš mě v pátek vezme na večeři,“ odpověděla Maxine. „Pokud se vzpamatuje z toho dneška.“

„To je zajímavé,“ poznamenala Zelda, nalila si sklenici zázvorové limonády a šla si znova lehnout.

Maxine udělala těstoviny, nářez ze studeného masa a míchaná vajíčka. Jako zákusek si dali oříškové sušenky. Pak poklidila v kuchyni a šla pomoct Daphne s referátem. Dokončily ho teprve

o půlnoci. Byl to strašný den. Teprve když Maxine vklouzla do postele vedle Sama, měla konečně chvilku klidu, aby mohla

o Charlesovi přemýšlet. Neměla tušení, co z toho může vzejít. Kdo

ví, jestli se s ním po páteční večeři ještě sejde. Ovšem ten dnešní večer nedopadl zas tak špatně. Charles zděšením neutekl. Už to něco znamenalo. A prozatím to stačilo.

8

Když se Charles v pátek večer pro Maxine zastavil, všechno klapalo. Děti nebyly doma a Zelda měla volno. Daphne dneska spala u kamarádky. Také Sam, který se zotavil z chřipky, nocoval u svého spolužáka. Jack byl u kamaráda na oslavě pořádané před zítřejším obřadem Bar micva. Maxine koupila skotskou, vodku, džin, šampaňské a láhev vína. Byla připravená. Oblékla si krátké černé šaty, vlasy vyčesala do elegantního drdolu, vzala si diamantové náušnice a šňůrku perel. V celém bytě bylo ticho.

Když mu úderem sedmé otvírala dveře, Charles vstoupil s výrazem muže, který prochází minovým polem. Rozhlédl se, poslouchal to ohlušující ticho a zůstal na ni udiveně zírat.

„Co jste udělala s dětmi?“ zeptal se nervózně a Maxine se na něj

usmála.

„Dala jsem je k adopci a chůvu jsem vyhodila. Bylo smutné je nechat odejít, ale člověk musí znát svoje priority. Nechtěla jsem zkazit další večer. Vypadli všichni velice rychle.“ Charles se zasmál a následoval ji do kuchyně. Tam mu podle jeho přání nalila skotskou se sodou a do obývacího pokoje nesla stříbrnou misku s oříšky. Ticho téměř nahánělo hrůzu. „Za úterý se moc omlouvám, Charlesi.“ Byla to scéna jako vystřižená z filmu. Nebo ze skutečného života. Až příliš skutečného.

„Tak nějak vypadala šikana na koleji,“ zasmál se Charles. Kdyby ho nacpali přiotráveného alkoholem do kufru auta, považoval by to možná za většílegraci, ale byl ochoten to zkusit ještě jednou. Maxine se mu líbila. Byla to decentní, inteligentní žena s nevídaným úspěchem v medicíně, všeobecně uznávaná, a navíc ještě krásná. To byla kombinace, kterou hned tak někdo nepřekonal. Jediné, co ji na něm trochu znervózňovalo, byly její děti. Nebyl na děti zvyklý a pro svůj život je nepotřeboval. Nicméně děti k Maxine neoddělitelně patřily. Tentokrát je aspoň někam uklidila a oni si mohli vychutnat večer sami, tak jak to měl Charles rád.

Restaurace La Grenouille ochotně přijala další rezervaci na osmou hodinu večer a Charlesovi vůbec neměli za zlé, že minulou rezervaci na poslední chvíli zrušil. Chodil tam často a byl vítaný host. Maxine s ním vyšla ze svého bytu ve tři čtvrtě na osm, do restaurace dorazili přesně na osmou a dostali velice pěkný stůl. Večer zatím probíhal báječně, jak poznamenal Charles, ale noc byla ještě mladá. Po seznámení, jež zažil před třemi dny, ho dnes už nic nemohlo zaskočit. Tehdy měl jednu chvíli chuť vzít do zaječích. Ale teď byl rád, že to neudělal. Maxine se mu líbila a moc dobře se s ní povídalo.

Nad mušlemi, kraby, bažantem a biftekem probírali svou práci a problémy současné medicíny, které oba dobře znali. Charlesovi se líbily její nápady a byl ohromen jejími úspěchy. Právě se pouštěli do suflé, když se zmínil o Blakovi.

„Překvapuje mě, že se k němu děti nestavějí kritičtěji, když říkáte, že je skoro nevidí a je pořád někde pryč.“ Uvědomoval si, že pro Maxine to je dobré vysvědčení, jelikož by děti mohla proti Blakovi snadno poštvat, vzhledem k tomu, jak málo jí s nimi pomáhal. Většina žen byto udělala.

„Je to v podstatě hodnýčlověk,“ řekla Maxine upřímně. „Úžasný, opravdu. A děti to chápou. Ale jsou věci, kterých si Blake zkrátka nevšímá.“

„Mně se zdá, že je to sobec, který vidí jen sám sebe,“ podotkl Charles a Maxine připustila, že není daleko od pravdy.

„Ono ani není divu,“ řekla tiše, „vzhledem k tomu, jak se na něj usmálo štěstí. Jen málo lidí by dokázalo odolat a zachovat si chladnou hlavu. Blake má spoustu hraček a rád se baví. Vlastně se pořád jen baví. Nedělá nic, co by nebyla zábava nebo velké riziko. To je jeho styl. Vždyckybyl. Druhá cesta, kterou semohl vydat, byla dobročinnost. Té se taky věnuje hodně, ale ne přímo osobně a prakticky. On si v zásadě myslí, že život je krátký, a když se na něj usmálo štěstí, tak si ho chce užít. Byl adoptivní dítě a já si myslím, že svým způsobem, přestože měl velice hodné adoptivní rodiče, kteří ho milovali, pociťoval jakousi životní nejistotu. Chce užít, co se jenom dá, než mu to někdo jiný vyfoukne nebo než o to přijde. Je to patologický stav, s nímž se dá jen těžko něco dělat. Má neustálý strach z toho, že něco ztratí, že mu něco unikne. A tak se do všeho vrhá po hlavě, ale nakonec stejně nezažije uspokojení. Jako by se naplňovalo to, čeho se bojí.“

„Musí moc litovat, že přišel o vás,“ řekl Charles opatrně.

„To ani ne. Jsme dobří přátelé. Kdykoli přijede do New Yorku, s dětmi za ním zajdeme. Já jsem pořád součástí jeho života, jen trochu jinak. Jako kamarádka a matka jeho dětí. Ví, že na mě se může spolehnout. Vždycky mohl. A také má spoustu přítelkyň, které jsou mnohem mladší a mnohem zábavnější, než jsem kdybyla já. Pro něj jsem vždycky byla moc usedlá.“ Charles přikývl. To se mu na ní právě líbilo. Ale její vztah k bývalému manželovi mu připadal zvláštní. Sám o své bývalé ženě téměř nikdy nemluvil. Když neměli děti, které by je spojovaly, nezbylo po rozvodu nic než spousta vzájemné nevraživosti. Jinak jako by se ani nikdy nevzali. „Když máte děti,“ řekla potichu Maxine, „jste připoutáni jeden ke druhému jednou provždy. A musím přiznat, že kdyby to takhle nefungovalo, stýskalo by se mi po něm. Takhle nám to všem vyhovuje, zvlášť dětem. Bylo by smutné, kdybych se s jejich otcem nesnášela.“ Dost možná, pomyslel si Charles, když ji poslouchal, ale možnáby to bylo snazší pro další partnery v jejím i Blakověživotě. Blakepředstavoval tvrdý oříšek pro každého, kdo přišel po něm. A Maxine svým způsobem zrovna tak, i když byla velice nenáročná.

Nebyla na ní znát žádná domýšlivost ani přehnané sebevědomí, přestože byla ve své psychiatrické praxi tak úspěšná, a dokonce napsala několik knih. Držela se při zemi a to se na ní Charlesovi zamlouvalo. On zdaleka takový nebyl a dobře si to uvědomoval. Charles West měl velké sebevědomí asvými úspěchy se nijak netajil. Bez váhání na ni naléhal, aby se řídila jeho radou v případě Jasona Wexlera, a ustoupil, teprve když zjistil, kdo Maxine je a jaké renomé má ve svém oboru. Až tehdy připustil, že měla pravdu, zvláště po Jasonově třetím pokusu o sebevraždu. To Charlese znervóznilo a připadal si jako hlupák. Obyčejně si nerad přiznával, že se mýlil, ale v tomto případě neměl jinou možnost. Maxine byla velice schopná, ale zároveň ženskyněžná. Nepotřebovala dávat najevo svou převahu. Dělala to zřídka, jen když byl v sázce život jejího pacienta.

A nikdy ne proto, aby uspokojila vlastní ego.

V mnoha ohledech připadala Charlesovi jako dokonalá žena, s jakou se ještě nesetkal.

„Co říkají vaše děti, když si s někým vyrazíte?“ zeptal se po jídle. Netroufl se zeptat, co říkaly o něm, ačkoli by ho to zajímalo.

V úterý večer bylo jasné, že je jeho příchod zaskočil. A ona je na něj určitě nepřipravovala, protože na jejich schůzku dočista zapomněla. Jeho příchod všechny včetně Maxine překvapil. A vzhledem k tomu, co všechno se tam zběhlo, oni zase pořádně zaskočili jeho. Druhý den to líčil svému příteli, který řičel smíchy, když mu Charles popisoval tu chaotickou scénu. Přítel mu také řekl, že něco takového mu jen prospěje a přivede ho to na jiné myšlenky. „To se muselo stát právě tobě,“ poznamenal. Charles totiž raději chodil se ženami, které děti neměly. Těžko se s nimi mohl bavit, když jim hlavou vířily starosti s potomky. Obyčejně disponovaly aspoň bývalým manželem, s nímž se v péči o ně střídaly. Maxine neměla nikoho, kdo byz ní tohle břímě sňal, kromě chůvy, která byla také jen člověk s vlastními problémy. Maxine toho nesla na svých bedrech hodně, a kdyby spolu začali chodit, bylo by to pro něj dost složité.

„Děti byly překvapené,“ řekla Maxine upřímně. „Já jsem si už dlouho s nikým nevyrazila. Jsou zvyklé na to, že jejich otec má spoustu přítelkyň, ale myslím, že je nikdy ani nenapadlo, že jednou bych si mohla někoho najít i já.“ Ani ona sama si to nepřipouštěla. Muži, s nimiž krátce chodila, pro ni byli málo zajímaví.

Lékaři, s nimiž se stýkala, jí vždycky připadali moc důležití nebo nenašla žádný společný zájem, který by je spojoval. Jim zase připadaly nároky její praxe a rodiny příliš vysoké. Většina mužů si nepřála ženu, která chodí k naléhavým případům do nemocnice ve čtyři hodiny ráno a má tolik zástojů mimo domov. Blakovi to také vadilo, ale pro Maxine byla její lékařská kariéra vždycky velice důležitá a děti ještě víc. Leželo toho na ní moc, a jak ukázal úterní večer, někdy se jí to vymklo z rukou. V jejím životě nebylo mnoho místa pro někoho dalšího, pokud zbývalo vůbec nějaké. A Charles předpokládal, že jejím dětem to tak vyhovuje. Když je viděl, jasně jim četl ve tváři, že chtějí Maxine jenom pro sebe a on mezi nimi není vítaný. Nepotřebovaly ho. A měl obavy, že ho nepotřebuje ani ona. Maxine nesdílela zoufalý sklon žen svého věku, které si především chtějí sehnat partnera. Naopak dávala najevo, že je šťastná, spokojená a naprosto si vystačí sama. I tohle Charlesovi imponovalo. Neměl potřebu stát se něčím zachráncem, ale na druhou stranu by ho těšil zájem nějaké ženy. A v případě Maxine se ho nikdy nedočká. Tahle mince měla zkrátka rub i líc.

„Myslíte, že by děti přijaly to, že s někým začnete chodit?“

vyzvídal a Maxine se na chvilku zamyslela.

„Pravděpodobně. Dost možná. Záleželo by na tom, kdo by to byl a jak by se přizpůsobil. Tyhle věci fungují oběma směry a od obou stran vyžadují jistou snahu.“ Charles přikývl. Byla to rozumná odpověď.

„A co vy? Myslíte, že byste si zvykla nanějakého muže, Maxine? Zdáte se velice samostatná.“

„To jsem,“ řekla na rovinu a usrkávala úžasný mátový koktejl, který byl dokonalou tečkou za báječným jídlem. Večeře byla vynikající a vína, která Charles vybral, byla jedinečná. „Ráda bych vám odpověděla, ale nedovedu to. Musela bych najít toho pravého a přizpůsobit se mu. Musela bych být opravdu přesvědčená, že to bude klapat. Nechci udělat další chybu. Blake a já jsme byli naprosto odlišní. Když je člověk mladý, tak to tolik nevnímá. Ale v určitou chvíli, když už máte dost rozumu a víte, kým vlastně jste, to začne vadit. A ve svém věku si už nemůžete namlouvat, že se to spraví, protože to není možné. Později je mnohem těžší dosáhnout toho, aby všechno klapalo, protože svou roli hraje mnohem víc okolností. Zamlada je všechno jenom dobrá zábava. Později jde člověku o jiné věci. A není snadné najít toho pravého, protože výběr už je dost omezený. A když se někdo najde, nese si s sebou svou minulost. Přizpůsobit se něčemu takovému už zkrátka musí stát za to. A moje děti jsou dobrým důvodem pro to, abych se o to nepokoušela. Je kolem nich spousta práce a ta mi přináší uspokojení. Potíž je v tom, že jednoho dne dospějí a já zůstanu sama. Ale to zatím řešit nemusím.“ Maxine měla pravdu a Charles přikyvoval. Děti byly její záštitou před osamělostí a odůvodněním, proč se zdráhá vpustit si do života nějakého muže. Dalo se vytušit, že v hloubi duše se Maxine bojí zkusit to znova. Charles měl dojem, že z velké části Blakovi nepřestala patřit. A přestože jsou tak rozdílní, jak tvrdila, je možné, že Blaka stále miluje. To může být také problém. Kdo by mohl konkurovat tomu proslulému miliardáři, který je navíc tak okouzlující? To byl těžký soupeř a málokdo by si na to troufnul. Jak vidět, zatím se takový nenašel.

Pak přešli na jiná témata. Mluvili o své práci, probrali její zaujetí pro sebevražedné sklony mladistvých, lásku k rodičům, intenzivní zájem o psychická traumata vyvolaná událostmi ve společnosti. Ve srovnání s tím byla jeho praxe mnohem méně zajímavá. Charles řešil obyčejné chřipky, docela všední neduhy a situace a čas od času sklíčenost pacientů s rakovinou, které okamžitě odeslal ke specialistovi a ztratil z dohledu. Jeho praxe se netočila kolem krizí tak jako ta její, i když mu občas také někdo umřel, ale to bylo dost vzácné.

Pak ji doprovodil zpátky domů a dal si skleničku brandy z jejího nově zásobeného baru. Maxine teď byla vybavena tak, že mohla pohostit pánskou návštěvu. Kdyby Charles už nepřišel, mohl se objevit další ctitel, třeba za pět nebo za deset let. V tom smyslu si z ní utahovala Zelda. Výsledkem Maxininy schůzky s Charlesem byl slušně vybavený bar. Trochu jí to však dělalo starosti kvůli dětem. Měla v plánu alkohol před dětmi a jejich kamarády zamknout. Nechtěla je vystavit žádnému pokušení. Daphne byla živou připomínkou.

Maxine poděkovala Charlesovi za skvělé jídlo a nádherný večer. Musela uznat, že je příjemné vyrazit do společnosti, hezky se ustrojit a popovídat si s někým dospělým. Bylo to mnohem zajímavější než rychlé občerstvení s půltuctem dětí, na něž byla zvyklá. Když Charles viděl její přirozenou eleganci, usoudil, že by si zasloužila vyrazit do La Grenouille častěji. Doufal, že bude mít další příležitost ji tam vzít. Byla to jeho nejoblíbenější restaurace ve městě, i když La Cirque si oblíbil také. Měl slabost pro výtečné francouzské jídlo a atmosféru, která k němu patřila. Na vnější formě a okázalosti mu záleželo daleko více než jí a vyhledával společnost dospělých. Když s ní mluvil, napadlo ho, zda mu bude stejně dobře, když si vyrazí is jejími dětmi. Přesvědčen o tom nebyl, přestože se mu zdály milé. Radši by ji měl jen pro sebe, aby je nic nerozptylovalo a Sam mu neblinkal na boty. Oba se tomu smáli, když odcházel a stáli v předsíni na místě, kde se to zběhlo.

„Rád bych vás zase viděl, Maxine,“ řekl zvesela. Z jeho hlediska se tenhle večer vydařil a z jejího rovněž.

„Já vás také,“ řekla Maxine stručně.

„Zavolám vám,“ slíbil Charles a ani nenaznačil, že by ji chtěl políbit. Mohlo by ji to vylekat a odradit. To nebyl jeho styl. Charles postupoval pozvolna a s rozmyslem, když se mu nějaká žena líbila. Připravoval si půdu pro to, co může přijít později, pokud budou oba chtít. Neměl naspěch a nikdy ženy k ničemu netlačil. Musí to být oboustranné rozhodnutí a Charles dobře věděl, že Maxine ještě zdaleka není tak daleko. Příliš dlouho s nikým nechodila. Kromě Blaka vlastně s nikým. Dokonce ani neměla v plánu nějakou známost navázat. Bude ji muset na tu myšlenku poznenáhlu přivést, pokud usoudí, že ona je ta pravá. Zatím si tím nebyl jist ani on. Bylo příjemné s ní mluvit a trávit ěas v její společnosti. To ostatní se teprve uvidí. Její děti představovaly velkou překážku, kterou bude muset zdolat.

Maxine mu ještě jednou poděkovala a tiše za ním zavřela dveře. Jack už se vrátil z oslavy a spal ve svém pokoji, Zelda také. Všude byl klid, když se Maxine svlékla, vyčistila si zuby a s myšlenkou na Charlese šla spát. Bylo to příjemné, o tom nebylo pochyb. Ale připadalo jí zvláštní vyrazit si někam s mužem. Byla to tak rozumná, tak kultivovaná schůzka. A on byl zrovna takový. Neuměla si přestavit, že by si s ním a dětmi vyšla v neděli odpoledne, jako to dělali s Blakem, když přijel do New Yorku. Ale na druhou stranu Blake byl jejich otec. A ani Blakův život se netočil kolem rodinného krbu. Byl jen turistou, který procházel jejich životy, i když velice vítaným turistou. Blake byl kometou na jejich nebi.

Charles byl solidní a měli s Maxine hodně společného. Bral život vážně a to u Maxine našlo odezvu. Ale nebyl bezstarostný, rozpustilý a hravý. Na okamžik to začala postrádat, ale pak si uvědomila, že nemůže mít všechno. Pokud by si s někým měla znovu vážně začít, vždyckyříkala, že by chtěla někoho solidního, na koho je spolehnutí. A takový Charles určitě byl. Pak si s úsměvem vzpomněla na starou pravdu: Dej si pozor na to, co si přeješ. Blake byl ztřeštěný komediant. Charles byl zodpovědný dospělý. Škoda že na celém světě není muž, který by dokázal být obojí –dospělý Petr Pan, obdařenývšemi ctnostmi. žádala mnoho. A proč vlastně, říkala si. Je pořád sama a možná už navždycky bude. S člověkem jako Blake se žít nedá a s někým jako Charles možná ani žít nechce. A možná je to jedno. Nikdo od ní nežádá, aby si vybrala. Byla to přece pouhá večeře. Dobré jídlo a výborné víno s inteligentním mužem. O manželství nebyla řeč.

9

Blake byl v Londýně najednání s investičním poradcem ohledně tří nových firem, které hodlal převzít. Také se sešel se dvěma architekty. Jeden měl provést změny v londýnském domě, druhý zcela přestavět a zrenovovat palác, který koupil v Maroku. Na obou projektech pracovalo celkem šest interiérových návrhářů a Blake tím byl nadšený. Byl ve svém živlu. Měl v plánu zůstat v Londýně měsíc a po Vánocích chtěl vzít děti do Aspenu. Pozval Maxine, aby jela s nimi, ale rozhodla se, že zůstane doma. Podle ní potřebuje být s dětmi sám. To mu připadalo pošetilé. Všem se vždyckylíbilo, když s dětmi přijela i ona.

Pokud jí půjčil jachtu nebo některý ze svých domů, většinou se zdržela déle, takže se jejich pobyt překrýval a jeden den strávili spolu. Blake pro to měl pochopení a byl rád, že si to s dětmi pěkně užijí. Často půjčoval své domy i přátelům. Nebylo zkrátka možné, aby je využíval sám. A nemohl pochopit, proč Maxine dělala takový rozruch kolem toho, že dovolil Daphne, aby si do jeho newyorského penthousu brala kamarády. Daphne je dost stará, aby v bytě neudělala žádný nepořádek, a kdyby ano, najdou si lidi, kteří ho uklidí. Měl za to, že Maxine přehání, když si myslí, že by tam tropili nějakou neplechu. Blake věděl, že jeho dcera je hodná. A jaké lumpárny by tam ve třinácti letech asi mohli provádět? Po pěti telefonních rozhovorech na toto téma nakonec ustoupil, ale měl pocit, že je to škoda. Newyorskýbyt byl většinu roku prázdný. Blake pobýval mnohem víc v Londýně, odkud měl blíž do všech dalších míst, kde se rád zdržoval. Chtěl zajet na pár dní do Gstaadu, aby si zalyžoval, než se vrátí do New Yorku, a rozcvičil se před Aspenem. Naposledy lyžoval na krátkém výletě do Jižní Ameriky v květnu.

Hned v prvních dnech po příletu do Londýna, kam se vrátil po návštěvě dětí na Díkůvzdání, dostal pozvání na koncert Rolling Stones. Byla to jedna z jeho oblíbených skupin a s Mikem Jaggerem byli staří kamarádi. Ten také Blaka představil mnoha dalším osobnostem rockového světa i několika pozoruhodným ženám. Blakův krátký románek s jednou z největších rockových hvězd plnil novinové titulky všude na světě, dokud ta dáma všechno nepokazila a nevzala si někoho jiného. Manželství nebylo Blakovým cílem a všem to říkal na rovinu. Nikdy žádné dívce nenamlouval, že by se chtěl oženit. O tom vůbec neuvažoval. Měl teď už příliš mnoho peněz. Sňatek pro něj byl velké riziko. Tedy pokud by si nevzal někoho, kdo má tolik co on, ale tak bohaté ženy ho vesměs nezajímaly. Blake měl rád ženy mladé, plné života a ničím nezatížené. Nechtěl nic jiného než se bavit. žádné neublížil. Když vztah skončil, zůstaly jim šperky, kožešiny, auta, dárky a nejkrásnější vzpomínky, jaké vůbec mohly mít. A pak si našel zase nějakou jinou a celé to začalo znova. Když se vrátil do Londýna, byl právě nezadaný. Na koncert Rolling Stones a pak na fantastický večírek v Kensingtonském paláci neměl koho vzít, tak šel sám. Byli tam lidé ode dvora, modelky, herečky, prominenti, aristokraté a rockové hvězdy. Tohle všechno Blake miloval, to byl jeho svět.

Mluvil ten večer s půltuctem krásných žen, potkal pár zajímavých mužů a už přemýšlel o odchodu, když si u baru objednal ještě poslední drink a všiml si krásné rusovlásky, která se na něj usmívala. Měla v nose diamant, na čele rubínové bindi, na sobě sárí, vlasy natužené do špiček, celé paže potetované a vyzývavě se na něj dívala. Nevypadala indicky, ale ten rubín mezi obočím ho zmátl. Sárí, které ji halilo, mělo barvu letní oblohy, stejně jako její oči. Blake ještě neviděl Indku, která by byla tetovaná. Tahle měla paže odshora až dolů plné květů a další květy na plochém bříšku, které sárí odhalovalo. Pila šampaňské a ze skleněné misky na baru zobala olivy.

„Dobrýden,“ pozdravil Blake stručně a jeho oslnivě modré oči se setkaly s jejíma. Usmála se a rozzářila. Tak přitažlivou ženu Blake ještě neviděl a nedokázal odhadnout její věk. Mohlo jí být něco mezi osmnácti a třiceti, ale jemu bylo jedno, kolik jí vlastně je. Byla fantastická. „Odkud jste?“ zeptal se a očekával, že řekne z Bombaje nebo Dillí, ačkoli rezavé vlasy tomu nenasvědčovaly. Zasmála se té otázce a ukázala dokonale bílé zuby. Byla to nejpozoruhodnější žena, jakou kdy viděl.

„Z Knightsbridge,“ odpověděla se smíchem, který mu zněl v uších jako zvonečky, jemně a sladce.

„A co to bindi?“

„Mně se prostě líbí. žila jsem dva roky v Džajpuru. Líbí se mi sárí a šperky.“ Komu by se to nelíbilo? Pět minut poté, co se s ní setkal, do ní byl Blake blázen. „Navštívil jste Indii?“ zeptala se.

„Několikrát,“ prohodil Blake. „Loni jsem tam jel na neuvěřitelné safari a fotografoval jsem tygry. Bylo to mnohem lepší než to, co jsem viděl v Keni.“ Dívka vytáhlaobočí.

„Já jsem se v Keni narodila. Moje rodina předtím žila v Zimbabwe. A pak jsme se vrátili domů. Aleje tu trochu nuda. Vracím se tam, jak je to jen možné.“ Byla Britka a měla přizvuk a intonaci vyšších tříd, takže Blake přemítal, kdo asi jsou její rodiče. Na téhle dívce ho zaujalo všechno, dokonce i tetování. „A kdo jste vy?“ zajímala se ona. Byla to zřejmě jediná žena v sále, která ho neznala, a to se mu na ní také líbilo. Byla to příjemná změna. A on přesně vycítil, že je to od začátku k sobě mocně přitahuje. Velice silně.

„Blake Williams.“ Neposkytl jí žádné další informace, dívka přikývla a dopila šampaňské. Blake pil vodku s ledem. Tu pil na podobných akcích vždycky. Ze šampaňského ho druhý den bolela hlava. Z vodky ne.

„Američan,“ prohodila věcně. „ženatý?“ zeptala se zvídavě, což mu připadalo jako zvláštní otázka.

„Ne. Proč?“

„Nezačínám si se ženatými muži. Dokonce s nimi ani nemluvím. Chodila jsem s jedním strašným Francouzem, který byl ženatý a zapřel mi to. Američané jsou v téhle věci obvykle upřímní. Francouzi ne. Ti vždycky někde mají schovanou manželku i milenku a podvádějí je obě. Vy jste nevěrný?“ zeptala se ho, jako by se ptala

na tenis nebo golf. Blake se rozesmál.

„Zpravidla ne. Ne, vlastně myslím, že jsem nikdy nevěrný nebyl. Nemám důvod. Nejsem ženatý, a pokud se chci vyspat s nějakou ženou, rozejdu se s tou, se kterou chodím. To mi připadá mnohem jednodušší. Nemám rád dramata a komplikace.“

„Ani já ne. To jsem měla na mysli, když jsem mluvila

o Američanech. Jsou upřímní a přímočaří. Evropané jsou mnohem komplikovanější. Všechno chtějí mít hrozně složité. Moji rodiče dvanáct let usilují o rozvod. Vždycky se dají dohromady a pak se zase rozejdou. Pro všechnykolem je to velice matoucí. Já jsem nikdy vdaná nebyla a nemám to v úmyslu. Manželství je hrozný malér.“ Řekla to velice věcně, jako by mluvila o počasí nebo o výletě,

a Blake se bavil. Byla to velice zábavná mladá dáma, velice krásná a jak říkají Britové, „velice šik“. Něco jako lesní víla nebo skřítek v tom sárí, s rubínem mezi obočím a tetováním. Pak si Blake všiml mohutného smaragdového náramku, který se mezi tetováním docela

ztratil. Ať je to kdokoli, klenotů má spoustu.

„Souhlasím s vámi, že si to lidé komplikují. Já a moje bývalá žena jsme vlastně velice dobří přátelé. Máme se rádi víc, než když jsme byli svoji.“ On to tak vnímal a byl si jist, že Maxine má stejný pocit.

„Máte děti?“ zajímala se a nabídla mu olivy. Blake si dvě vhodil do skleničky.

„Ano, mám, tři. Děvče a dva kluky. Třináct, dvanáct a šest.“

„To je pěkné. Já nechci děti, ale myslím si, že lidé jsou velice stateční, když je mají. Mě to spíš děsí. Všechna ta zodpovědnost, každou chvíli jsou nemocné, musíte dohlížet, jak se učí ve škole, jestli se slušně chovají. Jeto těžší než výcvik koně nebo psa amně se nedaří ani jedno. Kdysi jsem měla psa a ten nechával loužičky po celém domě. Děti bych určitě nezvládla o nic líp.“ Blake se zasmál obrázku, který vykreslila, zrovna když kolem prošel Mick Jagger a pozdravil ji a pár dalších lidí. Zdálo se, že ji tu všichni kromě Blaka znají, a on nemohl pochopit, jak je možné, že ji nepotkal dřív. V londýnské společnosti se přece pohyboval dost často.

Vykládal jí o domě v Marrákeši, očividně nadšený, a ona souhlasila, že je to báječnýplán. Řekla, že studovala architekturu, ale nechala toho, protože jí nešla matematika. Ve škole prý byla hrozná.

U Blaka se zastavilo pár známých a zdravili se s ním, stejně jako naopak její přátelé s ní. A když se Blakeotočil zpátkyk dívce, zjistil, že zmizela. Byl rozčarovaný a zklamaný. Pěkně se s ní povídalo. Byla výstřední, inteligentní, přímočará, jiná než ostatní a natolik krásná, že ho upoutala. Později se na ni zeptal MickaJaggera aten se Blakovi vysmál.

„Tyji neznáš?“ divil se. „Toje Arabella. Je vikomtesa. Její otecje zřejmě nejbohatší ze Sněmovny lordů.“

„Co dělá?“ Blake přepokládal, že nedělá nic, ale z rozhovoru s ní získal dojem, jako by nějakou práci nebo kariéru přece jen měla.

„Je malířka. Maluje portréty. Je dost dobrá. Lidi jí platí majlant za to, aby jim namalovala portrét. Taky maluje jejich koně a psy.

Je naprostej cvok, ale fakt hezká. Je to typickej britskej excentrik. Myslím, že byla zasnoubená s nějakým nóbl Francouzem, markýzem nebo tak. Nevím, co se stalo, ale nevzal si ji. Místo toho jela do Indie, měla tam známost s nějakým indickým hlavounem a vrátila se domů s fůrou nádhernejch šperků. Já jen žasnu, že ji neznáš. Možná byla v Indii v době, kdy jsi tam byl taky. Je s ní legrace,“ potvrdil Blakovi.

„Jo, to je,“ řekl Blake, trochu udiven tím, co mu o ní Jagger povídal. Všechno to sedělo. „Nevíš, kde ji najdu? Nevzal jsem si číslo, než odešla.“

„Jasně. Řekni sekretářce, ať zítra zavolá mojí sekretářce. Já její číslo mám. Ta maluje pořád. Půlka Anglie od ní má portrét. Vždycky to můžeš použít jako záminku.“ Blake měl dojem, že žádnou nepotřebuje, ale jistě i tohle byla možnost. Pak odešel a litoval, že se Arabella už vytratila. Druhý den ráno mu sekretářka její číslo sehnala. Vůbec to nebylo složité.

Blake chvíli seděl, díval se na ten kousek papíru a pak vytočil číslo. Ozval se ženský hlas, a poznal dívku ze včerejšího večera.

„Arabella?“ zeptal se. Snažil se o sebevědomý projev, ale poprvé za velice dlouhou dobu si připadal trapně. Arabella byla spíš něco jako větrná smršť než žena, mnohem rafinovanější než dívky, které si obvykle namlouval.

„Ano, u telefonu,“ slyšel její britskýpřízvuk. A pak serozesmála, ještě dřív než zjistila, kdo volá. Rozezněl se stejný cinkot pohádkových zvonečků, kteréBlake slyšel včera. Byla kouzelná.

„Tady Blake Williams. Potkal jsem vás včera na večírku v Kensingtonském paláci, u baru. Odešla jste dřív, než jsem vám stačil dát sbohem.“

„Zdálo se, že máte napilno, tak jsem se vzdálila. Je milé, že voláte,“ řekla vážně a měla radost, že ho slyší.

„Chci říct spíš dobrý den než sbohem. Máte čas kolem oběda?“ Blake šel rovnou k věci a ona se zase rozesmála.

„Ne, to nemám,“ řekla s lítostí. „Maluju portrét a můj model může přijít jedině v době oběda. Je to premiér, jeho program je nabitý k prasknutí. Co třeba zítra?“

„To bych moc rád,“ řekl Blake a cítil se asi tak na dvanáct let. Jí bylo devětadvacet a on si vedle ní přes svých šestačtyřicet připadal jako malý kluk. „Tak třeba v jednu v Santa Lucii?“ To byla restaurace, kam ráda chodívala na oběd princezna Diana a od té doby i kdekdo další.

„Výborně. Budu tam,“ slíbila. „Tak zatím.“ A než se Blake nadál, zavěsila. žádné klábosení, žádná další konverzace. Jen to nejnutnější ke sjednání polední schůzky. Blake si říkal, jestlipak zase přijde v sárí a s rubínem na čele. Měl pocit, že se jí nemůže dočkat. Už léta ho nikdo takhle nenadchl.

Blake přijel do Santa Lucie přesně v jednu a čekal na ni u baru. Arabella vstoupila o dvacet minut později, krátké rusé vlasy jí trčely do stran, měla minisukni, hnědé semišové kozačky na polovysokém podpatku a širokánský rysí kožich. Připomínala postavu z filmu a po rubínu na čele nebylo ani stopy. Vypadala spíš na Milán nebo Paříž, ale její oči měly stále tu elektrizující modř, kterou si pamatoval. Jakmile ho zahlédla, rozzářila se a vřele ho objala.

„Jste moc milý, že mě zvete na oběd,“ řekla, jako kdyby se jí to ještě v životě nestalo, což rozhodně nemohla být pravda. Byla velice okouzlující, ale přitom nenáročná. To se na ní Blakovi líbilo. Když je vrchní číšník vedl ke stolu a obskakoval ji stejně, jako vždycky obskakoval Blaka, připadal si Blake jako štěňátko u jejích nohou, což u něho bylo vzácné.

Řeč plynula u oběda lehce. Blake se vyptal na její práci a mluvil

o svých zkušenostech ze světa počítačů a internetu, což ji ohromně zajímalo. Rozmlouvali o umění, architektuře, plachtění, koních, psech i jeho dětech. Vyměnili si názory na všechny myslitelné problémy a z restaurace odcházeli ve čtyři hodiny. Blake řekl, že by rád viděl její obrazy, a Arabella ho na druhý den pozvala do svého ateliéru, hned po dalším sezení s Tonym Blairem. Řekla, že měla docela nenáročný týden a v pátek samozřejmě odjíždí na venkov. Každý, kdo v Anglii něco znamená, odjíždí na víkend na venkov, do vlastních domů nebo k někomu nanávštěvu. Sotva se na ulici rozešli, Blake už se těšil na jejich další setkání. Byl jí najednou úplně posedlý a ještě to odpoledne jí poslal květiny s vtipným vzkazem. Arabella zavolala ihned po doručení. Blake poslal orchideje a růže, mezi něž byly zapíchané konvalinky. Využil služeb nejlepšího květinářství v Londýně a vybral něco zajímavého, co se k ní podle jeho názoru hodilo. Podle Blaka to byla nejzajímavější žena, jakou kdy potkal, neuvěřitelně eroticky přitažlivá.

Nazítří dopoledne šel do jejího ateliéru. Přišel hned po odchodu Tonyho Blaira a byl ohromně překvapený jejím vzezřením. Arabella byla žena mnoha tváří. Exotická, fascinující, dětinská, tulačka, vzápětí královna krásy a hned zase víla. Dveře ateliéru mu přišla otevřít v barvou pocákaných obepnutých džínách, ve vysokých červených teniskách značky Converse a bílém tričku, s mohutným rubínovým náramkem na ruce a na čele se opět skvělo bindi. Všechno kolem ní bylo tak trochu bláznivé, ale Blaka to fascinovalo. Arabella mu ukázala několik rozdělaných portrétů a pár starých obrazů, které malovala sama pro sebe. Měla také několik nádherných obrazů koní. A portrét premiéra připadal Blakovi mimořádně zdařilý. Opravdu velký talent, jak říkal Mick Jagger.

„Je to fantastické,“ pochválil její práci Blake. „Opravdu nádherné, Arabello.“ Otevřela láhev šampaňského, prý na oslavu jeho první návštěvy v jejím ateliéru, první z mnoha, jak doufá, a připila mu. Blake s ní i přes svou averzi k šampaňskému vypil dvě skleničky. Kvůli ní by se napil i jedu. Pak navrhl, aby se šli podívat k němu. I on chtěl ukázat svoje poklady. Měl pár velice vzácných uměleckých kousků a hlavně velkolepý dům, který miloval a na který byl nesmírně pyšný. Hned chytili taxík a za půlhodinu už procházeli jeho domem. Arabella vykřikovala nadšením nad každým uměleckým dílem, které viděla. Blake pro ni otevřel další láhev šampaňského, ale sám si tentokrát dal vodku. Zapnul zvukovou aparaturu a ukázal jí domácí kino, které si dal zřídit. Ukázal jí všechno a před devátou hodinou skončili v jeho ohromné posteli v divokém, vášnivém objetí. Něco takového Blake s žádnou ženou ještě nezažil, dokonce ani na drogách, s nimiž jeden čas mírně experimentoval. Nenalezl v tom však zalíbení. Pro něj byla drogou Arabella sama a měl pocit, jako kdyby se ocitl v jiném světě, když pak spolu leželi v jeho velikánské vaně a ona se na něj překulila a znovu se s ním začala milovat. Blake sténal prudkou rozkoší, když dospěl k vyvrcholení, toho večera už počtvrté, slyšel kouzelné rolničky jejího smíchu a to nemožné slovo víla, které mu přišlo na mysl v Kensingtonském paláci, ho div nepřipravilo o rozum. Nevěděl, co to vlastně je, je-li to láska či šílenství, ale ať už to bylo cokoli, nechtěl, aby to skončilo.

10

Další pátek večer se Charles a Maxine opět sešli u velice příjemné večeře v La Grenouille. Oba si dali humra a vynikající rizoto s lanýži, které působilo téměř jako afrodiziakum, tak bylo výtečné. Maxine si nesmírně pochutnala, tentokrát ještě víc. Líbil se jí inteligentní rozhovor mezi dvěma dospělými a Charles jí nepřipadal zdaleka tak usedlý jako poprvé. Měl přece jen smysl pro humor, i když ho držel na uzdě. Zdálo se, že Charlesovi se nikdy nic nevymkne z ruky. Jak říkal, měl rád ve všem pořádek, všechno si rozumně naplánoval a neriskoval. Po takovém životě Maxine vždycky toužila a Blake jí ho nemohl poskytnout. Pro ni samotnou byl tento ideál při třech dětech také nedosažitelný vzhledem k nepředvídatelným příhodám, které se v jejich životě mohly naskytnout, a soukromé praxi, v níž byly nečekané události na denním pořádku. Nicméně povahou se k sobě hodili. Maxininy představy mnohem lépe naplňoval Charles než Blake a říkala si, že i když Charles není tak spontánní, je to svým způsobem uklidňující. Věděla, co se od něj dá očekávat. Byl to charakterní člověk, což jí imponovalo.

Po druhé společné večeři v La Grenouille si na cestu domů vzali taxík. Na příště jí Charles slíbil Le Cirque a potom možná Daniela nebo Café Boulud, všechny své oblíbené podniky, které jí chtěl ukázat. Vtom Maxine zazvonil mobil. Myslela, že ji shání některé z dětí. Tenhle víkend neměla službu na telefonu, tu obstarávala Thelma Washingtonová. Volala však ústředna, která se snažila Maxine sehnat právě pro doktorku Washingtonovou. Maxine věděla, co to znamená: že se stalo něco vážného s jejím pacientem. Jedině proto jí Thelma telefonovala o víkendech, jinak si se vším poradila sama. Ozvala se, jen když věděla, že by Maxine chtěla být o případu informována a sama ho řešit. Thelma zareagovala hned, jak ústředna hovor přepojila.

„Ahoj, co se děje?“ vybafla Maxine do telefonu a Charles myslel, že je to někdo z dětí. Doufal, že se nestalo nic vážného. Měli zdařilý večer a nepřál si, aby do něj zasáhlo něco nepříjemného. Maxine pozorně poslouchala, vraštila obočí, oči zavřené. To nevěstilo nic dobrého. „Kolik krve jste jí dali?“ Opět nastalo ticho a Maxine poslouchala odpověď. „Můžeš ihned sehnat kardiologa? Zkus Jonese. Kruci… Dobře… Hned tam jedu.“ Maxine se s ustaraným pohledem obrátila k Charlesovi. „Moc se omlouvám, mrzí mě, že vám kazím večer. Právě přivezli jednu mou pacientku v kritickém stavu. Můžu unést tenhle taxík do Kolumbijské presbyteriánské? Nemám čas se jet domů převlíknout. Můžu vás vyložit cestou.“ Hlavu měla plnou toho, co jí řekla Thelma. Šlo o patnáctiletou dívku, kterou léčila už čtyři měsíce. Pokusila se o sebevraždu a byla v ohrožení života. Maxine chtěla být u ní a rozhodnout co možná nejlépe. Charles rázem vystřízlivěl a řekl, že taxík je jí samozřejmě k službám.

„A co kdybych jel s vámi? Můžu tam pobýt, a když nic jiného, poskytnu vám aspoň morální podporu.“ Zdaleka neměl ponětí, jak těžké tyhle případy bývají. Maxine se však na ně ve své kariéře plně zaměřila. Nedokázal si představit, že bytohle řešil každýden, a proto Maxine obdivoval. Medicínsky to byl mnohem zajímavější obor než práce, kterou dělal on. Více stresující, ale svým způsobem důležitější.

„Možná se tam zdržím celou noc. Tedy doufám, že se zdržím.“ Jediným důvodem, proč by se nezdržela, by byla pacientčina smrt, právě teď značně pravděpodobná.

„Nevadí. Když mě čekání unaví, půjdu domů. Vždyť jsem přece taky doktor, tohle pro mě není žádná novinka.“ Maxine se usmála. Byla ráda, že to mají společné. Když spolu můžou probírat svou práci, to je velice silné pouto. Uvedli řidiči adresu nemocnice v severní části města a vyrazili. Maxine cestou Charlesovi vysvětlovala situaci. Dívka si podřezala zápěstí a kuchyňským nožem se bodala do krajiny srdeční. Hrozně se zřídila. A byl hotový zázrak, že ji matka našla dost brzy, takže se ještě dá něco dělat. Záchranka přijela do několikaminut. Dali jí zatím dvějednotkykrve, srdce se cestou dvakrát zastavilo, ale funkci se podařilo obnovit. Děvče balancovalo na pokraji smrti, ale zatím bylo naživu. O sebevraždu se pokusilo podruhé.

„Proboha, ta mládež to nedělá jenom naoko, že ne? Já měl vždycky za to, že děti tím na sebe chtějí upoutat pozornost a jejich pokusy jsou jen polovičaté.“ Na tomhle nic polovičatého nebylo.

Celou cestu o tom tiše rozmlouvali, a sotva dojeli, Maxine začala jednat. Na sobě měla černé koktejlové šaty a střevíčky na vysokém podpatku. Odhodila černý večerní kabát, přes šaty si natáhla bílý plášť, vyhledala Thelmu a sešla se s týmem z ambulance. Vyšetřila svou pacientku, sama se spojila s kardiologem, promluvila s ošetřujícím lékařem a šéfem oddělení. Dívčina zápěstí už byla sešitá a za patnáct minut dorazil kardiochirurg. Dívku, která byla stále v bezvědomí, dal odvézt na sál a Maxine uklidňovala rodiče. Charles a Thelma zatím tiše hovořili na chodbě.

„Ona je úžasná, že?“ řekl obdivné Charles. Maxine byla jako tornádo, když se pustila do práce. Za půlhodinu už byla zase zpátky na chodbě u nich. Thelma s Charlesem naprosto souhlasila a byla ráda, že v něm Maxinina práce vzbudila takový respekt a uznání.

„Jak je jí?“ zeptala se Thelma. Zůstávala tu spíš proto, aby dělala Charlesovi společnost, než že by jí bylo zapotřebí. Teď tu měla hlavní slovo Maxine.

„Drží se. Ale je to na vážkách,“ řekla Maxine a v duchu se modlila, aby děvče nezemřelo.

Eloise, její pacientka, byla na operačním sále čtyři hodiny. Teprve téměř v pět ráno se Maxine konečně dozvěděla něco podstatného. K jejímu velkému údivu byl Charles pořád ještě s ní. Thelma šla domů už před několika hodinami.

Chirurg vpadl do lékařského pokoje a vítězoslavně se na Maxine a Charlese usmíval. „Někdy se stane zázrak, který nemůže nikdo z nás vysvětlit. Když do sebe ta holka bodala, minula všechny důležité orgány, a o vlásek tak unikla smrti. V následujících dnech se možná ještě přihodí všelicos, ale myslím, že z toho může vyváznout.“ Maxine si nadšením výskla a vrhla se Charlesovi kolem krku. Ten ji objal a usmíval se. Byl vyčerpaný, ale po medicínské stránce to byla jedna z nejzajímavějších nocí jeho života, když pozoroval, s čím tu kolegové zápolí, jak řeší problémy a že to Maxine všechno řídí.

Maxine šla vyrozumět dívčiny rodiče a krátce po šesté ráno s Charlesem nemocnici opustili. Sama se chtěla za pár hodin zase vrátit. Příštích několik dní bude kritických, ale nejhorší už bylo za nimi. Lékaři dali Eloisino srdce do pořádku a dali jí krev. Jejím rodičům se ohromně ulevilo a Maxine zrovna tak. Optimismem raději šetřila, ale měla pocit, že tentokrát zvítězí a dívku vyrvou ze spárů smrti.

„Ani nemám slov, abych vypověděl, jak velice obdivuju to, co děláte,“ řekl Charles tiše. Držel ji kolem ramen a Maxine se o něj cestou domů opírala. Z celonočního maratónu byla ještě rozrušená a unavená. Oba věděli, že potrvá několik hodin, než se uklidní, ale tou dobou už bude zase zpátky v nemocnici, nejspíš si ani nestačí zdřímnout. Byla na to zvyklá.

„Děkuju,“ usmála se na něj. „Děkuju, že jste zůstal se mnou. Těšilo mě vědomí, že tu jste. Za nocí jako tahle jsem obyčejně sama. Doufám, že tentokrát zvítězíme. Cítím, že ano.“

„Já zrovna tak. Váš kardiochirurg je opravdu machr.“ Totéž si

Charles myslel o ní.

„Ano, to je,“ přitakala Maxine.

Taxík zastavil před jejím domem, a když Maxine vystupovala, konečně si uvědomila, jak hrozně je uondaná. Nohy měla jako ze železa a ty vysoké podpatky byly přímo vražedné. Přes večerní šaty měla pořád nataženýbílýplášť ačernýkabát nesla přes ruku. Charles na sobě měl slušivý tradiční tmavý oblek, bílou košili a modrou kravatu. Maxine se líbilo, jak se oblékal. 1 po tak rušné noci byl stále upravený.

„Mám pocit, jako kdybymě lámali kolem,“ zasmála se.

„Nevypadáte na to. Dneska jste byla prostě fantastická.“

„Děkuji, ale to je práce celého týmu, ne jednotlivce. A taky záleží na štěstí. Člověk nikdy neví, jak se to bude vyvíjet. Dělám, co můžu, a hodně se modlím. To vždycky.“

Charles jí věnoval pohled plný úcty a obdivu. Bylo půl sedmé ráno a on by najednou nejradši ze všeho šel s ní domů a s ní spát. Po noci, jakou spolu dnes prožili, by ji rád držel v náruči. Místo toho se sklonil, když stáli u ní před domem, a přitiskl své rty na její. Ten polibek přišel dřív, než to jeden či druhýměli v plánu, ale dnešek pro ně oba hodně věcí změnil. Vzniklo mezi nimi jakési pouto. Políbil ji ještě jednou, tentokrát silněji, a když ji objal a přivinul k sobě, Maxine jeho polibek opětovala.

„Zavolám ti,“ zašeptal. Maxine přikývla a vešla do budovy.

Pak dlouho seděla v kuchyni, přemýšlela o tom všem, o své pacientce, o probdělé noci a Charlesově polibku. Těžko říct, co z toho jí otřáslo víc. Nepochybně sebevražda její pacientky. Ale když ji Charles políbil, jako kdyby do ní udeřil blesk. Bylo to však příjemné. Měla radost, že s ní v nemocnici zůstal. V mnoha ohledech byl Charles přesně muž, jakého vždycky chtěla. A teď, když se konečně objevil, dostala strach, jak to zvládne. Nebyla si jistá, zda je v jejím životě místo proněj i pro její děti. To jí dělalo starosti.

Bylo skoro devět ráno, když se konečně dostala do postele. Děti ještě spaly a Maxine doufala, že se aspoň trochu prospí, než kvůli nim bude muset vstát. Když po dvou hodinách spánku kolem jedenácté vstala a pila v kuchyni kávu, rozhodně nebyla připravená na Daphnin útok. Daphne do ní zabodávala zlý pohled. Maxine netušila proč, ale věděla, že to brzo vyjde najevo.

„Kde jsi byla včera v noci?“ vyštěkla Daphne. Vypadala nasupeně.

„V nemocnici. Proč?“ podivila se Maxine té otázce. V čem vidí problém?

„To není pravda! Byla jsi s ním!“ Daphne křičela jako zhrzený milenec. Málokdo se dokáže tak vztekat jako dítě konfrontované s novým partnerem svého rodiče, nebo dokonce jen s podezřením, že se nějaký objevil.

„Byla jsem s ním na večeři, když už to tak říkáš,“ řekla jí matka klidně. „Cestou domů mi volali, že se jedna z mých pacientek pokusila o sebevraždu, a musela jsem jet za ní. Myslím, že se nám ji podařilo zachránit, pokud seto dneska nějak nezvrtne.“ Maxine často vyprávěla dětem o případech, s nimiž strávila v nemocnici celou noc. „Tak v čem vidíš problém?“

„Já ti nevěřím. Myslím, že jsi celou noc byla u něj doma a spala jsi s ním,“ vychrlila Daphne na matku vztekle. Maxine na ni zůstala užasle koukat. Bylo to naprosto nepatřičné obvinění a Maxine si uvědomila, že může u dětí kvůli Charlesovi narazit na odpor. Nebo přinejmenším u Daphne.

„To se může jednoho den stát, ať už s ním nebo s někým jiným. A pokud se v mém životě stane něco významného, dám ti vědět. Ale ujišťuju tě, Daphne, že včera v noci jsem byla v práci. A myslím, že jsi moc drzá.“ Odvrátila se a dostala zlost. Zdálo se, že se Daphne zklidnila, ale pak se na matku osopila znovu.

„Proč bych ti měla věřit?“ zeptala se, zrovna když do kuchyně vešel Sam a znepokojeně se na sestru podíval. Zdálo se mu, že je na maminku ošklivá. Což také byla.

„Protože jsem ti nikdy nelhala,“ řekl Maxine přísně, „a teď s tím nehodlám začínat. A tyhle výčitky si vyprošuju. Jsou drzé, neoprávněné a zbytečné. Tak si dej odchod a chovej se slušně.“

S těmito slovy Maxine odešla z kuchyně, aniž Samovi řekla

jediné slovo.

„Podívej se, co jsi udělala!“ vyčítal Sam sestře. „Maminku jsi rozčilila. A ona je asi unavená, když byla celou noc pryč. Takže teď bude protivná celej den. To ti mockrát děkuju!“

„Ty nevíš vůbec nic!“ vyštěklaDaphne atakéz kuchyně zmizela. Sam kroutil hlavou a nasypal si do misky mušli. Tohle rozhodně nebude jednoduchý den.

V poledne se Maxine vrátila do nemocnice a potěšilo ji, že Eloise se vede dobře. Nabyla vědomí a Maxine s ní mohla promluvit. Důvod svého činu jí však dívka neprozradila. Maxine navrhovala dlouhodobou hospitalizaci a rodiče souhlasili. Nechtěli riskovat, že by se něco podobného mohlo opakovat.

Maxine byla ve dvě hodiny zpátky doma u dětí. Daphne šla s kamarádkami ven, údajně na vánoční nákupy, ale Maxine věděla, že se jí dcera chce vyhnout, a docela jí to vyhovovalo. Daphnino ranní obvinění ji naštvalo. Ale Sam jí to jako obyčejně svou roztomilostí vynahrazoval. A k radosti všech Jackův tým dnešní zápas vyhrál. Když se v pět hodin všichni vrátili domů, měli lepší náladu. Daphne už také přišla domů a byla velice zamlklá.

Když Charles v šest hodin zavolal Maxine a říkal, že se teprve probudil, nestačil žasnout, když slyšel, že ona je celý den na nohou.

„Jsem na to zvyklá,“ smála seMaxine. „Unavená ženská nemá na žádný odpočinek nárok. Zvlášť když má děti.“

„Nevím, jak to děláš. Já si připadám, jako kdyby mě srazil autobus. Jsem dočista mimo. Jak se daří pacientce?“ Hlas měl rozespalý a smyslný.

„Pozoruhodně dobře. Díkybohu, že je tak mladá. Většinou je naděje, že tyhle děti zachráníme, i když taky ne vždycky.“

„Jsem rád, že s touhle holkou to vyšlo.“ Charles teď měl o případ velký zájem. „Co děláš dneska večer?“

„Od osmi jdeme do kina a předtím nejspíš na pizzu nebo na činu.“ A pak Maxine dostala nápad. Předpokládala, že Charles je příliš unavený, než aby šel s nimi, a ona sama byla také uondaná, ale v neděli se u nich vždycky pořádala rodinná večeře, o něco slavnostnější než ve všední dny. „Co kdybys k nám přišel zítra na večeři?“

„Za tebou a dětmi?“ zaváhal Charles a nebyl tak nadšený, jak Maxine očekávala. Pro něj to bylo něco zcela nového.

„Ano, tak jsem si to představovala. Můžeme ti objednat činu nebo něco, co bys třeba radši.“

„Miluju činu, ale jen nerad bych vyrušoval v rodinném kruhu.“

„Myslím, že to zvládneme. A co ty?“ smála se a Charles nemohl přijít na žádnou věrohodnou výmluvu.

„Tak dobře,“ řekl a znělo to, jako kdyby právě souhlasil s tím, že skočí na gumovém laně z Empire State Building. Pro něj to ostatně bylo něco obdobného. Maxine ocenila, že se aspoň snaží. Očividně ho to vyděsilo.

„Tak zítra v šest hodin,“ řekla, zrovna když vešla Daphne

a zabodla do ní pohled.

„Tys ho pozvala zítra na večeři?“ zeptala se, hned jak matka zavěsila.

„Ano, pozvala.“ Maxine si nehodlala vyžádat svolení. Její děti si zvaly domů kamarády každou chvíli a ona je přijímala s otevřenou náručí. Také měla právo si pozvat přátele, i když tohoto práva

využívala zřídka, pokud vůbec.

„Potom s vámazítra jíst nebudu!“ vyštěkla Daphne.

„Ale budeš,“ řekla Maxine klidně a připomněla jí, že její kamarádky jsou u nich také vždycky vítané. „Nevím, proč kvůli tomu děláš takový povyk, Daphne. Charles je velice milý muž. A já s ním nehodlám uprchnout. S tatínkovými milenkami se stýkáš pořád.“

„On je tvůj milenec?“ vyděsila se Daphne a Maxine zavrtěla

hlavou.

„Ne, není, ale nebylo by na tom nic pobuřujícího, kdyby byl. Daleko neobvyklejší je to, že jsem si už léta s nikým nikam nevyrazila. Není důvod dělat z toho tragédii.“ Ale Daphne důvod měla. Opravdu se cítila Charlesem ohrožena a vůbec už jen představou, že by její matka měla nějakého muže. Jackovi se to také nelíbilo. „Nic hrozného se tu nestane, Daphne. Tak se, proboha tě prosím, přestaň mračit. Ber to prostě tak, jak to je. Na večeři přijde můj kamarád. Pokud se z toho jednoho dne vyklube něco víc než jen kamarádství, řeknu ti to. Prozatím nejde o víc než jen o večeři. Ano?“ Při těch slovech si vzpomněla si na ty polibky dneska ráno. Daphne vlastně nebyla daleko od pravdy. Šlo o víc než jen o večeři. Daphne neřekla ani slovo a opustila matčin pokoj.

Když Charles druhý den přišel, Daphne byla ve svém pokoji a Maxine ji musela přemlouvat, prosit a nakonec jí i pohrozit, než se nakonec uráčila k večeři dostavit. Do kuchyně sice přišla, ale dávala svým chováním jasně najevo, že je tu proti své vůli. Charlese ignorovala a na matku se dívala nasupeně. A když se podávala čína, kterou v sedm hodin doručili, odmítla ji sníst. Sam a Jack to však bohatě vyvážili. Charles poblahopřál Jackovi ke včerejšímu vítěznému zápasu a vyptával se na podrobnosti.

Poté s Charlesem zapředl živý rozhovor Sam. Daphne na oba bratry pohlížela jako na zrádce a za dvacet minut se opět uchýlila do svého pokoje. Charles se o tom zmínil Maxine, když sklízela ze stolu a vyhazovala zbytky z talířů. Večeře byla výborná a Charles si vedl velmi dobře. Rozhovor s dětmi ho jistě stál určitou námahu, ale snažil se. Ocitl se na docela neznámé půdě.

„Daphne mě nesnáší,“ řekl zklamaně a vzal si ještě koláček.

Zbyly na stole.

„Ne že by tě nesnášela, jenom tě nezná. Má strach. Já jsem nikdy žádného přítele neměla. Nikoho jsem si domů na večeři nevodila. Ona má strach z toho, co to znamená.“

„To ti řekla?“ zajímal seCharles a Maxine se zasmála.

„Ne, ale jsem její matka a psychiatr specializovaný na mladistvé. Cítí se ohrožena.“

„Řekl jsem něco, co se jí dotklo?“ dělal si starostiCharles.

„Ne, byl jsi skvělý,“ usmála se na něj Maxine. „Ona se zkrátka rozhodla zajmout tuhle pozici. Já osobně holky v pubertě nesnáším,“ prohodila lehkovážně. Tentokrát se vzhledem k její profesi zasmál zase Charles. „Nejhorší jsou v patnácti. Ale začíná to ve třinácti. Hormony a tak vůbec. Holky by měly být pod zámkem, dokud jim není šestnáct nebo sedmnáct.“

„To jsoukrutá slova odženy, která vybudovala kariéru na tom, že se zabývá právě jimi.“

„Vůbec ne. Já vím, o čem mluvím. Všechny holky v tomhle věku týrají svoje matky. Zato jejich otcové jsou hrdinové.“

„To jsem si všiml,“ prohodil Charles mrzutě. Daphne o svém otci básnila, hned když se viděli poprvé. „Jak si stojíms chlapci?“

„Výborně.“ Podívala se mu s milým úsměvem do očí. „Děkuju ti, že se tak snažíš. Vím, že to není tvoje parketa.“

„Není, ale ty za to stojíš,“přiznal se. „Dělám to kvůli tobě.“

„Já vím,“ špitla Maxine a bezděčně se začali v kuchyni líbat. Vtom vešel Sam.

„Jú,“ vykřikl, když je uviděl, a oni od sebe s pocitem viny uskočili. Maxine otevřelaledničku a předstírala, že něco hledá.

„Daphne zešílí, jestli tě uvidí, že ho líbáš,“ řekl Sam mamince a ta se rozesmála, stejně jako Charles.

„Už se to nestane, slibuju. Promiň, Same,“ omlouvala se Maxine. Sam pokrčil rameny, popadl dva koláčky a zase zmizel.

„Ten hoch se mi opravdu líbí,“ pochvaloval si Charles.

„Pro ně všechny je dobré, když tě budou mít nablízku, i pro Daphne,“ řekla rozvážně Maxine. „Je to mnohem přirozenější, než když mají jenom mě.“

„Neuvědomil jsem si, že tu jsem na výchovné misi,“ zabručel Charles a Maxine se opět rozesmála.

Pak ještě chvíli seděli v pokoji a bavili se a kolem desáté Charles odešel. I přes Daphniny nepřátelské projevy u večeře to byl velice pěkný večer. Charles se tvářil, jako kdyby proplul v sudu Niagarskými vodopády, a Maxine byla šťastná, když vešla do svého pokoje a našla v posteli napůl spícího Sama.

„Ty si ho vezmeš, mami?“ špitl a z posledních sil otevřel oči, když mu Maxine dala pusu.

„Ne, nevezmu. Je to jen přítel.“

„Tak proč jste se líbali?“

„Jenom tak, protože ho mám ráda. Ale to neznamená, že si ho vezmu.“

„Myslíš tak ráda, jako má táta ty holky, se kterýma chodí?“

„Ano, tak nějak. O nic nejde.“

„To táta taky vždycky říká.“ Samovi se očividně ulevilo, a zatímco se na něj Maxine dívala, sladce usnul. Charlesův příchod dozajista otřásl její domácností, ale Maxine si pořád ještě myslela, že je to dobře. Byla ráda, že má mužského, s nímž může vyrazit do společnosti. Není to žádný zločin, říkala si. Děti si na to musejí zvyknout. Koneckonců, Blake má pořád známosti. Proč by nemohla ona?

11

Před Vánocemi se měl Blake s Arabellou v Londýně nádherně. Nikdy v životě nebyl šťastnější a ještě nikdy si ho nikdo tak nepodmanil. Arabella dokonce namalovala jeho malý akt. Blaka těšila každá chvilka, kterou s ní strávil. Na víkend ji vzal do Svatého Mořice a společně si zalyžovali. Na tři dny zajeli do Paříže na vánoční nákupy. Bydleli v hotelu Ritz. Dokonce zamířili do Benátek a pobyli v paláci, který tam Blake měl. Byly to nejromantičtější chvíle, jaké kdy s nějakou ženou prožil. A samozřejmě ji pozval, aby po Vánocích jela do Aspenu a strávila tam s jeho dětmi prázdniny. Nádherný Štědrý večer spolu oslavili v Londýně. Arabella ho chtěla představit své rodině, ale Blake s ní chtěl být sám a vychutnat si každičký okamžik v její společnosti. Nerad se nechával představovat rodinám svých dívek. Když už k tomu došlo, v příbuzných to vyvolávalo falešné naděje a ve vztahu se tím obvykle něco pokazilo. Arabellu chtěl mít jen sám pro sebe a ona to tak brala. Od jejich setkání s ním bydlela v jeho londýnském domě. A oba se spolu už mnohokrát objevili na stránkách bulvárního tisku.

Daphne si jich všimla v časopisu People a znechuceně to ukázala matce. „Jak vidět, táta už se nám zase zamiloval.“

„Jen ho nech. On to nikdy nemyslí vážně, jenom se tak baví.“ Daphne byla na oba rodiče v posledních dnech přísná, na Blaka stejně jako na Maxine.

„Řekl, že tentokrát přijede na prázdniny sám.“ Právě to Daphne chtěla: být s ním sama. Být jediná žena v jeho životě. Přitom Maxine, jak Blaka znala, věděla, že to není možné. A nová žena v jeho životě se jí zdála velice krásná. Ona sama byla spokojená s Charlesem a s tímhle neměla problém. Nikdy. „Doufám, že ji s sebou nevezme,“ znovu zdůraznila Daphne a Maxine řekla, že podle ní nejspíš vezme. Usoudila, že je lepší varovat Daphne předem, aby si na tu představu zvykla.

Arabella již Blakovo pozvání do Aspenu přijala. Nikdy tam nebyla a moc se jí líbila vyhlídka, že stráví prázdniny s jeho milovanými dětmi. Viděla jejich fotografie a Blake jí o nich vyprávěl. Pomohla mu koupit dárek pro Daphne. Společně vybrali u Graffaúzkýdiamantový náramek, o kterém Arabella tvrdila, že pro ni bude perfektní. Říkala, že je to dárek hodný princezny. Blake se vrátil do obchodu a vybral dárek, který byl hodný vikomtesy, velkolepý smaragdový náramek. Když jí ho dal, byla Arabella nadšená. Na Boží hod letěli jeho letadlem do New Yorku. Pozdě odpoledne dorazili do Blakova newyorského bytu a Blake hned zavolal Maxine. Ta se právě vrátila s dětmi z oslavy u Maxininých rodičů a děti měly druhý den odjet. Maxine jim už dva dny balila věci na cestu.

„Vidím, že se činíš,“ škádlila ho Maxine. „S Daphne jsme o tobě četli v časopisu People.“ Neřekla mu, že z toho Daphne neměla pražádnou radost.

„Počkej, až ji poznáš. Je úžasná.“

„Už se nemůžu dočkat,“ smála se Maxine. ženy v jeho životě nevydržely obyčejně tak dlouho, aby jí je stihl představit. S touhle chodil teprve pár týdnů. Maxine znala Blaka a nevěřila mu, když říkal, že je jiná než ostatní. To říkal vždycky. Neuměla si představit, že by o někom mluvil vážně, i když tahle žena byla starší než jeho obvyklé známosti. 1 tak jí bylo teprve dvacet devět. Pro Maxine pouze odrostlé dítě. A pak se Maxine pochlubila se svojí novinkou. „Já taky s někým chodím,“ prohodila jakoby nic.

„No, to je mi tedy změna! Kdo je ten šťastný?“

„Internista, kterýho jsem poznala přes jednoho pacienta.“

„To není špatný. Dobrej chlap?“

„Zdá se.“ Maxine nezačala pět ódy. Neměla to ve zvyku, jak Blake věděl. Chovala se rezervovaně vždy a ve všem.

„Co na to říkajíděti?“ zajímal se.

„Jo,“ povzdechla si Maxine, „to je jiná historie. Daphne ho nenávidí, Jack není nadšený a Samovi je to nejspíš úplně jedno.“

„Proč ho Daphne nenávidí?“

„Je to chlap. Všichni si myslí, že musím být spokojená, když mám je. To taky jsem, ale tohle je příjemná změna. V pauzách mezi péčí o pacienty a rozvážením dětí po městě si můžu promluvit s někým rozumným.“

„Děláš dobře.“

Maxine usoudila, že bypřed dcerou měla varovat i jeho. „Daphne vyrazila na válečnou stezku i kvůli tobě.“

„Jak to?“ zarazil se Blake. „Kvůli čemu?“ nechápal. Byl velice naivní.

„Kvůli tvé nové známosti. Poslední dobou si na nás dcera dělá moc velké nároky. Říkala, že jsi slíbil, že tentokrát do Aspenu přijedeš sám. Přijedeš sám?“

Blake zaváhal. „Hm… Ne, nepřijedu. Arabella je tu se mnou.“

„To jsem si myslela. Řekla jsem Daphne, že to tak asi dopadne. Dost možná budeš mít průšvih. Připrav se na to.“

„Skvělá zpráva. Radši to řeknu Arabelle. Ona se těší, až se s dětmi uvidí.“

„Kluci budou milí. Ti jsou na tvoje ženské zvyklí. Hlavně jí řekni, ať si nebere ty Daphniny scény moc k srdci. Je jí třináct, v tomhle věku má svou hlavu.“

„Nejspíš jo,“ připustil Blake, ale byl přesvědčený, že Arabella si dokáže získat každého, i Daphne. Nepovažoval to za velký problém. „Vyzvednu je zítra ráno v půl deváté,“ řekl.

„Tak já ti je připravím,“ slíbila Maxine. „Doufám, že to proběhne v klidu.“ Daphne Charlese ještě na milost nevzala, ale už se s ním viděla jen letmo, neboť na svátky odjel. Vánoce ho netěšily, vlastní rodinu neměl, a tak se uchýlil do svého domu ve Vermontu. Maxine za ním měla vyrazit, až děti odjedou s Blakem. Hned druhý den tam pojede autem. Byla z toho trochu nervózní. Bude to něco jako jejich líbánky. Nic takového už dávno neprožila, ale chodí s ním už šest týdnů. Nemůže to odkládat donekonečna. Spát s ním, to bude velký

posun.

Blake si vyzvedl děti ráno, jak slíbil, a Maxine ho ani nesešla dolů pozdravit. Řekla dětem, ať vyřídí, že jim přeje šťastnou cestu. Nepřipadalo jí férové objevit se tam, když přijel s Arabellou. Sam se k mamince na chvíli přitulil a ta mu řekla, že jí může zavolat, kdy bude chtít. Starším sourozencům nakázala, aby na Sama dávali pozor a v noci spali s ním. Daphne vypadala pořád mrzutě, jelikož jí matka včera řekla, že Blake s sebou bere Arabellu. „Ale slíbil přece…,“ začala večer natahovat moldánky a Maxine ji ujišťovala, že to neznamená, že by ji nemiloval nebo s ní nechtěl být, ale má rád poblíž i svou přítelkyni. A obě věděly, že ať je ta Arabella jakákoli, nebude s ním dlouho. žádná vedle něj dlouho nevydržela, tak proč by tahle měla být výjimka? Daphne mámu objala a rozběhla se k výtahu, kde už čekali Jack a Sam.

V bytě bylo hrobové ticho, když děti odjely. Maxine a Zelda společně uklidily a Zelda ještě převlékla postele, než odešla do divadla na dopolední představení. A Maxine pak zavolala Charlesovi do Vermontu. Už se nemohl dočkat jejího příjezdu. I Maxine se těšila, až ho uvidí, ale byla nesvá ohledně jejich plánů. Připadala si, jako by zase byla nezkušená panna, která přemýšlí o tom, jestli se s ním vyspí. A Charles už se předem omlouval za svůj „srub v horách“, jelikož věděl, že s Blakem byla zvyklá na luxus. Řekl, že dům ve Vermontu je velice prostý, až spartánský. Stál poblíž lyžařského letoviska a Charles se už těšil, jak si spolu zalyžují. Zdůraznil ovšem, že to není Svatý Mořic, Aspen ani nic podobného.

„S tím si nedělej starosti, Charlesi,“ ujistila ho Maxine. „Kdyby tohle pro mě bylo důležité, zůstala bych provdaná za Blaka. A jak víš, odešla jsem. Já chci prostě být s tebou. Je mi jedno, že je srub prostě zařízený. Jedu tam kvůli tobě, ne kvůli domu.“ A myslela to vážně.

Charles byl moc rád, že je s Maxine konečně sám. V přítomnosti jejích dětí cítil úzkost. Všem jim k Vánocům koupil cédéčka s nahrávkami skupin, které mu vyjmenovala jejich matka, a Samovi nějaká dévédéčka s filmy. Neměl tušení, co se jim vlastně líbí, a výběr dárků pro ně mu dal zabrat. Pro Maxine koupil decentní šál značkyChanel, který se mu velice líbil, aMaxine z něj byla nadšená. Charles jí ho dal, když spolu před odjezdem do Vermontu naposledy večeřeli. Před svátky odjížděl z New Yorku nejradši včas, než propukl největší předvánoční shon. Něco takového pro něj nebylo. Maxine to nepovažovala za šťastné. Ale zase to tak pro ni bylo jednodušší kvůli dětem. Daphne by se zhroutila, kdyby s nimi byl Charles na Vánoce, takže všechno vlastně dopadlo dobře.

Maxine dala Charlesovi kravatu značky Hermes spolu s kapesníčkem. Vzal si ji, když šli ten den na večeři. Byl to pro ně velice vyhovující vztah, nepříliš závazný, a poskytoval jim dostatek prostoru k tomu, aby se mohli věnovat každý své práci a zájmům. Maxine nevěděla, jak moc by se právě tohle změnilo, kdyby se s ním vyspala. Nedokázala si přestavit, že by s dětmi sdíleli jeden byt. Charles již předem řekl, že by do něčeho takového nikdy nešel. Bál by se, že ho Daphne přijde ve spánku zapíchnout. A krom toho měl za to, že není vhodné, aby s Maxine spal, když jsou vedle děti. Maxine souhlasila.

Z New Yorku odjela v poledne a s návratem počítala až na Nový rok. Předpokládala, že do Vermontu přijede před šestou večer. Charles jí po cestě dvakrát telefonoval, aby se ujistil, že je všechno v pořádku. Severně od Bostonu začalo sněžit, ale silnice byly sjízdné, i když od New Hampshiru se situace zhoršovala. Tehdy se začaly ozývat děti. Daphne zavolala, hned jak přistáli v Aspenu, a byla rozzuřená.

„Já ji nesnáším, mami!“ šeptala. Maxine poslouchala a obrátila oči v sloup. „Je příšerná\“

„Jak příšerná?“ snažila se Maxine o nestrannost, i když musela uznat, že některé Blakovydívky byly opravdu zvláštní. Sama se na to v posledních pěti letech dívala s filozofickým nadhledem. S těmi slečnami to stejně nikdy netrvalo dlouho, takže nebylo důvod k rozčilování, pokud nedělaly nic nebezpečného pro děti. Jenže teď už děti byly moc velké.

„Vonamá potetovaný celý ruce!“

Maxine se při té představě usmála.

„Ta poslední měla zase nohy. To ti nevadilo. Je milá?“ Možná byla na děti strohá. Maxine doufala, že tomu tak není. A věděla, že Blake by to tak nenechal. Svoje děti miloval, i když měl rád svoje přítelkyně.

„Já nevím. Já s ní nemluvím,“ řekla Daphne hrdě.

„Nebuď ošklivá, Daphne. Není to pěkné a tatínkaby to mrzelo. Je ta slečna hodná na kluky?“

„Pro Sama namalovala kupu pitomejch obrázků. Je malířka nebo co. A nosí takovou tu pitomost mezi očima.“

„Jakou pitomost?“ Maxine si ji představila se šípem opatřeným přísavkou, který jí přistál na čele.

„Ale znáš tu tečku, jak se nosí v Indii. Všechno je na ní falešný.“

„Myslíš bindi? Ale jdi, Daphne, nesuď ji tak přísně. Je možná trošku výstřední. Dej jí šanci.“

„Já ji nesnáším.“ Maxine věděla, že Daphne teď nesnáší i Charlese. V poslední době nesnáší spoustu lidí, dokonce i svoje rodiče. To je věkem.

„Po těchhle prázdninách ji nejspíš už neuvidíš, tak se tím netrap. Víš, jak to chodí.“

„Tahle je jiná,“ řekla Daphne sklíčeně. „Myslím, že ji táta miluje.“

„To sotva. Je s ní sotva pár týdnů.“

„Ale přece ho znáš. On se do nich zblázní hned na začátku.“

„Ano, ale pak se to pobláznění vytratí a zapomene na ně. Ber to s klidem.“

Jenže když Maxine hovor ukončila, začala pochybovat. Co když má Daphne pravdu a tahle dívka je opravdu výjimka? Možné je všechno. Neuměla si představit, že by se Blake někdy znovu oženil nebo že by s jednou ženou zůstal delší čas, ale člověk nikdy neví. Třeba to jednoho dne přijde. Maxine uvažovala, jak by to asi nesla, kdyby k tomu došlo. Asi ne tak lehce. Milovala svoje děti a daný stav jí vyhovoval. Změna nikdy není snadná, ale jednou se s ní zřejmě bude muset vyrovnat. Charles znamenal totéž. Změnu. I z toho měla strach.

Cesta trvala kvůli sněhu déle, než předpokládala, a k Charlesovu domu dorazila až v osm večer. Byl to úhledný novoanglický domek se sedlovou střechou a laťkovým plotem. Jako obrázek z pohlednice. Sotva Maxine zastavila, Charles ji vyšel ven uvítat a odnesl jí zavazadla. Před domkem byla krytá terasa s houpačkou a dvěma houpacími křesly a uvnitř jedna veliká ložnice, pokoj s krbem a háčkovanou předložkou a útulná venkovská kuchyň. Zklamaná byla Maxine jen tím, že tu neměla kde ubytovat děti, kdyby je sem někdy přivezla. Byl to domek vhodný pro starého mládence, nanejvýš pro dvojici, ale už pro nikoho dalšího. Přesně tak Charles žil. A vyhovovalo mu to. Dal to jasně najevo.

V domě bylo příjemné teplo, když vešli dovnitř. Charles jí zanesl věci do ložnice a ukázal skříň, do níž si může pověsit oblečení. Měla zvláštní pocit, že je tam s ním sama. Zdálo se to trochu předčasné. Ještě s ním nespala, a najednou mají sdílet postel. Co když se rozhodnu, že s ním spát nechci, říkala si. Ale teď bylo příliš pozdě. Už sem přijela. Najednou si připadala statečná a zároveň plachá, když Charles pobíhal kolem a předváděl, kde co je. Ručníky, povlečení, pračka, toaleta, jen jedna. V uklizené kuchyni se všechno skvělo čistotou. Měl pro ni připravené studené kuře a nějakou polévku, ale Maxine byla po dlouhé jízdě příliš unavená, než aby se pustila do jídla. Poseděla s ním u krbu jen při šálku čaje.

„Děti v pořádku odjely?“ zeptal se ze zdvořilosti.

„Ano. Daphne volala, sotva dorazili do Aspenu. Je trochu naštvaná, protože tatínek si tam s sebou vzal svou novou přítelkyni. Slíbil, že tentokrát přijede sám, jenže zrovna se seznámil s ně jakou dívkou a chtěl ji s sebou. On to obyčejně ze začátku dost prožívá.“

„Neztrácí čas,“ řekl Charles rozmrzele. Vždycky se cítil nesvůj, když Maxine mluvila o Blakovi.

„Děti si zvyknou. Jako vždycky.“

„Nejsem si jistý, jestli si Daphne zvykne na mě.“ To mu pořád kazilo radost. Dosud se nesetkal se zběsilou záští pubertálních dívek. Maxine z toho měla obavyještě větší.

„Ona to zvládne. Jen potřebuje nějakýčas.“

Seděli spolu u krbu a dlouho si povídali. Venku se jim naskýtal pohled na pohádkovou krásu. Stáli na verandě a dívali se na sníh, čerstvě napadlý všude kolem. Bylo to kouzelné a Charles ji objal a políbil. Vtom se jí rozdrnčel mobil. Byl to Sam, který chtěl pusu na dobrou noc. Maxine mu poslala pusu, dala dobrou noc a pak se znovu otočila k Charlesovi. Viděla, že je nervózní.

„Oni si tě najdou všude,“ prohodil suše. „Copak nemáš ani chvilku klidu?“

„Nechci mít,“ řekla vlídně. „Jsou to moje děti. To jediné, co mám. Jsou celý můj život.“ To bylo přesně to, čeho se Charles obával a proč měl z jejích dětí takový strach. Neuměl si představit, že by se od nich Maxine odpoutala.

„Ty potřebuješ v životě víc než jenom je,“ řekl vemlouvavě. Z jeho tónu bylo zřejmé, že je ochoten to prázdné místo zaplnit, a Maxine byla dojatá. Znovu ji políbil a tentokrát nikdo nezavolal, nikdo je nevyrušil. Maxine ho následovala zpátky do domu a vystřídali se v koupelně, aby se připravili na noc. Maxine tonula v rozpacích a připadalo jí to hrozně zvláštní. Musela se usmát, když šla do postele. Měla na sobě dlouhou kašmírovou noční košili, přes ni župan ze stejného materiálu a k tomu ponožky. Nebylo na tom nic romantického, ale neuměla si představit, že bysi obléklaněco jiného. Charles si vzal čisté pruhované pyžamo a Maxine měla pocit, že pozoruje své rodiče, jak se chystají ulehnout bok po boku do své široké postele.

„Připadám si trochu divně,“ přiznala se Maxine šeptem. Charles ji políbil a rázem jí to divné být přestalo. Jeho ruce vklouzly pod Maxininu noční košili a oba si začali kousek po kousku pod peřinou svlékat oblečení a odhazovat je na zem.

Bylo to dost dávno, co se Maxine naposledy s někým milovala, proto byla nejistá a měla z toho trochu strach. Avšak Charles byl ohleduplný a něžný milenec, takže všechno vypadalo jako ta nejpřirozenější věc na světě. Leželi pak v objetí a Charles jí říkal, jak je krásná a že ji miluje. Maxine ta slova zaskočila. Přemýšlela, jestli neměl potřebu říct něco takového jen proto, že spolu spali. Řekl, že ji miluje pořád víc a víc, už od jejich prvního setkání. Maxine mu co nejohleduplněji svěřila, že ona na něco takového potřebuje víc času, než si tím je jistá. Bylo na něm hodně věcí, které se jí líbily, a čekala, že spoustu věcí teprve objeví, až ho lépe pozná. Cítila, že se na něj může spolehnout, což pro ni bylo důležité. Věřila mu, a jak si tak potmě šeptali, pomiloval ji ještě jednou. Maxine pak šťastná a uspokojená usnula v jeho náruči.

12

Druhý den ráno se Maxine a Charles sbalili a vyrazili na dlouhou procházku zasněženou krajinou. Charles udělal snídani, lívance s vermontským javorovým sirupem a křupavými proužky slaniny. Maxine se na něj něžně dívala a on ji přes stůl políbil. Po tomhle Charles toužil od chvíle, kdy se poznali. Ale v jejím životě bylo těžké najít na něco takového čas. Děti jí volaly ještě před snídaní hned dvakrát. Daphne vyhlásila tátově nové lásce otevřenou válku. Charles se mračil, když poslouchal, co Maxine do telefonu říká. A Maxine zas byla šokovaná tím, co řekl on, když hovor ukončila.

„Možná se budeš divit, Maxine, ale nemyslíš, že jsou moc staří na to, aby zůstávali doma?“

„To jako myslíš, že by se měli dát k námořní pěchotě nebo požádat o předčasnou přihlášku na vysokou?“ Jackovi a Daphne bylo teprve dvanáct a třináct.

„Já jsem v jejich věku byl v internátní škole. Byla to výborná zkušenost a vyzbrojila mě do života.“

Maxine se zhrozila.

„Nikdy,“ odpověděla rázně. „Tohle svým dětem nikdy neudělám. Už víceméně ztratily Blaka. Přece je neopustím i já. Proč taky? Abych se mohla sama chodit bavit? Kdo o to stojí? Tohle jsou roky, kdy děti potřebují rodiče. Musejí od nich převzít hodnoty, naučit se řešit problémy a zorientovat se ve věcech jako sex a drogy. Nechci, abyje tohle učil nějaký zaměstnanec internátní školy. Chci, aby se to naučily ode mě.“ Maxine byla šokovaná.

„Ale co ty? Chceš odložit svůj vlastní život až na dobu, kdy odejdou na vysokou? Protože přesně to tě čeká, když je máš pořád kolem sebe.“

„To je přesně to, k čemu jsem seupsala, když jsem si je pořídila,“ řekla Maxine klidně. „Od toho totiž rodiče jsou. V ordinaci vidím dnes a denně, jak to dopadá, pakliže se rodiče svým dětem nevěnují. Ono se to může vymknout, i pokud se jim věnují. Ale když na to rezignují a děti v tomhle věku pošlou do internátní školy, koledují si

o problémy.“ „Já jsem to zvládl,“ hájil se Charles. „Ano, ale rozhodl ses děti nemít,“ řekla Maxine otevřeně. „To

taky o něčem svědčí. Je možné, že jsi v dětství přece jen o něco přišel. Podívej se na Brity. Ti posílají děti do škol v šesti či osmi letech a některé to poznamená. Jako dospělí to přiznávají. Nemůžeš děti v tomhle věku opustit, aniž si to vyžádá svoji daň. Těžko pak navazují vztahy. Já bych puberťáky žádné internátní škole nesvěřila. Chci je mít kolem sebe a vidět, do čeho se pouštějí. A chci s nimi sdílet hodnoty, které sama zastávám.“

„Mně to připadá jako velká oběť,“ nešetřil ji Charles.

„Vůbec ne,“ odpověděla Maxine a měla dojem, že ho vlastně vůbec nezná. Pokud jde o vztah k dětem, Charles trpěl jakýmsi deficitem a to Maxine těžko nesla. A právě to, čeho se mu nedostávalo, bylo možná důvodem, proč o něm teď měla pochybnosti. Chtěla ho milovat, ale potřebovala vědět, že on je schopen milovat její děti. Rozhodně ovšem ne tak, že se bude přimlouvat za jejich odeslání do internátní školy. Z pouhého pomyšlení na něco takového ji mrazilo. Charles to viděl a okamžitě se stáhl. Nechtěl jí zkazit náladu, přestože si myslel, že by bylo skvělé, kdyby souhlasila. Nesouhlasila. To bylo jasné.

Odpoledne byli lyžovat v Sugarbush a Maxine to s ním připadalo snadné a zábavné. Nikdy nebyla tak zdatná jako Blake, ale lyžovala dobře. Byli s Charlesem na stejné úrovni a měli rádi stejné sjezdovky. Oba byli veselí a spokojení a Maxine zapomněla na ranní neshodu o internátní škole. Charles měl právo na svůj názor, pokud jí ho nevnucoval. Večer jí nikdo z dětí nevolal a Charlesovi se ulevilo. Byl rád, že s Maxine může být sám a nikdo ho neruší. Vzal ji na večeři, a když se vrátili, milovali se u hořícího krbu. Maxine udivovalo, jak se s ním cítí spokojená a v pohodě. Připadalo jí, jako by se s ním milovala odedávna. Večer usnuli, schoulení v jeho posteli. Venku sněžilo a Maxine se zdálo, že se čas zastavil a oni spolu uvázli v nějakém pohádkovém světě.

V Blakově domě v Aspenu nevládla tak poklidná atmosféra jako ve Vermontu. Stereo řvalo na plné pecky. Jack a Sam hráli videohry, stavilo se pár přátel a Daphne se rozhodla, že Arabelle co nejvíc znepříjemní život. Pronášela nezdvořilé, uštěpačné poznámky a zesměšňovala modely, které měla Arabella na sobě. Když Arabella uvařila, Daphne odmítla jíst. Zeptala se jí, jestli si nechala udělat test na AIDS, když je tak tetovaná. Arabella neměla tušení, jak s ní má vyjít, ale Blakovi řekla, že je odhodlaná vydržet. Ten trval na tom, že to vždycky byly hodné děti.

Chtěl, aby děti Arabellu přijaly. Daphne dělala všechno pro to, aby viděl, že to nepůjde. Snažila se proti ní poštvat chlapce, ale to se jí zatím nedařilo. Klukům se Arabella zdála docela milá, i když její tetování a vlasy byly zvláštní.

Jack si Arabelly ostatně moc nevšímal a Sam byl zdvořilý. Zaujalo ho bindi a tatínek mu vysvětlil, že tohle Arabella nosila, když žila v Indii, a jemu že se to líbí. Sam přiznal, že jemu taky. Daphne pokrčila rameny a řekla Arabelle, že otcovým životem viděli projít tolik žen, že už se ani neobtěžují zapamatovat si jejich jména. Ujistila ji, že se jí otec zbaví během nejbližších několika týdnů. To byla jediná poznámka, která Arabellou opravdu otřásla, a Blake ji našel v koupelně v slzách.

„Drahoušku… Miláčku… Bello, zlatíčko… Co se stalo?“ Arabella srdceryvně naříkala, a pokud Blake něco nesnášel, byl to ženský pláč. Zvlášť když plakala žena, kterou miloval. „Co se stalo?“ Arabella mu chtěla říct, že to způsobila ta potvora jeho dcera, ale z lásky k němu se ovládla. Opravdu ho milovala a on do ní byl blázen.

Nakonec Arabella opakovala poznámku, kterou Daphne pronesla a která ji dohnala k slzám. „Zkrátka mě to vylekalo a najednou jsem začala uvažovat o tom, jestli mě opravdu opustíš, až se vrátíme do Londýna.“ Svýma velikýma očima se dívala na Blaka, a když ji objal, znova se dala do pláče.

„Nikdo nikoho neopustí,“ ujistil ji Blake. „Jsem do tebe blázen. Nikam ti neodejdu, a pokud do toho můžu mluvit, tak ty taky ne. A to hodně, hodně dlouho. Nerad to říkám, ale moje dcera na tebe žárlí.“ Později odpoledne o tom mluvil s Daphne a ptal se jí, proč je na Arabellu tak zlá. Opravu to není fér a nikdy předtím to žádné z jeho přítelkyň neudělala.

„Co je to s tebou, Daphne? Měl jsem přece spousty dívek a přiznejme si upřímně, že některé toho v hlavě vážně moc neměly.“ Daphne se jeho upřímnosti zasmála. Opravdu se našlo pár prostoduchých slečen, krásných, ale hloupoučkých, a Daphne se do nich nikdy neobula ani si z nich nedělala legraci.

„Arabella je jiná,“ řekla Daphne váhavě.

„Ano, je chytřejší a hezčí než všechny ostatní, a taky starší. To ti na ní vadí?“ Blake měl na dceru zlost. Dělala Arabelle ze života peklo proniczanic.

„V tom to právě je, tati,“ odpověděla Daphne. „Je lepší než všechny předchozí. Proto ji nenávidím.“

„Vysvětli mi to.“ Blake byl zmatený.

Daphne mluvila tichým hláskem a najednou zase vypadala jako malá holčička. „Já se bojím, že by s tebou mohla zůstat.“

„No a? Dejme tomu, že zůstane. Za předpokladu, že na tebe bude hodná.“

„Co když si ji vezmeš?“ Daphne se děsila té představy a její táta na ni zůstal koukat.

„Vzítsi ji? Proč bych to dělal?“

„Co já vím. Lidi to dělaj.“

„Já ne. Už jsem si to vyzkoušel. Byl jsem ženatý s tvou matkou. Mám tři báječné děti. Nepotřebuju se znova ženit. Arabella a já se prostě jen tak bavíme. To je všechno. Nedělej z toho problém. Myho neděláme, tak proč bys měla ty?“

„Ona říká, že tě miluje, tati.“ Daphne se na něj dívala svýma velikýma očima. „A já jsem tě slyšela, jak jí říkáš, že ji taky miluješ. Lidi, kteří se milujou, se vezmou. A já nechci, aby sis vzal někoho kromě maminky.“

„Ale k tomu nedojde,“ řekl Blake věcně. „Tvoje matka a já nechceme žít v manželství, ale máme se rádi. A v mém životě je spousta místa i pro další ženu, ačkoli si ji nechci brát, a pro vás všechny. S tím si nemusíš dělat starosti. Máš moje slovo, Daphne. Nikdy se nedočkáš toho, že bych se oženil. S nikým. Už je ti líp?“

„Jo, snad.“ Nezdálo se, že by Daphne přesvědčil. „Co když změníš názor?“ Daphne musela přiznat, že Arabella je opravdu krásná a chytrá a je s ní legrace. Svým způsobem to pro Blaka byla ideální žena. A právě to Daphne děsilo.

„Když změním názor, tak to s tebou napřed proberu. Máš moje svolení udělat všechno pro to, abys mi to vymluvila. Platí? Ale na Arabellu teď nebuď zlá. To se nesluší. Je naším hostem a je tu hrozně nešťastná.“

„Já vím,“ řekla Daphne vítězoslavně. Však na tom tvrdě

pracovala.

„Tak s tím přestaň. Přece umíš být vlídnější. Je to milá holka. A ty zrovna tak.“

„Je to nutný, tati?“

„Ano, je,“ řekl Blake neústupně. Začal přemýšlet o tom, jestli tohle teď Daphne začne dělat všem jeho partnerkám. O matčině příteli Charlesovi také utrousila pár nelichotivých poznámek. Jak vidět, přála si, aby rodiče zůstali sami, což nebylo moc pravděpodobné. Blake měl radost, že si Maxine konečně někoho našla. Zasloužila si, aby se o ni někdo staral a dělal jí společnost. Neměl to Maxine za zlé. Ale Daphne jí to velice zazlívala a byla odhodlána podniknout cokoli, aby to zvrátila. Blakovi se její chování nelíbilo. Doslova přes noc se z ní stala malá bestie a nebyl si jistý, zda Maxine má pravdu v tom, že je to věkem. Netěšil se na to, čeho se ještě dočká. Bude těžké brát ji na prázdniny, jelikož skoro pokaždé s sebou někoho měl. Ještě nikdy ho nenapadlo, že by mít neměl.

„Chci, aby ses k ní teď chovala slušně. Kvůli mně,“ upozornil dceru a Daphne na to s nevolí přistoupila.

Výsledek jejich rozhovoru nebyl ten večer ještě patrný. Až po dvou dnech se trošku polepšila. Odpověděla, když jí Arabella něco řekla, a odpustila si poznámky o jejím tetování a vlasech. Byl to úspěch. A Arabella přestala plakat. Tenhle pobyt začal Blaka vyčerpávat, což se zatím nikdy nestalo, když s dětmi odjel. Skoro si vyčítal, že Arabellu bral s sebou. Kvůli ní, ne kvůli dětem.

Jedno odpoledne Blake v poklidu lyžoval jenom s Arabellou a musel si přiznat, že je příjemné zbavit se dětí. Několikrát se zastavili, aby na náročné trase nabrali dech, a Blake se k ní sklonil a políbil ji. Pak se vrátili domů a milovali se. Arabella přiznala, že se nemůže dočkat, až se vrátí do Londýna, i když byla ráda, že poznala jeho děti. Ale bylo toho trochu moc a ona měla pocit, že jim pořád jen poroučí, co mají dělat. Také bylo naprosto jasné, že s Daphne se nikdy neskamarádí. Jediné, čeho se mohla nadít, bylo právě nejisté příměří. Ve srovnání s Daphniným chování na začátku pobytu to byl ohromný pokrok. Blake nezáviděl své bývalé ženě, jestli musí řešit totéž, kdykoli se objeví její současný přítel. Obdivoval toho pána, že se s tím smířil. Měl pocit, že Arabella to dlouho trpět nebude, pokud s tím Daphne nepřestane.

Bylo to vůbec poprvé, kdy se Blakovi ulevilo, že přivezl děti Maxine zpátky do New Yorku. Ten den se vracela z Vermontu a právě dorazila domů, když Blake vyložil děti před domem. Arabella na něj čekala v jeho zdejším bytě a ještě ten večer odlétali do Londýna.

Sam se okamžitě vrhl mamince s radostným výkřikem kolem krku a div ji neporazil. A na Jackovi a Daphne také bylo vidět, že se rádi vracejí domů.

„Jak jste se měli?“ zeptala se Maxine Blaka. Vypadala odpočatě. V jeho očích viděla, že k dokonalosti měl pobyt daleko. Blake také s odpovědí počkal, až Daphne odejde z místnosti.

„Nebylo to tak jednoduché, jak bývalo,“ řekl s teskným úsměvem. „Dej si na Daphne pozor, Maxine. Nebo skončíš na stará kolena sama.“ Maxine se tomu varování smála. Tohle bylo to poslední, co ji trápilo. S Charlesem strávila ve Vermontu moc krásné chvíle. Vrátila se odpočinutá, spokojená a cítila, že s Charlesem má víc společného než s kýmkoli jiným za řadu dlouhých let. Byli si v mnohém podobní a tvořili dobrýpár. V medicínských záležitostech měli jeden pro druhého naprosté pochopení a oba byli puntičkáři, kteří měli ve všem rádi pořádek. Když byli sami, perfektně to klapalo. Záleželo ovšem na tom, co se stane, až budou zase všichni

doma.

„Vzdala to nakonec?“ zeptala se Maxine na Daphne. Blake zavrtěl hlavou.

„Ne tak docela. Přestala trousit svrchovaně urážlivé poznámky, kterými hýřila na začátku, ale i tak se jí podařilo udělat Arabelle ze života peklo. Divil jsem se, že to tam vydržela.“

„Asi nemá vlastní děti. To vždycky pomůže,“ řekla Maxine a Blake opět zavrtěl hlavou.

„Po tomhle si nejspíš dá hodně pozor, aby žádné neměla. Nedivil bych se jí. Ale mně to taky dalo zabrat,“ přiznal se smíchem a Maxine si chápavě povzdechla.

„Chudák. Nevím, co s tím můžeme dělat. Třináctileté holky se tak chovají běžně. A bude ještě hůř, než z toho Daphne vyroste.“

„Zavolej mi, až dostuduje vysokou,“ řekl Blake a měl se k odchodu. Zastavil se v pokojích u dětí, aby se rozloučil, dal jim pusu a pak se ještě chvíli zdržel s Maxine u dveří.

„Dej na sebe pozor, Maxine. Doufám, že ten chlap je pro tebe ten právej. A jestli ne, řekni, že bude mít co dělat se mnou.“

„Totéž řekni Arabelle.“ Maxine ho objala a bylo jí líto, že jim Daphne zkazila prázdniny. „Kam máš namířeno?“

„Na pár týdnů do Londýna a pak do Marrákeše. Chci zahájit rekonstrukci toho domu. Není to ani tak dům, spíš palác. Musíš se tam někdy zajet podívat.“ Maxine však nevěděla, kdy to bude možné. „Koncem ledna budu asi naSvatém Bartoloměji. Budu se tam nějaký čas plavit na jachtě.“ Maxine už tohle znala. Děti ho zřejmě dost dlouho neuvidí. Nejspíš až do letních prázdnin. Byly na to zvyklé, ale i tak je litovala. Potřebovaly být s Blakem častěji než jen dvakrát do roka. „Ozvu se ti.“ Někdy se ozval, někdy ne. Maxine však věděla, kdeho hledat, když něco potřebovala.

„Dávej na sebe pozor,“ objala ho u výtahu.

„Ty taky,“ nabádal ji. Také ji objal a byl tentam. Maxine měla pokaždé zvláštní pocit, když se s ním rozloučila. Ráda by věděla, jak by to asi vypadalo, kdyby se nerozvedli. On bybyl pořád pryč, stejně jako je teď. To pro ni bylo málo, mít manžela jen zdánlivě.

Potřebovala to, co našla teprve teď. Muže jako Charles, který je stále s ní. Muže každým coulem dospělého.

13

Když se Blake s Arabellou vrátili do Londýna, obaměli plné ruce práce. Blake chodil na schůzky s různými lidmi a řídil rekonstrukci dvou domů, Arabella zase musela malovat portréty. Londýn mohli opustit teprve po dvou týdnech. Blake byl rád, že odjeli. V Londýně mrzlo a on měl zimyuž dost. V Aspenu a New Yorku bylo taky dost chladno, ale v Aspenu mohl aspoň lyžovat. Nemohl se dočkat, až budou v Maroku. Arabella tam nikdy nebyla a Blake se těšil, že jí všechno ukáže. V den odjezdu se Arabella těšila stejně jako on. Bydlet budou v luxusním hotelu La Mamounia. Blake s sebou vzal i svého architekta. Ten měl hotové návrhy rekonstrukce a Blake z nich byl nadšený. Přípravné práce zaberou asi rok, což Blakovi vyhovovalo. Nejlepší pro něj byla fáze projektových příprav a pak nadšení, s nímž sledoval, jak se návrh pozvolna mění ve skutečnost. Při Arabellině výtvarném cítění bude skvělé to prožívat v její společnosti. Celou cestu rekonstrukci s velkým zápalem probírali. Arabella byla okouzlenákrásou toho místa, hned jak přistáli. Dorazili za západu slunce, takže při příletu viděli jeho tlumenou záři nad pohořím Atlas.

Už na ně čekal vůz a dovezl je do hotelu. Cesta městem Arabellu uchvátila. Nápadný minaret Kotúbijské mešity ihned upoutal její pohled. Za soumraku pak projížděli hlavním náměstím Džemaa el-Fna, které vypadalo jako kulisa k nějakému filmu. Ina svých cestách po Indii Arabella jen zřídka viděla něco tak exotického. Byli tu zaklínači hadů, tanečníci, akrobati, obchodníci s pomerančovým džusem, muly poslušně kráčející za svými pány a všude muži v dlouhých tunikách. Obrázek jako vystřižený z Tisíce a jedné noci.Blake řekl, že by ji chtěl vzít na arabské trhy, suky, zvlášť na Suk el-Zarbia. Také do Mediny, čtvrti obehnané hradbami, a do královské zahrady Menara, která je podle něho mimořádně romantická. Město mělo opojnou atmosféru, a když Arabella stáhla okénko s tónovaným sklem, aby lépe viděla, vůně koření a květin, smísená s pachy lidí a zvířat, vykouzlila velice svérázné aroma. Kolem nich byl neuvěřitelný provoz. Mezi auty se proplétaly mopedy a motorky, doprava byla chaotická a neřízená, klaksony houkaly, lidé pokřikovali a ke kakofonii zvuků se přidávali ještě pouliční hudebníci. Arabella se otočila k Blakovi se šťastným výrazem v rozesmátých očích. Pro ni to bylo dokonce lepší než Indie, protože tady byla s ním.

„Je to nádhera!“ zvolala aBlake jen zářil. Nemohl sedočkat, až jí ukáže svůj palác. Měl za to, že Marrákeš je nejzajímavější místo, které kdy navštívil, a Arabella souhlasila. Procestovala celou Indii, ale tady se jí líbilo ještě víc. Exotická podívaná rozehrála v Arabelle struny, které Blake dosud nepoznal.

Projížděli pod obrovskými palmami lemujícími příjezdovou cestu

k hotelu La Mamounia, který zdobila omítka broskvové barvy.

Arabella o něm slyšela už dávno a vždycky si přála ho navštívit. To, že tu byla s Blakem, bylo to nejlepší, co ji mohlo potkat. Zdravili je muži v marockých oděvech s červenými šerpami a Arabella si prohlížela mozaiky a dřevěné plastiky před hotelem. Objevil se ředitel hotelu. Blake setu ubytoval už několikrát od doby, kdykoupil zdejší starýpalác. Teď si na dobu, než bude rekonstrukce dokončena a palác zařízen, rezervoval jednu ze tří luxusních soukromých vil, které k hotelu patřily.

Aby Arabelle ukázal hotel, uvedl ji do hlavního vestibulu. Zůstali stát na bílé mramorové podlaze s černou mramorovou bordurou po okrajích pod obrovským, elegantně zpracovaným lustrem. Do vestibulu vstoupili barevnými červeno-žluto-modrými prosklenými dveřmi a vzápětí je obstoupila skupina mužů v bílých volných dlouhých kalhotách, šedých vestách a červených kloboucích, kteří Arabellu s Blakem vítali. V hotelu bylo pět restaurací a pět barů, turecké lázně a komfort, jaký si sotva lze představit. Když je ředitel vzal do Blakovysoukromé vily, už je tam očekával veškerýpersonál.

Vila měla tři ložnice, obývací pokoj, jídelnu, kuchyňku, kterou mohli používat sami, a zvlášť velkou kuchyň, kde jim kuchař mohl uvařit v případě, že se nenajedí ve městě nebo v některé z hotelových restaurací. Měli svůj vlastní vchod, zahradu a vířivku, takže pokud by za pobytu nechtěli nikoho vidět, bylo to také možné. Arabella však byla zvědavá na město. Blake požádal řidiče, aby na ně počkal. Až si na zahradě vily dají něco k snědku, vyrazí na průzkum. Už

jenom být tady bylo kouzelné a exotické.

Oba se osprchovali a převlékli, u zahradního stolu lehce povečeřeli a pak ruku v ruce vyrazili. Prošli hlavní náměstí, drželi si odstup od zaklínačů hadů a najali si kočár k projížďce podél městských hradeb. Všechno to splnilo Arabellina očekávání. Pak si dali koupel ve vířivce ve své soukromé zahradě, nadýchali se opojné vůně květů a uchýlili se do ložnice. Celé hodiny se milovali. Usnuli v objetí skoro až za úsvitu.

Ráno jim personál vily připravil bohatou snídani. Blake ukazoval Arabelle plány paláce, který přestavoval, a po snídani se k němu rozjeli. Byl ještě kouzelnější, než očekávala. Měl věžičky, oblouky a vnitřní nádvoří s nádhernými starými mozaikami na stěnách. Místnosti paláce byly ohromné. Byl to skutečný palác a Blakovi zářily oči, když ho s architektem a Arabellou procházel. Arabella přispěla vynikajícími nápady na barevné řešení a výzdobu. A v paláci Blake najednou věděl, že ho chce sdílet s ní. Na balkoně směrem k pohoří Atlas ji k sobě přivinul a líbal ji s vášní, typickou pro jejich vztah od samého začátku.

„Chci, aby tohle bylo naše hnízdečko lásky. Bude pro nás dokonalé. Můžeš tu malovat.“ Už se viděl, jak tadytráví celé měsíce, až bude přestavba dokončena. Bylo to pozoruhodné městečko plné restaurací, tržišť s exotickým zbožím a nádhernou přírodou kolem. Byl tam i bohatý společenský život. Arabella měla několik francouzských přátel, kteří se do Marrákeše přestěhovali, a s Blakem s nimi před odletem do Londýna povečeřeli. Byl to nádherný výlet.

Architekta vysadili v Londýně a sami letěli na Azory a odtamtud na ostrov Svatý Bartoloměj. Arabella si Blakovu tamější vilu zamilovala a za týden se vydali na plavbu na jeho jachtě. Byla to největší jachta, jakou kdy viděla. Měli namířeno na Grenadiny, ležící severně od Venezuely. Arabella musela odložit všechna sezení, která už měla s klienty dojednaná, aby mohla být s Blakem, ale stálo jí to za to. Ležela s ním nahá nahoře na palubě a loď tiše klouzala průzračnými zelenými vodami. Tou dobou už byl únor a oba se shodli, že tohle je skvělý život. Jinde na světě sněžilo, ale je hřálo věčné léto. A co víc, bylo to léto jejich lásky.

Maxine se sněhovou vánicí ubírala do své ordinace. Práce teď měla víc než obvykle. Převzala pár nových pacientů, a protože na několika školách v různých částech země se zase střílelo, navští vila letecky několik měst. Předávala své zkušenosti týmům psychiatrů a místní samosprávě, aby věděli, jak jednat s dětmi, které tu hrůzu prožily.

V soukromém životě se jí s Charlesem dařilo. Zima zvolna ubíhala a Daphne se zklidnila. S Charlesem zřejmě nikdy nebudou nejlepší kamarádi, ale Daphne o něm přestala dělat nepokrytě drzé poznámky a občas se dokonce v jeho přítomnosti přestala kontrolovat a od plic se spolu zasmáli. Charles se ohledně Maxininých dětí ohromně snažil. Lip se mu dařilo s Jackem a Samem, které vzal několikrát na zápas v košíkové. Pokaždé zval samozřejmě i Daphne, ale ta měla vlastní rušný společenský život a nechodila s nimi.

Maxine byla velice opatrná, aby děti nezjistily, že s Charlesem spí. Nikdy se u nich nezdržel přes noc, jedině když bylyvšechnyděti někde u kamarádů. Maxine zkusila zůstat jednou dvakrát do týdne u něj, ale vždycky se vrátila domů, dřív než děti vstávaly do školy. Noc měli sice krátkou a ona se moc nevyspala, ale myslela si, že je důležité takhle pokračovat. A jednou začas si spolu vyrazili na víkend.

Na svátého Valentina spolu chodili už dva a půl měsíce a Charles rezervoval stůl v La Grenouille. Moc rádi tam zašli na večeři. Charles žertem říkal, že je to jejich bufík, a bral ji tam alespoň jednou týdně. Na rodinné večeře v neděli k nim teď docházel pravidelně a občas jim dokonce sám uvařil.

Maxine dojalo, když od něj na Valentina dostala dva tucty červených růží. Na cedulce stálo prosté: „Miluju tě, Ch.“ Byl moc milý. Se širokým úsměvem přinesla kytici k Maxine do ordinace Charlesova sekretářka. 1 ta ho měla ráda. Maxine si ten den vzala na večeři nové červené šaty. Když pro ni Charles přijel, pochválil ji, jak jí to sluší. Sam se ušklíbl, když Charles maminku hned po příchodu políbil, ale děti už si pomalu zvykly i na tohle.

Byl to báječný večer a Charles ji pak doprovodil až nahoru do bytu. Maxine nalila oběma sklenku brandy a seděli v obýváku, jako už mnohokrát. Mluvili o tom, co se poslední dobou přihodilo. Charles obdivoval její práci. Po nedávné střelbě ve školách měla Maxine opět vystoupit před Kongresem. Tentokrát si ji půjde poslechnout. Řekl jí, že je na ni hrdý, a pak se natáhl a vzal ji za ruku. Děti už dávno spaly.

„Miluju tě, Maxine,“ řekl něžně. Usmála se na něj. Konečně sama prolomila tu bariéru, zvlášť když viděla, jak ohromně se Charles snaží vyjít s jejími dětmi.

„Taky tě miluju, Charlesi. A děkuju za krásného Valentýna.“ Takový den už léta neprožila. Jejich vztah jí naprosto vyhovoval. Ničeho nebylo ani moc, ani málo, Charles si nenárokoval veškerýjejí čas, ale Maxine si mohla být jistá, že se s ním několikrát do týdne uvidí. A pořád jí zbývala spousta času na práci a děti. Přesně tak to chtěla.

„Tyhle poslední dva měsíce byly nádherné,“ řekl laskavým tónem. „Nejlepší v mém životě.“ S Maxine si rozuměl daleko víc než se svou bývalou ženou za společně prožitých jedenadvacet let. Už dávno si uvědomil, že Maxine je žena, na jakou celý život čekal. V posledních dvou týdnech se rozhodl, že jí dnes řekne, co si o tom myslí.

„Taky si to užívám,“ naklonila se k němu a políbila ho. Nechali v pokoji zhasnuto. Bylo to uklidňující a romantické a Maxine cítila na jeho rtech chuť brandy.

„Chci s tebou trávit víc času, Maxine. Oba se potřebujeme pořádně vyspat,“ škádlil ji. „Ty nemůžeš pořád vstávat ve čtyři ráno, když u mě zůstaneš přes noc.“ Dneska spolu u něj nebyli právě proto, že Maxine měla na brzy ráno objednané pacienty a Charles zrovna tak. Když to Maxine slyšela, polekala se, že se k ní chce nastěhovat. Věděla velice dobře, že to by její děti traumatizovalo. Konečně si zvykly na to, že s ním chodí. Kdyby spolu bydleli, nesly by to těžko, a navíc to nebyl její styl. Vyhovovalo jí, že má svůj vlastní byt a on také.

„Já jsem takhle spokojená,“ špitla, ale Charles zavrtěl hlavou.

„Já ne. Ne dlouhodobě. Myslím, že ani jeden z nás na tohle není stavěný, Maxine. Jsme snad dost staří na to, abychom věděli, co chceme a kdy je na to pravý čas.“ Maxine zaraženě poslouchala. Nevěděla, co říct. „Já jsem hned od začátku věděl, že ty jsi ta pravá. Jsme si podobní. Jako dvojčata. Oba jsme lékaři. Na spoustu věcí máme stejný názor. Je mi s tebou dobře. Zvykám si na tvoje děti. Maxine… Chceš mi mě vzít?“

Maxine zalapala při těch slovech po dechu a celou dlouhou minutu mlčela. Charles vyčkával a pozoroval ji ve světle pouliční lampy. Viděl, že má oči leknutím rozšířené. „Bude to klapat. Slibuju. Vím, že je to tak správně.“ Maxine si nebyla tak jistá.

Manželství je navždycky. Předpokládala, že i to s Blakem, a pak nebylo. Jak si může být jistá teď s Charlesem?

„Teď? To je moc brzo, Charlesi. Známe se jen dva měsíce.“

„Dva a půl,“ opravil ji. „Myslím, že oba víme, že je to tak správné.“ Maxine si to také chtěla myslet, ale pro její děti to rozhodně bylo příliš brzy. Nemohla za nimi přijít a říct, že se vdává. Zatím ne. Zlobily by se.

„Myslím, že děti potřebujou víc času,“ namítla opatrně. „A my zrovna tak. Navždycky je dlouhá doba a žádný z nás přece nechce udělat chybu. Jednou už jsme ji udělali.“

„Ale taky nechceme navždycky jen čekat. Já s tebou chci žít,“ řekl tiše. „Jako tvůj manžel.“ Tohle bylo přesně to, co chtěla většina žen. Muže, který jim po několika měsících nabídne manželství a myslí to vážně. A Maxine věděla, že Charles to vážně myslí. Ale ona na to nebyla připravená. „Co jiného chceš dělat?“

Maxine rychle přemýšlela. Zaskočilo ji, když si uvědomila, že odmítnout ho nechce, ale vzít si ho taky ne. K. tomu by potřebovala mít jistotu. „Ráda bych počkala a řekla to dětem až v červnu. To bude půlrok od našeho seznámení. To je solidní. Tou dobou budou mít prázdniny, a pokud je to nějak rozhodí, budou mít čas, aby se s tím přes léto vyrovnaly. Říct jim to teď je předčasné.“

Charles se zdál lehce zklamaný, ale uvědomoval si, že nebyl odmítnut, což ho velice těšilo. Zbytečně se bál. „A kdy se vezmeme?“ očekával odpověď se zadrženým dechem.

„Co v srpnu? Tím dáme dětem dva měsíce, abysi na tu představu zvykly. Dost na to, aby se alespoň přizpůsobily, pokud ne smířily. A pro nás je to taky výhodná doba, protože ještě budou prázdniny.“

„Točí se všechno ve tvém životě jenom kolem dětí, Maxine? Nemůžeš taky někdy myslet na sebe nebo na nás?“

„Asi ne,“ omlouvala se. „Ale je důležité, aby s tím děti souhlasily, nebo to bude těžší i pro nás.“ Zvlášť pro Charlese, kdyby měly velké výhrady. A Maxine se bála, že je to možné, dokonce iv červnu. Děti tím nadšené nebudou, to věděla předem. Jakžtakž vzaly Charlese na milost, ale vůbec je nenapadlo, že by si ho mohla vzít. Maxine rozptýlila jejich obavyhned na začátku, když je ujistila, že se vdávat nehodlá. Tehdy tomu sama věřila. A teď oznámením sňatku obrátí všechno vzhůru nohama. „Chci, aby moje děti byly taky spokojené.“

„Nakonec budou, až si na tu myšlenku zvyknou,“ tvrdil Charles rozhodně. „Co naplat, doufal jsem, že to oznámíme hned, ale smířím se i se svatbou v srpnu s tím, že to zveřejníme v červnu.“ Usmál se na ni. „Napínáš mě, ale já jsem ochoten počkat.“ Přitáhl Maxine k sobě a cítil, jak jí tluče srdce. Ta si připadala rozpustilá, vyplašená a přitom rozčilená, všechno najednou. Milovala ho, ale tohle bylo něco docela jiného, než poznala s Blakem. Jenže s Charlesem už byli oba starší a měli víc rozumu. Charles byl solidní, spolehlivý muž, po kterém vždyckytoužila, ne takový ztřeštěnec jako Blake, na něhož se spolehnout nemohla, jakkoli byl okouzlující. Charles nebyl žádný borec. Byl to chlap. A to jí imponovalo, i když ji dnes překvapil. Zděsila se, když ji požádal o ruku.

Maxine to celé připadalo předčasné, ale souhlasila s ním. V jejich věku už vědí, co je to život a co od něho chtějí. Proč ztrácet čas?

„Miluju tě,“ zašeptala a Charles ji políbil.

„Já tebe taky,“ řekl pak. „Kde bys chtěla mít svatbu?“

„Co v mém domě v Southamptonu?“ napadlo Maxine, když se zeptal. „Je dost prostorný, abychom se tam všichni vešli, a na zahradě můžeme ještě postavit stany.“ Oba měli spoustu známých.

„Skvělý nápad.“ Dvakrát tam jeli na víkend a Charles si dům zamiloval. Ale najednou se zarazil. „Budeme muset vzít děti s sebou i na svatební cestu?“ zeptal se. Maxine se zasmála a zavrtěla hlavou.

„Ne, nebudeme.“ A pak ji něco napadlo. „Možná by nám mohl Blake půjčit svou jachtu. To by byla krásná svatební cesta.“

Charles se při těch slovech zamračil. „Nechci strávit líbánky na jachtě tvého bývalého manžela,“ řekl rázně, „i kdyby byla nevímjak veliká. Ty jsi teď moje žena, ne jeho.“

Charles na Blaka žárlil od samého počátku a Maxine se hned stáhla. „Promiň, byla to ode mě hloupost.“

„Co v Benátkách?“ zasnil se Charles. Benátky měl odedávna rád. Maxine se radši nezmínila o tom, že bysi tam mohli vypůjčit Blakův palác. Charles zřejmě zapomněl, že tam Blake nějaký má.

„Nebo Paříž. To by byla romantika.“ Paříž byla jedním z mála míst, kde Blake dům neměl.

„Promyslíme to. Do června máme dost času.“ Charles jí chtěl dát zásnubní prsten a přál si, abysi ho sama vybrala. Jenže Maxine by ho stejně do června nosit nemohla, protože dětem to dřív neřeknou. Charlesovi to bylo líto. Ale srpen přijde, dřív než se nadějí. Za půl roku z ní bude paní Westová. To se mu líbilo. A Maxine také. Maxine Westová. Mělo to dobrý zvuk.

Seděli, šeptali a dělali si plány. Dohodli se, že Charles prodá svůj byt a nastěhuje sek ní. Vzhledem k tomu, jak byl jeho byt malý ajak byla její rodina velká, to bylo jediné rozumné řešení. Když všechno probrali, ráda by se s ním milovala, ale nešlo to. V její posteli spal Sam. A tak se domluvili na zítřek u něj, aby tu „úmluvu zpečetili“, jak řekl Charles. Oba se už nemohli dočkat, až spolu stráví celou noc a ráno vstanou společně pod jednou střechou. A Maxine bude mít všechny své milované na jednom místě. To jí připadalo nádherné.

Dlouho se líbali, než Charles odešel. Byl pozorný, laskavý a milý. Když vyšel na chodbu, zašeptal: „Dobrou noc, paní Westová.“ Maxine se rozzářila ašpitla: „Miluju tě.“ A když zamkla a kráčela do ložnice, celé to v duchu probírala znovu. Něco takového vůbec nečekala, ale když už se rozhodli, i onato považovala za skvělýplán. Jenom doufala, že děti tu zprávu přijmou dobře. Byla ráda, že Charles přistoupil na odklad. Vyhlídka na sňatek se jí zamlouvala.

Charles byl typ muže, jakého si měla vzít hned napoprvé. Ale kdyby se tak stalo, neměla by svoje tři krásné děti. Takže nakonec to všechno dobře dopadlo. A teď měla Charlese. Na ničem víc nezáleželo.

14

Ačkoli Charles a Maxine své plány dětem nesdělili a nechali si je zatím pro sebe, už jen to, že je spřádali, všechno nějak pozměnilo. Charles se začal chovat tak trochu majetnicky, kdykoli byl s Maxine nebo s dětmi, a Daphne to hbitě zpozorovala.

„Kdo si myslí, že je?“ stěžovala si jednoho dne, když Charles řekl Jackovi, aby si sundal kopačky a převlékl košili, než půjdou na večeři do restaurace. Maxine si toho všimla také, ale udělalo jí radost, že se Charles snaží zapadnout do své role, i když trochu neohrabaně. Stát se nevlastním otcem tří děti pro něj bylo velké sousto.

„On to myslí dobře,“ chlácholila Daphne a omlouvala ho mnohem horlivěji, než byla dcera ochotna snést.

„Ne, nemyslí. Jen buzeruje. Táta by tohle nikdy neřekl. Bylo by mu fuk, co má Jack u večeře na sobě, dokonce i kdyby v těch kopačkách šel do postele.“

„To asi není nejvhodnější,“ podotkla Maxine. „Nejspíš tady budeme muset zavést nějaký řád.“ Charles byl velice akurátní a měl všechno rád v pořádku a pod kontrolou. To byla jedna z věcí, kte– ré je spojovaly. Blake byl zase opačný extrém.

„O co jde? Jsme snad na vojenském táboře?“ vyštěkla na matku Daphne a uraženě odešla. Maxine byla ráda, že se rozhodli počkat s oznámením o zasnoubení až do léta. Děti na to ještě nebyly zralé. Doufala, že v nadcházejících měsících budou k Charlesovi den ode dne vstřícnější.

V březnu měla Maxine spoustu práce. Navštívila dvě konference, každou na jiném konci země. Jednu v San Diegu, věnovanou účinkům katastrof celostátního rozměru na děti do dvanácti let; byla hlavním řečníkem. A pak druhou ve Washingtonu o sebe vraždách adolescentů. V San Diegu se Maxine účastnila panelové diskuse v úvodu konference a druhý den měla ještě vlastní přednášku. A pak musela rychle zpátky do New Yorku na jarní prázdniny s dětmi. Doufala, že přesvědčí Blaka, aby za nimi na prázdniny přijel, ale ten řekl, že je v Maroku, přestavuje dům a má se stavbou starostí až nad hlavu, takže odjet nemůže. Pro děti to bylo zklamání a pro Maxine další komplikace, protože si musela vzít týden dovolené. Její pacienty za ni převzala Thelma.

Maxine vyrazila s dětmi na týden na lyže do New Hampshiru. Charles s nimi bohužel jet nemohl. Jeho praxe mu to nedovolila, a tak Maxine jela s dětmi sama, přičemž každé z nich si s sebou vzalo ještě kamaráda. Měli se báječně. Když Maxine řekla Charlesovi, co dělají, přiznal, že je moc rád, že byl zaneprázdněn a nemohl jet s nimi. Šest dětí by na něj bylo přece jen příliš. Stačily i tři. Maxine, šťastná, mu volala z New Hampshiru několikrát za den a podávala nejnovější informace. Den po návratu odletěla na konferenci do Washingtonu. Charles za ní na jednu noc přijel a

o půlnoci se konečně dostali do postele. Byl to nabitý týden.

Charlesovi trochu vadilo, když měla Maxine tak napilno, ale chápal to. Při své náročné lékařské praxi vychovávala sama tři děti, aniž jí s nimi Blake pomohl či poradil. Většinou ho ani nesháněla. Raději o všem rozhodovala sama.

Blake byl zaujatý svým posledním dobrodružstvím s přestavbou paláce a se zábavným životem, zatímco ona dřela do úpadu a starala se o jejich děti. Jedině Zelda jí pomáhala, jinak nikdo. Maxine jí za to byla ohromně vděčná a cítila se její dlužnicí. Charles s Blakem neměli ani ponětí, co to obnáší, starat se o živobytí a přitom pečovat

o děti. Charlesovy občasné návrhy, že by si měla vzít měsíc volna, aby si odpočinula a naplánovala jejich svatbu, ji rozesmály. Cože? Jak? Kdy? Byla zavalená prací a po Blakovi opět ani vidu ani slechu. V Aspenu byl na děti milý, ale neměl v úmyslu vidět je dřív než v červenci nebo v srpnu. Pro ně to bude dlouhé čekání a do té doby všechno zase zůstane na Maxininých bedrech.

Když přišlo jaro a oteplilo se, začalo přibývat dětí, které procházely krizí. Jaro a podzim snášeli Maxinini pacienti špatně, zvlášť od března do června a září. Lidé trpcí zimní nečinností se na jaře obvykle začnou cítit lépe. Udělá se teplo, svítí sluníčko, všechno rozkvete, vzduch se tetelí radostí. Ale na ty, kteří jsou nemocní, dopadá zoufalství víc než jindy. Jsou jako kameny, které zanechal na pláži odliv, a beznadějně tam trčí ve své opuštěnosti, bídě a zoufalství. Pro děti se sebevražednými sklony je to nebezpečné období.

K Maxininu velkému zármutku a přes její veškeré úsilí dva její pacienti spáchali sebevraždu v březnu a jeden v dubnu. Pro Maxine to bylo hrozné období. Thelma také přišla o jednoho pacienta, osmnáctiletého chlapce, s nímž pracovala čtyři roky. Srdce jí usedalo nad jeho rodinou a sama hocha také velice postrádala. Stejně nebezpečný měsíc je září a podle statistik si nejvíce dospívajících chlapců vezme život právě tehdy.

Thelma a Maxine si u oběda navzájem vyjádřily lítost nad pacienty, o které přišly, a Maxine jí pověděla o svém tajném zasnoubení. To je rozveselilo a do jejich chmurného světa vneslo příslib naděje.

„None! To je ale novina!“ zvolala Thelma nadšeně. Bylo to mnohem veselejší téma než to, nad nímž se u oběda sešly. „Jak myslíš, že to ponesou děti?“ Maxine jí řekla, že dětem to chtějí oznámit až v červnu a svatba že se plánuje na srpen.

„Doufám, že do té doby už to budou schopné unést. Červen je už za dva měsíce, ale zdá se, že si‘ na Charlese pomaličku zvykají. Dětem v podstatě vyhovuje, jak to je. Měly mě samy pro sebe a s nikým se o mě nemuselydělit.“

Maxine vypadala ustaraně, když to říkala, a Thelma se usmála. „To svědčí o tom, že jsou to hodné, dobře vychované, normální děti. Pro ně je báječné, když tě mají samy pro sebe a nemusejí o tvou pozornost s nikým soupeřit.“

„Myslím, že Charles bude skvělý. Je to přesně typ, jaký jsem vždycky potřebovala,“řekla Maxine, plná nadějí.

„Tím to pro ně bude těžší,“ usoudila moudře Thelma. „Kdyby to byl trouba, mohly by ho odepsat a ty taky. Jenže je přijatelný a spořádaný občan. To z něj učiní v dětských očích nepřítele číslo jedna. Aspoň na nějaký čas. Zapni si bezpečnostní pás, Maxine. Něco mi říká, že až jim to řekneš, můžeš se ocitnout ve značných

turbulencích. Ale oni to zvládnou. Sama z toho mám opravdu

radost,“ usmívala se zeširoka.

„Díky, já taky,“ oplatila jí Maxine úsměv, ale pomyšlení naděti ji stále zneklidňovalo. „Myslím, že s těmi turbulencemi máš pravdu. Netěším se na to, proto jsme se rozhodli odložit to sdělení na dobu co možná nejvzdálenější.“

Jenže červen se blížil, zbývaly už jen dva měsíce. A Maxine začala být kvůli oznámení té velké noviny nervózní. Na chvíli to zkomplikovalo plánování svatby a sladké vyhlídky poněkud zhořkly. Dokonce se zdálo, že dokud to neřeknou dětem, nejsou to vyhlídky reálné.

V dubnu zašla Maxine s Charlesem ke Cartierovi a vyzvedli prsten. Vyzkoušela ho a Charles jí ho při večeři oficiálně daroval, i když oba věděli, že ho Maxine ještě nosit nemůže. Nechala ho zavřenýdoma v psacím stole akaždý večer ho vyndala, aby se na něj podívala. Moc se jí líbil. Byl nádherný a kámen se neuvěřitelně třpytil. Nemohla se dočkat, až si ho bude moct navléknout. Když nechali udělat prsten, dostaly jejich plány konkrétnější podobu. V Southamptonu Maxine už také zadala organizátorovi svatební hostiny srpnové datum. Svatba bude za čtyři měsíce. Maxine se brzy chtěla podívat po šatech. Chtěla to oznámit i Blakovi a svým rodičům, ale ne dřív, než to řeknou dětem. Cítila, že je jim tím povinována.

Maxine, Charles a děti strávili v Southamptonu Velikonoce. Maxine s Charlesem po večerech šeptem plánovali svatbu a chichotali se jako zamlada. Chodili ruku v ruce na romantické procházky po pobřeží a Daphne obracela oči v sloup. V květnu měla Maxine nečekaně vážný rozhovor se Zeldou. Její kamarádka zahynula při havárii a Zelda poprvé mluvila o tom, jak lituje, že neměla vlastní děti. Maxine ji chápala a soudila, že ji lítost přejde. Ze je to jen takový smolný den.

„Ještě není pozdě,“ snažila se ji rozveselit. „Pořád ještě můžete někoho poznat a děti mít.“ Bylo sice za pět minut dvanáct, ale možnost tu stále byla. „ženy teď můžou mít děti i v mnohem pozdějším věku než dřív, když pomůže lékařská věda.“ S Charlesem

o tom také uvažovali a Maxine by byla ochotná, ale Charles měl pocit, že její tři děti bohatě stačí. Připadal si starý na to, aby měl vlastní dítě, což přišlo Maxine líto. Ona by měla další miminko moc ráda, kdyby Charles chtěl. Jenže on nechtěl.

„Já bych dala přednost adopci,“ řekla Zelda prakticky. „Celý život jsem se starala o děti cizích lidí. Nemám s tím žádný problém. Miluju je jako svoje vlastní.“ Usmála se a Maxine ji objala. Věděla, že je to pravda. „Možná bych se někdy měla na ty adopce podívat,“ pokračovala Zelda a Maxine pokyvovala hlavou. Považovala to za jednu z věcí, které lidé říkají, aby si ulevili, ale přitom je nemyslí vážně.

Zelda o Maxinině nadcházející svatbě nevěděla. Ale už za tři týdny to hodlali oznámit dětem, jen co jim skončí škola. Maxine se toho trošku bála, ale přitom se i těšila. Nadešel čas, kdy se s nimi o tu velkou novinu podělí. Zelda se o adopci už nezmínila a Maxine to pustila z hlavy. Předpokládala, že Zelda také.

Byl začátek června, poslední den školního roku, když Maxine zatelefonovali ze školy. Předpokládala, že jde jako obvykle

o nějakou administrativní záležitost. Děti měly být za hodinu doma a ona se v ordinaci věnovala svým pacientům. Volali kvůli Samovi. Srazilo ho auto, když přecházel ulici směrem k parkovišti. Sanitka ho odvezla do Newyorské městské nemocnice. Jel s ním jeden z učitelů.

„Proboha, je v pořádku?“ Jak by mohl být v pořádku, když ho

vezli do nemocnice? Maxine propadla panice.

„Domnívají se, že má zlomenou nohu, paní doktorko. Moc se omlouvám, poslední den školy je vždycky hrozný zmatek. Taky se uhodil do hlavy, ale když odjížděli, byl při vědomí. Je to statečný chlapec.“

„Statečný? Jděte do háje! Jak mohli dopustit, aby se jejímu chlapečkovi něco takového stalo?“Celá se třásla, když zavěsila. Vpadla zpátky do ordinace. Zrovna tam měla sedmnáctiletého chlapce, s nímž pracovala už dva roky. Telefon vyřizovala vedle u sekretářky. Vysvětlila pacientovi, co se stalo, a ten jí vyjádřil svou účast. Maxine se omluvila, že pro dnešek budou muset skončit, a sekretářce řekla, aby zrušila celý odpolední program. Popadla kabelku a napadlo ji, že by to měla sdělit Blakovi, i když ten s tím nic nenadělá. Ale Sam byl i jeho syn. Vytočila číslo Blakova londýnského domu a správce jí řekl, že Blake je v Maroku. Může být ve své vile při hotelu La Mamounia. Když zavolala do Marrákeše, zapsali si vzkaz, ale odmítli potvrdit, že tam Blake je. Na mobilu se ozývala jen hlasová schránka. Maxine byla jako v horečce a zavolala Charlesovi. Ten slíbil, že na ni bude čekat na ambulanci. S tím Maxine vyrazila ze dveří.

Najít Sama na ambulanci bylo snadné. Měl zlomenou ruku, nohu a dvě žebra, otřes mozku a zdál se v šoku. Dokonce ani neplakal. Charles se o něj skvěle staral. Šel s ním na operační sál, tam srovnali zlomenou ruku a nohu. žebra mohli jenom převázat. Otřes mozku byl naštěstí mírný. Maxine byla hrůzou bez sebe, když čekala venku. Pozdě odpoledne si mohla syna odvézt domů. Charles byl pořád s ní a Sam se jich obou držel za ruce. Maxine pukalo srdce, když viděla, v jakém je stavu. Uložili ho do postele. Sam dostal léky proti bolesti a byl otupělý. Jack a Daphne se vylekali, když ho viděli. Ale byl stabilizovaný, byl naživu a všechno se zase zahojí. Zavolala matka, která ten den svážela děti autem, a velice se omlouvala. To přijíždějící auto prostě neviděli. Viník nehody byl také sklíčený. Ale ne tak jako Maxine. Ještě že se nestalo nic horšího!

Charles zůstal u nich, spal na gauči a s Maxine se střídali u Samova lůžka. Pacientyobjednané nazítřek oba odřekli. 1 Zelda se chodila na Sama dívat. Maxine si o půlnoci šla do kuchyně pro šálek čaje. Byla na řadě u Samova lůžka. Našla tam Daphne. Dcera si ji zle měřila.

„Proč tady spí on?“ osopila se a měla na mysli Charlese.

„Protože mu na nás záleží.“ Maxine byla unavená a neměla náladu na Daphniny komentáře. „V nemocnici se o Sama úžasně staral. Byl s ním i na sále.“

„Volala jsi tátovi?“ zeptala se Daphne významně a Maxine toho měla právě dost.

„Jistěže jsem mu volala. Je někde v Maroku a nikdo ho není schopen sehnat. Na moje telefonáty neodpovídá. Jako vždycky. Považuješ to za dostatečnou odpověď?“ Daphne se cítila dotčeně a odkráčela do svého pokoje. Pořád ještě viděla otce v nereálném světle. Všichni to chtěli. Jack si přál, aby jeho otec byl hrdinou. A všichni včetně Maxine chtěli, aby nesl zodpovědnost a byl někde, kde by ho našli. Ale kdepak. Ani tentokrát to nebylo jiné. Právě proto

se rozvedli.

Maxine trvalo pět dní, než ho v Maroku vystopovala. Blake říkal, že tam došlo k zemětřesení. Maxine si matně vzpomněla, že o tom slyšela. Jenže minulý týden nemohla myslet na nic jiného než na Sama. Trápila ho žebra a několik dní trpěl bolestmi hlavy, vyvolanými otřesem mozku. Blake byl nešťastný, když mu řekla, co se stalo.

„Bylo by fajn, kdybys byl pro změnu někde, kam se ti dá zatelefonovat. Takhle to nejde, Blaku. Kdykoli se něco stane, nemůžu tě sehnat.“ Maxine na něj měla hroznou zlost.

„Moc se omlouvám, Maxine. Všechny telefonní linky byly poškozené. Mobil a email začaly fungovat teprve včera. Bylo to strašné zemětřesení a spousta lidí z vesnic tady v okolí zahynula. Snažil jsem se pomoct, organizoval jsem leteckou přepravu zásob.“

„Odkdy si hraješ na milosrdnýho Samaritána?“ naštvala se Maxine. Charles tu byl s ní. Blake jako obyčejně nikoli.

„Potřebujou pomoc. Ulicemi tu bloudí lidi, kteří nemají co jíst, všude ještě leží mrtví. Hele, chceš, abych kvůli Samovi přiletěl?“

„Není třeba. Bude v pořádku,“ řekla Maxine a uklidnila se. „Ale všechny nás to vylekalo. Zvlášť jeho. Teď spí, ale za pár hodin bys mu mohl zavolat.“

„Mrzí mě to, Maxine,“ řekl upřímně. „Už tak toho máš víc než dost a k tomu ještě tohle.“

„Já to zvládám. Mám tu Charlese.“

„To jsem rád,“ řekl Blake tiše a Maxine si uvědomila, že z jeho hlasu je také slyšet únavu. Možná že v tom Maroku opravdu dělal něco užitečného. „Já se pak Samovi ozvu. Dej mu za mě pusu.“

„Dám.“

Za několik hodin Blake Samovi opravdu zatelefonoval. Sam byl nadšený, že mluví s tátou, a vyprávěl mu, jak se to zběhlo. Řekl, že na operačním sále s ním byl Charles a držel ho za ruku. Maminka byla smutná a pan doktor ji tam nepustil. Hrdinou dne byl Charles.

Blake slíbil, že se na Sama brzo přiletí podívat. Tou dobou si už Maxine v novinách všechno o zemětřesení v Maroku přečetla. Katastrofa. Dvě vesnice byly v troskách a všichni obyvatelé zahynuli. Města také utrpěla značnou škodu. Blake mluvil pravdu, ale Maxine se pořád ještě zlobila, že ho nemohla sehnat. To bylo

u Blaka typické. Nadosmrti to bude jenom lehkomyslný frajer. V každém případě je blázen. Děkovala Bohu, že teď má Charlese.

Koncem týdne ještě Charles spal u nich na gauči a každý večer po práci jim byl plně k dispozici. Se Samem to zvládal skvěle. On a Maxine se shodli na tom, že nadešel čas říct o nových plánech dětem. Byl červen a škola skončila.

V sobotu ráno Maxine všechny zavolala do kuchyně. Charles stál vedle ní. Maxine si nebyla jistá, jestli je to zrovna nejvhodnější, ale on chtěl být u toho, až jim to oznámí, a Maxine se mu cítila mnohým zavázána. V péči o Sama se osvědčil a tohle mu teď nemohla odmítnout. A děti si pak můžou postěžovat jí samotné, pokud k tomu budou mít co říct.

Napřed byla trošku nejistá, když mluvila o tom, jak hodný na ně Charles v posledních měsících byl. Dívala se na děti, jako by je

o tom chtěla přesvědčit nebo jim to připomenout. Stále se bála jejich reakce na tu zprávu. A pak nezbylo než s tím vyrukovat.

„A tak jsme se rozhodli, že se s Charlesem v srpnu vezmeme.“ V kuchyni se rozhostilo hrobové ticho. Děti na matku beze slova zíraly a vypadaly jako sochy.

„Já vaši maminku miluju,“ dodal Charles trochu toporněji, než měl v úmyslu. Jenže nic takového ještě v životě nedělal a skupinka před ním vypadala nepřátelsky. Zelda se krčila v pozadí.

„Děláš si srandu?“ ozvala sejako první Daphne aMaxine jí se vší vážností odpověděla: „Ne, nedělám.“ „Vždyť ho sotva znáš!“ mluvila jen na svou matku, Charlese

ignorovala.

„Chodíme spolu skoro sedm měsíců a v našem věku je to dost dlouho na to, abychom měli jistotu,“ opakovala Maxine Charlesova slova. Daphne se zvedla od stolu a beze slova odešla z kuchyně. Chvíli poté slyšeli, jak za sebou zabouchla dveře svého pokoje.

„Ví to táta?“ zeptal seJack.

„Ještě ne,“ odpověděla mu maminka. „Chtěli jsme to říct napřed vám. Pak to povím tatínkovi, babičce a dědečkovi. Chtěla jsem, abyste to vy věděli jako první.“

„Aha,“ hlesl Jack a také se vytratil. Nepraštil za sebou dveřmi, jenom je zavřel, ale v Maxine byla malá dušička. Bylo to horší, než čekala.

„Já myslím, že je to dobře,“ řekl Sam tiše a díval se na ně na oba. „Tys na mě byl v nemocnici moc hodnej, Charlesi. Děkuju.“ Byl zdvořilý a zdál se méně rozčarovaný než jeho sourozenci, ale ani on z toho neměl radost. Snadno si dokázal spočítat, že pak už s maminkou v posteli spát nebude. Jeho místo zaujme Charles. Všichni tím byli otřeseni. Pokud si vzpomínali, před Charlesovým příchodem jim v životě nic nechybělo. „Můžu se teď podívat u tebev pokoji na televizi?“ chtěl vědět Sam. Nikdo z dětí se nezeptal, kdy přesně se svatba budekonat ajak si ji představují. Nechtěli nic vědět. Chvíli poté odešel i Sam. S berličkami zvládal chůzi dobře.

Charles a Maxine zůstali v kuchyni sami a ode dveří se ozvala Zelda: „Blahopřeji,“ řekla tiše. „Oni se s tím smíří. Je to pro ně trošku šok. Já jsem si už začínala myslet, že máte něco takového v úmyslu.“ Usmála se, ale vypadala trochu smutně. Pro všechny to bude velká změna. Byli zvyklí na zaběhnutý způsob života.

„Pro vás se tím nic nemění, Zellie,“ ujistila ji Maxine. „Budeme vás potřebovat stejně jako doposud. Možná víc,“ usmála se.

„Děkuju. Nevěděla bych, co si počít, kdyby ne.“ Charles se na ni usmál. Byla to milá osůbka, i když ho netěšila vyhlídka, že až se sem nastěhuje, může uprostřed noci v pyžamu vrazit právě do ní. Čekal ho novýživot seženou, třemi dětmi a chůvou. Nebude mít soukromí. Ale přesto si myslel, že dělá dobře. „Děti se přizpůsobí,“ ujistila je Zelda znova. „Jen jim to trochu potrvá.“

Maxine souhlasně přikývla. „Mohlo to dopadnout hůř,“ dodávala si kuráž.

„O moc hůř už asi ne,“ ztratil Charles odvahu. „Tak trochu jsem doufal, že někomu z nich to udělá radost. Daphne asi ne, ale aspoň chlapcům.“

„Změny nemá rád nikdo,“ připomněla mu Maxine. „A tohle je velká změna. Pro nás všechny.“ Sklonila se nad ním a políbila ho.

Když Zelda odešla do svého pokoje anechala je o samotě, Charles se

na Maxine smutně usmál.

„Miluju tě,“ řekl jí. „Mrzí mě, že to děti přijaly tak špatně.“

„Přenesou se přes to. Jednou se tomu budeme smát, tak jako naší první schůzce.“

„Možná to bylo znamení,“ pronesl ustaraně.

„Ne, všechno se spraví, uvidíš,“ konejšila ho Maxine a znovu ho políbila. Charles tiše doufal, že má pravdu, a objal ji. Bylo mu líto, že její děti nemají radost.

15

Po matčině překvapivém oznámení zůstaly děti několik hodin ve svých pokojích a Charles se rozhodl jít domů. Nespal tam už několik dní a navíc bylo lepší nechat Maxine s dětmi samotnou. Odcházel se zklamaným výrazem a Maxine ho opětovně ujišťovala, že se děti přizpůsobí. On si tím jistý nebyl. Nechystal se couvnout, ale strach měl. A děti zrovna tak.

Když Charles odešel, zhroutila se Maxine s šálkem čaje na židli u kuchyňského stolu. Byla ráda, když ze svého pokoje přišla Zelda.

„Konečně někdo, kdo tady se mnou ještě mluví,“ vítala Zeldu, která si také nalila čaj.

„Je tadynějak ticho,“ prohodila Zelda a posadila se proti Maxine. „Bude chvíli trvat, než se zvířený prach usadí.“

„Já vím. Mrzí mě, že to vzali tak špatně, ale myslím, že dělám dobře.“ Charles teď při Samově úrazu v jejích očích znovu prokázal svoje kvality. Choval se přesně tak, jak očekávala, a byl přesně tím mužem, po němž toužila.

„Oni si na to zvyknou,“ chlácholila ji Zelda. „Pro něj to taky není snadné,“ měla na mysli Charlese. „Je na něm vidět, že s dětmi nikdy nepřišel do styku.“ Maxine přikývla. Člověk nemůže mít všechno. Kdyby Charles měl vlastní děti, taky by se jim to třeba nezamlouvalo. Takhle to bylo snazší.

Ten večer uvařila dětem Maxine, ale všichni se v jídle jen nimrali. Nikdo včetně ní neměl na večeři ani pomyšlení. Výraz na dětských tvářích Maxine skličoval. Daphne vypadala, jako kdyby někdo umřel.

„Jak to můžeš udělat, mami? Je to hnusnej chlap.“

To od ní bylo kruté a Sam zasáhl: „To teda není. Na mě je hodnej. Na tebe bybyl taky, kdybys nebyla protivná naněho.“ V tom měl pravdu. Maxine souhlasila, ale nahlas to neřekla. „Jen není zvyklej na děti.“ Všichni věděli, že je to tak.

„Když mě vzal na basket, říkal něco o tom, že bych měl jít do internátní školy,“ ozval se Jack s ustaraným výrazem. „Pošleš nás tam, mami?“

„Ale kdepak. Charles chodil do internátní školy a moc se mu tam líbilo, proto si myslí, že by tam měl chodit každý. Já vás nikdy z domova nepošlu.“

„To říkáš teď,“ podotkla Daphne. „Počkej, až se za něj provdáš. On tě k tomu donutí.“

„On mě nedonutí, abych vás poslala pryč. Jste moje děti, ne jeho.“

„To je mu fuk. Ten si myslí, že mu patří celej svět,“ zabodávala Daphne do matky pohled.

„Ne, to si nemyslí,“ zastala se ho Maxine, ale byla ráda, že děti začaly vznášet námitky. Aspoň si všechno vyříkají. „Je zvyklý řídit vlastní život. Váš řídit nebude. Jednak nebude chtít, jednak mu to nedovolím.“

„Nesnáší tátu,“ řekl věcně Jack.

„Myslím, že ani to není pravda. Možná na něj žárlí, ale že by ho nesnášel, to ne.“

„Co myslíš, že tomu táta řekne?“ zajímala se Daphne. „Vsadím se, že bude smutnej, když se vdáš, mami.“

„To sotva. On má spoustu přítelkyň. Ještě chodí s Arabellou?“ Poslední dobou o ní neslyšela.

„Jo,“ zavrčela mrzutě Daphne. „Jen doufám, že si ji nevezme. To by nám ještě scházelo.“ Všichni vypadali, jako kdyby došlo k nějaké tragédii. Tohle pro ně určitě nebyla dobrá zpráva. Maxine to očekávala, ale i tak to pro ni bylo těžké. Jenom Sam se s tím smířil, ale ten měl Charlese radši než ostatní.

Charles jí po večeři zavolal, aby se poptal, jak na tom jsou. Stýskalo se mu po ní, ale byl rád, že je konečně doma. Minulý týden dal všem zabrat. Napřed ta Samova nehoda a teď tohle. A Maxine se cítila polapená ve víru událostí.

„Ujde to. Jenom potřebujou trochu času, aby si na tu představu zvykly,“ mluvila rozumně.

„Kolik? Dvacet let?“ Charles byl rozčarovaný.

„Ne, jsou to děti. Dej jim pár týdnů. Na naší svatbě budou tancovat jako všichni ostatní.“

„Řekla jsi to Blakovi?“

„Ne, pak mu zavolám. Napřed jsem to chtěla oznámit dětem. A zítra zavolám rodičům. Budou nadšení!“ Charles se s nimi už setkal a moc si je oblíbil. A byl rád, že se přižení do lékařské rodiny.

Děti byly po zbytek večera jako bez života. Zůstaly ve svých pokojích a dívaly se na filmy. Sam už zase spal ve svém pokoji. Když se Maxine ukládala ke spánku, myslela na to, jak je zvláštní, že za dva měsíce tu bude bydlet i Charles. Jen těžko si dokázala představit, že po tolika letech bude zase s někým žít. A Sam měl pravdu, v její posteli už pro něj nebude místo. I jí se zasteskne. Přestože Charlese milovala, ta zpráva měla pro každého svůj rub, i pro ni. Tak už to v životě chodí. Člověk něco získá, a o něco přijde. Ale těžko se to vysvětluje dětem. Někdy se s tím těžko smiřovala i sama.

Blakovi zavolala hned po půlnoci, kdy u něj bylo ráno. Zdálo se, že má naspěch a je roztržitý. Zdálky Maxine slyšela nějaké stroje a pokřikování. Spatně se jí mluvilo.

„Kde jsi? Co děláš?“ ptala se nahlas.

„Jsem na ulici, pomáhám odklízet trosky. Letecky jsme sem přepravili buldozery, abychom jim pomohli. Pořád ještě jsou pod troskami lidi. Maxine, po ulicích tady bloudí děti, nemají kam jít. Zmizely celé rodiny a děti pořád ještě hledají rodiče. Všude tu leží zranění, protože nemocnice jsou plné. Neumíš si představit, jaké to je.“

„Ale umím,“ řekl Maxine teskně. „Už jsem pracovala i tam, kde došlo k přírodní katastrofě. Neznám nic horšího.“

„Možná bys sem měla přijet. Je tu zapotřebí někoho, kdo by jim poradil. Ty jsi přesně ten, koho tady potřebujou. Nenapadlo tě to?“ zeptal se Blake. Jeho dům pořád stál a on mohl klidně odjet, ale měl tu zemi tak rád, že chtěl pomoct.

„Mohla bych přijet, kdyby mě na tu práci někdo najal. Nemůžu se tam jen tak objevit a poroučet, co mají dělat.“

„Můžu tě najmout já.“ Blake byl ochoten udělat cokoli.

„Neblázni. Pro tebe bych to udělala zadarmo. Ale potřebuju vědět, jaké poradenství ode mě chtějí. To, co dělám, je specifické. Jde o překonání psychických traumat u dětí ihned po katastrofě a pak z dlouhodobého hlediska. Dej mi vědět, kdybych mohla nějak pomoct.“

„Dám. A co Sam?“

„Zvládá to. S berličkami už mu to jde moc dobře.“ A pak si vzpomněla, proč Blakovi vlastně volala. Na okamžik na to zapomněla, když jí líčil následky zemětřesení a sirotky bloudící ulicemi. „Musím ti něco říct,“ pronesla vážným hlasem.

„Jde o Samovu nehodu?“ zeptal se Blake starostlivě. Maxine u něj tenhle tón ještě nikdy neslyšela. Konečně se taky zajímá

o někoho jiného než o sebe. „Ne, jde o mě. Budu se vdávat. Za Charlese Westa. Svatba bude v srpnu.“ Blake zůstal chvilku zticha. „Děti to hodně naštvalo?“ Předpokládal, že ano. „Ano.“ Maxine k němu byla upřímná. „Líbí se jim to tak, jak to je. Nepřejou si žádnou změnu.“

„To je pochopitelné. Kdybych se oženil, taky by se jim to nelíbilo. Doufám, že je na tebe hodný, Maxine,“ řekl Blake velmi starostlivě.

„To je.“

„Tak gratuluj u,“ zasmál se a už to byl zase obvyklý Blake. „Nečekal jsem, že to půjde tak rychle. Ale bude to dobré pro tebe i pro děti. Jenže ty to ještě netuší. Zavolám ti, až budu mít víc času. Už musím jít. Teďje tady na dlouhý rozhovor moc frmol. Tak se měj a dej pusu dětem… A Maxine, ještě jednou gratuluju…“

Maxine mu ani nestačila poděkovat. Položila telefon a šla si lehnout. Myslela na Blaka uprostřed vší té hrůzy po zemětřesení v Maroku a na to, co všechno dělá, aby pomohl sirotkům a raněným. Dal se do odklízení trosek a letecky přiváží léky a potraviny. Poprvé dělá víc, než aby jen dával peníze na dobrou věc. Vyhrnul si rukávy a sám se pustil do práce. To nebyl Blake, jakého znala. že by konečně dostal rozum a dospěl? Pokud ano –pozdě, ale přece.

Ráno Maxine zavolala rodičům a konečně se někdo z její zprávy zaradoval. Otec řekl, že to rád slyší a Charles se mu líbí. Vždycky prýdoufal, že si jednoho dne vezme takového muže, jako je on. Také ho těšilo, že je lékař. Vzkázal Charlese pozdravovat a jí samotné popřál všechno nejlepší, jak se sluší a patří.

Pak si vzala telefon matka a vyptávala se na všechno kolem svatby.

„Děti už se těší?“ zeptala se. Maxine se usmála a zavrtěla hlavou. Rodiče neměli o ničem ani tušení.

„Právě že ne. Je to pro ně velká změna.“

„Je to slušnýčlověk. Jednou budou určitě rádi, že sis ho vzala.“

„V to doufám,“ vyhrkla Maxine, ale tak jistá jako její matka si nebyla.

„Oba musíte brzo přijít na oběd.“

„Moc rádi,“ řekla Maxine. Chtěla, aby je Charles líp poznal, zvlášť když sám rodinu neměl.

Bylo milé, že jejím rodičům to udělalo radost a sňatek schvalovali. Pro Maxine to znamenalo hodně a doufala, že pro Charlese také. To by jim mohlo vynahradit nedostatek nadšení u dětí.

Charles ten den večeřel s Maxine as dětmi a byla to večeře velice tichá. Nedošlo k žádným projevům nepřátelství, nikdo neřekl nic nezdvořilého, ale radost taky nikdo neměl. Zkrátka se jen najedli a rozprchli se do svých pokojů. Neprobíhalo to tak, jak si Charles představoval.

Maxine mu řekla o svém rozhovoru s rodiči a to ho potěšilo.

„Konečně někdo, kdo je mi nakloněný,“ ulevilo se mu. „Možná bychom je měli vzít do La Grenouille.“

„Oni nás napřed chtějí pozvat k nim a v tom bychom jim měli vyhovět.“ Maxine chtěla Charlese uvést do své rodiny a chtěla, aby si zvykl na jejich tradice.

Po večeři dostala nápad. Odemkla psací stůl a vyndala prstýnek, který čekal dlouhé měsíce na to, až ho začne nosit. Požádala Charlese, abyjí ho navlékl na prst, a ten se rozzářil. To, o čem jenom mluvili, se konečně splnilo. Byli zasnoubení, bez ohledu na to, že se to dětem nezamlouvalo. Bylo to nádherné. Charles ji políbil a oba se dívali na ruku s prstýnkem. Ten sršel odlesky jako Maxine nadějemi, které vkládala do jejich manželství a lásky. Na tom se nic nezměnilo ani v posledních, těžko zvládnutelných dnech. Vyskytla se jen jedna z obtíží, které se dalypředpokládat. A Maxine si to uvědomovala víc než Charles. Svatba bude za devět týdnů.

„Teď musíme začít chystat svatbu.“ Maxine si připadala opět mladá a plná energie. „Je skvělé, že to už nemusíme tajit.“

„Proboha, jak velkou svatbu chceš mít?“ utahoval si z ní Charles. Maxine už objednala oznámení. Za tři týdny je začne rozesílat. Ještě musí udělat konečný seznam pozvaných. Také říkala něco o tom, že se zaregistruje v internetovém katalogu společnosti Tiffany a vybere věci, z nichž mohou hosté vybírat svatební dary. „Dělá se tohle i napodruhé?“ zarazil se Charles. „Nejsme na to moc staří?“

„Ale vůbec ne,“ odpověděla Maxine. Vypadala úchvatně. „A ještě musím sehnat svatební šaty.“ Potřebovala také šatypro Daphne. Jenom se trochu obávala, že se Daphne odmítne svatby zúčastnit, a tak s tím nespěchala.

Večer dělali seznam hostů a dohodli se na dvou stovkách lidí, z nichž by asi sto padesát mohlo přijít. To jim oběma vyhovovalo. A Maxine řekla, že musí pozvat Blaka. Charles se zarazil.

„Nemůžeš pozvat na svatbu svého bývalého manžela. Co kdybych já pozval svou bývalou ženu?“

„To je na tobě, a jestli chceš, mně to vůbec nevadí. Pro mě je Blake součást rodiny a děti by moc mrzelo, kdyby tam nebyl.“ Charles to vyslechl s povzdechem. „Pojmu širší rodina já rozumím trochu jinak.“ Tou dobou už věděl, že se ocitl mezi zvláštní sortou lidí. Nebylo na nich nic všedního nebo snad „normálního“ a ještě podivnější se mu zdálo, že si bere bývalou ženu Blaka Williamse. Už jen to je vyřazovalo z běžného průměru. „Dělej, jak myslíš,“ řekl nakonec. „Mám pocit, že to ženeš do krajnosti. Ale kdo jsem já, abych ti říkal, co máš dělat? Já jsem jenom ženich.“ Legrace to byla jenom napůl. Připadalo mu neobvyklé, aby mu jeho budoucí manželka řekla, že by se jejího bývalého manžela dotklo, kdyby ho

nepozvala na svou svatbu. Pokud se nechce hádat a nechce si proti

sobě poštvat děti ještě víc, nemá jinou možnost než se podvolit.

„Ale nepovede tě k oltáři, že ne?“ zeptal se ustaraně.

„Jistěže ne, hlupáčku. Povede mě tatínek.“ Charlesovi se ulevilo. Maxine věděla, že Charles má s Blakem problém, i když to výslovně nepřiznal. Pro každého muže bylo těžké poměřování s Blakem. Pokud byly peníze měřítkem úspěchu, které užívala většina lidí, pak byl Blake naprosto nedostižný. Jenže to nic neměnilo na tom, že nevěděl, co je to zodpovědnost, a nestaral se o děti. Bylo příjemné být v jeho společnosti a Maxine ho bude mít vždycky ráda. Avšak Charles byl bezesporu mužem, za kterého se chtěla provdat.

Před odchodem ji Charles políbil. Probrali spoustu dalších podrobností. Oba se šťastně smáli, když se dívali na třpyt jejího snubního prstýnku.

„Dobrou noc, paní Westová,“ řekl tiše, a sotva to vyslovil, napadlo ho, že kvůli zavedené praxi si Maxine možná ponechá příjmení Williamsová. Bylo by příliš složité měnit příjmení při tolika pacientech a pracovních kontaktech, jaké měla. Možná tedy zůstane doktorkou Williamsovou a Blakovo jméno bude nosit jednou provždy. Jsou věci, kteréčlověk nezmění.

16

Blake zavolal Maxine do ordinace zrovna v pauze mezi pacienty. Od samého rána měla napilno. Přijalatři nové pacienty a zrovna před chvilkou se dohadovala s dodavatelem svatebního pohoštění v Southamptonu o ceně zahradního stanu. Cena byla přemrštěná, ale oni stan nutně potřebovali. Rodiče jí nabídli, že ho zaplatí, ale Maxine nepřipadalo vhodné, aby je to ve svém věku nechala platit. Na druhou stranu nechtěla, aby ji dodavatel vzal na hůl. Stany jsou drahé, zvlášť ten, jaký chtěla ona, s otevřenými bočními stěnami. Jinak by byl prostor příliš stísněný. Když mluvila s Blakem, ještě byla rozladěná.

„Ahoj,“ řekla stroze. „Co je?“

„Promiň, Maxine. Volám nevhod? Ozvu se později.“ Maxine mrkla na hodinky a viděla, že už takhle je na něj pozdě. Nebyla si jistá, jestli je Blake zase zpátky v Londýně, nebo ještě v Maroku, ale v každém případě už byl večer a z jeho hlasu slyšela, že je unavený.

„Ne, omlouvám se. Před dalším pacientem teď mám chvilku volna. Jsi v pořádku?“

„Ano. Ale jsem tu úplně sám. Jsem ještě v Imlílu, asi tři hodiny od Marrákeše. Kupodivu tady zůstal stožár s vysílačem, i když ostatní je v troskách, takže ti můžu zavolat. Pořád řeším ty zdejší děti, Maxine. Je strašné, co se jim stalo. Stále ještě vytahujou lidi ze sutin, v nichž byli zavaleni několik dní společně s mrtvými členy svých rodin. Další jen zmateně bloudí ulicemi. Tady ve vsích třou lidi bídu s nouzí, a když se stane něco takového, je to jejich konec. Podle odhadů zahynulo víc než dvacet tisíc lidí.“

„Já vím,“ řekla Maxine smutně. „Četla jsem to v Timesech a viděla na CNN.“ Zarazilo ji, že když přišel k úrazu jejich vlastní syn, nemohla Blaka sehnat. A najednou se snaží léčit bídu celého světa. Ale je to lepší, než když ve svém tryskáči létal po světě z jednoho večírku na druhý. Maxine moc dobře věděla, jak to vypadá v místech živelných pohrom. Ale poprvé poznala na Blakovi, že je sklíčený něčím, co se ho osobně netýká. Sama už takové situace viděla, když ji do místa živelné katastrofy vyslali jako poradce. Jak ve Státech, tak v zahraničí.

„Potřebuju tvou pomoc,“ řekl Blake. Byl k smrti unavený, deset dní skoro nespal. „Snažím se pro ty děti zorganizovat nějakou pomoc. Od doby, co jsem koupil ten dům, jsem tady poznal spoustu zajímavých a vlivných lidí. Vláda toho má na starosti dost, a tak se soukromí investoři snaží dělat, co můžou, aby trochu pomohli. Já jsem se ujal ohromného projektu na pomoc dětem, ale jsem na to sám. Potřebuju poradit, co vlastně ty děti potřebujou. Co teď a co potom. To je tvoje parketa. Potřebuju tvoje znalosti, Maxine.“ Byl ustaraný a smutný.

Maxine si při jeho slovech povzdechla. Tohle byl tvrdý oříšek. „Moc ráda bych ti pomohla,“ řekla. Ohromilo ji, doják náročné práce se Blake pustil, ale také to viděla prakticky. „Jen si nejsem jistá, jestli ti můžu nějak radit po telefonu,“ posteskla si. „Nevím, na jaké vládní organizace se tam obrátit, a to jsou věci, které musíš zjistit ze všeho nejdřív. Při katastrofě nejde tolik o teorii. Člověk to musí vidět na místě, tak jako ty, aby všechno uvážil a udělal správně.“

„Já vím,“ řekl Blake. „Proto ti volám. Nevěděl jsem, jak to řešit jinak.“ Za okamžik zaváhal. „Přijedeš sem, Maxine? Ty děti tě potřebujou a já zrovna tak.“ Maxine ta slova překvapila. I když v předchozím rozhovoru něco takového naznačil, nenapadlo ji, že to myslí vážně nebo že by ji o to opravdu požádal. Rozvrh měla na příští měsíc nabitý. Jako každý rok chtěla s dětmi jet na prázdniny, a jelikož chystala na srpen svatbu, bylo to přímo k zbláznění.

„Kruci, Blaku… Moc ráda bych, ale nevím jak. Teď zrovna tu mám jednoho pacienta za druhým, někteří jsou na tom dost zle.“

„Pošlu ti svoje letadlo. I kdybys tu měla zůstat jen čtyřiadvacet hodin, byla by to pro mě veliká pomoc. Potřebuju tady tvoje oči, moje nestačí. Já mám peníze na to, abych pro ně něco udělal, ale nevím, co a ty jsi jediná, komu můžu důvěřovat. Řekni mi, co tu mám udělat. Jinak je to jen plácnutí do vody.“ Blakova žádost byla ohromující, ale Maxine si nevěděla rady. Na druhou stranu ji ještě nikdy o nic podobného nepožádal. A bylo znát, že to myslí opravdu upřímně. Byl odhodlaný pomoci, jak se jen dá, přiložit ruku k dílu a využít své finanční zdroje. A tohle byla práce, která byla podle Maxine ze všeho nejužitečnější. Pokud se sama vydá do oblasti postižené neštěstím, bude to bezesporu skličující a vyčerpávající, ale měla tuhle práci ráda. Je to příležitost, kdy se dá opravdu něco změnit k lepšímu. Byla hrdá na Blaka a na všechno, co tam dělá. Když ho poslouchala, zalily se jí oči slzami. Řekne to dětem, aby mohly být na tatínka pyšné.

„Kéž bych se tam mohla rozjet,“ odpověděla opatrně. „Ale nevím kdy a jak.“Moc ráda bydo Maroka jela, aby mu mohla přispět radou a pomocí. Obdivovala jeho dobré úmysly a tvrdou práci. Bylo jí jasné, že tohle je pro Blaka něco nového, a chtěla mu pomoct.

„Co kdybys zrušila páteční program? Ve čtvrtek tam mám letadlo, mohla bys letět přes noc. Takže bys tu mohla zůstat tři dny, celý víkend. Zpátky bys letěla v neděli večer a ráno můžeš do ordinace.“ Blake se to snažil nějak vymyslet už celé hodiny, ale Maxine se nejprve odmlčela.

„Tenhle víkend jsem pryč,“ přiznala pak. S Thelmou už měla domluvený zástup. Mohla by ji požádat ještě o další den. Jenže Maxine bylo jasné, že vydat se na tři dny do Maroka je šílenství vzhledem k tomu, co všechno právě řeší.

„Já prostě nevím, na koho seobrátit. Tyhle děti dopadnou strašně, pokud pro ně někdo něco neudělá.“ Byly zraněné a zmrzačené, mnohé osleply, některé utrpěly poškození mozku nebo přišly

o končetiny, když se na ně zřítil jejich domov nebo škola. Neuvěřitelná spousta dětí ztratila rodiče. Blake viděl, jak záchranáři vytahují z trosek ještě živého novorozence. Díval se a plakal.

„Dej mi pár hodin, abych si to promyslela,“ poprosila ho Maxine a bzučák jí oznamoval, že dorazil další pacient. „Musím si to nechat projít hlavou.“ Bylo úterý. Kdyby se rozhodla odletět, má dva dny na to, aby všechno zařídila. Ostatně přírodní katastrofy přicházejí neohlášené, nepopřejí nikomu čas napřípravu. Už sejí stalo, že se na místo tragédie musela vypravit během několika hodin. A chtěla Blakovi prospět nebo mu aspoň doporučit někoho spolehlivého, kdo by mu pomohl. V Paříži znala vynikající sdružení psychiatrů, kteří se na podobné věci specializovali. Alepředstava, že by tam jelasama, ji zároveň i nadchla. Už dlouho nic takového nedělala. „Kdy ti můžu zavolat?“

„Kdykoli. Já jsem už týden nespal v posteli. Zkus volat na můj britskýmobil a na BlackBerry. Obojí tadyfunguje, tedy aspoň občas. A Maxine… Děkuju. Jsi skvělá, lásko. Děkuju, žes mě vyslechla. Teď víc chápu tvou práci. Jsi obdivuhodná žena.“ Blake nyní viděl Maxine v novém světle. Poznal její práci z bezprostřední blízkosti. Měl pocit, jako kdyby přes noc dospěl, a Maxine to na něm poznala. Věděla, že to není hrané. Objevil v sobě své druhéjá.

„Nápodobně,“ špitla. V očích měla zase slzy. „Ozvu se ti co nejdřív. Nevím, jestli budu moct přijet, ale kdyby to nešlo, seženu ti někoho fakt dobrého.“

„Já chci tebe,“ škemral Blake. „Prosím, Maxine…“

„Pokusím se,“ slíbila mu, zavěsila a otevřela dveře dalšímu pacientovi. Musela se pak přemáhat, aby se soustředila na to, co jí dvanáctiletá dívenka povídala. Podřezala se a měla na obou rukou jizvy. K Maxine ji poslali ze školy. Patřila zároveň k obětem jedenáctého září. Její otec byl jedním z hasičů, kteří při zásahu zahynuli. Dívka byla zařazena do skupiny dětí sledovaných v rámci studie, kterou Maxine vypracovávala pro město od chvíle, kdy k neštěstí došlo. Sezení s ní bylo delší než obvykle a Maxine pak spěchala domů.

Všechny děti byly se Zeldou v kuchyni, když dorazila, a Maxine jim hned řekla, co všechno jejich tatínek v Maroku dělá. Oči jim zářily, když vyprávěla. Zmínila se také o tom, že ji požádal, aby za ním přijela. Děti byly nadšené a doufaly, že mu vyhoví.

„Nevím, jak bych to zvládla,“ řekla Maxine, unavená a roztržitá. Pak šla zavolat Thelmě. Taji v pátek zastoupit nemohla, protože přednášela na Newyorské univerzitě, ale nabídla, že za ni může zaskočit její kolega, kdybyMaxine odjela.

Maxine vyřídila ještě pár telefonátů, podívala se do počítače, aby se zjistila, co všechno má na pátek dojednané, a kolem osmé hodiny se rozhodla. Ani se nezdržovala s večeří. Přijet bylo to nejmenší, co pro Blaka mohla udělat, a on jí to ještě usnadní tím, že pro ni pošle svoje letadlo. Tohle je zásadní věc. Maxine vždycky milovala jeden verš z talmudu a často si ho připomínala: „Kdo zachrání jeden život, jako by zachránil celý svět.“ Uvědomila si, že Blakovi to možná konečně také došlo. Trvalo mu to setsakramentskydlouho. Teprve ve svých šestačtyřiceti se stával vyzrálým mužem.

Maxine čekala až do půlnoci, než mu zavolala. Tou dobou tam bude časné ráno. Zkoušela volat na oba jeho telefony a nakonec se dovolala. Na Blakovi bylo znát ještě větší únavu než den předtím. Řekl jí, že byl zase vzhůru celou noc. V takových situacích si člověk sáhne na samé dno, to Maxine věděla. Když pojede, bude se chovat stejně, protože jídlo i spánek znamenají ztrátu času, když je ho málo. Blake to prožíval právě teď.

Maxine šla rovnou k věci. „Přijedu.“ Blake se rozplakal úlevou, vyčerpáním, strachem a vděčností. Nikdy nic podobného nezažil. „Ve čtvrtek v noci můžu letět.“

„Díkybohu. Maxine, nevím, jak bych ti poděkoval. Jsi úžasná ženská. Miluju tě. Děkuju z celého srdce.“ Maxine mu řekla, jaké podklady bude potřebovat, až dorazí, a co všechno chce vidět. Bylo na něm, aby jí zjednal přístup do státních úřadů, do nemocnic a pomohl jí setkat se s co největším počtem dětí, ať už je shromáždí kdekoli. Chtěla co nejlépe využít každou minutu, kterou tam stráví. Blake slíbil, že všechno zařídí, a ještě mnohokrát jí děkoval, než zavěsili.

„Jsem na tebe pyšná, mami,“ řekla Daphne vlídně, když matka položila telefon. Stála ve dveřích, poslouchala rozhovor a po tvářích jí tekly slzy.

„Děkuju, zlatíčko.“ Maxine vstala a objala ji. „Já jsem pyšná na tvýho tátu. On o těchhle věcech nic neví, ale dělá, co jen může.“ Byl to vzácný okamžik, kdy Daphne jasně viděla, že oba její rodiče jsou skvělí lidé. Dojalo ji to stejně, jako Blakův telefonát předtím dojal Maxine. Chvíli si o tom povídaly a Maxine honem sepisovala seznam věcí na cestu. Pak poslala Thelmě mail, že opravdu odjíždí a bude potřebovat, aby ji její kolega v pátek zastoupil. Uvědomila si, že musí také zavolat Charlesovi. Měli v plánu strávit víkend v Southamptonu a navštívit dodavatele pohoštění a květin. On to může udělat i bez ní, nebo to o týden odloží. Nezáleží na tom, svatba je stejně až za dva měsíce. Ale teď v noci už bylo příliš pozdě na to, aby mu Maxine zatelefonovala. Šla si lehnout, avšak několik hodin ještě ležela s očima otevřenýma a promýšlela, co všechno musí udělat, až do Maroka přijede. Byl to přece jen její obor a byla Blakovi vděčná, že chce problém řešit s ní. Měla pocit, že budík se rozdrnčel za pět minut po tom, co usnula. Hned po snídani zavolala Charlesovi. Ještě nevyrazil do ordinace, zato Maxine musela být v té své za dvacet minut. Děti ještě spaly, protože měly prázdniny. Zelda něco kutila v kuchyni a připravovala se na nápor, který přijde, až se děti probudí.

„Ahoj, Maxine.“ Charles se zaradoval, že ji slyší. „Všechno v pořádku?“ Věděl, že když mu volá v neobvyklou dobu, nikdy to nevěstí nic dobrého. To mu naznačila Samova nedávná nehoda. život je prostě jiný, když má člověk děti. „Něco se Samem?“

„Sam je v pořádku, jen jsem ti chtěla něco říct. Musím tenhle víkend odjet.“ Mluvila rychleji a odměřeněji, než měla v úmyslu, ale nechtěla přijít do práce pozdě a věděla, že Charles má taky naspěch. Oba si zakládali na své dochvilnosti. „Musím zrušit tu schůzku s dodavateli v Southamptonu, tedy pokud to nechceš zařídit sám. Jinak to můžeme dojednat příští týden.“ Uvědomila si, že mluví trochu nesouvisle.

„Něco se stalo?“ Maxine často létala na konference, ale pokud možno ne o víkendech, ty měla vyhrazené pro děti. „Co se děje?“ ptal se zmatený Charles.

„Letím do Maroka za Blakem,“ řekla Maxine vážně.

„Cože? Co to má znamenat?“ Charles zůstal jako opařený a vůbec se mu tonelíbilo. Maxine honem přidala vysvětlení.

„Vůbec nic. Blake tam byl, zrovna když přišlo to veliké zemětřesení. Snaží se organizovat záchranné akce a poskytuje prostředky pro postižené děti. Jenže je to nad jeho síly. On nemá představu, jak se tyhle věci dělají. Je to jeho první setkání se světem humanitárních operací. Chce, abych přijela, podívala se na tamější děti, setkala se se zástupci státních institucí i mezinárodních agentur a poradila mu.“ Maxine o tom mluvila, jako kdyby ji Blake požádal, aby v supermarketu vybrala pár hlávek salátu. Charles se zděsil.

„Ty to děláš pro něj! Proč?“

„Ne pro něj. Za šestačtyřicet let je to první známka toho, že dostal rozum, že je lidskou bytostí. Jsem na něj hrdá. A to nejmenší, co můžu udělat, je přispět jim ke zvládnutí situace nějakou tou radou.“

„To je nesmysl, Maxine,“ ozval se Charles nasupeně. „Od toho mají Červený kříž. Tebe nepotřebujou.“

„To jsou dvě různé věci,“ naježila se Maxine. „Já nebudu vyprošťovat oběti zpod trosek, řídit sanitku ani ošetřovat raněné. Poradím státní správě, jak sevyrovnat s psychickými traumaty u dětí. Přesně to tam teď potřebujou. Jedu tam jen na tři dny. Blake pro mě pošle letadlo.“

„Budeš bydlet u něho?“ zeptal se Charles podezíravým tónem. Reagoval, jako kdyby mu Maxine řekla, že si chce s Blakem vyrazit na jeho jachtě. To už ostatně také udělala, s dětmi, ale tam Blake nebyl. Nejspíš měla pocit, že když spolu mají děti, ospravedlňuje to téměř cokoli. Ale ať už to Charles pochopil jakkoli, tohle bylo něco jiného. Tady šlo o práci. O nic jiného.

„Nejspíš nebudu bydlet nikde, pokud to tam vypadá tak jako v místech přírodních katastrof, která jsem poznala. Budu kempovat někde v náklaďáku a spát vestoje. Nejspíš Blaka ani neuvidím, až tam přijedu, nebo ne často.“ Připadalo jí směšné, že je Charles schopen udělat žárlivý výstup kvůli něčemu tak užitečnému.

„Myslím, že bys tam jezdit neměla,“ trval Charles na svém

a zlostí zesinal.

„Neptám se tě na dovolení a je mi líto, že to neseš nelibě,“ řekla Maxine chladně. „Nemáš se čeho obávat, Charlesi.“ Snažila se mluvit mírně a projevit pochopení. Charles žárlil. To bylo milé. Ale měla svou profesi. Práci mnohdy vykonávala v různých částech světa. „Miluju tě. Ale taky ráda pojedu do Maroka a přiložím ruku k dílu. Je jenom shoda okolností, že mě o to požádal Blake. Mohla mi stejně dobře zavolat jakákoli tamní agentura.“

„Ale nezavolala. Jen on se ozval. A já nechápu, proč tam jedeš. Proboha, když ti syn spadl pod auto, tak jsi Blaka týden nemohla sehnat!“

„Protože byl v Maroku a bylo tam zemětřesení.“ Maxine toho začínala mít dost. Jeho argumenty byly nesmyslné.

„Jo. A kde byl po celou tu dobu, co jsou děti na světě? Na mejdanech, na jachtách a honil ženský. Sama jsi mi říkala, že ho nikdy nemůžeš sehnat, a to nebylo žádné zemětřesení. Ten chlap je syčák, Maxine. A ty obletíš půl zeměkoule, jen aby on vypadal dobře, až bude vyhrabávat zpod hromady sutin půltucet lidí? S tím na mě nechoď. Vykašli se na něj. Nechci, abys tam jezdila.“

„Tohle, prosím tě, neříkej,“ ucedila Maxine. „Já nehodlám se svým bývalým manželem vyrazit na mejdan. Odjíždím jako poradce ve snaze rozběhnout tam pomoc pro tisíce dětí, které osiřely, utrpěly zranění a ponesou si to trauma celý život, pokud pro ně někdo hned na začátku neudělá to, co je potřeba. Možná se tím moc nezmění, závisí to na tom, jak se to podaří uvést do praxe a jaké jsou k dispozici prostředky, ale aspoň nějaký přínos to mít může. A to je jediný můj zájem. Nestarám se o Blaka, ale chci co nejúčinnější pomoct těm dětem.“ Maxine se vyjádřila velice jasně, ale Charles jí to nevěřil. Ani na chvíli.

„Nevěděl jsem, že si beru Matku Terezu,“ řekl dokonce nasupeněji než prve, což Maxine velice zklamalo a zarmoutilo. Hádka s Charlesem kvůli téhle cestě bylo to poslední, co si přála. Neměla žádný smysl, jen jí všechno ještě zkomplikovala. Blakovi to už slíbila a byla odhodlaná jet. Byla to věc, kterou chtěla udělat, ať se to Charlesovi líbí nebo ne. Není přece jeho majetkem a on musí respektovat její práci i její vztah k Blakovi. Charles je muž, kterého miluje. Je její budoucnost. Kdežto Blake je její minulost. Ale také otec jejích dětí.

„ženíš se s odbornicí v oboru psychiatrie, specializovanou na sebevražedné sklony mladistvých a psychická traumata dětí a dospívajících. Myslím, že to je dost jasné. Zemětřesení v Maroku patří přesně k tomu, co řeším. Jediný důvod, proč se ti to nezdá, je Blake. Nemůžeme se chovat dospěle? Já bych žádnou scénu nedělala, kdybys měl někam jet ty. Proč to nemůžeš pochopit u mě?“

„Protože nechápu vztah, který mezi vámi je, a považuju ho za morbidní. Vy dva jste se nikdy nerozešli. Jsi sice psychiatr, doktorko Williamsová, ale pouto, které tě váže k bývalému manželovi, podle mě není normální, to si myslím.“

„Děkuju ti za názor, Charlesi. Popřemýšlím o tom, až budu mít víc času. Ale teď zrovna jdu pozdě za svými pacienty a do toho Maroka na tři dny poletím. Slíbila jsem to a chci to. A ocenila bych, kdybys to dokázal brát s rozumem a ohledně Blaka mi věřil. Nemám v úmyslu se tam s ním někde na hromadě sutin vyspat.“ Zvýšila hlas stejně jako Charles. Hádali se. Kvůli Blakovi. Bylo to šílené.

„Je mi jedno, co s ním budeš dělat, Maxine. Ale můžu ti říct jedno. Až se vezmeme, tak tyhle věci tolerovat nehodlám. Pokud chceš vyrážet přes půl zeměkoule někam, kde je zemětřesení, tsunami a bůhvíco ještě, prosím. Ale neplánuj si, že to budeš dělat se svým bývalým manželem a já že se na to budu koukat. Podle mě je to jen záminka, abytě tam dostal a bavil se stebou. Nemyslím si, že mu leží na srdci maročtí sirotci. Ten chlap v sobě nemá špetku citu a stará se jen sám o sebe. Sama jsi mi to říkala. Je to záminka a ty to víš.“

„Charlesi, mýlíš se,“ řekla Maxine tiše. „Taky jsem nikdy neviděla, že by se dal do něčeho takového, ale jeho počínání respektuju. A ráda bych mu pomohla, pokud můžu. Nepomáhám jemu. Pomáhám, pokud se mi to podaří, všem těm dětem. Prosím tě, snaž se to pochopit.“ Charles jí neodpověděl a oba dva měli zlost. Maxine mrzelo, že Charles má k Blakovi takovýodpor. To jí adětem v budoucnu všechno dost zkomplikuje, pokud to Charles nějak nepřekoná. Doufala, že se tak stane brzo. A ona mezitím zaletí do Maroka. Umí držet dané slovo. A Charles se jistě zklidní. Zavěsili, ale problém zůstal nevyřešený.

Maxine chvíli stála a rozčilená jejich rozhovorem zírala na telefon. Trhla sebou, když se za ní ozval hlas. V zápalu hádky s Charlesem neslyšela, že vešla Daphne. „Je to pitomec,“ řekla dcera hlasem, který jako by vycházel ze záhrobí. „Já nemůžu uvěřit tomu, že si ho chceš vzít, mami. A nesnáší tatínka.“ Maxine nesouhlasila, ale dokázala pochopit, proč má její dcera takový pocit.

„On není s to pochopit vztah, jaký my dva spolu máme. Sám

o své bývalé ženě nikdy nemluví. A nemají děti.“ Ale s Blakem v tom bylo víc než jen děti. Svým způsobem jeden druhého stále milovali, ale láska se transformovala do čehosi jiného, do určitého rodinného pouta, které Maxine nechtěla ztratit. A nechtěla o to s Charlesem svádět žádné boje. Přála si, aby to pochopil.

„Pojedeš teda do Maroka?“ zeptala se Daphne se strachem v očích. Myslela si, že by maminka měla jet, aby tatínkovi pomohla.

„Ano, pojedu. Jen doufám, že se Charles uklidní.“

„Jestli ne, vadí to někomu?“ řekla Daphne a nasypala si do misky müsli. Zelda jí začala dělat omeletu.

„Mně ano,“ řekla Maxine upřímně. „Miluju ho.“ A doufala, že jednoho dne ho budou milovat i její děti. Je známá věc, že děti odmítají přijmout nevlastního rodiče, zvlášť v tomto věku. Není na tom nic neobvyklého, to věděla. Ale bylo zatraceně těžké s tím žít.

Maxine přišla do ordinace s půlhodinovým zpožděním a celý den byla ve skluzu. Nepodařilo se jí s Charlesem znovu promluvit. Měla spoustu práce s pacienty a také musela zrušit všechno, co domluvila na konec týdne. Zavolala mu, jakmile přišla domů, apřekvapilo ji, že je pořád ještě naštvaný. Opět ho uklidňovala, jak jen mohla, azeptala se, jestli nechce přijít na večeři. Zarazil ji prohlášením, že za ní přijde až po návratu. Trestal ji za cestu, kterou zorganizoval Blake, a před odletem ji nechtěl vidět.

„Já bych tě moc ráda viděla, než odletím,“ řekla mile. Ale Charles se nehodlal vzdát. Maxine moc nerada odjížděla s vědomím, že se na ni stále hněvá, ale odmítla ustoupit. Zdálo se jí to od něj dětinské a rozhodla se, že ho nechá, aby se za její nepřítomnosti uklidnil. Neměla na vybranou. Když mu zavolala později, zjistila, že si vypnul telefon. Charles měl zlost a vyléval si ji na ní.

Maxine povečeřela s dětmi a po dalším bláznivém dni v ordinaci zkusila ve čtvrtek před odjezdem zase zavolat Charlesovi. Tentokrát hovor přijal.

„Jen jsem se chtěla rozloučit,“ řekla co nejklidněji. „Odjíždím na letiště.“ Mířila na letiště Newark, kde Blake vždycky přistával. „Dej na sebe pozor,“ řekl Charles nevrle.

„Mailem jsem ti poslala číslo na Blakův mobil i BlackBerry a můžeš zkusit imůj. Myslím, že tam bude fungovat,“ snažila se.

„Na jeho mobil ti volat nebudu,“ řekl Charles a byl dopálený. Působilo mu hořkost, že Maxine odjíždí. Bude to pro něj nešťastný víkend. Maxine to chápala a měla kvůli tomu výčitky, ale zároveň ji mrzelo, že to Charles není schopen překousnout a mít větší porozumění. Těšila se na tu cestu a na práci, která ji čeká. Podobné situace je třeba zvládat s profesionálním nadhledem, přestože jsou mnohdy srdceryvné. Když člověk pomáhá při katastrofách takového rozměru, má pocit, že nežije nadarmo. Věděla, že Blake to vidí stejně, a to poprvé v životě, což byl jeden z důvodů, proč tam jela. Nechtěla ho zklamat a přála si podpořit tu změnu, kterou v jeho postojích pozorovala. To všechno nemohl Charles pochopit. A Daphne měla pravdu. Blaka nesnášel a od začátku na něho žárlil.

„Já se ti pokusím zavolat,“ slíbila Maxine. „A Zeldě nechám tvoje číslo pro případ, že by se něco stalo tady.“ Předpokládala, že Charles zůstane v New Yorku, když ona jede pryč.

„Já uvažuju o cestě do Vermontu,“ odpověděl Charles. V červnu tam bylo překrásně. Maxine by byla moc ráda, kdyby Charles měl k jejím dětem tak vřelý vztah, že by za nimi mohl zajít i v její nepřítomnosti, když se za dva měsíce má stát jejich nevlastním otcem. Ale to on neměl. A věděla, že když sama není doma, děti by

o jeho návštěvu nestály. Škoda. Čeká je ještě dlouhá cesta, než se obě strany začnou navzájem brát docela samozřejmě. Zatím všichni potřebovali ji, aby mezi nimi tvořila pomyslný most. „Dej na sebe pozor, může tam číhat spousta nebezpečí. A je to severní Afrika, ne Ohio,“ varoval ji Charles závěrem.

„Dám, neboj se,“ usmála se Maxine. „Miluju tě a v pondělí jsem zpátky.“ Když zavěsila, padl na ni smutek. Tohle byla první neshoda mezi nimi. Doufala, že z toho nevzejde nic horšího, a litovala, že Charlese před odjezdem neviděla. Připadalo jí pošetilé a malicherné, že byl tak umíněný. Když šla dát dětem pusu na dobrou noc, uvědomila si, že bez ohledu na věk a na to, jak moudří se zdají, jsou všichni muži jako malé děti.

17

Blakovo letadlo startovalo z letiště Newark ve čtvrtek po osmé večer. Maxine se uvelebila na luxusní sedačce. Později se chtěla pořádně vyspat v jedné ze dvou ložnic. V těch bylyobrovsképostele, krásné povlečení, teplé přikrývky aveliké, měkké polštáře. Letuška jí přinesla něco k zakousnutí a krátce poté lehkou večeři, uzeného lososa s omeletou, připravenou na palubě. Další člen posádky ji seznámil s podrobnostmi letu, který potrvá sedm a půl hodiny. V cíli budou v sedm třicet místního času. Bude tam na ni čekat auto s řidičem a odveze ji do vesnice nedaleko Marrákeše, kde Blake a několik dalších záchranářů zbudovalo tábor. Mezinárodní červený kříž byl na místě v plné polní.

Maxine poděkovala za informace, snědla večeři a před devátou si šla lehnout. Věděla, že si musí co nejvíc odpočinout, než dorazí na místo, a v Blakově luxusním letadle to nebyl problém. Ve vybavení interiéru se střídala béžová a šedá textilie s kůží. Na každé sedačce byla kašmírová deka, na pohovkách mohérové potahy a po celé podlaze tlustý vlněný koberec. Ložnice byla zařízena ve světle žlutém tónu a Maxine usnula, hned jak si lehla. Šest hodin spala jako nemluvně, a když se probudila, zůstala ležet a přemýšlela

o Charlesovi. Pořád ji mrzelo, že se na ni zlobí, ale věděla, že odjezd do Maroka byl správným rozhodnutím.

Vyčistila si zuby, učesala se a obula si vysoké těžké boty. Už nějakýčas je nepoužívala avytáhlaje zezadu ze skříně, kam ukládala oblečení pro situace, jako byla tahle. Vzala si s sebou oblečení do terénu a předpokládala, že příštích pár dní bude spát v tom, co má na sobě. Opravdu se na tu práci těšila a doufala, že tam něco dokáže a Blakovi tím pomůže.

Z ložnice vyšla vyspaná dorůžova, odpočinutá a pochutnala si na snídani, kterou jí letuška přinesla. Byly to čerstvé croissanty a briošky, jogurt a košík čerstvého ovoce. Pojídle si něco přečetla a pomalu začali klesat k zemi. Připíchla si plaketu s Aeskulapovou holí, díky níž se na místě neštěstí pozná, že je lékařka. Když přistáli, byla připravená vyrazit. Vlasy měla spletené do hezkého copu, na sobě starou žlutohnědou safari košili a na ní tlustý svetr. S sebou si vzala také trička a bundu. Když se balila, Jack se podíval na internetu na marocké počasí. Mělatakéčutoru, kterou před odchodem z letadla naplnila minerálkou. K opasku si připnula pracovní rukavice, do kapsy vsunula operační roušku a gumové rukavice. Byla připravena dát se do díla.

Když vystoupila z letadla, čekal na ni džíp s řidičem, jak Blake slíbil. Nesla si menší batoh s čistým prádlem, kdyby na místě byla možnost se osprchovat, a léky, kdyby se někomu udělalo špatně. Vezla s sebou chirurgické roušky pro případ, že by pach obětí byl nesnesitelný, nebo kdyby se setkali s infekcí. Antiseptické kapesníčky napuštěné alkoholem s sebou měla také. Před odjezdem se snažila myslet na všechno. Cesta do takové oblasti se vždycky trochu podobala vojenské operaci, i když tam vládl naprostý chaos. Nevzala si žádné šperky, jen hodinky. Zásnubní prsten od Charlese nechala v New Yorku. Byla pracovně naladěná, naskočila do džípu a vyrazili. Francouzsky moc neuměla, ale cestou se s řidičem domluvila. Řekl jí, že zahynula spousta lidí, tisíce, a mnoho lidí utrpělo zranění. Mluvil o mrtvých, kteří leží na ulicích; je nutno je pohřbít. Pro Maxine to znamenalo, že v nejbližší budoucnosti hrozí choroby a epidemie. Člověk nemusí být doktor, aby si tohle spočítal. Řidič to věděl také.

Z Marrákeše trvala cesta do Imlílu tři hodiny. Dvě hodiny jeli do města Asni v pohoří Atlas a další hodinu po prašné cestě do Imlílu. Cestou do Imlílu bylo chladněji než v Marrákeši a krajina byla tudíž zelenější. Cestou míjeli vesničky s domy zbudovanými z nepálených cihel, kozy, ovce a slepice kolem cest, muže na mulách a ženy i děti nesoucí otepi klacků na hlavě. Celou cestu z Asni do Imlílu viděli následky zemětřesení a pobořená stavení. Vesnice spojovaly pěší stezky. Lidi převážely z jedné vesnice do druhé otevřené nákladní vozy z jiných oblastí.

Když se blížili k Imlílu, Maxine všude viděla rozbořené hliněné domky a muže, kteří pátrali, zda v troskách někdo přežil. Z nedostatku vhodného nářadí kopali mnohdy jenom holýma rukama. Prohrabávali se sutí a často s pláčem hledali své drahé. Maxine se draly do očí slzy. Nemohla se tomu ubránit, protože moc dobře věděla, že hledají své ženy, děti, sourozence či rodiče. Bylo jí jasné, co uvidí, až konečně dorazí k Blakovi.

Když dojeli na okraj Imlílu, uviděla Maxine pracovníky Mezinárodního červeného kříže a Marockého červeného půlměsíce, kteří pomáhali lidem v okolí zřícených hliněných domů. Zdálo se, že tu nezbyla jediná Zachovalá stavba. Podél silnice proudily stovky lidí. Pár mul a další hospodářská zvířata se volně potulovala a mnohde překážela provozu. Poslední míle do Imlílu jeli velice pomalu. Byli tu i hasiči a vojáci. Marocká vláda i ostatní země vyslaly do terénu každého, kdo byl schopen se do záchranných prací zapojit. Nad hlavou jim hučely vrtulníky. Tohle všechno Maxine znala z jiných dějišť přírodních katastrof, kde pracovala.

Mnozí vesničané ani za normálních okolností neměli elektřinu a vodu. Podmínky tu byly velice nuzné, zvlášť ve výše položených oblastech za Imlílem. Když se prodírali po cestách plných vesničanů, uprchlíků a dobytka, řidič zasvěcoval Maxine do místních poměrů. Řekl, že lidé z vesnic Ikis, Tagadirt a Šidí Šamharúš v horách přišli do Imlílu pro pomoc. Imlíl byl vstupní branou do středního pásma Vysokého Atlasu a údolí Tizan, nad nímž se s výškou 4 167 metrů tyčí hora Džabal Tubkal, nejvyšší hora severní Afriky. Maxine už v dálce viděla hory, i teď v červnu pod příkrovem sněhu. Zdejší kraj byl obydlen muslimskými Berbery. Ti mluví arabsky a berberskými dialekty, a jak Maxine už věděla, jen málokdo umí francouzský. Blake jí řekl už do telefonu, že s místními lidmi se dá mluvit francouzský nebo s pomocí tlumočníků. On sice žádného ještě nepotkal, kromě lidí od Červeného kříže, s nimiž se domluvil anglicky. Ale po letech cestování byl ve francouzštině docela zběhlý.

Řidič také říkal, že nad Imlílem stojí pevnost Tubkal, bývalé letní sídlo panovníka. Dá se tam pěšky dojít za dvacet minut. Jet se dá jedině na mule. Na mulách prý sváželi také raněné z horských vesnic.

Muži, které míjeli, na sobě měli burnusy, dlouhé pláště s kapucí, jaké nosí Berbeři. Všichni byli vyčerpaní, zaprášení po cestě na mule, mnohahodinovém pochodu nebo účasti na záchranných pracích. Když se blížili k Imlílu, Maxine viděla, že tohle zemětřesení nepřečkaly ani budovy z betonu. Nezůstalo tu stát vůbec nic. Už začaly být vidět stany Červeného kříže, zbudované jako polní nemocnice a útočiště pro nesčetné uprchlíky. Typické domky z hliněných cihel byly všechny v rozvalinách. A budovy z betonových panelů nedopadly o nic líp než chýše z bláta a jílu. Podél silnice kvetlo luční kvítí, jehož krása ostře kontrastovala s obrazem zkázy, který se Maxininu pohledu naskýtal všude kolem.

Řidič také řekl, že evropská úřadovna OSN v Zenevě vyslala tým odborníků, kteří vyhodnocují rozsah škod a poskytují informace Červenému kříži a mnoha mezinárodním záchranářským týmům, které nabídly svou pomoc. Maxine už na několika akcích s OSN spolupracovala a usoudila, že kdyby měla dělat nějaká dlouhodobá rozhodnutí, tak nejraději s nimi. Teď měla největší strach z toho, aby se ve zničených vesnicích nezačala šířit malárie přenášená moskyty. Vážným nebezpečím byla i cholera atyfus. Mrtvé se dařilo pohřbívat rychle, jak vyžadovala zdejší tradice, ale mnoho jich ještě zůstávalo pod troskami. Obava ze šíření nemocí byla proto na místě.

I pro Maxine bylo víc než skličující pozorovat, kolik je ještě potřeba udělat práce, zvlášť když sama měla tak málo ěasu. Vlastně dva a půl dne. Najednou jí přišlo líto, že místo pár dní tu nemůže zůstat celé týdny, ale to bylo vyloučené. Měla své závazky, povinnosti a vlastní děti, k nimž se musela vrátit. A nechtěla ještě víc popudit Charlese. Bylo jí však jasné, že záchranáři a mezinárodní týmy budou mít dost práce ještě řadu měsíců. Ráda by věděla, jestli to vydrží i Blake.

Když dojeli do Imlílu, viděli ještě víc rozbořených domů, převržených náklaďáků, trhlin v zemi a lidíoplakávajících své mrtvé. Cestou do vesnice, kde na ni měl Blake čekat, to bylo pořád horší a horší. Blake pracoval u jednoho stanu Červeného kříže. Když se pomalu blížili ke stanům, ucítila Maxine strašný, štiplavýpach smrti, jaký v podobných situacích už poznala a nikdy na něj nezapomene. Vytáhla z batohu chirurgickou roušku a nasadila si ji. Bylo to strašné, přesně jak se obávala, a musela Blaka obdivovat. Věděla, že to pro něj musí být hrozný šok.

Džíp ji dovezl do střední části Imlílu, kde bylydomy srovnané se zemí a všude zbyly jen trosky a střepy skla. Mrtví leželi na zemi, někteří přikrytí plátnem, jiní ne a lidé se šourali kolem, dosud otřeseni tím, co je potkalo. Byly mezi nimi plačící děti, které nosí děti ještě mladší nebo miminka. Viděla dva vozy Červeného kříže, z něhož dobrovolníci rozdávali jídlo a čaj. Kolem zdravotnického stanu s velikým znakem Červeného kříže stály menší stany. Řidič ukázal na jeden z nich a následoval Maxine, když se k němu pěšky prodírala. Děti se zcuchanými vlasy a umouněnými tvářičkami k ní bezradně vzhlížely. Většinou bylybosé, některé neměly ani oblečení, protože musely uprchnout v noci. Naštěstí bylo teplé počasí. Maxine si sundala svetr a uvázala ho v pase. Pach smrti a výkalů byl všudypřítomný. Vešla do stanu a hledala, kde uvidí známou tvář. Byl tu jen jeden člověk, kterého mohla poznat, a našla ho během několika minut, jak francouzský rozmlouvá s jednou holčičkou. Blake se francouzský naučil hlavně v nočních klubech v Saint-Tropez, kam chodil lovit dívky, ale zdálo se, že se domluví i tady. Maxine se usmála, když ho uviděla. Za pár vteřin byla u něj. Blake vzhlédl a měl v očích slzy. Dořekl to, co povídal holčičce, poslal ji ke skupině ostatních dětí, o které se starali dobrovolníci z Červeného kříže, vstal a objal Maxine. Přes rachocení buldozerů skoro neslyšela, co jí šeptal. Buldozery sem nechal z Německa dovézt právěBlake. A záchranné týmy pořád vyprošťovaly další lidi.

„Děkuju, že jsi přiletěla,“ řekl zmoženě. „Je to příšerné. Zatím je tu přes čtyři tisíce osiřelých dětí. Nevíme přesně, ale než to skončí, bude jich ještě mnohem víc.“ Víc než sedm tisíc dětí zemřelo. A skoro jednou tolik dospělých. Každá rodina byla postižena a utrpěla nějakou ztrátu. A sousední vesnice výš v horách je na tom prý ještě hůř. Blake tam byl v minulých pěti dnech. Nepřežil tam skoro nikdo. Ti, kteří vytrvali, byli dopraveni sem. Staré a těžce raněné osoby odesílali do nemocnice v Marrákeši.

„Vypadá to dost zle,“ přitakala Maxine. Blake pokýval hlavou a držel její dlaň ve své. Vzal ji na prohlídku tábora. Všude plakaly děti a každýdobrovolník držel v náruči nějaké nemluvně. „Co s nimi bude?“ ptala se Maxine. „Už se něco zařizuje úřední cestou?“ Věděla, že děti budou muset počkat na potvrzení, že rodiče jsou mrtví a příbuzné nelze nalézt. Než se tak stane, nebudou to mít lehké.

„Vláda, Červený kříž a Marocký červený půlměsíc na tom pracujou, ale panuje dost velký chaos. Záleží na tom, co nám lidi řeknou. Já se toho neúčastním, zaměřil jsem se na děti.“ Maxine to znovu zarazilo, jelikož vlastním dětem se skoro nevěnoval. Ale viděla, že má přinejmenším dobrý instinkt a srdce na pravém místě.

Maxine strávila další dvě hodiny obchůzkou tábora po Blakově boku a rozmlouvala s lidmi v té nejlepší francouzštině, jaké byla schopna. Nabídla své služby ve zdravotnickém stanu a představila se šéflékaři jako psychiatr specializovaný na psychická traumata. Ten ji nechal promluvit s několika ženami a starším mužem. Jedna žena byla těhotná, čekala dvojčata a obě potratila, když se zřítil dům. Jejího manžela pohřbily trosky. Nějak se mu podařilo zachránit jí život, ale sám ho ztratil, vysvětlovala. Měla další tři děti, ale žádné z nich nemohla najít. Byla tu spousta podobných případů. Jedna krásná mladá dívka přišla o obě ruce. žalostně volala maminku a Maxine stála vedle ní a hladila ji po vlasech. Blake se v slzách odvrátil.

Slunce se klonilo k západu, když se s Blakem zastavili u auta Červeného kříže a vzali si kelímky mátového čaje, z něhož se kouřilo. Slyšeli svolávání k modlitbám, které se ozvěnou neslo vesnicí z hlavní mešity. Bylo to nezapomenutelné. Maxine slíbila, že se do zdravotnického stanu ještě večer vrátí, aby jim pomohla vypracovat plán, jak jednat s oběťmi duševních traumat, jenže tahle kategorie zahrnovala prakticky každého včetně záchranářů. Ti viděli nesmírné tragédie jako první. Maxine pár minut hovořila s dobrovolníky Červeného kříže. V tu chvíli lidé potřebovali nejzákladnější péči, takže specializovaná péče musela počkat. Jediné, co se dalo dělat, bylo s těmi chudáky mluvit. Ona ani Blake se celé hodiny nezastavili. Když usrkávali čaj, vzpomněla si Maxine na Arabellu a zeptala se ho, jestli s ní ještě chodí. Blake přikývl a usmál se.

„Měla zakázku a se mnou nemohla jet. Jsem rád, že tu není. Je hrozně choulostivá. Omdlívá, i když se někdo řízne papírem. Tohle by pro ni nebylo. Je teď v londýnském domě.“ Arabella se k němu oficiálně nastěhovala už před řadou měsíců, což bylo u Blaka také poprvé. Obyčejně ženyjeho životem jen procházely a pak mizely. Po sedmi měsících se s Arabellou stále ještě počítalo. Maxine se divila.

„Chceš s ní zůstat?“ zeptala se, nasadila široký úsměv a dopila čaj.

„Možná,“ odpověděl Blake plaše. „Ať už tím myslíš cokoli. Já nemám takovou kuráž jako ty, Maxine. Nehodlám se ženit.“ Měl za to, že je k tomu zapotřebí kus odvahy, ale Maxine to přál, když jí to udělá radost. „Ještě něco jsem ti chtěl říct. Chci tobě a Charlesovi v Southamptonu uspořádat slavnostní večeři v předvečer svatby. Mám pocit, že ti to dlužím.“

„Nedlužíš mi nic,“ odpověděla Maxine vlídně, s chirurgickou maskou zavěšenou na krku. Zápach byl pořád strašný, ale s mas kou by se čaje nenapila. Jednu dala spolu s chirurgickými latexovými rukavicemi i Blakovi. Nechtěla, aby onemocněl, což se na takovém místě mohlo snadno stát. Vojáci celý den za nářku příbuzných pohřbívali mrtvé. Jejich pláč, děsivý a trýznivý, milosrdně zanikal v rámusu buldozerů.

„Chci to pro tebe udělat. Bude to legrace. Děti už se s tím smířily?“

„Ne,“ řekla upřímně. „Ale smíří se. Charles je správný chlap. Jen s dětmi to neumí.“ Vyprávěla Blakovi, jak proběhla jejich první schůzka, a ten se musel smát.

„Já bych rovnou vzal nohy na ramena,“ přiznal se. „A přitom to jsou moje děti.“

„Překvapilo mě, že to neudělal,“ smála se s ním Maxine. Neřekla mu, jak se Charles rozčilil, že se rozhodla jet do Maroka. To Blake vědět nemusel. Možná by mu to přišlo líto. Nebo by si jako Daphne začal myslet, že je Charles pitomec. Maxine měla potřebu je oba chránit. V jejích očích byli oba správní chlapi.

Pak se na chvíli vrátila do zdravotnického stanu, aby pomohla sestavit plán. Mluvila s některými záchranáři a popisovala jim, jaké příznaky závažných traumat mají sledovat. Ale v tu chvíli to bylo jako prokopávat lžící tunel v hoře –neefektivní a velice obtížné.

Většinu noci Maxine s Blakem probděla, tak jako on už několik nocí po sobě, a nakonec oba usnuli v džípu, který ji přivezl, schoulení k sobě jako štěňata. Maxine vůbec nepomyslela na to, co by tomu asi říkal Charles. Ostatně na tom nezáleželo a nic do toho nikomu nebylo. Až se vrátí domů, může mu o všem vyprávět a konejšit ho. Ale tady měla na práci důležitější věci.

Většinu sobotního dne strávili s dětmi. Maxine s nimi mluvila, některé chovala, zvlášť ty maličké. Mnohé už onemocněly a Maxine věděla, že některé to nepřežijí. Nejmíň tucet jich poslala v doprovodu dobrovolníků do zdravotnického stanu. Zastavila se, až když se setmělo.

„Co můžu udělat?“ ptal se bezradný Blake. Maxine byla zvyklá na podobné situace, ale i jí z toho bylo úzko. Všude kolem byla taková bída a oni měli velice málo možností, jak jí čelit.

„Mám-li být upřímná, celkem nic. Děláš, co se dá.“ Věděla, že podpořil záchranné práce finančně a technickým vybavením, ale teď už z trosek vyprošťovali jen mrtvé, ne živé.

A Blake ji šokoval tím, co řekl potom: „Chtěl bych si některé z těch dětí vzít domů,“ prohlásil tiše. Byla to normální reakce. I jiní lidé v podobných situacích reagovali stejně. Ale Maxine věděla, že za těchto okolností není adopce sirotků tak jednoduchá, jak si Blake možná myslí.

„To bychom chtěli všichni,“ odpověděla tiše. „Ale všechny si je domů vzít nemůžeš.“ Vláda pro ně zbuduje provizorní sirotčince a nakonec je nějak včlení do svého vlastního systému péče. Některých se možná ujmou mezinárodní organizace zabývající se adopcemi, ale těch bude jen velice málo. Tyhle děti většinou zůstávají ve své zemi a kultuře. A většinou jsou muslimové. Měli by se jich ujmout zdejší lidé. „Na téhle práci je nejtěžší to, že musíš odejít. V určitou chvíli, kdy už jsi udělal všechno, co je v tvých silách, musíš odjet domů. Oni zůstanou.“

Znělo to tvrdě, ale Maxine věděla, že většinou to tak funguje.

„O to mi jde,“ řekl Blake teskně. „To právě nemůžu. Mám pocit, že jim něco dlužím. Já si tu nemůžu postavit luxusní sídlo a občas se v něm ukázat ve společnosti nobl lidí. Mám pocit, že jako liská bytost musím udělat mnohem víc. Člověk nemůže pořád jenom brát,“ usoudil. Tohle byl pro Blaka objev. A trvalo mu hodně dlouho, než k němu dospěl.

„Co kdybys jim pomáhal přímo tady, místo aby sis je bral domů? To by ti úřední šiml zkomplikoval životjednou provždy.“

Náhle se na ni Blake zvláštně podíval, jako kdyby ho napadlo něco, co by z dlouhodobého hlediska mělo větší smysl. „Co kdybych přebudoval svůj palác na sirotčinec? Mohl bych děti ubytovat, podporovat a třeba i vzdělávat. Dům v Marrákeši by mohl pojmout třeba sto dětí, když se přestaví. A já další dům nepotřebuju. Nevím, proč mě to nenapadlo dřív.“ Zeširoka se usmíval a Maxine vyhrkly slzy.

„To myslíš vážně?“ užasla. Jeho záměr vypadal velice realisticky. Blake ještě nikdy nic takového neudělal. Byl to naprosto nezištný projekt a od něj obdivuhodný nápad. V jeho případě i proveditelný. Stačí chtít. Maxine si byla jistá, že Blake opravdu může svůj palác proměnit v sirotčinec, zařídit ho, financovat av nadcházejících letech změnit životystovek osiřelých dětí. Pro každé z nich to bude učiněný zázrak a on tím dokáže daleko víc, než kdyby pár dětí adoptoval a odvezl si je s sebou. Tím, že svůj dům přebuduje, vybaví a bude celý projekt financovat, pomůže nejvíc.

„Ano, myslím to vážně,“ řekl a očima se vpíjel do jejích. Maxine byla překvapena, co v nich viděla. Blake dostal rozum. Konečně z něj byl dospělýčlověk. Už to nebyl Petr Pan ani borec.

„Je to fantastický nápad,“ řekla obdivné.

Blake tím byl nadšený a Maxine v jeho očích pozorovala jas, který v nich dřív nikdy nezahlédla. Byla na svého bývalého manžela nesmírně pyšná.

„Pomůžeš mi časem vybrat, které děti jsou poznamenány traumatem? Bude to menší obdoba tvých studií. Chci jim zajistit veškerou dostupnou pomoc. Psychiatrickou, lékařskou, nabídnout možnost vzdělání.“

„Samozřejmě,“ řekla Maxine vlídně. Byla natolik dojatá, že mu ani nemohla říct, jaký dojem na ni udělal. Bude to chtít dost času a několik návštěv, aby pro něj situaci dostatečně zmapovala.

Tu noc zase spali v džípu a druhý den spolu opět procházeli mezi dětmi. Ty byly roztomilé, ale strašně zubožené. Myšlenka proměny paláce v sirotčinec se zdála ještě naléhavější. V nadcházejících měsících čeká Blaka spousta práce. Ještě ten den zavolal svému architektovi a zároveň začal připravovat setkání se státními úřady, aby jim představil svůj plán.

Poslední hodinu v táboře strávila Maxine opět ve zdravotnickém stanu. Měla pocit, že za svého pobytu stihla udělat hrozně málo, ale takový pocit byl jistě běžný. Večer ji Blake doprovodil k džípu. Zdál se hrozně unavený. Hlavu měl plnou starostí.

„Kdy se vrátíš?“ zeptala se Maxine znepokojeně.

„Nemám tušení. Až mě tu už nebude zapotřebí. Za pár týdnů, za měsíc. Teď musím vyřídit spoustu věcí.“ Pomoc tu bude potřebná ještě dlouho, ale nakonec budeta nejhorší krize zažehnána a Blake se vrátí do Londýna, kde na něj trpělivě čeká Arabella. Byl tak zaměstnaný, že ani neměl čas jí zavolat, ale když se přece jen ozval, byla Arabella velmi milá. Řekla mu, že je báječný, že je hrdina a ona se před ním s úctou sklání. Stejně jako Maxine. Ta byla jeho prací i plány na zřízení sirotčince v marrákešském paláci unesená.

„Nezapomeň, že v červenci máš na dva týdny jachtu,“ připomněl jí Blake. Oběma připadalo nemístné mluvit o něčem takovém tady. Představa prázdnin na luxusní jachtě sem vůbec nezapadala. Maxine mu však za to ještě jednou poděkovala. Charles tam tentokrát pojede s nimi, i když s výhradami. Ale Maxine naléhala, že je to jejich rodinná tradice a děti by byly zklamané, kdyby se letos nejelo. A on teď patří do rodiny. Řekla, že zatím pro děti nic měnit nebude. Je to příliš brzy. A v jeho domě ve Vermontu pro děti není místo. „Nezapomeň na tu oslavu v předvečer svatby. Moje sekretářka se spojí s tvou. Chci pro tebe a Charlese udělat něco pohádkového.“ Maxine byla dojatá, že Blake myslí i na tohle. A těšila se, až pozná Arabellu. Byla si jistá, že je mnohem milejší, než byla Daphne ochotna připustit.

Před odjezdem objala Blaka a poděkovala mu za to, že jí cestu

sem nabídl.

„Děláš si legraci? Já děkuju tobě, že jsi jela tak daleko a tři dny mi tady pomáhala.“

„Děláš ohromně záslužnou práci, Blaku,“ chválila ho. „Jsem na tebe pyšná a děti budou taky. Nemůžu se dočkat, až jim budu vyprávět, do čeho ses pustil.“

„Zatím jim nic neříkej. Napřed chci mít všechno zajištěné a to bude hodně shánění.“Rekonstrukce sirotčince a hledání vhodných lidí, kteří by v něm pracovali, budou opravdu náročné. Nepředstavitelná práce.

„Hlavně si dej pozor, ať nechytneš nějakou nemoc,“ připomněla mu Maxine. „Buď opatrný.Brzy tu vypukne epidemie malárie, cholery a tyfu.“

„Budu. Jsi úžasná, Maxine. Taky se opatruj a pozdravuj ode mě děti.“

„Vyřídím. I ty jsi úžasný,“ pochválila ho Maxine, když se naposledy objali. Džíp se rozjel a Blake jí mával na rozloučenou.

Když se Maxine konečně dostala do letadla, byla už tma. Posádka na ni čekala s vynikající večeří. Jenže Maxine se nemohla na jídlo ani podívat po tom všem, co prožila. Seděla a dlouho upírala oči do venkovní tmy. Nad špičkou křídla se skvěl jasný měsíc a kolem něj obloha plná hvězd. Všechno, co Maxine v uplynulých dnech viděla a dělala, jí připadalo neskutečné. Cestou do New Yorku přemýšlela hlavně o Blakovi a jeho práci. Nakonec usnula v sedačce a probudila se až v pět hodin ráno na letišti v Newarku. Dny, které strávila v Maroku, jí připadaly jako sen.

18

Domů Maxine dorazila v sedm hodin. Děti ještě spaly a Zelda byla dosud ve svém pokoji. Osprchovala se a ustrojila do práce. V letadle se jí spalo dobře a cítila se odpočinutá, i když po té cestě měla hodně o čem přemýšlet. Bylo nádherné červnové ráno, a tak šla do ordinace pěšky. Dorazila tam těsně po osmé. Měla hodinu času, než přijde první pacient, a zavolala Charlesovi, aby mu řekla, že se v pořádku vrátila domů. Zvedl telefon na druhé zazvonění.

„Ahoj, to jsem já,“ řekla zvesela v naději, že už se uklidnil.

„A tomá být kdo?“ zabručel Charles. ZMaroka mu volala třikrát, ale nikdy ho nezastihla, a tak mu nechávala vzkazy doma na záznamníku. Jinak to nešlo. Mezistátní hovor nechtěla prodlužovat hádkou. Ve Vermontu telefon nebral a neměl tam ani záznamník. Doufala, že za ty čtyři dny od jejího odjezdu se mu to už v hlavě rozleželo.

„To má být budoucí paní Westová,“ škádlila ho. „Tedy aspoň doufám.“

„Jak ses měla?“ zeptal se o něco veseleji. Aspoň jí to tak připadalo. Lip by to odhadla, kdyby ho viděla a mohla číst ve výrazu jeho očí.

„Úžasné, strašné, smutné a srdcervoucí. Tak jako vždycky v těchhle situacích. Děti jsou tam strašně zbědované, ale dospělí zrovna tak.“ O Blakovu plánu naproměnu paláce v sirotčinec mu bez přípravy raději neřekla. To by bylo unáhlené. O škodách způsobených zemětřesením mluvila jen obecně. „Červený kříž jako obyčejně odvádí vynikající práci.“ A také Blake, ale to neřekla. Dávala si před Charlesem pozor a nechtěla ho dráždit.

„Jsi unavená?“ zeptal se Charles soucitně. Dalo se to čekat. Kvůli třem dnům vážila cestu přes půl zeměkoule. Podmínky na místě byly jistě ubohé a celá akce vyčerpávající. Ačkoli měl Charles zlost kvůli tomu, kdo a proč ji tam pozval, byl na ni hrdý, i když jí to neřekl.

„Ani ne. Spala jsem v letadle.“ Charles se rozpomněl, že cestovala Blakovým soukromým tryskáčem, a opět jím projel záchvěv zlosti.

„Budeš chtít jít dneska na večeři, nebo tě časový posun docela vykolejil?“

„Moc ráda bych šla,“ řekla Maxine honem. Byla to z jeho strany jasná nabídka míru a na setkání s ním se už těšila.

„Náš starý podnik?“ Myslel samozřejměLa Grenouille.

„Co Café Boulud? Není to tak formální a mám to blíž.“ Maxine věděla, že po celém dni v práci hned po dlouhé cestě bude večer unavená. A chtěla vidět děti.

„Zastavím se pro tebe v osm,“ slíbil Charles rychle a pak řekl: „Stýskalo se mi po tobě, Maxine. Jsem rád, že jsi doma. Měl jsem

o tebe strach.“ Myslel na ni ve Vermontu celý víkend. „Zvládala jsem to.“ Pak se s povzdechem ozvalo: „A co Blake?“ „Velice se snaží, aby nějak pomohl, a to není žádná legrace.

V těchhle případech nikdy. Jsem ráda, že jsem tam jela.“

„Večer si o tom popovídáme,“ řekl honem Charles. Ukončili hovor a Maxine se ještě před příchodem prvního pacienta podívala, jaké má na stole vzkazy. Zdálo se, že se o víkendu nestalo nic dramatického. Thelma jí faxem poslala krátkou zprávu. Nikdo z Maxininých pacientů neměl žádný problém, ani nemusel být hospitalizován. Byla ráda. Měla o ně starost.

Zbytek dne plynul hladce a kolem šesté se jí podařilo dorazit domů, takže měla po práci čas na děti. Zelda odešla na nějakou schůzku. Když se vrátila domů, měla na sobě kostým a vysoké podpatky, což bylo neobvyklé.

„Kde jste byla?“ usmála se na ni Maxine. „Vypadáte, jako kdybyste měla rande.“ To už se Zeldě léta nepoštěstilo.

„Musela jsem kvůli jedné věci za právníkem. Nic světoborného.“

„Je všechno v pořádku?“ zarazila senachvilku Maxine, ale Zelda řekla, že se nic neděje.

Maxine vyprávěla dětem o tom, co jejich tatínek v Maroku dělá, a děti na něj byly pyšné. Řekla jim o všem kromě sirotčince. Slíbila, že nechá na Blakovi, aby jim to oznámil, a slovo dodržela.

Dokonce se jí podařilo se včas ustrojit, ještě než se Charles těsně před osmou objevil. Pozdravil děti, které ho mumlavě přivítaly a zmizely ve svých pokojích. Od té doby, co věděly o svatebních přípravách, byly mnohem méně družné. Z Charlese se přes noc stal nepřítel.

Maxine si jich nevšímala a s Charlesem vyrazili do restaurace na

Východní 76. ulici. Byla tichá, teplá noc a Maxine si vzala modré

lněné šaty a stříbrné sandály, tak odlišné od vojenských bagančat, jež měla na sobě před čtyřiadvaceti hodinami ve zcela jiném světě s Blakem. Ten jí odpoledne zatelefonoval, aby jí ještě jednou poděkoval. Řekl, že už navázal pár kontaktů, které mu pomůžou jeho plány uskutečnit. Pustil se do toho s týmž odhodláním, energií a cílevědomostí, které mu před lety dopomohly k úspěchu.

Když byli s jídlem v polovině, řekla Maxine Charlesovi

o slavnostní večeři, kterou pro ně chce Blake v předvečer svatby uspořádat. Charles přestal jíst a zůstal na ni koukat s vidličkou

v ústech.

„Cos to řekla?“ Už se uklidnil a byl k ní milý jako dřív, když tu ho Maxine zpražila novinkou.

„Řekla jsem, že nám chce uspořádat slavnostní večeři v předvečer svatby.“

„Kdybybyli naživu moji rodiče, bylo by to na nich,“ řekl Charles lítostivě, odložil vidličku a opřel se. „Chceš, abych to zorganizoval já?“ Ta představa ho vylekala.

„Ne,“ řekla Maxine a usmála se na něj. „Myslím, že u druhé svatby to může dělat kdokoli. A Blake je vlastně součástí rodiny. Děti budou nadšené, že to organizuje on.“

„Já tedy ne,“ řekl Charles odměřeně a odstrčil talíř. „Zbavíme se vůbec někdy toho chlapa, nebo k nám bude patřit napořád? Řekla jsi, že máte pěkný vztah, ale tohle je absurdní. Jako bych se ženil is ním!“

„To ne. Ale je to otec mých dětí. Věř mi, Charlesi, takhle je to lepší.“

„Pro koho?“

„No pro moje děti.“ A pro ni také. Byla by nešťastná, kdyby s bývalým manželem nemluvili nebo měli neshody.

Charles se na ni zaraženě díval. Maxine ještě neviděla nikoho tak žárlivého a nemohla přijít nato, jestli žárlí proto, kdo Blakeje a čeho dosáhl, nebo proto, že za něj byla provdaná. Těžko říct.

„Předpokládám, že když na tu večeři řeknu ne, tvoje děti řeknou, že jsem blbec.“ Trefil se, ale Maxine se to bála Charlesovi přiznat. „Pro mě je to bezvýchodná situace.“

„Ale není. Pokud ho necháš, aby to udělal, děti si užijou, když to s ním budou plánovat, a on přichystá skvělou oslavu.“ Při těch slovech přepadla Charlese ještě větší zlost. Maxine by nikdy nenapadlo, že se tak rozčilí.

„Možná bych měl pozvat i svou bývalou ženu.“

„Já bych proti tomu nic neměla,“ řekla Maxine mírně a Charles zamával na číšníka, že chce platit. Na zákusek neměl náladu a Maxine o něj nestála. Časový posun ji unavil a nechtěla se s Charlesem hádat, ani kvůli Blakovi.

Charles ji v tichosti doprovodil domů a rozloučil se už před domem. Řekl, že ji navštíví zítra, zamával na taxík a beze slova odjel. Vládlo mezi nimi napětí a Maxine doufala, že zmatky kolem svatebních příprav to nezhorší ještě víc. Tenhle víkend se měli v Southamptonu setkat s dodavatelem pohoštění. Charles jí řekl, že stan i svatební dort jsou moc drahé, což bylo trapné, protože obojí platila ona sama. Charles byl v těchto věcech poněkud úzkostlivý. Ale Maxine chtěla, aby na jejich svatbě bylo všechno jaksepatří.

Když jela nahoru výtahem, přemýšlela, jestli nemá říct Blakovi, aby tu hostinu v předvečer svatby nechal plavat. Ale věděla, že by byl zklamaný. A děti také, kdyby se to dozvěděly. Doufala, že se Charles s tou myšlenkou smíří a časem se jeho odpor k Blakovi zmírní. A pokud ho někdo mohl obměkčit, byl to právě Blake. Ten si dovedl najít cestu kekaždému. Nikdo neodolal kouzlu jeho osobnosti a smyslu pro humor. Kdyby odolal Charles, byl by první.

Ačkoli se Charles na Maxine včera rozhněval, musela ho požádat, aby druhý den večer přišel a mohli spolu probrat seznam hostů a podrobnosti kolem svatby. Dodavatel pohoštění volal a ještě před jejich sobotní schůzkou potřeboval nějaké další informace. Charles se po večeři nepříliš ochotně zastavil, po včerejšku dosud ve špatné náladě. Ta oslava v předvečer svatby ho hrozně rozčilila, a to ještě nestrávil ani Maxininu cestu do Maroka. V posledních dnech se mu Blake Williams přespříliš pletl do života. Zasahoval dokonce i do jeho svatby. To si Charles nechtěl dát líbit.

Posadil se ke kuchyňskému stolu spolu s dětmi, které dojídaly dezert. Zelda udělala jablečný koláč s vanilkovou zmrzlinou. Charles dostal také kousek a moc si pochutnal.

A právě když se zvedali od stolu, Zelda si odkašlala. Bylo zřejmé, že chce něco říct, ale nikdo nevěděl co.

„Já… Hm… Mrzí mě, že to přišlo právě teď. Zrovna když se blíží ta svatba a vůbec…“ Omluvně se podívala na Maxine, které bylo hned jasné, že Zelda chce dát výpověď. To bylo to poslední, co mohla potřebovat. Na srpen se chystala svatba, Charles se měl nastěhovat a Maxine chtěla, aby všechno zůstalo pokud možno při starém, jak byli všichni zvyklí. Teď nebyl čas na žádné změny, natož aby někdo důležitý vypadl ze své role. Maxine na Zeldu spoléhala už léta. Zelda patřila do rodiny. Maxine se na ni vylekaněpodívala. Děti valily oči a netušily, co přijde. Charles dojedl koláč a nevěděl si rady. Napadlo ho, že možná to, co má Zelda na srdci, souvisí s ním. Koho Maxine zaměstnala, byla výhradně její věc. Nebyl to jeho problém a se Zeldou byl spokojený, navíc byla skvělá kuchařka. Ale on to bral tak, že nikdo není nenahraditelný. Zato Maxine a její děti to viděly docela jinak.

„Já… hodně jsem o tom přemýšlela,“ pokračovala Zelda a žmoulala v rukou utěrku. „Vy rostete,“ podívala sena děti, „a vy se budete vdávat,“ pohlédla na Maxine. „A já mám pocit, že v životě taky někoho potřebuju. Léta mi utíkají a pro mě už se těžko něco změní,“ usmála se teskně. „Princ z pohádky ztratil mou adresu… Tak jsem se rozhodla… Chci mít miminko… A pokud vám to nebude vyhovovat, pochopím to a odejdu. Ale už jsem pevně rozhodnutá.“

Všichni na ni zůstali ohromeně koukat. Maxine napadlo, že Zelda

možná byla na umělém oplodnění.

„Jste těhotná?“ zeptala se přiškrceným hlasem.

„Ne. Ráda bych byla,“ odpověděla Zelda. „To by bylo nádherné. Zvažovala jsem to, ale když jsme o tom posledně mluvily, Maxine, řekla jsem vám, že jsem se celý život upínala na cizí děti. Nemám s tím žádný problém. Tak proč trpět ranní nevolností a tloustnout? A takhle budu moct zůstat v práci. Budu muset. Děti nejsou laciná záležitost,“ usmála se na ně. „Byla jsem u právníka kvůli adopci. Čtyřikrát. Už sem přišli lidi ze sociálky, aby se podívali na domácí zázemí. Podstoupila jsem lékařské vyšetření a adopci mi povolili.“

A za celou tu dobu se o ničem ani slovem nezmínila!

„Kdy to má být?“ zeptala se Maxine se zatajeným dechem. Na miminko v domě právě teď nebyla připravená. Pokud vůbec někdy bude. Je těžké se s tím smířit zrovna v době, když se má nastěhovat nový manžel.

„Může to trvat dva roky,“ posteskla si Zelda a Maxine si oddechla, „kdybych chtěla ideální dítě.“

„Ideální dítě?“ zeptala se Maxine nechápavě. Byla pořád jediná, kdo se Zeldou mluvil. Ostatní jako by leknutím ztratili řeč.

„Bílé, modrooké, zdravé, oba rodiče absolventi Harvardu, kteří se rozhodli, že dítě nezapadá do jejich životního stylu. žádný alkohol ani drogy, vyšší střední třída. To může trvat dlouho. Ovšem v dnešní době dívkyvětšinou vůbec neotěhotní nebo jdou na potrat, popřípadě si děti nechají. Proto člověk těžko dítě získá. Dva roky je ještě optimistický výhled pro neprovdanou, manuálně pracující ženu středního věku, jako jsem já. Takové děti se dávají lidem, jako jste vy,“ pohlédla na Maxine a Charlese. Maxine si všimla, jak se Charles otřásl a zavrtěl hlavou.

„Ne, děkuji pěkně,“ řekl s úsměvem. „To není nic pro mě. Ani pro nás,“ usmál se na Maxine. Bylo mu jedno, že Zelda do dvou let hodlá adoptovat dítě, ať už ideální nebo jakékoli jiné. To rozhodně nebyl jeho problém. Ulevilo se mu.

„Takže s tím počítáte tak za dva roky, Zellie?“ otázala se Maxine s nadějí v hlase. Tou dobou bude Samovi osm, čtrnáctiletý Jack a o rok starší Daphne budou na střední škole. Může to řešit až pak.

„Ne. Řekla bych, že nemám sebemenší naději takové dítě dostat. Uvážila jsem mezinárodní adopci, podívala jsem se na to, ale je tu příliš mnoho neznámých a pro mě je to příliš drahé. Nemůžu na tři měsíce odjet do Ruska nebo Číny a čekat tam, až mi dají nějaké náhodně vybrané tříleté dítě ze sirotčince, které může mít kdovíjaké poškození, které se projeví až později. Oni vás ani nenechají, abyste si dítě našli, vyberou ho sami a většinou jsou to děti přibližně čtyřleté. Já chci miminko, pokud možno novorozeně, které ještě nikdo nezkazil.“

„Pokud se nenarodí už poškozené,“ upozornila ji Maxine. „Musíte být moc opatrná na to, co děláte, Zellie, a ujistit se, že během těhotenství matka nepožívala drogy a alkohol.“

Zelda se chvilku dívala stranou. „Já to vidím jinak,“ vzhlédla opět k Maxine. „Největší šanci mám, když si vezmu vysoce rizikové dítě. Ne že by třeba mělo rozštěp obratle nebo Downův syndrom a vyžadovalo zvláštní péči. To bych asi nezvládla. Ale relativně normální dítě od dívky, která možná brala drogy nebo si v těhotenství dala nějaké to pivo.“ Zelda při té vyhlídce vůbec nevypadala zděšeně, zato její zaměstnavatelka ano. Velice.

„Myslím, že děláte velkou chybu,“ prohlásila Maxine rázně. „Vy si neumíte představit problémy, které to může přinést, zvlášť jestli matka brala drogy. V ordinaci vidím den co den, kam to vede. Mnohé děti jsou adoptované a jejich biologičtí rodiče byli závislí na drogách. Tyhle věci jsou v genech a důsledky jsou pak děsivé.“

„Já jsem ochotná to risknout,“ řekla Zelda a podívala se jí do očí. „Vlastně,“ zhluboka se nadechla, „už jsem to udělala.“

„Jak to myslíte?“ zamračila se Maxine. Charles také zbystřil, i děti. Než Zelda promluvila, bylo by v kuchyni slyšet upadnout i špendlík.

„Dítě už je na cestě, matce je patnáct let a část těhotenství žila jako bezdomovec. V prvním trimestru brala drogy, ale teď už je čistá. Otec je ve vězení jako překupník drog a taky za krádež auta. Je mu devatenáct a nemá zájem ani o dítě ani o dívku, takže je ochoten dát k adopci souhlas. Vlastně to už udělal a to je moc důležité. Dívčini rodiče nechtějí, aby si dítě ponechala. Nemají peníze, ale ona je moc milá. Setkala jsem se s ní včera.“ Maxine si uvědomila, že to vysvětluje ten kostýmek a vysoké podpatky, v nichž Zeldu včera viděla. „Je ochotná mi miminko přenechat. Nechce nic víc než jednou do roka fotografie. Nechce ho navštěvovat, což je dobře, nebude mi do ničeho mluvit a dítěti plést hlavu. Tři manželské páry už ho odmítly, takže pokud ho budu chtít, bude můj. Je to kluk,“ řekla a po tvářích jí kanuly slzy přes úsměv, který Maxine dojal. Neuměla si představit, že někdo může po dítěti toužit tak silně, že podstoupí takové riziko a přijme dítě, které může být doživotně poškozené. Vstala a šla Zeldu obejmout.

„Ach, Zellie… Myslím, že chcete udělat skvělou věc. Ale takovéhle dítě si nemůžete vzít. Nemáte ani tušení, do čeho se ženete. Tohle prostě nemůžete.“

„Můžu a udělám to,“ stála si Zelda na svém a Maxine viděla, že to myslí vážně.

„Kdy?“ zeptal se Charles. Pochopil podstatu věci a zděsil se.

Zellie se nadechla. „Miminko mám dostat tenhle víkend.“

„To nemyslíte vážně!“ vyjekla Maxine a děti také zůstalykoukat. „Teď? Za pár dní? Co budete dělat?“

„Budu ho milovat po zbytek života. Dám mu jméno James, Jimmy.“ Maxine sez toho udělalo zle. Tohle nemůže být pravda. Ale byla. „Neočekávám, že mi to schválíte. A moc mě mrzí, že vám to říkám až těsně předtím. Myslela jsem, že to bude trvat mnohem dýl, tak rok či dva. Ale o tomhle dítěti mě informovali včera a já jsem dneska dala souhlas. Proto vám to musím říct.“

„O tom dítěti vám řekli včera, protože ho nikdo jiný nechtěl,“ utrousil Charles chladně. „To je šílenství.“

„Myslím, že je to osud,“ řekla Zelda hlubokomyslně a Maxine bylo do pláče. Považovala to za velkou chybu, ale copak mohla rozhodovat o životě druhých lidí? Do ničeho takového by se nepouštěla, jenže ona sama měla tři zdravé děti. Kdoví, co by dělala na Zeldině místě? Od Zeldy to byl projev velké lásky, i když to bylo trochu ztřeštěné a velmi riskantní. Zelda byla moc statečná. „Jestli chcete, abych od vás odešla, půjdu,“ řekla tiše. „Není jiná možnost. Nemůžu vás nutit, abyste mě tu s dítětem nechala. Ale kdybyste chtěla, zůstanu a uvidíme, jak to všichni poneseme. No, jestli chcete, abych odešla, zařídím si to a za pár dní budu pryč. Musím si rychle něco najít, protože dítě se má narodit o víkendu.“

„Proboha,“ utrousil Charles a vstal od stolu. Významně se na Maxine podíval.

„Zellie,“řekla Maxine tiše, „nějak to zvládneme.“ Jen co to řekla, všechny tři děti zajásaly a začaly kolem Zeldy poskakovat a objímat ji.

„Budeme mít miminko!“ křičel Sam nadšeně. „Je to kluk!“ Rozpřáhl ruce a objal Zeldu v pase. Ta se rozplakala.

„Děkuju vám,“ šeptala své zaměstnavatelce.

„Uvidíme, jak to budeme zvládat,“ řekla Maxine tiše. Děti hned daly najevo, co si o tom myslí, jenže tu byl ještě Charles, který do toho měl také co mluvit. „Nemůžeme udělat víc než to zkusit a doufat, že to půjde. Kdyby ne, tak si o tom promluvíme. Jak moc může být malé miminko na obtíž?“ Když to Maxine řekla, Zelda jí padla kolem krku a objala ji tak silně, že Maxine skoro nemohla dýchat.

„Děkuju, děkuju,“ šeptala Zelda v slzách. „To je jediné, po čem jsem v životě toužila. Mít vlastní dítě,“ vzlykala.

„Jste si jistá?“ zeptala se Maxine vážně. „Pořád ještě můžete počkat na miminko, které nebude tak rizikové.“

„Já nechci čekat,“ trvala na svém Zelda. „Já ho chci.“

„Může to být chyba.“

„Nebude.“ Zelda se rozhodla a Maxine viděla, že její odhodlání už nic nezviklá. „Zítra musím jít koupit kočárek a nějakou výbavičku.“ Maxine Samův kočárek už dávno někomu darovala, takže jí ho nabídnout nemohla. Byla to ohromující představa, že za pár dní tady budou mít miminko. Když se Maxine rozhlédla, uvědomila si, že Charles odešel. Našla ho v obývacím pokoji, jak soptí hněvem. Když se na Maxine podíval, sršely mu z očí blesky.

„Zbláznila ses?“ vyštěkl na ni. „Ztratila jsi rozum? Ty si vezmeš k nám domů dítě poškozené drogovou závislostí rodičů? Protože tak to opravdu je, abys věděla! Nikdo dítě s takovou zátěží nechce. Chudák ženská po něm tak touží, že je k tomu svolná. A teď navíc bude bydlet u tebe! A u mě!“ dodal. „Jak si dovoluješ tohle rozhodnout, aniž ses napřed zeptala mě?“ Charles se třásl zlostí a Maxine mu to ani neměla příliš za zlé. Sama z toho nebyla nadšená, jenže všichni Zeldu milovali. Charles ne. Ten ji sotva znal. Neměl ponětí, co pro ně Zelda znamená. Pro něj to byla jenom chůva. Pro Maxine a děti patřila do rodiny.

„Omlouvám se, že jsem se tě nezeptala, Charlesi. Prostě mi to ujelo, přísahám. Dojalo mě, co řekla, a přišlo mi jí líto. Nemůžu jí zkrátka tak najednou říct, aby po dvanácti letech vypadla. Děti by to zarmoutilo. A mě taky.“

„Tak ti mohla říct, co má v plánu. Tohle není možný! Měla jsi ji vyhodit!“ pronesl chladně.

„Myji máme rádi,“ namítla Maxine opatrně. „Moje děti s ní vyrostly. A ona je taky miluje. Když to nebude fungovat, výpověď jí můžeme dát vždycky. Ale při všech změnách, které po svatbě čekají děti, než si na tebe zvyknou, Charlesi, prostě nechci, aby odešla.“ Maxine měla v očích slzy. Zato Charlesovy byly ledové a tvrdé jako skála.

„A co mám teď dělat já? žít tu s feťáckým miminem? Měnit plenky? To není fér.“ Vůči Maxine to také nebylo fér, ale ona z toho musela vytěžit to nejlepší pro svoje děti. Ty Zeldu potřebovaly, a proto u nich musela zůstat, ať s miminkem nebo bez něj.

„Nejspíš ani nebudeš vědět, že to maličké je tady,“ uklidňovala ho Maxine. „Zelda má pokoj až úplně vzadu. V prvních měsících bude miminko skoro pořád tam.“

„A co pak? Bude spát s námi jako Sam?“ Poprvé udělal jízlivou poznámku o jejích dětech a to se Maxine dotklo, i když to řekl v rozčilení. „Teď je tady na denním pořádku nějaké drama, co? Napřed s ním utečeš do Afriky, vzápětí on přijde s tím, že nám uspořádá před svatbou oslavu, a teď ještě ke všemu necháš chůvu, aby si do bytu přivedla adoptivní feťácký děcko. A ode mě čekáš, že si to nechám líbit? To bych musel být blázen!“ Vrhl na ni zlostný pohled. „Ne, blázen jsi ty!“ Ukázal na ni nasupeně prstem a odešel. Zabouchl za sebou vstupní dveře.

„To byl Charles?“ zeptala se Zelda ustaraně, když se Maxine s pochmurným výrazem vrátila do kuchyně. To bouchnutí dveří slyšeli všichni. Maxine bez dalšího komentáře jen kývla hlavou. „Nemusíte to dělat, Maxine,“ řekla Zelda. „Já můžu odejít.“

„Ne, to nemůžete,“ řekla Maxine a objala ji kolem ramen. „My vás máme rádi. Vyzkoušíme, jak nám to tu všem dohromady bude vyhovovat. A doufám, že dostanete pěkné dítě,“ dodala vážně. „To je teď jediné, na čem záleží. Charles se přizpůsobí. Jako my všichni. Jen je to pro něj trochu velká novinka.“

Usmála se. Co přijde dál?

19

O víkendu jel Charles s Maxine do Southamptonu, jak měli v plánu. Sešli se s dodavatelem svatebního pohoštění, ruku v ruce chodili po pláži, několikrát se pomilovali a koncem víkendu byl Charles zase klidný. Maxine mu slíbila, že kdyby miminko bylo opravdu na obtíž, Zeldu propustí. V neděli večer, když jeli domů, mezi nimi bylo zase všechno v pořádku. Charles hrozně potřeboval být s Maxine sám, aby se věnovala jenom jemu. To pro něj bylo velmi důležité. Když s ní strávil celývíkend, pookřál jako rostlina po dešti.

„Víš, když jsme takhle spolu sami,“ řekl cestou zpátky do New Yorku, „všechno zase dává smysl. Ale když uváznu v tom vašem blázinci, podle kterého by mohli natočit televizní seriál, přivádí mě to k šílenství.“

Maxine se jeho slova dotkla. „Není to blázinec, Charlesi. Ani televizní seriál. Já jsem samoživitelka se třemi dětmi a náročným povoláním a občas se zkrátka něco přihodí. Tak jako každému.“ Mluvila rozumně, ale Charles se na ni díval, jako kdyby byla opravdu blázen.

„Kolik znáš lidí, jejichž chůva si domů přinese mimino adoptované od feťáků a oznámí to tři dny předem? Nezlob se na mě, ale tohle není normální.“

„To připouštím,“ usmála se naněj. „To je trochu neobvyklé. Ale i to se může stát. Zelda je pro nás důležitá a v tuhle dobu obzvlášť.“

„Prosím tebe,“ opáčil Charles. „Děti by se bez ní klidně obešly.“

„Pochybuju. A já bych se bez ní rozhodně neobešla. Spoléhám se na ni víc, než si umíš představit. Sama to všechno nezvládnu.“

„Teď máš mě,“ prohlásil sebejistě a Maxine se zasmála.

„Výborně. A jak jsi na tom s praním, žehlením a každodenní přípravou večeře? Co kdybys děti a někdy i jejich spolužáky měl vozit do školy a ze školy? Rozvážet je na různé kroužky, vypravit je, udělat svačinu, zabalit oběd, hlídat je, když si pozvou kamarády, a starat se o ně, když stůňou?“

Charles to musel uznat, ale stejně s ní nesouhlasil. „Už by mohly být daleko samostatnější, kdybys jim to dovolila. Není důvod, proč by spoustu těchhle věci nemohly dělat samy.“

A to řekne muž, který děti nikdy neměl a sotvakdy nějaké viděl, než poznal ty její. Celý život se dětem vyhýbal. Díval se na svět sebevědomým, nerealistickým pohledem lidí, kteří děti nemají a kteří už dávno zapomněli, že jimi sami kdysi byli. „Krom toho, moje řešení situace znáš,“ připomněl jí. „Internátní škola. Tím se zbavíš všech problémů a nebudeš mít doma ženskou se zdrogovaným miminem.“

„V tom s tebou nesouhlasím, Charlesi,“ řekla Maxine stručně. „A dokud děti neodejdou na vysokou školu, z domu je sama nepošlu.“ Chtěla, aby si to konečně uvědomil. „Ostatně nemůžeš tvrdit, že Zellie adoptuje zdrogované mimino. Tohle nemůžeš vědět. Vysoké riziko ještě neznamená, že je dítě závislé.“

„Mohlo by být,“ trval Charles na svém a pochopil, že Maxine svůj názor na internátní školu nezmění. Děti z domu odejít nenechá, do internátu je nepošle. Kdyby ji nemiloval, zkusil by si pořádně dupnout. A kdyby ona nemilovala jeho, nepřekousla by to, co právě řekl. Ale Maxine si jen pomyslela, že každý má své mouchy. Charlesovi se velice líbil tichý víkend bez dětí, který strávil jenom s ní. Jí se naopak po dětech stýskalo, i když jí s ním samotným bylo také dobře. Věděla, že jsou věci, které bezdětný člověk nemůže nikdy pochopit, a nechala to plavat.

V kuchyni pak večeřeli Čínu od donáškové služby, když vtom se přihnala Zelda.

„Propána, ach propána, už je to tady. Je to tady!“ Všichni na to vlastně zapomněli. Zelda bezhlavě pobíhala po kuchyni.

„Co je tady?“ zeptala se Maxine nechápavě.

„To dítě! Ona už začala rodit! Musím okamžitě do Rooseveltovy nemocnice.“

„No nazdar,“ řekla Maxine a všichni vstali a pokřikovali kolem Zeldy, jako kdyby měla porodit ona sama. Charles seděl u stolu, klidně jedl a vrtěl hlavou.

Za pět minut byla Zelda ustrojená a vyrazila. Ostatní to ještě chvíli probírali a děti se pak rozešly do svých pokojů. Maxine seděla u stolu a mrkla na Charlese.

„Děkuju, žes to vzal s klidem. Vím, že to pro tebe není žádná legrace,“ podotkla. Sama nebyla nadšená z toho, že k něčemu takovému došlo, ale snažila se to vidět co nejoptimističtěji. Neměla jinou možnost, pokud si chtěla Zeldu udržet. Nezbylo jí tedy než se s jejím miminkem smířit.

„Pro tebe to taky nebude legrace, když mimino bude řvát. Pokud se narodí se závislostí, bude to pro vás všechny hrůza. Jsem rád, že se nastěhuju až za dva měsíce.“

Maxine byla taky ráda.

K Maxininu velkému zármutku se brzy ukázalo, že se Charles nemýlil. Biologická matka brala drogy mnohem déle, než přiznala, a novorozeně bylo závislé na kokainu. Chlapec strávil v nemocnici na detoxikaci týden a Zelda za ním každý den chodila a chovala ho. A když ho přivezla domů, proplakal celé dny a noci. Zelda s ním vysedávala ve svém pokoji. Chlapeček nechtěl jíst, špatně spal a nedal se utišit. Pořád jen naříkal. Chudáček přišel na svět v moc špatném stavu, zato do náruče milující adoptivní matky.

„Jak se cítíte?“ zeptala se jí jednoho rána Maxine. Zelda po další bezesné noci vypadala vyčerpaně. S malým byla vzhůru každou noc. Skoro pořád ho chovala.

„Doktor řekl, že to nějaký čas potrvá, než jeho organismus drogy vyloučí. Zdá se, že se to trošku lepší.“ Zelda se šťastně dívala na svého syna. K Jimmymu ji pojilo silné pouto, jako kdyby ho sama porodila. Sociální pracovnice ho přišly několikrát zkontrolovat a nikdo nemohl Zeldě nic vytknout, tak vzorně o něj pečovala. Pro ostatní to také nebyla legrace. Maxine byla ráda, že za pár týdnů odjíždějí na prázdniny. Než se vrátí zpátky, bude to při troše štěstí s Jimmym snad už lepší. Ve víc zatím doufat nemohla. Zellie byla skvělá, stejně trpělivá a milující, jako když se narodil Jack a Sam.

A s malým Jimmym bylo daleko víc starostí.

Plány na svatbu zatím získávaly konkrétní podobu. Jen šaty Maxine ještě nesehnala, a to potřebovala jedny také pro dceru. Daphne však vyhrožovala, že na svatbu vůbec nepůjde. Tím to měla Maxine složitější. Charlesovi o tom neřekla. Věděla, jak by se ho to dotklo. Chodila po obchodech sama a doufala, že objeví něco pěkného pro ně obě. Pro chlapce už koupila obleky a pro Charlese také. Aspoň tohle bylo vyřízené.

Z Maroka se ozval Blake a řekl jí, co všechno od jejího odjezdu zařídil. Stavební práce na proměně jeho paláce v domov pro víc než sto dětí už byly zahájeny. Personální obsazení a provoz budoucího sirotčince přenechal skupině kompetentních lidí a prozatím udělal vše, co bylo v jeho silách. Každý měsíc chce do Marrákeše zaletět a přesvědčit se, zda úpravy pokračují podle plánu. Zatím se vrací do Londýna. Také řekl, že na jachtě je pro ně všechno přichystané. Maxine s dětmi už se nemohla dočkat. Každý rok se moc těšily. Charles však dost váhal.

O svých plánech se sirotčincem řekl Blakei Arabelle. Považovala

to za vynikající nápad.

Blake se rozhodl, že ji překvapí, když přiletí do Londýna. Vracel se o týden dřív, než se domluvili. V Maroku udělal, co mohl, a teď ho čekala práce v Londýně. Musel se postarat také o finanční zajištění sirotčince.

Na Heathrow přiletěl o půlnoci. Za čtyřicet minut dojel ke svému domu. Uvnitř byla tma. Arabella říkala, že má spoustu práce, a tak předpokládal, že už spí. Tvrdila, že ani nevychází ven a že její bez něj smutno. Ohromně se těšila, až se Blake vrátí.

Blake byl po cestě do Londýna a po všem, co za poslední týdny udělal, vyčerpaný. Obličej a paže měl dohněda opálené. Pod košilí ale zůstala pleť světlá. Teď netoužil po ničem jiném než sevřít Arabellu v náruči. Byl vyhladovělý touhou po ní. Po špičkách se blížil ke své ložnici, aby ji neprobudil. Pod pokrývkou uviděl její obrys, sedl si vedle ní, naklonil se a políbil ji. Jenomže zjistil, že pod pokrývkou jsou dvě těla, ne jedno, a leží tu v polospánku v objetí. Vytřeštil oči a šel rozsvítit. Nemohl uvěřit vlastním očím. V první chvíli by nejraději uvěřil tomu, že se mýlí. Nemýlil se. Vedle Arabelly se na posteli posadil neobyčejně pohledný muž tmavé pleti. Zdál se vyděšený. Blake odhadoval, že je to jeden z vysoce postavených Indů, které znala z dřívějška. Možná to byl někdo nový. Ale na tom nezáleželo, kdo to je. Spal s ní v Blakově posteli.

„Moc se omlouvám,“ řekl muž zdvořile, honem se zahalil do prostěradla, které se na posteli válelo po tom, co se na ní jistě odehrálo, a co nejrychleji odešel. Arabella na Blaka třeštila oči a dala se do pláče.

„Přišel mě navštívit,“ špitla, ale očividně to byla lež, jelikož muž balil v Blakově převlékárně dvě cestovní kabely z aligátoří kůže, takže tu zřejmě pobýval déle. Za chvíli se vynořil v perfektně padnoucím obleku. Byl to muž pozoruhodného zevnějšku.

„Omlouvám se,“ řekl Blakovi. „Sbohem,“ rozloučil se s Arabellou a s oběma zavazadly spěchal po schodech dolů. Chvilku poté oba slyšeli bouchnutí domovních dveří. On s ní v Blakově domě bezostyšně bydlel!

„Vypadni z mojí postele,“ řekl Blake chladně. Arabella se chvěla a vztáhla k němu ruce.

„Já se omlouvám… Nemyslela jsem to tak… Už to víckrát neudělám…“

„Vstaň a zmiz,“ poručil ji Blake stručně. „Mohla sis ho vzít do svého bytu. Pak bych se to aspoň nedozvěděl. Tohle je trochu moc velká drzost, nezdá se ti?“ Arabella vstala a stála před ním nahá v celé své kráse. Byla to nádherná dívka, i to tetování jí slušelo. Na sobě měla jedinou věc, rubínové bindi mezi očima. Blaka už nic netěšilo. „Máš pět minut,“ prohlásil. „Co si zapomeneš, to ti pošlu.“ Vzal mobil a zavolal taxík. Arabella zmizela v koupelně a vynořila se v džínách a pánské košili. Nanohou měla zlatéstřevíčky na vysokém podpatku a vypadala po čertech sexy. Ale Blake už o ni nestál. Byla něco jako použité zboží. A lhářka. Veliká.

Stála, dívala se na něj a po tvářích jí tekly slzy. Blake odvrátil oči. Byla to ošklivá chvíle. žádná žena, s kterou kdy chodil, nebyla nikdytak pošetilá, abysi do jeho postele vzala jiného muže. A to s ní chodil déle než s kteroukoli jinou. Sedm měsíců. Bolelo to. Blake jí věřil a miloval ji. Musel se ovládat, aby za ní nevykřikl moc zlá slova, když cestou ze schodů klapala podpatky. Šel k baru a nalil si panáka. Už nikdy ji nechtěl vidět. Arabella mu ještě tu noc zavolala a v následujících dnech znovu, ale Blake hovor nepřijal. S Arabellou byl konec. Jako obláček kouře se rozplynulo její bindi, tetování i ona

sama.

20

Maxinino horečné shánění co nejhezčích svatebních šatů pokračovalo až do začátku července. Pak šla koupit něco na dovolenou a úplnou náhodou spatřila přesně takové šaty, jaké si představovala. Široká sukně z organdy barvy šampaňského s levandulovou saténovou šerpou a béžový živůtek pošitý drobnými korálky. Sukně se nesla tak, že tvořila i náznak vlečky, ale nevypadalo to nijak pompézně. Maxine objevila i páskové střevíčky stejné barvy a ihned se rozhodla pro kytici béžových orchidejí. A čirou náhodou hned druhý den uviděla nádherné levandulové šaty bez ramínek pro Daphne. Všechno bylo připravené. Ze svatebních šatů byla nadšená, i z těch Daphniných. Ale rozhodla se jí je ukázat až po návratu z prázdnin. Daphne zatím pořád vyhrožovala, že na svatbu nepůjde. Maxine doufala, že ji Blake přesvědčí, aby šla. Dokázal by to nenápadně a líp než kdokoli jiný.

Když den před odjezdem na prázdniny Maxine zavolal, zmínila se mu o tom a Blake slíbil, že se vynasnaží. Volal jen proto, aby jí řekl, že loď je připravená a čeká na ně v Monaku, svém domovském přístavu. Když spolu mluvili, Zeldin chlapeček jako vždycky vřískal. Pořád ještě na tom byl dost špatně aZelda zrovna tak.

„Co je to za kravál?“ zeptal se Blake udiveně. Maxine se smutně usmála. Neměli to doma jednoduché. Jako kdyby tam celé dnydrnčel alarm.

„To je Jimmy,“ vysvětlila. „Zeldino miminko.“

„Zellie má miminko?“ žasl Blake. „Kdy se narodilo?“

„Před třemi týdny.“ Maxine ztišila hlas, abyji nikdo neslyšel. Jen nerada si přiznávala, že Charles měl pravdu, ale doufala, že ten pláč nebude trvat věčně. Byla hlavně ráda, že Zeldin pokoj je až vzadu v bytě. Ten klučina měl plíce jako Louis Armstrong. „Adoptovala chlapečka, který se narodil s návykem na kokain. Řekla mi o tom čtyři dny předtím, než dítě přišlo na svět. Nabídla mi, že odejde, ale

to jsem nemohla dopustit. Máme ji moc rádi. Bez ní bychom se

neobešli.“

„Jo, to vím,“ přisvědčil užaslýBlake. „Jak to snáší Charles?“

„Vůbec se mu to nelíbí. Všichni si na sebe teprve zvykáme.“ Nechtěla mu říct, že by nejradši poslal děti do internátní školy. To Blake vědět nemusel. „Je to velká zrněna.“

„Já bych z toho taky nebyl nadšený,“ přiznal Blake upřímně. Pak mluvil o tom, jak v Maroku všechno pokračuje. Byl to pozoruhodný plán a všechno zatím klapalo.

„Kdy přijedeš?“ zeptala se ho Maxine.

„Neboj se, na svatbu tam budu. A oslavu v předvečer už mám zajištěnou.“ Blake za tím účelem pronajal jeden krásný klub. „Přijedu pár dní předtím.“

„Arabella přijede s tebou?“

„No…“ Blake s odpovědí zaváhal, což Maxine připadalo zvláštní. „Vlastně ne.“

„To je škoda. Doufala jsem, že se s ní seznámím. Bude malovat nějaký portrét?“

„To nevím. A upřímně řečeno, je mi to fuk. Když jsem se vrátil domů, našel jsem ji ve své posteli s jedním fešáckým Indem. Nastěhoval se tam k ní. Ještě tu noc jsem ji vyhodil a od té doby jsem ji neviděl.“

„To mě mrzí, Blaku.“ Mluvil o tom jakoby nic, ale Maxine věděla, že ho to muselo ranit. S Arabellou vydržel déle než s kteroukoli jinou. Ale zdálo se, že to nese docela dobře.

„Jo, mě taky. Bylo nám spolu dobře. Takže jsem zase volný jako pták, až na tu stovku sirotků v Maroku,“ zasmál se.

„Daphne bude mít radost. Myslím kvůli Arabelle.“

„No to určitě. Jak se snáší s Charlesem?“ zajímal se.

„Pořád stejně. Doufám, že ten pobyt na lodi pomůže. Budou mít čas se navzájem poznat. Je moc fajn. Rozumný.“

„Zeldino mimino by ho mohlo otužit.“ Oba se dali do smíchu. „Tak si to na lodi hezky užij, Maxine. Velký den se blíží. Nemáš strach? Trému?“zajímal se a přál jí jen to nejlepší.

„Trému nemám. Vím, že dělám dobře. Myslím, že pro mě je on ten pravý. Jen kdyby to období vzájemného sžívání bylo trochu snazší. Pro všechny.“ Maxine se snažila smířit dvě znepřátelené strany a to pro ni bylo vysilující.

Blake jí nezáviděl. „Já bych to podruhé už asi nezvládl,“ řekl na rovinu. „Myslím, že Arabella mě vyléčila.“

„Ale to snad ne. Jednou najdeš tu pravou.“ Za posledních pár měsíců se Blake hodně změnil. Možná už dozrál pro opravdu rozumnou ženu místo těch svých hraček. Člověk nikdy neví. Může se stát ledacos. Doufala, že i Blake se jednou usadí a bude mít víc času na jejich děti.

„Zavolám ti na loď,“ slíbil jí a zavěsil.

Ten večer šla Maxine s Charlesem na večeři ke svým rodičům. Charles nakoupil všechny možné léky na mořskou nemoc, které zrovna sehnal, a doposud stále při pomyšlení na pobyt na Blakově jachtě skřípal zuby. Dělal to kvůli Maxine a večer se jejím rodičům přiznal, že se tam vůbec netěší.

„Já myslím, že se vám tam bude líbit,“ prohodil Maxinin otec mezi řečí, když se spolu bavili o medicíně a golfu. „Je to fantastická loď. A můžu vám říct, že on je skvělý chlap. Už se s ním znáte?“ zeptal se Arthur Connors svého budoucího zetě na toho minulého.

„Ne, neznám,“ utrousil Charles odměřeně. Už měl dost Blaka,

o kterém slyšel od dětí, od Maxine a teď i od jejího otce. „A nejsem si jist, zda o to stojím. Jenomže nemám moc na vybranou. On přijde i na naši svatbu a v předvečer nám uspořádá oslavu.“

„To je celýon,“ smál se Arthur. „Je to jen malýkluk v těle muže. Maxine sním žádnéštěstí neudělala ajako otecnaprosto zklamal, ale jinak je to slušný chlap. Jenom nezodpovědný a k té spoustě peněz přišel velice záhy. To ho zničilo. Od té doby nepracuje, jenom honí ženské a kupuje domy. Já mu říkám borec.“

„To není mužský, za něhož by si člověk přál provdat dceru,“ řekl Charles stroze aznovu ztrácel půdu pod nohama. Proč, proboha, mají všichni Blaka tak rádi? To přece není vzhledem k jeho nezodpovědnosti namístě. Copak je něco dobrého na tom, že se někdo jenom baví a vyhledává rozptýlení?!

„Ne, to není,“ přitakal Arthur pohotově. „Říkal jsem si to hned, když si ho brala. Už tehdy to byl takový divoch se spoustou ztřeštěných nápadů. Aleje s ním veselo.“ Usmál se na Charlese. „Těší mě, že si konečně bere lékaře. Podle mě se k sobě dokonale hodíte.“ Charles se rozzářil. „Jak vycházíte s dětmi?“

„Chvíli potrvá, než si na sebe zvykneme, zvlášť když jsem sám žádné neměl.“

„Musí to pro vás být úžasné,“ nadchl se Arthur při zmínce

o vnoučatech, která nadevše miloval. „Jsou to báječné děti.“ Charles s ním zdvořile souhlasil a za chvíli už šli do jídelny. Byl to velice příjemný večer, a když s Maxine odcházeli, vypadal Charles vesele a spokojeně. Její rodiče se mu líbili a ona z toho měla radost. Aspoň v jedné oblasti to jde hladce. Děti ještě nezvládl a na Blaka žárlí. Ale Maxine miloval a často jí to připomínal. A měl rád její rodiče. Oba věděli, že ostatní se časem nějak poddá, zvlášť až Zeldino miminko přestane vřískat. Snad to bude dřív, než se vrátí z dovolené.

21

Charles, Maxine a její tři děti letěli z New Yorku přímo do Nice. Když odjížděli, Jimmy pořád ještě naříkal.

Měli příjemný let. Na letišti v Nice na ně čekal kapitán se třemi muži Blakovy posádky a dvěma auty je odvezli na loď. Charles neměl ponětí, co může očekávat, ale trochu ho překvapily nažehlené uniformy a profesionalita, s níž posádka vystupovala. Očividně to nebyla jen tak ledajaká loď. A Blake Williams nebyl jen tak ledajaký muž. Loď se jmenovala Sladké sny. Maxine to Charlesovi neřekla, ale Blake ji dal postavit pro ni – jako velice sladký sen. Jachta byla přes sedmdesát metrů dlouhá. Takovou Charles ještě neviděl. Na palubě bylo osmnáct mužů posádky a kajuty byly luxusnější než slavné byty a hotely. Na stěnách z leštěného dřeva visely obrazy nevýslovné ceny. Děti byly na lodi vždycky radostí bez sebe. Běhaly po jachtě, jako by to byl jejich druhý domov.

Všichni měli radost, že zase vidí posádku, a její členové stejně tak rádi viděli je. Posádka měla za úkol splnit cestujícím každé přání, které si lze představit, a všemožně je hýčkat. žádný požadavek se jí nezdál příliš malicherný a žádný nezůstal nevyslyšen. Byl to jediný čas v roce, kdy o Maxine bylo dokonale postaráno a ona se mohla věnovat jen odpočinku. Posádka se starala dětem o zábavu a při každé zastávce přišla s něčím pro rozptýlení. Měli tu vodní skútry, malé čluny, motorové kluzáky a rafty, které se daly vléct za lodí. Také tu byl heliport pro Blaka, když chtěl přistát na palubě. A když se chtěli večer bavit, měli k dispozici opravdové kino, plně vybavenou tělocvičnu a maséra, který ovládal všechny druhy masáží.

Charles seděl na palubě a zdál se dost nesvůj a zaražený, když ohromná jachta opouštěla přístav. Stevardka mu přinesla další drink a jiná mu nabídla masáž. Odmítl a pozoroval Monako, které nechávali za sebou. Loď měla namířeno do italských vod. Maxine s dětmi zůstala dole, vybalovala věci a zařizovala se. Nikdo naštěstí nikdy netrpěl mořskou nemocí a Charles doufal, že na lodi této velikosti se jí také vyhne. Zrovna pozoroval dalekohledem pobřeží, když Maxine vyšla za ním na palubu. Na sobě měla růžové tričko a kraťasy. Charles už byl zdvořile upozorněn, aby se na týkové palubě zul. Usrkával Bloody Mary a usmíval se na Maxine, která se k němu přivinula a políbila ho na krk.

„Líbí se ti tu?“ zeptala se –šťastná, spokojená a krásnější než kdy

jindy.

Charles s plachým úsměvem přikývl. „Omlouvám se, že jsem kvůli lodi nadělal tolik cavyků. Už chápu, proč ji máš tak ráda. Kdo by neměl? Mně bylo prostě nepříjemné, že je Blakova. Jako kdybych ho tu jen zastupoval. Je opravdu těžké zaujmout jeho místo. Copak tě můžu ještě něčím ohromit, když jsi měla tohle všechno?“ Bylo to od něj upřímné, pokorné doznání a Maxine to dojalo. Těšilo ji být s ním na dovolené, byť na Blakově lodi. Je tu s Charlesem, ne s Blakem. Právě tak si to přála.

„Ty mě takhle ohromovat nemusíš. Ty na mě děláš dojem sám

o sobě. A nezapomeň, že jsemtohle všechno přece opustila.“ „Lidi si museli myslet, že jsi blázen. Aspoň mně to tak připadá.“ „Nebyla jsem blázen. My jsme se k sobě nehodili. On byl věčně

v prachu. Byl to mizerný manžel. O tohle všechno nejde, Charlesi. Mám ho ráda, ale je to cvok. Nebyl pro mě ten pravý. Opravdu ne.“

„Jsi si jistá?“ zapochyboval Charles. „Jak může být člověk cvok a vydělat tolik peněz, aby si tohle všechno pořídil?“Na tom něco bylo.

„Je dobrý podnikatel. A pro vidinu vítězství je ochoten riskovat cokoli. Daří se mu v hazardování, ale to neznamená, že je dobrý manžel nebo otec. Nakonec spekuloval i se mnou, ale nevyšlo mu to. Představoval si, že bude pořád někde v trapu, bude si dělat, co se mu zlíbí, ukáže se jednou za uherský rok a já mu to budu trpět. Zakrátko jsem viděla, že mi to za to nestojí. Chtěla jsem manžela, ne jenom jeho jméno.“

„Není to špatné jméno,“ podotkl Charles a dopil koktejl.

„Radši bych nosila tvoje,“ zašeptala Maxine, když se nad ni

Charles sklonil a políbil ji.

„Usmálo se na mě štěstí,“ rozzářil se.

„I když mám tři děti, které ti jdou na nervy, náročnou soukromou praxi, potrhlého exmanžela a chůvu, která na poslední chvíli oznámila, že adoptovala mimino závislé na drogách?“ zeptala se a dívala se mu do očí. Občas jí dělalo starosti, zdaje Charles schopen brát její život takový, jaký je, mnohem rušnější, než byl zvyklý. Zdaleka ne tak rušný jako život Blakův, ale o hodně pestřejší než život všech lidí, které Charles znal. Ale Maxine ho okouzlovala a přes své výhrady do ní byl blázen. To právě teď cítila.

„To si musím promyslet,“ zareagoval na výčet, který mu předložila. „Ale přes to všechno tě miluju, Maxine. Jen potřebuju trochu času, abych si zvykl. Zvlášť na děti. Já to s nimi prostě ještě neumím.“ To od něj bylo také upřímné. „Nikdy mě nenapadlo, že se zamiluju do ženské se třemi dětmi. Ale ty za pár let z domu odejdou.“

„Ještě chvilku to potrvá,“ připomněla mu. „Samovi je teprve šest let. A ty dva starší teprve čeká střední škola.“

„Třeba nějaký ročník přeskočí,“ škádlil ji Charles. Maxine se nelíbilo, že Charles tak spěchá na to, aby její děti vyrostly a odešly z domu. Tím jí působil nemalé starosti. Pro ni to byla velice důležitá věc. Až doposud žila pro svoje děti a nehodlala na tom nic měnit. Ani kvůli Charlesovi.

Pak mu řekla o Blakově marockém sirotčinci a upozornila ho, aby to neříkal dětem. Jejich otec je tím chtěl překvapit.

„Co bude dělat se stovkou sirotků?“ žasl Charles. Proč by tohle někdo dělal? I s Blakovými penězi to vypadalo jako šílenství.

„Dá jim domov, vzdělání, bude se o ně starat. Ty nejchytřejší pošle na vysokou. Zakládá pro ten sirotčinec nadaci. To je od něj moc pěkné. Pro ty děti je to úžasný dárek. On si to může dovolit, do jeho majetku to zásek neudělá.“ Tomu Charles věřil, když viděl tuhle loď a vzpomněl si na všechno, co o něm četl. Blake byl jedním z nejbohatších lidí na světě. Charles pořád ještě žasl, že Maxine od Blaka nic nechtěla a byla spokojená se svým mnohem skromnějším životem. Není mnoho žen, které by odolaly pokušení po rozvodu Blaka pořádně oškubat. A Charles měl za to, že právě proto Maxine s Blakem tak dobře vychází. Protože Blakeví, že Maxine je solidní. I on sám si to uvědomoval. Chvíli leželi na horní palubě, pak přišly děti a šlo se obědvat. Ten večer měli v plánu zakotvit na širém moři u Portofina. Loď byla na zdejší přístav moc veliká a děti stejně nijak netoužily po pevnině. Odsud se vydají na několik dní na Komiku, na Sardinii, Capri a na zpáteční cestě na Elbu. Měli naplánovanou krásnou trasu a většinu času hodlali strávit na lodi zakotvené u pobřeží.

K Maxininu velkému překvapení si Charles večer zahrál s dětmi karty. Ještě nikdy ho neviděla tak veselého. Samovi právě sundali sádru a žebra se hojila, takže se mohl bez obtíží pohybovat po palubě. A Charles ho hned druhý den vzal na vodní skútr. Sám vypadal jako malé dítě. Pak se s dýchacím přístrojem s jedním členem posádky potápěl, protože měl potápěčské zkoušky. Po obědě šli s Maxine šnorchlovat. Doplavali spolu na malou pláž a leželi na bílém písku. Jack a Daphne je pozorovali dalekohledem. Když se políbili, dívka dalekohled znechuceně odložila. Daphne pořád ještě dávala Charlesovi kapky. Jenže na lodi bylo těžké se mu vyhnout. A nakonec zjihla i Daphne, když ji Charles naučil jezdit na vodních lyžích. Sám to ovládal a naučil ji pár triků, které jí jízdu usnadnily.

Maxine těšilo, když viděla, že se Charles s dětmi sžívá. Trvalo to dlouho a děti mu to rozhodně nijak neusnadnily, tedy kromě Sama, který vyšel s každým, a Charlese mu bylo líto. Samovi připadala Daphne drzá a také to Charlesovi řekl.

„Myslíš?“ smál se Charles. Od té doby, co přijeli na loď, byl v dobrém rozmaru. Navzdory svým předchozím obavám musel Maxine přiznat, že to je nejkrásnější dovolená, jakou kdy zažil. Ona ho nikdy neviděla tak spokojeného.

Blake volal hned druhý den po vyplutí. Chtěl se jen ujistit, že cesta probíhá podle plánu, a řekl Maxine, aby Charlese pozdravovala. Maxine pozdrav vyřídila a Charles se opět zachmuřil.

„Prostě ho pusť z hlavy,“ navrhla. Charles beze slova přikývl. Ať mu Maxine řekla na uklidněnou cokoli, na Blaka zkrátka sveřepě žárlil. Maxine to chápala, ale připadalo jí to naprosto zbytečné.

Milovala Charlese, nikoli Blaka.

Probírali svou svatbu a Maxine došly maily od organizátorky svatby a dodavatele pohoštění. Všechno běželo jako na drátkách.

Plavali v nádherných zátokách na korsickém pobřeží a opalovali se na bílých písčitých plážích. Pak se vydali na Sardinii, kde byl mnohem rušnější společenský život a spousta dalších velkých lodí. Maxine a Charles povečeřeli na pobřeží a druhý den vypluli na Capri. Tam se děti vždycky dobře bavily. Všichni se projeli v kočáru taženém koňmi, podívali se po obchodech a Charles koupil Maxine nádherný tyrkysový náramek, který se jí velice líbil. A cestou zpátky na loď jí opět řekl, že si cestu náramně užívá. Oba vypadali šťastně a spokojeně. Blake jim zapůjčením lodi dal veliký dárek. A děti si s Charlesem konečně začaly rozumět a už si na něj mamince nestěžovaly, ačkoli Daphne stále ještě tvrdila, že je suchar. Ovšem ve srovnání s jejím otcem byl suchar každý. Charles byl skrz naskrz dospělý. Přesto se dokázal bavit, vyprávět vtipy a jeden večer s Maxine tančil na palubě při hudbě, kterou jim pustil někdo z posádky.

„Nevadí ti, že jsi na jeho lodi s jiným mužem?“ vyzvídal.

„Ani v nejmenším,“ odpověděla Maxine. „On byl na téhle lodi s polovinou všech žen z téhle planety. Mezi námi to už dávno skončilo. Kdyby to nebyla pravda, tak si tě nebudu brát.“

Charles věřil, že je tomu tak. Jenom cítil, že kamkoli se vrtne, Blake jako by mu nahlížel přes rameno. Všude byly jeho fotografie, také pár Maxininých a spousta fotografií dětí. Všechny měly krásné stříbrné rámečky.

Týdny rychle utíkaly a najednou tu byl poslední večer. Zakotvili u St. Jean Cap Ferrat. Druhý den měli doplout do Monte Carla a odtamtud letět domů. Byla krásná měsíčná noc. Děti se dívaly na film a Maxine s Charlesem seděli na palubě a tiše rozmlouvali.

„Vůbec se mi domů nechce,“ přiznala Maxine. „Odjezd z jachty je vždycky jako vyhnání z ráje. A pak člověka čeká střet s realitou,“ smála se a Charles souhlasil. „Příštích pár týdnů před svatbou bude dost bláznivých,“ varovala ho. Ale Charles si tím hlavu nelámal.

„Čekal jsem, že to tak bude. Když toho na mě bude moc, někam se schovám.“

Maxine chtěla dva týdny pracovat a v ordinaci ji čekala spousta práce a hodně pacientů, které musí vidět, než si vezme na celý srpen volno na svatbu a líbánky. Zastupovat ji bude Thelma jako vždycky.

Až dorazí domů, budou je od svatby dělit pouhé čtyři týdny. Maxine se nemohla dočkat. Prvního srpna se s dětmi odstěhuje do domu v Southamptonu a Charles pojede s nimi. Stejně tak Zelda s miminkem. Maxine doufala, že Jimmy už bude v pořádku. Pro Charlese to bude pořádná dávka tvrdé reality, ale prozatím prohlašoval, že je na vše připravený. Na svatbu se těšili oba. O svatebním víkendu u nich měli zůstat i Maxinini rodiče. Charles se jim může věnovat, když Maxine bude dolaďovat poslední detaily. Charles s nimi v domě nezůstane jenom poslední noc po slavnostní večeři v předvečer obřadu. Maxine mu rezervovala pokoj v hotelu, aby ji dopoledne před svatbou neviděl. V tomhle ohledu se držela staré pověry. Charles to těžko nesl, ale byl ochoten jí na jednu noc vyhovět.

„Možná to bude jediná noc, kdy se pořádně vyspím vzhledem k tomu, kolik lidí se v domě sejde,“ utěšoval se. Bylo to něco docela jiného než jeho poklidné zátiší ve Vermontu, kam Maxine nechtěla jezdit, protože by s sebou nemohli brát děti. Zato ve svém starém domě v Southamptonu měla místo pro všechny a ještě si tam mohli vzít hosty.

Druhý den časně ráno kapitán navedl loď do přístavu v Monte Carlu. Když se probudili, kotva už byla spuštěná. Naposledy se na palubě nasnídali a posádka jich všech pět měla zavézt na letiště. Těsně před odjezdem se Maxine zastavila a z přístavní hráze se ještě podívala na tu nádhernou loď.

„Ty ji máš moc ráda, viď?“ zeptal se Charles a Maxine přikývla.

„Ano, mám,“ špitla. „Vždycky se s ní moc nerada loučím.“ Pak se podívala na něj. „S tebou jsem si to náramně užila, Charlesi.“ Naklonila se a políbila ho. On její polibek opětoval.

„Já zrovna tak.“ Charles ji objal v pase. Společně se vzdalovali od Sladkých snů a nasedli do auta. Nakonec to byla moc vydařená dovolená.

22

Dalších deset dní měla Maxine v ordinaci hodně rušno. V srpnu bude pryč celý měsíc, ale většina jejích pacientů také. Mnozí odjeli s rodiči na celé prázdniny. Ale měla několik komplikovaných případů, které potřebovala vidět, než je přenechá Thelmě. Chtěla Thelmě říct, jaký je jejich aktuální stav.

Sešly se spolu u oběda, hned jak se Maxine vrátila z dovolené na jachtě, a Thelma se jí vyptávala na Charlese. Setkala se s ním dvakrát, ale nevěděla o něm víc, než že je velice rezervovaný. Jednou se také setkala s Blakem apoznamenala, že tihle dva muži se od sebe liší jako noc a den.

„Ty rozhodně nejdeš po jednom typu mužských,“ utahovala si z Maxine Thelma. „A pokud ano, tak si nejsem jistá, který z nich by to měl být.“

„Nejspíš Charles. Máme hodně společného. Blake byl jen mladická nerozvážnost,“ řekla Maxine pohotově, ale pak si to rozmyslela. „Ne, vlastně ne, to není spravedlivé. Když jsme byli mladí, tak nám to klapalo. Já jsem časem zmoudřela. Blake ne a pak šlo všechno do háje.“

„Ne, to není pravda. Získala jsi tři překrásné děti.“ Thelma měla dvě. Její manžel byl Číňan z Hongkongu a děti měly nádherně karamelovou pleť a veliké, trochu asijské oči. Po rodičích podědily to nejlepší. Dcera byla modelkou a předváděla módu pro mladistvé. O svém synovi Thelma vždyckyříkala, že po něm děvčata blázní. Na podzim se ve stopách své matky chystal na Harvard studovat medicínu. Thelmin manžel byl také lékař, kardiolog a vedoucí katedry na Newyorské univerzitě. Jejich vztah byl idylický. Maxine se už dávno snažila pozvat je na večeři, ale zatím se jí to nepodařilo zorganizovat. Všichni měli pořád spoustu práce.

„Charles mi připadá hrozně vážný,“ poznamenala Thelma a Maxine přitakala.

„To ano, ale také má svoje kladné stránky. Moc dobře to umí se Samem.“

„A s ostatními?“

„Pracuje na tom,“ usmála se Maxine. „Daphne mu dává kapky.“

„Chraň mě pánbůh před puberťačkami,“ obrátila Thelma oči v sloup. „Jedna na mě má tenhle týden pifku. Přesněji řečeno ji má už dva roky. Někdy mám dojem, že to už nebude lepší. Většinou ani nevím, co dělám špatně, ale Jenny to vidí tak, že sotva ráno vstanu z postele, něco zpackám. Jediná věc, kterou dělám dobře, je nakupování bot. Nosí všechny, které mám.“ Maxine se zasmála. S Daphne měla stejné problémy, i když ta byla o dva roky mladší a ještě ne tak dopálená, ale daleko k tomu neměla. Bude to běh na dlouhou trať. „Mimochodem, jak to zvládá vaše chůva se svým miminem?“

„Klučina pořád ještě vříská. Zelda říká, že podle pediatra se vyvíjí dobře, ale odvykání je kruté. Charlesovi jsem koupila špunty do uší, až pojedeme do Southamptonu. Sama je nosím. Je to jediné, co zabírá. Jestli ten kluk brzo nepřestane, Zellie přijde o sluch, jak ho pořád chová,“ usmála se Maxine láskyplně.

„No, to je teda legrace,“ prohodila Thelma a obě se zasmály. Bylo příjemné udělat si volno a u oběda si trochu odpočinout. Maxine si to dopřála jen zřídka a v ordinaci se jí kupila práce, až si kvůli tomu trochu dělala výčitky, ale Thelma byla skvělá kamarádka. Málokomu z kolegů mohla Maxine svěřit svou praxi s klidem.

Prvního srpna všichni vyrazili do Southamptonu s karavanou aut: Maxininým, Charlesovým a kombíkem z půjčovny, který řídila Zelda. Děti jely s ní, protože Maxinino auto bylo naložené věcmi na svatbu. A Charles jel sám ve svém nablýskaném BMW. Sice to neřekl, ale Maxine věděla, že s dětmi jet nechce. A ty se klidně svezly se Zeldou, protože jediné místo, kde Jimmy spal a konečně přestal vřískat, bylo právě auto. Když Jimmy doma ječel, div si neztrhal plíce, Maxine Zeldě nejednou navrhla, aby vzala auto a objela s ním kolem bloku. Zelda to několikrát udělala a pomohlo to. Maxine skoro litovala, že ho Zelda nemůže vozit celou noc. Jimmy byl roztomilý chlapeček se sladkou tvářičkou, ale bylo obtížné si ho zamilovat, protože pořád tak strašně křičel. Ale v posledním týdnu se to začalo trochu lepšit. Byla tu tedy naděje, že než se k nim po svatební cestě Charles nastěhuje, Jimmy se z toho při troše štěstí dostane. Charles si do té doby nechtěl přivézt ani své oblečení.

Když dojeli do southamptonského domu, uložil si Charles věci v Maxinině ložnici. Maxine mu nechala jeden šatník a druhý zaplnila vším, co z New Yorku přivezla. Svoje svatební šaty, pečlivě tajené a zabalené, uložila do skříně v jednom z hostinských pokojů společně s Daphninými šaty levandulové barvy, které bylo potřeba ještě vyzkoušet. Daphne to zatím odmítala a prohlašovala, že na svatbu nepůjde a zůstane ve svém pokoji. Po dovolené na jachtě vycházela s Charlesem lépe, ale ne tak dobře, aby se těšila na jejich svatbu. Matce stále říkala, že dělá chybu a Charles že je jen nudný suchar.

„Není suchar, Daphne,“ odpovídala klidně Maxine. „Je zodpovědný a solidní.“

„To není pravda,“ trvala na svém její dcera. „Je nudnej a ty to víš.“ Jenže Maxine se s Charlesem nikdy nenudila. Vždycky se zajímal o její práci a většinou mluvili o medicíně. S Thelmou medicínu nikdy neprobíraly. Ale s Charlesem si to užívali.

První týden musela Maxine dohodnout spoustu věcí s dodavatelem pohoštění a organizátorkou svatby. S květináři mluvila snad každý den. Firma všude rozmisťovala bílé květiny a přivážela tvarované stromky a keře, do nichž byly zapíchané větvičky orchidejí. Bude to jednoduché a elegantní. Přesně podle Maxinina přání. Charlese tyhle podrobnosti nezajímaly a všechno nechal na Maxine.

Ta s ním večer chodila do restaurace nebo brali děti do kina. Přes den dováděly děti s kamarády na pláži. Všechno probíhalo hladce, dokud se druhý týden jejich pobytu neobjevil Blake. Sotva ho Charles spatřil, proměnil se v ledovec.

Blake se zastavil v domě, aby navštívil Maxine a děti, a Maxine ho Charlesovi představila. Ještě nikdy neviděla Charlese tak zkoprnělého a nepříjemného. Naježil se, kdykoli Blake promluvil, ačkoli ten se choval velice nenuceně a byl okouzlující jako vždycky.

Blake ho pozval do klubu na tenis, ale Charles k Maxininu zklamání

chladně odmítl. Blake s ním přátelsky klábosil a nebral si to nijak osobně. Charles však jeho blízkost neunesl a večer se s Maxine pohádal kvůli úplné maličkosti. Blake si na týden pronajal dům s bazénem v sousedství hned u pláže, což Charles pociťoval jako urážku. Považoval to za neoprávněný zásah do svého soukromí a také to Maxine řekl.

„Nevím, co ti na tom tak vadí,“ kritizovala ho Maxine. „Blake se k tobě choval velice slušně. Koneckonců, vítězem jsi ty. Ty jsi ženich.“

„Ale ty se chováš, jako kdybys za něj byla pořád vdaná,“ stýskal si Charles.

„Ani náhodou!“ zhrozila se Maxine nad tím, co právě řekl. „To je nesmysl.“

„Pověsila ses mu na krk a objala ho. A on se taky neudrží, aby si na tebe nesáhl,“ soptil Charles a Maxine dostala zlost. Jeho osočování bylo naprosto neoprávněné. S Blakem k sobě chovali náklonnost, ale nebylo v tom nic víc. Už mnoho let.

„Takhle nemluv,“ zuřila Maxine. „On se mnou jedná jako se sestrou. A velice se snažil, aby promluvil i s tebou, ale tobě nestál ani za pár slov. V předvečer svatby nám uspořádá slavnostní večeři, takže by ses mohl přemoct a být na něj přinejmenším slušný. Ksakru, vždyť jsme strávili dva týdny na jeho lodi!“

„Můj nápad to nebyl,“ pustil se do ní Charles. „Tys mě k tomu donutila. A víš, co si o té večeři myslím. Ani tu jsem nechtěl.“

„Na lodi se ti ohromně líbilo,“ připomněla mu.

„Ano, líbilo,“ připustil Charles, „ale ty si asi nedokážeš přestavit, jaké to je, milovat se se svou snoubenkou v posteli, v níž spala se svým manželem. Tvůj životní styl je pro mě trochu moc svérázný, Maxine.“

„Propánakrále, nebuď tak úzkoprsý. Je to jen postel. On v ní s námi nespí.“

„Klidně by mohl!“ utrhl se Charles a bouchl za sebou dveřmi. Ten večer si sbalil věci a ráno odjel do Vermontu. Řekl, že se vrátí až těsně před svatbou. To byl opravdu povedený začátek. Dva dny dokonce ani nebral mobil, což se Maxine dotklo, a když se konečně dovolala, vůbec se za svůj útěk neomluvil. Jeho slova zněla chladně a odměřeně. Maxine se nelíbilo Charlesovo osočování a jemu se nelíbila Blakova přítomnost a to, že k nim chodil jako domů. Chová se prý, jako kdyby mu dům pořád patřil. To Maxine rozčílilo a řekla, že to není pravda.

„Tak kde máme ženicha?“ rozhlížel se kolem sebe Blake, když se druhý den zastavil.

„Odjel do Vermontu,“ ucedila Maxine.

„Ajaj. že bych tu cítil předsvatební napětí?“ škádlil ji Blake a Maxine zabručela.

„Ne, cítíš nejspíš to, že na něj mám vztek, protože se chová jako pitomec.“ Maxine před Blakem nikdy nechodila kolem horké kaše. Mohla s ním mluvit narovinu, i když na sobě kvůli dě tem nedala nic znát. Těm řekla, že Charles potřebuje před svatbou trochu klidu, a Daphne obrátila oči v sloup. Byla ráda, že Charles odjel.

„Proč se tak čertíš, Maxine? Mně se ten chlapík líbí.“

„Nevím, jak tohle můžeš říct. Včera s tebou skoro ani nepromluvil. Připadalo mi to neomalené a taky jsem mu to řekla. Mohl s tebou aspoň pohovořit. A když jsi ho pozval na tenis, tak se na tebe utrhl.“

„Asi nemůže skousnout, že se tu vyskytuje tvůj exmanžel. Ne všichni jsou takoví frajeři jako my,“ smál se Blake. „Nebo takoví cvoci.“

„Přesně tak to říká Charles,“ usmála se na něj Maxine. „Všechny nás má za cvoky. A Zeldino mimino mu jde na nervy.“ Už měla na jazyku „a naše děti zrovna tak“ ale zarazila se. Nechtěla, aby si s tím Blake dělal starosti. Pořád ještě byla přesvědčená, že si Charles na děti zvykne a ony na něj. že se dokonce budou mít rádi.

„Musím přiznat, že Zeldino mimino je dost velký křikloun,“ ušklíbl se na ni Blake. „Myslíš, že Zellie vůbec někdy najde knoflík, kterým se ten mrňous dá vypnout? Jeho matka musela jet v tom koksu hodně natvrdo.“

„Hlavně to neříkej před Zeldou. A s malým se to lepší. Chce to čas.“

„Tohle Charlesovi nemůžu mít zazlívat,“ řekl Blake upřímně. „A co ty? Začínáš z toho mít nahnáno?“ utahoval si z ní a Maxine do něj strčila, jako kdyby byli malé děti na pískovišti.

„Hele, nech si to. Jsem jen naštvaná, nemám nahnáno.“

„Měla bys mít!“ utrousila Daphne přes rameno, když zrovna procházela kolem.

„Přestaň s tím, jo?“ volala za ní Maxine a pak zavrtěla hlavou. „Holka drzá! Už jsi jim říkal o svých plánech se sirotčincem?“ zeptala se Blaka.

„Nechal jsem si to na dnešek. Doufám, že to ocení jako dobrou věc a nebudou nic namítat. Zdá se, že poslední dobou všechno podrobí kritice. Jack mi právě řekl, že mám moc krátké kalhoty, moc dlouhé vlasy a vůbec nejsem ve formě. Je to možná pravda, ale neposlouchá se to dobře.“ Usmál se na Sama, který zrovna vešel a změřil si otce pohledem.

„Mně se to zdá dobrý, tati,“ řekl pochvalně.

„Díky, Same,“ objal ho Blake a Sam se rozzářil.

„Chceš s námi dneska jít na pizzu?“ zeptal se Sam maminky.

„Jasně. Moc ráda.“ Neměla nic jiného na práci. Líbilo se jí, jak je v southamptonském domě živo, a byla ráda, že je tu i Blake. Jenom škoda, že to Charles neunesl, nedokázal odložit svou upjatost a užívat si života. Když odcházel, řekl, že na něj je tu příliš rušno. Prý si tu připadá jako v cirkuse. Neznělo to jako kompliment. Byly chvíle, kdybyho Maxine nejradši uškrtila. Jako zrovna teď. Všechen ten předsvatební rozruch a shon odhaloval to nejhorší, co v nich dřímalo. Maxine nebyla tak trpělivá jako obvykle a o Charlesovi si pomyslela, že to není zrovna kamarád do nepohody, když uraženě pláchl do Vermontu ve chvíli, kdy se objevil Blake. Blake mu přece nic neudělal a byl k němu slušný. Maxine bylo jasné, že Charles vůči němu trpí pocitem méněcennosti. Doufala, že to brzo překoná.

Blake ji večer s dětmi vyzvedl, a jak měl v plánu, vyprávěl jim u jídla o marockém sirotčinci. Děti napřed vypadaly trochu zaraženě, ale pak jim došlo, do jak úžasné věci se jejich táta pustil. Všechny mu řekly, že jsou na něj pyšné. A Maxine byla pyšná na ně, že dokázaly ocenit, k čemu se tatínek odhodlal.

„Můžeme se tam zajet podívat, tati?“ zajímal se Sam.

„No jistě. Někdy se můžeme vydat do Marrákeše společně. Přestavba ještě není dokončená, ale až bude, všechny tři vás tam vezmu.“ Blake soudil, že by to děti měly vidět. Bylo to něco docela jiného než jejich bezpečný a šťastný malý svět a bude to pro ně užitečné.

Také jim řekl, jak skvělá byla jejich matka, když mu do Maroka přijela na pomoc. Popsal jim, co všechno dělali a co viděli, a děti se zájmem naslouchaly. A pak se ho zčistajasna Daphne zeptala, co se stalo s Arabellou.

„Pustil jsem ji k vodě,“ řekl krátce. Děti nepotřebovaly vědět nic

víc.

„Jenom tak?“ zeptal seJack. Blake přikývl a luskl prsty.

„Jenom tak. Řekl jsem: Už ať jsi pryč, ničemnice! A už byla pryč. Jako mávnutím kouzelného proutku. Zmizela.“ Mluvil tajemně a všichni, i on sám, se dali do smíchu. Maxinepoznala, že už ses tím smířil. Blake se vždycky rychle vzpamatoval. Pokaždé. City, které choval k ženám, nikdy nebyly příliš hluboké, i když věděla, že do Arabelly byl zamilovaný o něco víc než do těch ostatních. Ale vzalo to ošklivý konec. Věděla, že dětem by nevyprávěl, v jaké situaci Arabellu nachytal. Ocenila způsob, jímž jim to podal.

„Jsem ráda,“ řekla Daphne.

„To si dovedu představit,“ připustil její otec. „V Aspenu ses k ní chovala příšerně.“

„Vůbec ne,“ bránila se urputně Daphne.

„Ale ano,“ řekli Sam, Jack a Blake jako jeden muž a všichni u stolu se rozesmáli, včetně Daphne.

„Možnáže jo, ale já jsem ji neměla ráda.“

„Nechápu proč,“ divil se Blake. „Byla k tobě milá.“

„Přetvařovala se. Tak jako když je na nás milej Charles. Nemyslí to upřímně.“

Maxine její hodnocení vyděsilo. „Jak můžeš něco takového říct, Daphne? Nepřetvařuje se, je jen rezervovaný,“ protestovala.

„Ale jo. Nesnáší nás. Chce s tebou být sám.“

„No, to je normální,“ vložil se do toho Blake. „Miluje tvou maminku. Nechce, aby se děti pořád motaly kolem.“

„On nás vůbec nechce,“ řekla chmurně Daphne. „Je to poznat.“ Maxine si nemohla nevzpomenout na Charlesovy řeči o internátní škole. Všimla si, že děti mají instinkt. Dál to však nekomentovala. „Arabella nás taky nechtěla. Já nechápu, proč se ty a máma prostě nevezmete znova. Jste lepší než všichni, s kým jste kdy chodili. Vybíráte si příšerný partnery, oba dva.“

„Díky, Daphne,“ odpověděl Blake s úšklebkem. „Já si náhodou vybírám moc pěkné holky.“

„To ani náhodou, všechno jsou to blběnky,“ prohlásila Daphne a všichni se opět rozesmáli. „A máma zase hledá nudný, škrobený a nabručený chlapy.“

„To je jen reakce na mě,“ prohodil Blake škodolibě. „Mě nepovažovala za dostatečně dospělého a rozumného, a tak chodí s velice dospělými muži, kteří se mi vůbec nepodobají. Mám pravdu, Maxine?“ Tu jeho slova vyvedla z míry a zdržela se komentáře. „Ostatně nám to s maminkou takhle vyhovuje. Jsme teď dobří přátelé. Nehádáme se. Všichni si můžeme někam vyrazit. A já mám ty svoje blběnky a ona svoje škrobené límečky. Co může být lepšího?“

„Kdybyste se vy dva zase vzali,“ odpověděla Daphne.

„To se nestane,“ prohlásila tiše její matka. „Já si příští týden beru Charlese.“

„A já jim den předtím uspořádám večeři,“ dodal Blake, aby změnil téma. Rozhovor pro ně začínal být dost ožehavý, ačkoli Maxine věděla, že u dětí je normální touha, aby se jejich rodiče zase dali dohromady. Pokud si matka nebo otec vezmou někoho jiného, tahle naděje se jednou provždy rozplyne. „U večeře vás čeká spousta legrace,“ pokračoval Blake, aby vyplnil trapné ticho, které se po Daphniných poznámkách a Maxinině odpovědi rozhostilo. „Plánuju na večer překvapení.“

„Vyskočíš z dortu nahatej?“ těšil se Sam a všem se ulevilo, když

vybuchli smíchem.

„To by se Charlesovi opravdu líbilo!“ Maxine se smíchy popadala za břicho.

„Skvělý nápad. Na to jsem nepřišel,“ smál se Blake a pak navrhl, aby si zašli do jeho pronajatého domu a po večeři si zaplavali. Ten nápad se jim moc líbil. V Maxinině domě si vzali plavky a pak šli plavat k Blakovi. Náramně se pobavili a děti se rozhodly zůstat u tatínka přes noc. Blaketo nabídl i Maxine.

„Ráda bych,“ řekla mu upřímně, „ale kdyby to zjistil Charles, zabil by mě. Radši se vrátím domů.“

Strávili moc pěkný večer a Blakovo oznámení o sirotčinci se setkalo s příznivým ohlasem. Maxine se těšila, až se s marockými dětmi zase setká a zjistí, jak je poznamenala katastrofa, kterou prožily.

Blake přecházel mezi svým a jejím domem po celý zbytek týdne. A Maxine si uvědomila, že je jednodušší, když u toho Charles není. Z Vermontu jí skoro ani nezavolal a ona nevolala jemu. Měla za to, že je lepší nechat ho vychladnout. Však on se dříve či později ukáže. Do svatby zbývalo už jen pár dní.

Charles se vrátil v den, kdy se konala slavnostní večeře. Vešel jakoby nic. Políbil Maxine, zašel do jejich pokoje a složil si věci. A když odpoledne uviděl v domě Blaka, choval se k Maxininu překvapení docela normálně. Ulevilo se jí. Charles byl mnohem veselejší, než když odjížděl. Daphne to vyjádřila velice trefně, když po straně otci pošeptala, že Charles vypadá, jako kdyby mu vytáhli osinu ze zadní části těla. Blake se na ni překvapeně podíval a doporučil jí, aby to před maminkou radši neříkala. Sám se tomu musel smát, když jel do klubu, aby dohlédl na přípravu dnešní oslavy. To, co Daphne řekla, byla pravda. Charles vypadal mnohem lépe. A Blake doufal, že s ním Maxine bude šťastná. Přál jí jen to nejlepší.

23

Maxine si na slavnostní večeři den před svatbou koupila nové šaty, a když ji v nich Charles uviděl, hvízdl. Byly to dlouhé večerní šaty bez ramínek, světle zlatavé, a ovíjely ji jako sarong. Vypadala jako Grace Kellyová zamlada. K nim měla zlaté páskové střevíčky na vysokém podpatku. Blake se rozhodl předepsat k večeři formální společenské oblečení.

Charlesovi to v černém jednořadovém smokingu velice slušelo. Když přijeli na místo, Blake na sobě měl dvouřadový bílý smoking s černými kalhotami, černým motýlkem a značkovými koženými lakýrkami. Maxine si ihned všimla, že Blake nemá ponožky. Dobře ho znala a nepřekvapilo ji to. Hodně mužů v Southamptonu takhle chodilo. Byla to ve vyšších vrstvách módní záležitost, ačkoli Charles si o tom myslel své a ponožky si vzal. Blake se jí s černými vlasy a opálenou tváří moc líbil a Charles také. Oba byli krásní muži. A Maxine s dlouhými plavými vlasy vypadala ve zlatavých šatech jako anděl. Blake řekl, že jí scházejí už jenom křídla.

Blake pozval sto lidí z Maxinina seznamu a další tucet ze svého vlastního. Na místě byla desetičlenná kapela, která hrála krásné skladby. Všichni měli dobrou náladu a šampaňské teklo proudem. Maxine zahlédla Daphne, jak si bere skleničku, a na dálku jí dávala znamení „jen jednu“. Daphne souhlasně pokyvovala. Ale Maxine věděla, že ji stejně bude muset pohlídat.

Těšilo ji, že vidí své přátele, a představovala Charlese těm, s nimiž se neznal. Byli tu i její rodiče, matka v bleděmodrých večerních šatech s kabátkem a otec v bílém smokingu, stejně jako Blake. Pěkná společnost!

Maxinin otec se zastavil s Charlesem, aby si s ním ještě před večeří pohovořil, a zeptal se ho, jaká byla dovolená na jachtě. Od té doby ho neviděl. „Je to parádní loď, že?“ prohodil bodře. Charles souhlasil a řekl, že se mu tam velice líbilo.

Charles zahájil večer tancem s Maxine a oba se zdáli šťastní a spokojení. Byl to krásnýpár. A byl to nádherný večer. Blake nechal klub vyzdobit tisíci bílých růží a křehkými papírovými lampionky zlatavé barvy.

Před večeří pronesl vtipný proslov a vyprávěl pár legračních historek o Maxine, kterým se všichni včetně ní od srdce zasmáli. Charles vypadal trochu dotčeně, ale ustál to. Zajídala se mu představa, že Blake zná Maxine lépe než on a že mají společnou minulost. Řečník jim oběma popřál všechno nejlepší a řekl, že doufá, že ji Charles učiní šťastnější, než se to podařilo jemu. Bylo to dojemné a Maxine vyhrkly slzy. Poté povstal Charles, připil na zdraví jejich štědrého hostitele a slíbil, že dohlédne, abyMaxine byla navěky šťastná. Všichni byli dojatí.

Blake pak mezi jednotlivými chody večeře požádal Maxine

o tanec a kroužili spolu po parketu jako Fred Astair a Ginger Rogersová. Vždycky moc dobře tančili.

„Řekl jsi to moc hezky, ale i ty jsi mě učinil šťastnou,“ opravila Maxine jeho slova. „Já jsem s tebou byla šťastná, Blaku, jen jsem tě málo viděla a nevěděla jsem, kde jsi. S tou spoustou peněz jsi mě prostě přerostl.“

„Nepřerostl jsem tě, Maxine,“ řekl Blake tiše. „Ještě pořád jsem tě nedorostl. Tehdy jsem ti nesahal ani po kotníky. Myslím, že jsem to věděl a děsilo mě to. Ty jsi byla mnohem chytřejší než já a ve všem ses vyznala mnohem líp. Vždycky ses dokázala postarat o to, co je důležité. Třeba o naše děti.“

„Ty zrovna tak,“ řekla Maxine velkoryse. „Jenom jsme chtěli každý něco jiného. Já jsem chtěla pracovat a ty ses chtěl bavit.“

„O tom je tuším jedna francouzská bajka. A podívej se, jak jsem dopadl. Podle Daphne mě obklopují blběnky.“ Oba se dali při té poznámce do smíchu, ale tu se mezi ně vmáčkl Charles a rychle kroužil s Maxine pryč.

„Čemu jste se smáli?“ zeptal se podezíravě. „Vypadalo to, jako když se náramně bavíte.“

„Tomu, co Daphne řekla o jeho přihlouplých slečnách.“

„To je opravdu to nejlepší, co může dcera otci říct,“ projevil Charles svou očividnou nelibost.

„Jenže je to pravda,“ zasmála se znova Maxine. Skladba skončila a oni se šli posadit ke stolu. Maxine měla dojem, že Charles s ní vlastně tančit nechtěl, jen ji chtěl odloučit od Blaka.

Na rozsazení hostů si dal Blake záležet. Ti, koho měla ráda Maxine, seděli u stolu s ní a Charlesem, Blakovi přátelé seděli u jeho stolu. On sám neměl žádný dámský doprovod a usadil si po pravici Maxininu matku, což bylo společensky únosné. 1 toho si Charles všiml. Neuniklo mu nic a celý večer je oba dva pozoroval. Ani na chvíli neodtrhl oči od Maxine a od Blaka. Vypadal dost ustaraně. Oddechl si jedině tehdy, když Maxine tančila s Jackem nebo se Samem.

Po večeři všichni tancovali až do půlnoci. A úderem dvanácté na obloze zajiskřila smršť jisker. Blake pro ně připravil ohňostroj a Maxine tleskala jako malá holčička. Milovala ohňostroje a Blake to věděl. Byl to skvělý večer a poslední hosté se rozešli kolem jedné hodiny ráno. Charles přespí v hotelu, jak si přála Maxine. Její rodiče se také rozhodli zůstat v hotelu, místo aby jeli k ní. Maxine si s Blakem naposledy zatančila a poděkovala mu za ohňostroj. Měla z něj velikou radost. A poprosila Blaka, jestli by zavezl Zeldu a děti domů. Sama vezme Charlese do hotelu, kde měl přespat, aby seaž do svatby neviděli. Blake slíbil, že za půlhodinku budou děti doma.

Když tanec skončil, vrátila se Maxine k Charlesovi a odjeli.

Lidé se shodovali, že svatba druhý den v poledne tuhle oslavu asi těžko překoná. Maxine o tom mluvila s Charlesem cestou do hotelu, kam se mu vůbec nechtělo. Připadalo mu to jako pošetilá tradice. Raději by zůstal v domě, ale Maxine trvala na svém. Charles ji políbil na dobrou noc, což jí připomnělo, proč si ho bere. Milovala ho i přesto, že podle Daphne byl bručoun. Nazítří večer spolu poletí do Paříže a autem se vydají na cestu údolím Loiry. Maxine to připadalo jako dokonalé líbánky.

„Dneska večer tě budu postrádat,“ řekl Charles chraplavě a znovu

ji políbil.

„Já tebe taky,“ zašeptala Maxine a chichotala se. Šampaňské pila s rozumem. Nebyla opilá a svou střízlivostí si byla jistá. „Deset minut poté, co mě zítra uvidíš, už budu paní Westová,“ rozzářila se.

„Nemůžu se dočkat.“ Charles ji naposledy políbil a zdráhavé vystoupil z auta. Zamával, zašel do hotelu a Maxine odjela.

Když dorazila domů, šla do obývacího pokoje a nalila si další skleničku šampaňského. Za několik minut slyšela přijíždět Blaka s dětmi a Zeldou. Zelda nechala ten večer Jimmyho doma a na hlídání objednala opatrovnici. Ta odešla hned po jejich návratu, a tak Zelda pospíchala na děti, aby šly rychle nahoru spát. Děti byly unavené. Rodičům, kteří si povídali na gauči, daly dobrou noc a zmizely.

Blake byl v dobrém rozmaru a Maxine mu připadala trochu přiopilá. Víc než na večírku, kde na ní nebylo nic znát. Jenže teď si dala další dvě skleničky šampaňského. On si také nalil. Bavili se tím, že rozebírali průběh dnešního večera. Blake toho už vypil hodně, ale pořád nebyl opilý. Ve svém bílém smokingu vypadal jako filmová hvězda. Ostatně tak vypadali oba, když si připíjeli šampaňským.

„Byla to krásná oslava,“ pochvalovala si Maxine, kroužila ve zlatavých šatech pokojem, až se mu svezla do náruče. „Ty to dokážeš úžasně zorganizovat.“

„Myslím, že by sis měla radši sednout, než upadneš, ty násosko,“ škádlil ji Blake.

„Já nejsem opilá,“ tvrdila Maxine, což byla jasná známka toho, že opilá je. Blakovi se Maxine vždycky líbila, když si trošku přihnula. Byla pak ohromně veselá a přitažlivá, ale stávalo se to jen zřídkakdy. Dnešní večer však byl výjimečný. „Myslíš, že s Charlesem budu šťastná?“ zeptala se ho s vážným výrazem ve tváři. Najednou jí dalo dost práce se na něj soustředit.

„V to doufám, Maxine,“ řekl Blake upřímně. Mohl říct i něco

jiného, ale ovládl se.

„Je velice rozumnej, že jo? Něco jako můj otec.“ Maxine trošku zašilhala, když se na Blaka podívala, a přestojí to slušelo víc než jindy a Blake si musel připomenout, že nesmí využít situace. To by nebylo fér. Neudělal by nic, čím by jí uškodil, a rozhodně ne dnes večer. Tenhle vlak mu už ujel a Blake to věděl. Od šampaňského přešel k vodce a nalil Maxine zbytek šampaňského.

„Ano, je tak trochu jako tvůj otec,“ připustil. „Oba jsou doktoři.“ Začal pociťovat příjemnou opilost a ani trošku mu to nevadilo. Pokud se měl opít, dnešek k tomu byl jako stvořený.

„Já jsem taky doktorka,“ informovala ho Maxine s hlasitým škytnutím. „Psychoterapeutka, mou doménou je psychické trauma. Nepotkala jsem tě onehdy v Maroku?“ Hlasitě se své otázce zasmála a Blake se přidal.

„Ve vojenských botách vypadáš jinak. Víc se mi líbíš na podpatcích.“

Maxine zvedla pěkně tvarovanou nohu do výšky, prohlížela si zlatý střevíček a souhlasně přikyvovala. „Mně taky. Z tamtěch bot jsem měla puchýře.“

„Příště si vezmi podpatky,“ poradil jí Blake a usrkl vodky.

„Vezmu. Slibuju. Víš,“ pokračovala, „máme opravdu moc pěkné děti. Mám je hrozně ráda.“

„Já taky.“

„Ale Charles je asi rád nemá,“zamračila se.

„Děti jeho taky ne,“ připomenul Blake a oba se dali do smíchu. A pak na něj Maxine pohlédla úkosem.

„Proč jsme se vůbec rozváděli? Pamatuješ si to? Já ne. Ublížil jsi mi někdy?“

„Zapomněl jsem přijít domů,“ usmál se smutně.

„Aha, tím to bylo. Už si vzpomínám. Ale mám tě ráda. Vlastně tě miluju,“usmála se na něj vlídně a zase škytla.

„Já tebe taky,“ odpověděl laskavě Blake a jeho lepší já v něm zvítězilo: „Asi bys měla jít do postele, Maxine. Zítra budeš mít při svatbě hroznou kocovinu.“

„Chceš, abych šla do postele s tebou?“ zeptala se trošku užasle.

„Ne, to ne. To by měl Charles zítra dopal a ty by ses cítila provinile. Ale myslím, že do postele bys jít měla.“ Maxine dopila a Blake na ní viděl, že už je opravdu opilá. Poslední sklenička dala zabrat i jemu a cítil, že se mu motá hlava. Po dlouhém večeru, kdy jen upíjel šampaňské, ho vodka zdolala. Nebo to možná bylo tím, že ji viděl v těch krásných zlatistých šatech. Maxine byla jako opiát. Vždycky tak na něj působila. Najednou se mu to vybavilo a divil se, jak na to mohl zapomenout.

„Proč mám jít spát tak brzo?“ špulila na něj rty.

„Proto, Popelko,“ zašeptal, vzal ji do náruče a zvedl z gauče, „že si zítra bereš krásného prince.“ Odváděl ji do ložnice.

„Ne, neberu, beru si Charlese, to si pamatuju. A to není krásný princ. Princ jsi ty. Proč si ho beru?“ Maxine najednou vypadala roztrpčeně a Blake se smál, až zakopl a málem ji pustil na zem. Pak ji sevřel o něco pevněji. Byla lehounká.

„Myslím, že si ho bereš proto, že ho miluješ,“ řekl, když vkročil do její ložnice a něžněji položil na postel. Pak se zastavil, díval se na ni a zlehka jí mával na rozloučenou.

„Ano, to je ono,“ rozzářila se Maxine. „Miluju ho. A vážně bych si ho měla vzít. Je to doktor.“ Pak se podívala na Blaka. „Myslím, že jsi moc opilý na to, abys jel domů. A já zas na to, abych tě tam zavezla.“ Přesně tím vystihla situaci. „Měl bys radši zůstat tady.“ Když to řekla, s Blakem se zatočila celá místnost.

„Pokud souhlasíš, jen se tu na chvilku natáhnu, než se trošku vzpamatuju. A pak pojedu domů. Nevadí ti to, že ne?“ zeptal se a ve smokingu a lakýrkách si lehl vedle ní.

„Vůbec ne,“ řekla Maxine, otočila se k němu a položila si hlavu na jeho rameno. Zůstala v šatech a střevíčkách. „Sladké sny,“ zašeptala, když zavřela oči a nechala se ukolébat spánkem.

„Tak se jmenuje naše loď,“ řekl Blake se zavřenýma očima

a usnul jako zabitý.

24

Nazítří ráno v Maxinině domě vytrvale zvonil telefon. Bylo deset hodin, telefon drnčel a nikdo ho nezvedal. Všichni ještě spali. Konečně ho uslyšel Sam, vstal z postele a vzal ho. V domě bylo naprosté ticho.

„Haló?“ řekl Sam v pyžamku a zívl. Všichni zůstali včera dlouho vzhůru, proto byl unavený. Nevěděl, kde jsou ostatní. Věděl jen to, že Daphne vypila večer hodně šampaňského a po návratu domů zvracela, ale slíbil, že to na ni neřekne.

„Ahoj, Same.“ Volal Charles. Nejspíš byl už dávno vzhůru. „Můžu mluvit s maminkou, prosím tě? Chci jí jenom popřát dobré ráno. Vím, že před svatbou je v jednom kole.“ Maxine mu řekla, že má objednanou kadeřnici a kosmetičku, aby ji nalíčila. Dovedl si představit, jaký teď v domě vládne zmatek. „Můžeš pro ni zajít? Nezdržím ji.“ Sam odložil sluchátko a bosky ťapkal do ložnice. Nahlédl tam otevřenými dveřmi a viděl, že oba rodiče mají ještě půlnoc a na sobě společenské šaty. Tatínek chrápal. Sam je nechtěl budit, tak se vrátil k telefonu a vzal do ruky sluchátko.

„Oni ještě spí,“ prohlásil rozhodně.

„Oni?“ Charles věděl, že Sam to být nemůže, protože ten s ním

mluví. Tak s kým tam Maxine v tuhle hodinu o jejich svatebním dnu

ještě spí? Nebyl z toho moudrý.

„Je tu i můj tatínek. A chrápe,“ vysvětloval Sam. „Já jí řeknu, že jsi volal, až se probudí.“ V telefonu na druhé straně to cvaklo ještě dřív, než Sam zavěsil, atak se vrátil nahoru do svéhopokoje. Protože se ještě nikdo neprobudil, neviděl důvod, proč by už měl vstávat.

Pustil si televizi a protentokrát se neozývalo ani Zeldino miminko. V domě bylo jako po vymření.

Kadeřnice a kosmetička dorazily přesně v půl jedenácté. Zelda jim otevřela, a když si uvědomila, kolik je hodin, šla probudit Maxine. Překvapilo ji, že vedle ní spí Blake, ale dovedla si představit, jak k tomu asi došlo. Oba byli ještě oblečení. Museli se včera pořádně opít. Vzala Maxine lehce za rameno. Po několika pokusech se Maxine konečně pohnula a se zívnutím se podívala na Zeldu. Ihned zase zavřela oči a oběma rukama se chytila za hlavu. Blake pořád ještě tvrdě spal po jejím boku a chrápal jako medvěd.

„Proboha!“ zvolala Maxine a mhouřila oči proti světlu. „Já snad mám nádor na mozku a umírám.“

„Myslím, že to bude tím šampaňským,“ podotkla Zelda tiše a musela potlačit smích.

„Nekřičte tolik!“ vyhrkla Maxine se zavřenýma očima.

„Vy ale vypadáte,“ konstatovala Zelda. „Je tady kadeřnice a kosmetička. Co jim mám říct?“

„Nepotřebuju kadeřnici,“ zaúpěla Maxine a snažila se posadit. „Potřebuju neurochirurga. No ne!“ zvolala, když uviděla Blaka. „Co ten tady dělá?“ A pak se rozpomněla. Zmateně vzhlédla k Zeldě.

„Myslím, že je všechno v pořádku. Oba jste oblečení.“

Pak Maxine do Blaka strčila a zatřásla jím, aby ho probudila. Blake se protáhl a zívl jako před chvilkou ona.

„Možná je to epidemie mozkových nádorů,“ usoudila Zelda, když Blake otevřel oči a s nechápavým úsměvem na ně zíral.

„Byl jsem unesen. Zdravím, Zellie. Jak to, že váš mrňous dneska nevříská?“

„Myslím, že už ho to unavilo. Chcete, abych vám něco přinesla? Oběma?“

„Sežeňte doktora,“ řekla Maxine. „Ne, sakra, to ani náhodou. Kdyby nás Charles uviděl, zabije mě.“

„Nemusí to vědět,“ řekla Zelda odhodlaně. „Nic mu do toho není. Ještě nejste jeho žena.“

„A nikdy nebudu, jestli se to doslechne,“ zaúpěla Maxine. Blake si pomyslel, že to není tak špatný nápad. Pak vstal, zkoušel, nakolik se udrží na nohou, narovnal si kravatu a vrávoravým krokem zamířil

ke dveřím.

„Jdu domů,“ prohlásil, jako by šlo o nějakýpřevratný nápad.

„Až dorazíte, dejte si hodně kávy,“ radila mu Zelda. Oba jí ještě připadali dost opilí. Nebo měli nejhorší kocovinu, jakou kdy viděla. „Kolik jste toho vůbec vypili?“ zeptala se, když za Blakem zaklaply domovní dveře.

„Moc. Šampaňské mě vždycky zničí,“ naříkala Maxine, když se škrábala z postele. Vtom do ložnice vešel Sam.

„Kdeje táta?“ zeptal seakoukal namaminku. Vypadala mnohem hůř než Daphne, která také měla kocovinu.

„Šel domů.“ Maxine našlapovala na špičky, protože měla pocit, že jí v hlavě jiskří ohňostroj. Jako včerejší, ale zdaleka ne tak krásný.

„Volal ti Charles,“ hlásil Sam a jeho matka zkoprněla.

„Co jsimu řekl?“ zachraptěla.

„Řekl jsem, že spíš.“

Maxine ulehčením zavřela oči. Neodvážila se ho zeptat, jestli se zmínil i o svém otci.

„Říkal, že tě jenom chtěl pozdravit a že se sejdete na svatbě nebo tak něco.“

„Nemůžu mu zavolat, je mi hrozně zle. Poznal by, že jsem se včera opila, a dělal by si starosti.“

„Sejdete se na svatbě,“ řekla Zelda. „Vy jste ale zřízená. Musíme vás dát do pořádku. Běžte se osprchovat, já udělám kafe.“

„Dobře, ano, to je nápad.“ Maxine se šla osprchovat, ale měla pocit, jako by se jí do kůže zapichovaly hroty nožů.

Zatímco se sprchovala, Zelda utíkala nahoru probudit děti. Daphne vypadala skoro stejně zbědované jako její matka. Zelda jí vyhubovala, ale slíbila, že to na ni neřekne. Jack vyskočil z postele a utíkal dolů na snídani. Byl na tom dobře. Měl jen jednu skleničku šampaňského a zbytek večera pil vodu, což ho uchránilo před osudem jeho sestry.

Zelda nalila Maxine dva šálky kávy a přes všechny námitky jí vnutila míchaná vajíčka. S kávou podala dva aspiriny a kadeřnice v kuchyni začala dělat účes. Maxine trpěla, když ji kosmetička líčila, a vydržet česání bylo ještě horší. Ale muselo to být. Na svou vlastní svatbu nemohla přijít s vlasy do ohonu a nenalíčená.

Do půlhodiny byl mejkap hotový a Maxine vypadala výborně. Cítila se strašně, ale nebylo to vidět. Kosmetička odvedla skvělou práci a Maxinina tvář jen zářila. Kadeřnice jí vyčesala vlasy do jednoduchého francouzského drdolu a propletla ho řadou perliček. Maxine se sotva hýbala, když konečně mohla vstát, a jakmile pohlédla do světla, jako by ji do očí řezaly žiletky.

„Zeldo, já mám vážně dojem, že jsem na umření,“ zavřela na chvilku oči.

„To se poddá,“ ujišťovala ji Zelda. Vtom sešla dolů Daphne, bledá, ale s pečlivě učesanými vlasy a leskem na rtech, což bylo jediné, co jí matka povolila. Maxine bylo natolik zle, že si ani nevšimla, že i Daphne má kocovinu. Sam ani necekl a Zelda také mlčela.

Ve tři čtvrtě na dvanáct byly všechny děti včetně Daphne ustrojené. Zelda ji donutila obléknout si levandulové šaty pod pohrůžkou, že jinak řekne mamince, jak to bylo s pitím. Zabralo to. Pak šla Zelda pro nevěstinyšaty a střevíčky, zatímco Maxine stála se zavřenýma očima v kuchyni jako zchromlý kůň.

Maxine vklouzla do střevíčků a Zelda jí pomohla obléknout šaty. Zapnula zip, upravila šerpu a děti vydechly úžasem, když matku uviděly. Vypadala jako princezna z pohádky.

„Fakt ti to moc sluší, mami,“ řekla Daphne upřímně.

„Děkuju. Je mi hrozně. Myslím, že mám chřipku.“

„S tatínkem jste sevčera opili,“ chichotal se Sam amatka po něm zle loupla očima.

„Tohle nikomu neříkej. Zvlášť ne Charlesovi.“

„Slibuju.“ Sam už si ani nepamatoval, že Charlesovi řekl, že tatínek chrápe.

Venku už na ně čekala auta. Zelda se objevila v červených hedvábných šatech, černých lakovaných střevíčkách a s miminkem v náruči. Chlapeček se začínal vrtět, ale už neplakal. Maxine věděla, že kdyby začal, hlava by se jí bolestí rozskočila, a v duchu ho prosila, aby vydržel zticha. S jejími rodiči a Blakem se měli setkat v kostele. Charles na ni bude čekat u oltáře. Najednou si uvědomila, že při pomyšlení na církevní obřad a celou svatbu se jí dělá zle. Asi tou strašnou kocovinou.

Jedno auto přijelo pro Zeldu a děti a druhé pro Maxine. V autě cestou do kostela si opřela hlavu a zavřela oči. Byla to nejhorší kocovina, jakou kdy měla. Byla přesvědčená, že ji Bůh trestá za to, že u ní Blake zůstal přes noc. To neměla připustit. Aspoň že se nestalo nic jiného.

Limuzína, ve které se vezla, zastavila před kostelem za pět minut dvanáct. Vůz s dětmi zastavil za ní. Zvládli to. Maxine se držela ze všech sil. Už tam na ni čekali rodiče. Před obřadem měl přijít Blake a ujmout se dětí. Vešel hned po ní. A vypadal hůř než ona. Ti dva se k sobě hodili. Smutné ráno dvou opilců. Maxine se na Blaka lítostivě usmála. On se usmál na ni a dal jí pusu na čelo.

„Vypadáš nádherně, Maxine. Ale sebralo tě to.“

„Jo. Tebe taky.“ Byla ráda, že ho vidí.

„Omlouvám se za včerejší večer,“ zašeptal Blake. „Neměl jsem tě nechat vypít tu poslední skleničku.“

„Tím si nelam hlavu. Můžu si za to sama. Nejspíš jsem se opít chtěla.“ Rodiče se zájmem poslouchali jejich rozhovor, když vtom se rozlétly dveře a dovnitř vpadl Charles. Sjel všechny přítomné rozezleným pohledem, zvlášť Maxine ve svatebních šatech. Podle všech zvyklostí ji vůbec neměl spatřit. Měl na ni čekat u oltáře. Zatímco na ni třeštil oči, florista dal Maxine do ruky kytici a snažil se připnout Charlesovi na klopu maličkou orchidej. Charles ho odstrčil.

„Ty jsi s ním byla včera v noci, že jo?“ rozkřikl se na Maxine a ukazoval na Blaka. Při tom křiku se Maxine chytila za hlavu.

„Proboha, neřvi tolik!“

Charles sjel pohledem z Maxine na Blaka a uvědomil si, že Maxine má kocovinu. Takhle ji nikdy neviděl.

„Já jsem toho moc vypila a Blake usnul,“ vysvětlovala Maxine. „Nic se nestalo.“

„Nevěřím ti ani slovo!“ probodával ji pohledem. „Jste všichni blázni. Vy dva se chováte, jako kdybyste byli pořád manželé. Vaše děti jsou nevychovaní spratkové. Zfetovaná mimina, jachty, pohledné blběnky. Jste všichni cvoci! A já si tě nevezmu, Maxine.

Ani kdybys mi platila, do téhle rodiny se nepřižením. A spala jsi s nim určitě celou dobu, co se známe!“ Když tohle řekl, Maxine se rozplakala, ale než mu mohla odpovědět, Blake vykročil, popadl Charlese za klopy obleku a zvedl ho do výšky.

„Jak to mluvíš s mojí ženou, ty nadutej parchante! A jak si dovoluješ o mých dětech říkat, že jsou to spratkové! Tak já ti něco řeknu, ty pitomče! To si piš, že ona by si nýmanda jako ty nevzala! Nemáš ani na to, abys jí vypucoval boty, tak si seber svých pět švestek a pakuj se!“ Odhodil Charlese směrem ke dveřím, ten se otočil a mazal pryč. Maxine třeštila na Blaka oči.

„Co si teď počnu?“

„Chtěla sis ho vzít?“ zeptal se Blake a Maxine odmítavě zavrtěla hlavou, i když jí ten pohyb působil bolesti.

„Ne, nechtěla. Přišla jsem na to dneska v noci.“

„Nic není ztraceno,“ řekl Blake a děti se radovaly. Bylo to poprvé, co viděly svého otce v akci, a ohromně se jim líbilo, jak Charlese vyhodil. Podle jejich názoru byl nejvyšší čas.

„No, dnešní den začal zajímavě,“ pronesl Arthur Connors a díval se na svého bývalého zetě. „Co budeme dělat teď? Jaký máte kdo návrh?“ Nevypadal zarmouceně, jen ustaraně.

„Někdo to musí všem oznámit,“ usoudila Maxine a pomalu se svezla na nejbližší židli. „Musí říct, že se svatba ruší.“ Děti znovu zajásaly a Zelda se usmívala. Její Jimmy ani nepípl a spal jako dudek. Možná že mu dřív vadil Charles.

„Je škoda nevyužít tak krásné šaty,“ mrkl Blake na Maxine. „A když jsem nakoukl do kostela, květinová výzdoba je takyfantastická. Co říkáš tomu, že bychom pro to všechno našli využití?“ Pak se na ni vážně podíval a ztišil hlas, aby ho nikdo jiný neslyšel. „Slibuju, že tentokrát se budu vracet domů. Nejsem trouba, jako jsem býval. S blběnkama už jsem skoncoval, Maxine.“

„Dobře,“ špitla a dívala se mu do očí. Věděla, že jí říká pravdu a tentokrát se domů vrátí. Možná že doma i zůstane. Pořád to byl borec a právě to na něm Maxine milovala. A borec dostal rozum. Oba dospěli. Maxine už od něj neočekávala, že bude někým jiným, než kým je. A zjistila, že je jí s ním dobře. Oba objevovali v tom druhém nejlepší vlastnosti.

„Maxine?“ Blake se chvěl, když se jí ptal. Bylo dvanáct třicet, hosté v kostele už půlhodinu čekali a hudba hrála.

„Ano,“ vydechla a Blake ji políbil. Přesně na tohle oba mysleli předešlou noc. Musel přijít až Charles, aby je opět svedl dohromady. Charles přestavoval mnohé, co si Maxine přála, a přesto vždycky chtěla jenom Blaka.

„Jdeme!“ řekl Blake. Zapomněl na kocovinu a začal jednat. I Maxine se cítila lépe. „Jacku, doveď babičku do první lavice. Same, vezmi Zeldu. Daphne, ty půjdeš se mnou. Tatínku,“ obrátil se ke svému tchánovi a oba se na sebe usmáli, „jen tak mimochodem, nemáte nic proti tomu?“ Ne že by pro něj byl Arthurův názor směrodatný, ale Blake nechtěl, aby se otec cítil opomenutý.

„S tamtím chlápkem by Maxine umřela nudou,“ prohlásil Arthur a věnoval Blakovi široký úsměv. „A já zrovna tak,“ dodal a Maxine se rozesmála.

„Dejte nám pět minut a pak přijďte s Maxine k oltáři.“ Pastor už byl na svém místě, čekal a divil se, co se stalo.

Vyrazili ze dveří a hosté se dívali, jak procházejí kostelem. Všichni poznali Blaka a byli trochu zmatení, když s Daphne došel k oltáři a hned za nimi se zastavili Sam a Jack. Byla to zřejmě velice liberální, moderní svatba, když na nevěstu čeká u oltáře bývalý manžel. Hosty to trochu vyvedlo z míry. Zelda a babička se posadily a Blake a jeho děti stáli u oltáře a čekali, až přijdeMaxine v doprovodu svého otce. A najednou začal hrát svatební pochod, Maxine kráčela k Blakovi a měla oči jen pro něj. Její otec přímo zářil. Maxine nikdy nepřestala na Blaka myslet a celé ty roky, kdy sdíleli štěstí i žal, směřovaly k tomuto jedinému zářnému okamžiku.

Pastor se na ně díval a došlo mu, co se stalo. Blake se k němu naklonil a zašeptal, že nemají vyřízené potřebné doklady.

„Tak dneska budeme improvizovat,“ pošeptal mu pastor. „Vyřiďte si je v pondělí a pak zopakujeme obřad v soukromí. Vyhovuje vám to?“

„Naprosto. Děkuji,“ řekl Blake uctivě a pak se otočil ke své nevěstě. Ta s otcem konečně došla k oltáři. Arthur potřásl Blakovi rukou, poplácal ho po rameni a zašeptal: „Tak vítej nazpátek.“ Pak už se Blake věnoval jenom Maxine a zaujal místo vedle ní. Jejich děti přihlíželya všimly si, že maminka i tatínek mají v očích slzy.

Pastor se s vážným pohledem otočil ke shromážděným. „Drazí,“ spustil, „dnes jsme se zde sešli, abychom spojili svazkem manželským tohoto muže a tuto ženu… Podle toho, co vidím nebo co si lze domyslet, byli manželi už dříve,“ podíval se s úsměvem na děti, „a jejich svazek přinesl krásné ovoce. A chci, abyste všichni věděli, že když je oddám já, manželství vydrží, takže sem nebudete muset chodit znova na další kolo.“ Pronikavým pohledem se podíval na Maxine a Blaka, kteří měli oči jen jeden pro druhého.

„Nuže, můžeme tedy pokračovat. Dnes jsme se zde sešli, abychom spojili svazkem manželským tohoto muže a tuto ženu.“ Maxine a Blake vnímali jen sami sebe a hučení kocoviny v hlavě. Ale nakonec oba řekli „ano“, políbili se a uličkou mezi lavicemi kráčeli z kostela. Tentokrát z nich měli radost nejenom děti a pastor, ale všichni přítomní.

Nebyla to svatba, na kterou přišli nebo jakou očekávali, ani pro Maxine a Blaka ne, ale byla to svatba, k níž mělo dojít a kterou jim uchystal sám osud. Byl to sňatek dvou lidí, kteří se dávno měli rádi a nakonec k němu dospěli svou vlastní cestou. Došlo ke spojení sympatického muže, který si dávno zasloužil označení „borec“, a velice šťastné ženy, jež se ráda stala jeho nevěstou.

Když procházeli kolem jejího otce, mrkl na ně, Blake mrkl na něj a Maxine se hlasitě zasmála.