DANIELLE STEELOVÁ CIZÍ ŽENA

NICHOLASOVI

Kéž najdeš, po čem v životě toužíš, poznáš to, až to uvidíš, a budeš mít štěstí, že to získáš a udržíš!!! S láskou D.S.

1.

Dveře garáže se tajuplně otevřely, temný otvor zel plný očekávání jako žába chystající se zhltnout nic netušící mouchu.

Chlapec na druhé straně ulice je napjatě pozoroval. Rád se díval, jak se otvírají, věděl, že ve chvilce se na rohu objeví nádherný sportovní vůz. Čekal a počítal pět šest sedm. Muž mačkající dálkové ovládání na palubní desce nevěděl, že ho chlapec každý večer pozoruje, jak se vrací domů. Pro chlapce to byla každodenní oblíbená zábava a byl zklamán, když muž v černém porschi přijel domů pozdě nebo vůbec ne. Hoch stál ve stínu a počítal dál jedenáct dvanáct a pak vůz uviděl, štíhlý černý stín řítící se zatáčkou, který rychle vklouzl do garáže. Chlapec, o němž muž neměl tušení, hleděl ještě chvilku dychtivě na krásný černý vůz a pak šel pomalu domů. Před očima mu dosud tančila vidina černého porsche.

Alexander Hale vypnul motor, chvilku seděl ve voze a hleděl do důvěrně známého šera vlastní garáže. Už posté ten den zalétl v mysli k Rachel. Už posté tu myšlenku zahnal. Slabě povzdechl, popadl aktovku a vystoupil z vozu. Za okamžik elektronické zařízení zavře automaticky dveře garáže. Vešel do domu zadními dveřmi v zahradě, zůstal stát v dolní hale svého hezkého viktoriánského domku a zahleděl se do kdysi tak útulné kuchyně, z níž teď čišela prázdnota. Z železných tepaných háků u kamen visely měděné hrnce, ale uklízečka je už dlouho neleštila, a každému jinému to bylo jedno. Hustě zarostlé rostliny před oknem splývaly dolů, jejich listy však vypadaly suché, jako bez života. Když rozsvítil světlo v kuchyni, všiml si, že některé rostlinky už zašly. Vyšel z kuchyně, jen letmo pohlédl do malé dřevem obkládané jídelny, a pak pomalu vystoupil po schodech.

Když se vracel domů, používal teď vždycky zahradního vchodu. Nebyl to tak skličující pocit, jako když vcházel hlavní halou. Kdykoliv večer přicházel hlavním vchodem, stále ještě nějak čekal, že tam Rachel bude. Očekával, že ji uvidí s tou spoustou plavých vlasů svázaných do uzlu na temeni, v dvojdílných šatech vypadajících zdánlivě přísně, které nosila k soudu. Rachel skvělá právnička ušlechtilá přítelkyně nesmírně přitažlivá žena nežli ho tak ranila než ho opustila než se s ním dala rozvést, dnes tomu byly právě dva roky.

Cestou domů z kanceláře uvažoval, jestli si ten den vždycky bude tak přesně pamatovat. Bude v něm po celý zbytek života všechno křičet bolestí při vzpomínce na tu ránu, kterou mu onoho říjnového rána zasadila? Vždycky si to připomene? Bylo opravdu zvláštní, že obě jejich výročí padla na stejný den.

Výročí jejich sňatku, a výročí jejich rozvodu. Pouhá náhoda, řekla Rachel věcně. Ironií osudu nazval to on. Jak strašné, řekla matka, když za ním přišla ten večer, co došlo rozhodnutí o rozvodu, a našla ho zpitého do němoty, smál se tenkrát, protože nechtěl plakat.

Rachel. Pomyšlení na ni ho dosud vzrušovalo. Věděl, že po dvou letech by nemělo, ale bylo to tak Zlaté vlasy a tmavošedé oči s nádechem do modra a do zelena jako Atlantský oceán před bouří. Poprvé se s ní setkal jako zástupce strany odpůrce při mimosoudním urovnání sporu. Přesto to byl ostrý boj a Johanka z Arku nemohla vést obhajobu s větším nadšením a obratností. Alexander ji sledoval při jednání s pobavením a zároveň byl fascinován, přitahovala ho víc než kterákoli jiná žena, jakou v životě poznal. Pozval ji hned na večeři a ona trvala na tom, že zaplatí polovinu útraty. Nechtěla pokazit „profesionální vztah“, řekla mu s vychytralým koketním úsměvem, za který by ji

byl nejradši plácl a který v něm zároveň vzbudil chuť strhnout z ní šaty. Byla tak zatraceně krásná a tak zatraceně fikaná.

Když šel teď kolem prázdného obývacího pokoje, svraštil při vzpomínce na ni čelo. Všechen nábytek z něj si odvezla s sebou do New Yorku. Ostatní zařízení nechala Alexovi, jen z toho velikého salonu v nejlepším poschodí zmizel všechen nábytek, který zakoupili společně. Někdy uvažoval, jestli nové zařízení nekoupil jen proto, aby si to pokaždé připomněl, když šel kolem prázdného obývacího pokoje, a dostal na ni zlost.

Teď však když šel nahoru, prázdnotu kolem sebe neviděl. Zalétl myslí daleko zpátky, myslel na dobu, než ho opustila. Myslel na to, co měli společného, a co ne. Oba sdíleli naději do budoucna, oba byli duchaplní, rádi se smáli, milovali své zaměstnání, společnou postel, tenhle dům, a tím společné zájmy téměř končily.

Alex chtěl děti, které by naplnily ložnice nahoře hlukem a smíchem. Rachel se chtěla věnovat politice nebo dostat místo u nějaké významné právnické firmy v New Yorku. O politické dráze se letmo zmínila, když se s ním seznámila. Bylo by to pro ni něco samozřejmého. Její otec byl vlivný muž ve Washingtonu a byl kdysi guvernérem jejich rodného státu. To byla další věc, kterou měla s Alexem společnou, jeho sestra Kay byla totiž členkou Kongresu v New Yorku. Rachel ji vždycky velmi obdivovala a rychle se z nich staly nerozlučné přítelkyně. Politika však Rachel Alexovi nevzala. Vzala mu ji ta druhá polovina jejího snu, právnická firma v New Yorku. Nakonec jí to trvalo dva roky, než se rozhodla a odešla od něj. V duchu teď přejížděl prstem po staré ráně. Už tak nepálila jako kdysi. Ale zpočátku ho bolela víc než cokoliv jiného v jeho životě.

Byla krásná, oslnivá, úspěšná, energická, zábavná, ale vždycky jí něco chybělo, trocha něhy, vlídnosti a laskavosti.

Tahle slova se na Rachel nehodila. A chtěla od života víc než jen milovat Alexandra, víc než být jen advokátkou v San Francisku a něčí manželkou. Bylo jí právě devětadvacet, když se poznali, a nebyla předtím nikdy vdaná. Na to neměla čas, řekla mu, neměla na to čas, protože se honila za vším tím, co bylo jejím životním cílem. Když opustila právnickou fakultu, slíbila si, že ve třiceti „toho“ dosáhne. Čeho? zeptal se. Sto tisíců ročně, odpověděla a ani přitom nemrkla. Nejdřív se jí zasmál. Když se jí však podíval do očí, poznal, že to myslí vážně. A bude je mít. Zaměřila na to celý svůj život. Na úspěch měřený tímhle metrem, dolarové účty a významné případy, i kdyby přitom měli být jiní lidé zničeni. Nežli odjela do New Yorku, zběhala půl San Franciska, a i Alex konečně prohlédl a viděl, jaká je. Chladná, bezohledná, ctižádostivá žena, která se nezastaví před ničím, aby dosáhla svého cíle.

Čtyři měsíce po tom, co se vzali, se uvolnilo místo v jedné z neproslulejších právnických firem ve městě. Nejdřív na Alexe učinilo dojem, že o ní vůbec uvažují. Byla koneckonců mladá žena a mladá právnička, ale brzy přišel na to, že je ochotna použít jakéhokoli nevybíravého prostředku, aby místo dostala.

Řekl si, že takové taktiky používá jen v téhle záležitosti, ale pak přišlo poslední překvapení. Stala se řádným společníkem firmy a nabídli jí místo v jejich newyorské kanceláři. Tentokrát to bylo místo za víc než sto tisíc dolarů ročně. A Rachel Haleové bylo teprve jednatřicet. Alexander s hrůzou a jako fascinován sledoval její zápas. Rozhodnutí bylo přece snadné a podle

Alexandra nebylo třeba se nad ním vůbec zamýšlet. New York, nebo San Francisko. S Alexandrem, nebo bez něj. Nakonec mu klidně řekla, že je to příliš dobrá příležitost, než aby ji propásla. „Jejich vztah to však nemusí změnit.“ Mohla skoro na každý víkend přiletět domů do San Franciska, nebo kdyby ovšem

Alex chtěl mohl by zanechat vlastní právnické praxe a odejít na východ s ní.

„A dělat tam co? Připravovat ti případy?“ Pohlédl na ni dotčeně a rozzuřeně. „Takže na čem jsem, Rachel?“ zadíval se na ni upřeně, když mu oznámila své rozhodnutí vzít místo v New

Yorku. Přál si, aby se rozhodla jinak, přál si, aby mu řekla, že to místo nevezme, že on pro ni znamená víc. Ale to nebyl Rachelin styl, právě tak jako to nebyl styl Alexovy sestry. Když byl

konečně ochoten si to připustit, uvědomil si, že takovou ženu jako Rachel už znal předtím. Jeho sestra Kay šla za tím, co chtěla, právě tak, a odstraňovala a ničila ty, kdo jí bezděčně zkřížili cestu. Jediný rozdíl byl v tom, že Kay to dělala v politice a Rachel v právech.

Bylo snazší pochopit takovou ženu, jako byla jeho matka, které si mohl vážit. Charlotte Brandonová zvládla úspěšně mít dvě děti a udělat kariéru. Po pětadvacet let byla jednou z nejoblíbenějších amerických autorek, a přesto dokázala vychovat

Alexe a Kay, zůstat jim blízká, milovat je a dát jim všechno.

Když jí zemřel manžel, byl Alex ještě malý. Vzala zaměstnání na částečný úvazek, sbírala materiál pro novinový sloupek a případně jej psala za redaktora. Každé volné chvilky využila k psaní a nad svou první knihou vysedávala dlouho přes půlnoc. Další informace o ní byly zaznamenány na záložkách jejích devatenácti knih, které se po léta prodávaly v milionových nákladech. Její kariéra byla důsledkem náhody vzniklé z nouze. Ale ať ji k ní vedly jakékoli důvody, dokázala nějak považovat všechno, čeho dosáhla, za zvláštní dar, za něco, co mohla sdílet se svými dětmi a z čeho se s nimi mohla těšit, a ne za něco, co milovala víc než je. Charlotte Brandonová byla opravdu znamenitá žena, její dcera však byla jiná, zlostná, žárlivá, tvrdá, neměla ani trochu matčiny laskavosti, vřelosti a schopnosti dávat. A Alex začas zjistil, že ani jeho žena nic takového nemá. Než Rachel odjela do New Yorku, tvrdila, že se s ním nechce rozvést. Dokonce se nějaký čas snažila dojíždět, protože však žili každý na druhém konci země a měli spoustu pracovních úkolů, byly jejich společné víkendy stále řidší a řidší. Je to beznadějné, doznala konečně, a on dva nekonečné týdny vážně uvažoval o tom, že zavře svou výnosnou praxi a odstěhuje se do New Yorku. Co, u čerta, pro něj znamená? Možná že nestojí za to na ní tak lpět, jestli to znamená ztratit vlastní ženu. Ve čtyři hodiny ráno dospěl k rozhodnutí: zavře kancelář a odjede. Vyčerpaný, ale plný naděje zvedl telefon a zavolal ji.

V New Yorku bylo sedm hodin ráno. Neozvala se však Rachel.

Sluchátko zvedl muž s hlubokým sametovým hlasem. „Paní

Haleovou?“ Chvilku se zdálo, že nechápe. „Ach tak, slečnu

Pattersonovou.“ Rachel Pattersonová. Alex si neuvědomil, že v New Yorku začala nový život pod starým jménem. A rovněž si neuvědomil, že s novým zaměstnáním začala i zcela nový život. Onoho rána mu toho mohla říct jen málo, a on jejímu hlasu na druhém konci drátu naslouchal se slzami v očích.

Zavolala mu pak z kanceláře.

„Co mám říct, Alexi. Je mi to líto“ Líto čeho? Že odešla?

Že má poměr? Lituje čeho? Nebo je jí prostě líto jeho, žalostného ubožáka, který tu v San Francisku vysedává sám?

„Má smysl pokusit se to nějak řešit?“ Byl ochoten se pokusit, ale alespoň tentokrát byla upřímná. „Ne, Alexi, bohužel ne.“ Hovořili spolu ještě pár minut, ale nakonec zavěsili. Neměli si už co říct, zbývalo jen promluvit s právními zástupci. Další týden podal Alex žádost o rozvod.

Všechno šlo hladce. „Naprosto civilizovaně,“ jak se vyjádřila

Rachel. Nebyly vůbec žádné problémy, Alexem to však hluboce otřáslo. A po celý rok měl pocit, jako by mu zemřel někdo blízký a drahý.

Snad oplakával sám sebe. Připadalo mu, že do beden a krabic uložili část jeho samého, právě tak jako poslali lodí do New

Yorku nábytek z obývacího pokoje. Žil naprosto normálně: jedl, spal, chodil na schůzky, hrál tenis a další míčové hry, navštěvoval večírky, cestoval, a jeho právnická praxe vzkvétala.

Ale ta hlavní jeho část se ztratila. Věděl to, i když nikdo jiný to nepoznal. Měl jen své tělo. Víc než dva roky mohl dávat ženě jen své tělo.

Když šel nahoru do pracovny, ticho v domě se najednou stalo nesnesitelné, toužil jen odtud rychle utéct. V poslední době se mu to stávalo často, hnala ho neodolatelná touha odejít, dostat se z té prázdnoty a z toho ticha pryč. Teprve teď po dvou letech, co žil bez ní, znecitlivění pomalu ustávalo.

Jako by konečně sundal obvazy a to, co pod nimi zůstalo, byl smutek a osamělost po ráně sotva zhojené.

Alex se převlékl, vzal si džínsy, tenisky a sportovní bundu s kapucí a s dupáním seběhl po schodech zase dolů, přejížděje dlouhou mohutnou rukou po zábradlí. Vlasy měl trochu pocuchané a modré oči mu svítily. Zabouchl za sebou dveře a zamířil doprava, až se dostal do Divisadera. Tam začal pomalu klusat do příkrého kopce k Broadwayi, kde se konečně zastavil a obrátil se. Před sebou měl nádhernou podívanou. V přítmí dole svítil záliv jako hladký satén, kopce byly zahaleny mlhou a hned za zálivem jiskřila jako démanty, rubíny a smaragdy světla Marinu.

Když došel k bloku obytných domů na Broadwayi, zabočil doprava a kráčel zvolna k Presidiu. Střídavě hleděl na obrovské impozantní domy a tichou krásu zálivu. Domy patřily k nejkrásnějším v San Francisku. Byly to dva nebo tři nejnákladnější obytné bloky ve městě. Jejich chloubou byly cihlové výstavné domy a tudorské paláce, pozoruhodné zahrady, nádherné vyhlídky a obrovské stromy. Na ulici nebylo vidět živé duše a z úhledné řady domů nevycházel žádný zvuk, ačkoliv si člověk mohl uvnitř snadno představit cinkající křišťálové sklenky, jemné stříbrné nádobí, sluhy v livrejích, pány v smokincích a dámy v saténových nebo hedvábných róbách. Alex se vždycky v duchu usmíval obrazům, jaké si maloval. Nějak při nich cítil méně svou osamělost než při tom, co si představoval, když šel kolem menších domů v skromnějších ulicích, kudy často procházel. Tady si vždycky představoval muže s pažemi ovinutými kolem ramen svých žen a smějící se děti, které si hrály v kuchyni se štěňaty nebo ležely u teplého praskajícího krbu. Ve velkých domech nebylo nic, po čem by toužil. To byl svět, o jaký neměl zájem, ačkoli býval v takových domech často. Alex chtěl pro sebe něco naprosto jiného, co s Rachel nikdy neměl.

Bylo těžké si představit, že by se znova zamiloval, že by měl někoho hluboce rád, bylo těžké si představit, že by se díval do něčích očí a chtělo se mu jásat radostí. Něco takového pro Alexe už tak dlouho neexistovalo, že skoro zapomněl, jaké to je, a někdy si ani nebyl jist, že by to ještě chtěl. Měl dost uspěchaných žen honících se za kariérou, které se víc zajímají o svůj plat a o to, aby byly co nejdřív povýšeny, než aby se vdaly a měly děti. Toužil po staromódní ženě, po tom vzácném zjevu, zázraku, perle. Ale žádná taková nebyla. Skoro po dva roky se v Alexově životě vyskytovaly jen falešné imitace. A on chtěl pravé zlato, dokonalý, skvělý diamant bez kazu. Velmi však pochyboval, že by takový existoval. Jedno však věděl: nespokojil by s s něčím, co by neodpovídalo jeho snu. A nechtěl další ženu jako Rachel. To věděl také dobře.

Znovu ji zahnal z mysli. Teď stál na schodech v Bakerově ulici a zahleděl se dolů. Schody byly příkré, vytesané ve svahu kopce, spojovaly Broadway s dolním koncem ulice Vallejo.

Kochal se vyhlídkou, nechal se ovívat příjemným chladným vánkem a rozhodl se nejít už dál a posadil se na horní schod.

Natáhl dlouhé nohy před sebe a usmíval se na své město. Možná že nikdy nenajde tu pravou. Možná že se nikdy znova neožení. No tak co? Má hezký život, pěkný dům a úspěšnou právnickou praxi, která ho těší. Možná že víc nepotřebuje.

Možná že nemá právo chtít víc.

Bloudil pohledem po pastelových domech v přístavu, po ozdobných viktoriánských domcích v Cow Hollow podobných trochu jeho vlastnímu, po skvělé řecké nádheře paláce výtvarných umění pod sebou. Pak jeho zrak sklouzl z kupole, kterou před půlstoletím vytvořil Maybeck, a Alex se zahleděl dolů na střechy pod sebou. A potom najednou objevil tu ženu. Seděla schoulená dole na schodech, skoro jako by byla vytesaná, jako jedna z těch soch na paláci výtvarných umění, jenomže byla mnohem křehčí, seděla s hlavou skloněnou, a její profil kreslilo světlo z druhé strany ulice. Přistihl se, že sedí velmi tiše a hledí na ni, jako by byla skulpturou, sochou, uměleckým dílem, které tu někdo nechal, krásným kusem mramoru v podobě sochy, tak obratně vymodelované, že se zdála skoro skutečná.

Nepohnula se, ačkoliv se na ni díval skoro pět minut. Pak se narovnala, dlouze a zhluboka se nadechla svěžího nočního vzduchu, jako by za sebou měla velmi těžký den. Byla zahalena v obláčku

světlého kožichu a Alex viděl, jak jasně vystupují rysy její tváře. Bylo na ní něco neobvyklého, a Alex by byl proto rád z ní viděl víc. Uvědomil si, že tu sedí a nemůže od ní odtrhnout zrak. Měl ten nejzvláštnější pocit, na jaký si mohl vzpomenout, jak tu seděl a hleděl na ni v kalném světle pouličních lamp. Táhlo ho to k ní. Kdo byla? Co tu dělala? Zdálo se mu, že se dotýká přímo jádra jeho bytosti. Seděl tu nehybně a tiše a rád by byl věděl o ní víc.

Ve tmě vypadala její pleť velmi bílá. Lesklé a tmavé vlasy měla volně svázáné do uzlu na šíji a obratně připevněné jen jednou nebo dvěma vlásenkami. Budily dojem, že jsou hodně dlouhé. Na chvilku se ho zmocnila bláznivá touha seběhnout po schodech k ní, vzít ji do náruče a rozpustit ty tmavé vlasy.

A skoro jako by vycítila, co si myslí, vytrhla se ze svého snění a pohlédla nahoru. Jako by ji nějaká pevná ruka přitáhla z velké dálky zpět. Otočila se a trhla sebou. Tvář měla obrácenou k místu, kde seděl. Pohlédl na ni dolů a uviděl tu nejkrásnější tvář, jakou kdy spatřil. Tvář, jak už prve tušil, dokonalých rozměrů uměleckého díla, drobných, jemných rysů, tvář nemající jedinou vadu, s obrovskýma tmavýma očima a něžnou křivkou úst. Ty oči, jež se na něj dívaly, ho nejvíc upoutaly oči s nepřítomným pohledem, které vyplňovaly celou tvář a byly plné nezměrného žalu. V pouličním světle viděl teď na bílých mramorových tvářích dvě stružky slz. Na jeden nekonečný okamžik se jejich oči setkaly, a Alex cítil, že každou částečkou své bytosti touží přiblížit se té neznámé krásce s velkýma očima a tmavými vlasy. Vypadala tak zranitelně a ztraceně, jak tam seděla, a pak, jako v rozpacích nad svým žalem, který ho jen krátce nechala zahlédnout, sklonila rychle hlavu. V první chvíli se Alex ani nepohnul, a pak najednou ucítil, že ho to k ní znovu táhne, jako by k ní musel jít. Hleděl na ni a snažil se rozhodnout, co má dělat, a ona v tom okamžiku vstala. Měla na sobě rysí kožich a vypadala v něm jako zahalená do obláčku.

Zalétla očima znovu k Alexovi, tentokrát však jen na okamžik, a pak, jako by byla zjevením, vešla do živého plotu a zmizela.

Alex, přikován k místu, kde seděl, upíral dlouhou chvíli oči dolů, kde předtím byla. Stalo se to všechno tak rychle. Pak se náhle zvedl a běžel ze schodů. Uviděl tam cestičku vedoucí k těžkým dveřím. Mohl jen hádat, že za nimi je zahrada, nebylo však možné poznat, k jakému domu vede. Stálo jich tu několik a mohl to být kterýkoli z nich. Takže tajemství tady končilo.

Na jeden bezmocný okamžik chtěl Alex zaklepat na branku, kterou vešla. Možná že seděla za zavřenými dveřmi v zahradě, kterou nebylo vidět. Na chvíli se ho zmocnilo zoufalství, protože věděl, že už ji nikdy neuvidí. Pak si uvědomil, jak je pošetilý, a řekl si, že je to jen cizí žena. Dlouhou chvíli hleděl zamyšleně na dveře, pak se pomalu otočil a vyšel po schodech nahoru.

2.

Ještě když Alex strkal klíč do předních dveří, vyvstávala před ním tvář plačící ženy. Kdo to byl? Proč plakala? Z kterého domu vyšla? Seděl na prázdném kruhovém schodišti v přední hale, hleděl do prázdného obývacího pokoje a pozoroval měsíční světlo svítící na holou dřevěnou podlahu. Nikdy neviděl tak půvabnou ženu. Taková tvář může snadno člověka pronásledovat celý život, a ne-li celý život, bude na ni jistě vzpomínat velmi dlouho, pomyslel si. Seděl tu bez hnutí a neslyšel ani, když za pár minut zazvonil telefon. Byl dosud ponořen v myšlenkách a uvažoval o tom líbezném zjevení. Když konečně telefon uslyšel, přiřítil se rychle několika skoky na první podestu a přiběhl právě včas do pracovny, kde zpod stohu papírů na psacím stole vylovil přístroj.

„Ahoj, Alexi.“ Následovala chvíle napjatého mlčení. Volala jeho sestra Kay.

„Co se děje?“ zeptal se a myslel tím, co chce. Telefonovala, jen když od někoho něco chtěla nebo potřebovala.

„Nic zvláštního. Kde jsi byl? Volám tě už půl hodiny. To děvče, co ještě pracovalo v tvé kanceláři, mi řeklo, že jsi šel rovnou domů.“ Taková byla vždycky. Když něco chtěla, chtěla to, kdy to zrovna chtěla, ať se to druhému hodilo, nebo ne.

„Šel jsem se projít.“

„V tuhle dobu?“ zeptala se podezřívavě. „Proč? Není něco v pořádku?“ Slabě vzdychl. Sestra mu šla už léta na nervy. Bylo v ní tak málo porozumění, tak málo jemnosti. Byla samá hrana chladná, tvrdá a ostrá. Připomínala mu někdy velmi ostrý křišťálový hranol, jaký se dává na psací stůl. Vypadá hezky na pohled, ale člověk nemá chuť ho vzít do ruky nebo se ho jen dotknout. A po léta bylo zřejmé, že její manžel cítil totéž.

„Ale všechno v pořádku, Kay.“ Musel si však rovněž přiznat, že na ženu tak lhostejnou k citům jiných lidí má podivuhodnou schopnost vycítit, kdy je smutný nebo rozladěný. „Jen jsem potřeboval trochu vzduchu. Měl jsem dneska dlouhý den.“ A pak ve snaze svést hovor do jemnějších kolejí a odvrátit trochu pozornost od sebe dodal: „Ty nechodíš nikdy na procházku, Kay?“

„V New Yorku? Blázníš? Tady můžeš umřít jen z toho, co dýcháš.“

„Nehledě na to, že tě může někdo uškrtit nebo znásilnit.“ Usmál se mírně do telefonu a cítil, že sestra se usmívá také. Kay Willardová nebyla žena, která se často usmívala. Byla příliš prudká, příliš uspěchaná, příliš uštvaná a příliš zřídka se něčím bavila. „Čemu vděčím za čest, že mě voláš?“ Zaklonil se v židli a zatímco trpělivě čekal na odpověď, hleděl z okna.

Kay už dlouhý čas volávala kvůli Rachel. Zůstala s bývalou švagrovou ve styku ze zřejmých důvodů. Rachelin otec byl člověk, jehož přízeň si chtěla udržet. A kdyby mohla Alexe přemluvit, aby se vrátil k Rachel, starý pán by byl potěšen. Samozřejmě za předpokladu, že by dokázala Rachel přesvědčit, jak je bez ní Alex hrozně nešťastný a jak moc by pro něj znamenalo, kdyby to s ním ještě zkusila. A Kay nebyla povznesena nad nějaký ten nátlak. Už se několikrát snažila zařídit setkání rozvedených manželů, když přijel Alex do New Yorku.

Ale i kdyby byla Rachel k tomu ochotna, čímž si Kay nikdy nebyla zcela jista, bylo jasné, že Alex po létech ochoten nebyl.

„No tak mluv, vážená členko Kongresu.“

„Ale nic zvláštního nechci. Jen jsem si říkala, kdy asi přijedeš do New Yorku.“

„Proč bych tam měl jezdit?“

„Ale proboha nebuď tak nechápavý. Jen jsem si myslela, že bych pozvala pár lidí na večeři.“ „Jako například?“ Alex už věděl, s čím přijde, a zachechtal se. Ta jeho sestra byla za všechny drobné, byla jako parní válec. To se jí muselo nechat, nikdy neskládala zbraně.

„No dobrá, Alexi, nemusíš se hned rozčilovat.“

„Kdo se rozčiluje? Chtěl jsem jen vědět, koho ještě na tu večeři pozveš? Co je na tom špatného? Ledaže by ovšem na tvém seznamu hostů byl náhodou někdo, s kým bychom se necítili úplně volně. Mám snad hádat a říct ti začáteční písmena? Bylo by to pro tebe snadnější, Kay?“ Musela se proti své vůli zasmát. „Dobrá, dobrá, rozumím.

Ale srazila jsem se s ní tuhle v letadle, když jsem se vracela z Washingtonu, a vypadá ohromně.“ „Proč ne? S jejím platem bys taky vypadala ohromně.“

„Díky, můj milý.“

„Prosím.“

„Víš, že ji požádali, aby kandidovala na členku městské rady?“

„Ne.“ Nastalo dlouhé ticho. „Ale nijak mě to nepřekvapuje.

Tebe ano?“

„Ne.“ A pak sestra dlouze povzdechla. „Někdy si myslím, jestli si vůbec uvědomuješ, čeho ses tady vzdal?“

„To určitě. A každý den za to děkuji Bohu. Nechci mít za manželku ženu, která se věnuje politice, Kay. Tuhle čest rád ponechám mužům, jako je George.“

„Co tím chceš, sakra, říct?“

„Má plno práce se svou praxí, takže si jistě ani nevšimne, že jsi tři týdny ve Washingtonu. Já bych si toho všimnut.“ Ale nepověděl jí, že její dcera si toho všimla také. Věděl to, protože o tom dlouze mluvil s Amandou, kdykoli přijel do New Yorku.

Bral ji na oběd nebo na večeři a chodil s ní na dlouhé procházky. Znal svou neteř lépe než její rodiče. Někdy si myslel, že je to Kay jedno. „Mimochodem jak se daří Amandě?“

„Ale asi dobře.“

„Co myslíš tím `asi’?“ Z jeho tónu zazněla jasně kritika.

„Prokristapána, vždyť jsem sotva vylezla z toho zatracenýho letadla. Co po mně chceš, Alexi?“ „Nic moc. Co děláš, se mě netýká. Co děláš jí, je něco jiného.“

„To se tě taky netýká.“

„Že ne? Tak koho tedy, Kay? George? Všimne si snad, že neztratíš s dcerou ani deset minut? Určitě ne.“

„Proboha, je jí šestnáct. Nepotřebuje už chůvu.“

„To ne, ale hrozně moc potřebuje matku a otce každá mladá dívka je potřebuje.“

„Nemůžu si pomoct. Jednou dělám politiku, a víš, jak je to náročné.“

„No jo.“ Potřásl zvolna hlavou, a tohle by mu přála. Život s Rachel „Pattersonovou“, který by ho odsoudil k tomu být Prvním mužem. „Ještě něco?“ Nechtěl s ní už dál mluvit. Měl toho za pět minut zrovna dost. „Příští rok kandiduju do senátu.“

„Gratuluju,“ odpověděl bez zájmu.

„Jen se moc nevzrušuj.“

„Já se nevzrušuju. Myslel jsem jen na Mandy, co to pro ni může znamenat.“

„Jestli vyhraju, bude to znamenat, že je dcerou senátorky.“ Její hlas zněl najednou jedovatě a Alex by jí byl nejradši dal pohlavek.

„Myslíš si, že o to opravdu stojí, Kay?“

„Asi ne. To děvče chodí s hlavou v oblacích, a i kdybych kandidovala na prezidenta, kašlala by na to.“ Kayin hlas na chvilku posmutněl a Alex potřásl hlavou.

„O tohle nejde, Kay. Jsme všichni na tebe hrdí, máme tě rádi, ale je ještě něco víc“ Jak by jí to řekl? Jak by jí to mohl vysvětlit? Nestarala se o nic než o svou kariéru, o svou práci.

„Nikdo z vás, Alexi, myslím, nechápe, co to pro mě znamená, jak těžce jsem musela pracovat a jak daleko jsem to dotáhla. Div jsem nepadla, ale dokázala jsem to, a ty mi jen vyčítáš, jaká jsem špatná matka. A naše drahá matinka je ještě horší.

A George má příliš mnoho práce s řezáním lidí, než aby si pamatoval, jestli jsem členkou Kongresu, nebo starostou města.

To je, mírně řečeno, trochu smutné, milý zlatý.“

„O tom nepochybuju. Ale někdy taková kariéra, jako je tvá, poškodí jiné lidi.“

„To se dá čekat.“

„Že se to dá čekat? To je všechno?“

„Snad.“ Znělo to unaveně. „Nemám na všechno odpověď.

Přála bych si, abych měla. A co ty? Je u tebe něco nového?“

„Ani ne. Samá práce.“

„Jsi šťastný?“

„Někdy.“

„Měl by ses vrátit k Rachel.“

„Aspoň že jdeš rychle k věci. Nechci se k ní vrátit, Kay.

Ostatně proč myslíš, že by chtěla?“

„Říkala, že by tě ráda viděla.“

„Proboha,“ vzdychl do telefonu. „Ty s tím nikdy nedáš pokoj, viď? Proč si jednoduše nevezmeš jejího otce a nenecháš mě na pokoji? Výsledek by byl stejný, ne?“

Tentokrát se Kay zasmála. „Možná.“

„Opravdu čekáš, že budu svým milostným životem podporovat tvou kariéru?“ Už jen ta představa ho rozesmála, věděl však, že pod ohavností takového plánu je zrnko pravdy. „Co se mi na tobě nejvíc líbí, má velká sestro, je tvoje bezmezná drzost.“

„Dostanu se s ní, kam potřebuju, malý bratříčku.“

„Tím jsem jist, ale tentokrát se ti to nepovede, zlato.“

„Tak žádná večeřička s Rachel?“

„Ani nápad. Ale jestli ji zas uvidíš, pozdravuj ji ode mě.“ Při vyslovení jejího jména se mu sevřelo nitro, občas to ještě zabolelo, když o ní jen slyšel.

„Budu. A přemýšlej o tom. Můžu vždycky něco uspořádat, až budeš v New Yorku.“

„Při troše štěstí budeš ve Washingtonu a budeš příliš zaneprázdněna, než abychom se viděli.“ „To je možné. Kdy přijedeš na východ?“

„Asi za pár týdnů. Mám tam klienta. Je to dost velký případ a já na něm spolupracuju s dalším právníkem.“

„Máš můj obdiv.“

Ano?“ Pohlédl oknem na ulici a oči se mu zúžily. „Pročpak? Bude se to dobře vyjímat v materiálu pro tvou kampaň?

Řekl bych že matčini čtenáři ti získají víc hlasů než já, nemyslíš?“ V jeho hlase byl nádech ironie. „Ledaže bych měl tolik pochopení a oženil se znovu s Rachel.“

„Stačí, když se nedostaneš do nějakého maléru.“

„Copak jsem to někdy udělal?“ Vypadalo to, že se baví.

„Ne, ale budu-li kandidovat do senátu, bude to tuhý boj.

Kandiduju proti tomu hlasateli mravnosti, a jestli někdo i vzdáleně spřízněný se mnou vzbudí nějaké pohoršení, bude to pro mě setsakra průšvih.“

„Nezapomeň to říct matce.“ Řekl to žertem, ale okamžitě vážně odpověděla.

„Už jsem to udělala.“

„Děláš si legraci?“ Zasmál se při pomyšlení, že by jeho bělovlasá elegantní matka s dlouhýma štíhlýma nohama oblékající se v módním salonu udělala něco tak nevhodného, že by to ohrozilo Kayinu šanci na křeslo v senátu nebo na kterékoli jiné místo.

„Nežertuju, myslím to doopravdy. Teď právě si nemůžu dovolit mít nějaké problémy. Žádné bláznovství, žádný skandál.“

„To je škoda.“

„Co to má znamenat?“

„Nevím Třeba bych se mohl zaplést s tou bývalou šlapkou, co právě vyšla z vězení.“

„To není žádná legrace. Myslím to vážně.“

„Bohužel, jsi až moc vážná. Až přijedu do New Yorku, dej mi pro každý případ na papíře podrobné instrukce, co smím a co nesmím. Vynasnažím se podle toho se chovat.“

„To udělej a dej mi vědět, kdy sem přijedeš.“

„Proč? Abys mohla nenápadně zařídit setkání s Rachel? Vážená členko Kongresu, to ani kvůli tvé kariéře neudělám.“

„Jsi blázen.“

„Možná.“ Ale to už si nemyslel. Vůbec si to nemyslel, a když skončil telefonní rozhovor s Kay, zjistil, že hledí oknem ven a nemyslí na Rachel, ale na tu ženu, kterou viděl na schodech. Se zavřenýma očima ji dosud viděl, viděl její dokonale řezaný profil, obrovské oči a něžná ústa. Nikdy neviděl tak krásnou a tak fascinující ženu. Se zavřenýma očima seděl za psacím stolem, myslel na ni, pak s povzdechem potřásl hlavou, otevřel zase oči a vstal. Bylo směšné snít o úplně neznámé ženě. Pak se trochu zasmál vlastní pošetilosti a pustil neznámou z hlavy. Nemělo smysl zamilovat se do naprosto cizí ženy. Jak šel však dolů udělat si něco k večeři, zjistil, že si to musí znovu a znovu připomínat.

3.

Sluneční světlo zaplavilo pokoj a chvělo se na béžové hedvábné pokrývce na posteli a na stejnou látkou čalouněných židlích. Byl to veliký krásný pokoj s širokými zasklenými dveřmi s vyhlídkou na záliv. Z budoáru vedle ložnice bylo vidět Golden Gate Bridge. V každé místnosti stál krb z bílého mramoru, na stěnách visely francouzské malby vybrané s neobyčejným vkusem a v rohu ve vykládané vitríně ve stylu

Ludvíka XV. se skvěla drahocenná čínská váza. Před okny stál krásný psací stůl rovněž ve stylu Ludvíka XV„ tak velký, že by každý jiný pokoj, v němž by byl, vypadal malý. Byl nádherný, obrovský, neosobní a chladný. K budoáru přiléhal malý, dřevem táflovaný pokojík plný anglických, španělských a francouzských knih. Ty knihy byly láskou jejího života, a tady teď, v devět hodin ráno, Raphaella chvilku tiše stála a hleděla ven na záliv. Měla na sobě černý přiléhavý kostýmek, v němž dokonale vynikala její postava. S nesmírnou elegancí podtrhoval její křehký půvab. Jako většina jejích šatů kromě těch, které si koupila ve Španělsku, byl šit v Paříži. V San Francisku nakupovala jen zřídka, téměř nevycházela ven. Tady byla neviditelná, nikdo ji tu neviděl a její jméno lidé jen zřídka vyslovovali.

Pro většinu z nich by bylo bývalo nesnadné spojit se jménem paní John Henry Phillipsové nějakou tvář, a obzvlášť tuto tvář.

Těžko by si mohli představit tuto dokonalou sněhobílou bělostnou krásu s obrovskýma černýma očima. Když se provdala za

Johna Henryho, napsal jeden novinář, že vypadá jako pohádková princezna, a hned také vysvětlil, že v mnoha ohledech jí také je. Ale oči, které toho říjnového rána hleděly na záliv, nebyly oči pohádkové princezny, byly to oči velmi osamělé ženy žijící ve velmi osamělém světě.

„Snídaně je na stole, paní Phillipsová,“ ohlásila služebná v naškrobené bílé zástěře, která se objevila ve dveřích. Její slova znějí spíš jako rozkaz, pomyslela si Raphaella. Tenhle pocit měla se služebnictvem Johna Henryho vždycky. A měla ho i v otcově domě v Paříži a v dědečkově ve Španělsku. Vždycky jí připadalo, že jí služební přikazují, kdy má vstát, kdy se má obléknout, kdy obědvat, kdy večeřet. „Madame, je prostřeno,“ ohlašoval večeři sluha v otcově pařížském domě. Co když však madame nechtěla, aby bylo prostřeno? Co když chtěla jen sendvič a sedět přitom před krbem na zemi? Nebo chtěla k snídani místo topinek a ztracených vajec zmrzlinu? Musela se při tom pomyšlení usmát. Vešla do ložnice a rozhlédla se. Všechno bylo přichystáno. Zavazadla pěkně složena v rohu všechna z jemné kůže čokoládové barvy a pak tu ležela velká dámská kabela, kam mohla dát Raphaella dárky pro matku, tetu a sestřenice, šperky a něco ke čtení do letadla. Při pohledu na zavazadla nepocítila z nadcházejícího odletu žádnou radost. Teď už ji téměř nikdy žádná radost nerozechvívala. Jako by měla před sebou nekonečný pruh cesty vedoucí k

neviditelnému a neznámému cíli, o který už nestála. Věděla, že každý den bude právě takový jako předešlý. Každý den bude dělat přesně to, co dělala už skoro sedm let kromě čtyř týdnů, kdy jezdila do Španělska, a pár dní předtím, kdy jela do

Paříže za otcem. A kdy občas zajela na pár dní do New Yorku za španělskými příbuznými. Připadalo jí to jako věčnost, co tam byla naposled, co odjela z Evropy a provdala se za Johna

Henryho. Bylo to teď všechno tak jiné než na počátku.

Všechno se odehrálo jako v pohádce. Nebo jako při fúzi. Bylo v tom trochu obojího. Sňatek mezi bankou Malle v Paříži,

Milánu, Madridu a Barceloně a Phillipsovou bankou v Kalifornii a New Yorku, dvěma investičními bankami velkého mezinárodního formátu. A tato první otcova obrovská transakce s Johnem Henrym jim oběma vynesla společnou fotografii na obálce časopisu Time. Obchodní zájmy je také onoho jara často sváděly dohromady. Jejich společné plány se dařily a byly úspěšné, a úspěšná byla i snaha Johna Henryho získat jedinou

Antoinovu dceru.

Raphaella nikdy nepoznala někoho takového, jako byl John

Henry. Vysoký, hezký, impozantní, mohutný, přitom však jemný, laskavý, uhlazených způsobů. V očích mu neustále jiskřil smích, a někdy v nich hrálo i šibalství. Časem Raphaella poznala, jak rád škádlí a laškuje. Byl to muž s neobyčejnou představivostí a tvůrčí silou, velmi bystrý, velmi výmluvný, muž velkého stylu. Měl všechno, co si Raphaella nebo kterákoli jiná dívka mohla kdy přát.

Jediné, co Johnu Henrymu Phillipsovi chybělo, bylo mládí.

Zpočátku se tomu dalo těžko uvěřit, jakmile se jen člověk podíval na tu hubenou krásnou tvář nebo uviděl jeho mocné paže, když John Henry hrál tenis anebo plaval. Měl dlouhé krásné tělo, které by mu muži o polovinu mladší mohli závidět.

Jeho věk ho zpočátku odrazoval, aby se Raphaelle dvořil.

Jak však čas plynul a jeho cesty do Paříže byly stále častější, zdála se mu Raphaella čím dál víc půvabnější, upřímnější a rozkošnější. A Antoine de MornayMalle přes všechny přísné názory a záměry s dceřinou budoucností neodolal tomu provdat jediné dítě za svého starého přítele. Byl si vědom její krásy, jemnosti, otevřenosti a nevinného kouzla. A také si uvědomoval, jakou je přes rozdíl věku John Henry pro každou ženu vzácnou partií. A nebyl také slepý k tomu, co by to znamenalo pro budoucnost jeho banky. Tohle už bral v životě v úvahu aspoň jednou předtím. Jeho vlastní manželství bylo založeno právě tak na náklonnosti, jako na smyslu pro obchod.

Otec jeho ženy, stárnoucí markýz de Quadral, byl vládnoucím finančním géniem v Madridu, synové však jeho vášeň pro finanční svět nezdědili a zakotvili většinou v jiných oblastech činnosti. Léta hledal markýz někoho, kdo by po něm převzal banky, které za dlouhý čas založil. Místo toho se setkal s Antoinem a nakonec po důkladném prozkoumání se banka Malle spojila při provádění četných transakcí s banco Quadral. Toto spojení rychle zčtyřnásobilo Antoinovu moc a jmění, nadchlo markýze a vedlo k seznámení s markýzovou dcerou Alejandrou, marquesou de Santos y Quadral. Antoina naráz zaujala modrooká španělská kráska s vlasy jako len. V té době už nějakou dobu uvažoval o tom, že je načase, aby se oženil a zplodil dědice. V pětatřiceti letech byl příliš zaměstnán tím, abý z rodinné banky vybudoval mohutný podnik, ale teď začaly pro něj mít závažnost i jiné věci. Alejandra znamenala dokonalé vyřešení jeho problému, a navíc řešení velmi krásné.

V devatenácti letech byla neobyčejně hezká, měla nejpůvabnější tvář, jakou kdy Antoine viděl. Vedle ní vypadal se svými černými vlasy a tmavýma očima jako Španěl on. Tvořili spolu skvělý pár. Po sedmi měsících se konala svatba, která byla hlavní událostí společenské sezony, a pak měsíc trávili líbánky v jižní

Francii. A hned nato se poslušně objevili na markýzově venkovském panství Santa Eugenia na španělském pobřeží. Bylo to nádherné panství, a tady začal Antoine chápat, co bude manželství pro Alejandru znamenat. Byl teď členem rodiny a přitom dalším synem starého markýze. Očekávalo se od něj, že se bude často objevovat v Santa Eugenii a přijíždět co nejvíc do

Madridu. To měla Alejandra rozhodně v úmyslu, a když nastal čas vrátit se do Paříže, prosila manžela, aby ji nechal ještě několik týdnů v Santa Eugenii. A když se konečně o šest týdnů později, než slíbila, vrátila k němu do Paříže, Antoine zcela pochopil, co se bude dít dál. Alejandra bude většinu času trávit na statcích ve Španělsku uprostřed své rodiny, jak to vždycky dělala. Všechna léta války tam strávila v odloučení a i teď po válce chtěla žít dál v tom známém rodinném prostředí, i když byla vdaná.

Jak se dalo předvídat, přivedla Alejandra za rok po svatbě na svět jejich první dítě, syna Juliena. Antoine měl velkou radost.

Měl teď dědice své vlastní říše. Dítěti byl měsíc, když se s markýzem dlouhé hodiny klidně procházeli po panství Santa

Eugenia a debatovali o Antoinových budoucích plánech týkajících se bank a syna. Měl tchánovu plnou podporu a za ten rok od sňatku s Alejandrou vzrostla jak banka Malle, tak banco

Quadral.

Alejandra zůstala přes léto v Santa Eugenii se svými bratry, sestrami, jejich dětmi, bratranci, neteřemi a přáteli. A když se

Antoine vrátil do Paříže, byla už zase v jiném stavu. Tentokrát potratila, a potřetí porodila předčasně mrtvá dvojčata. Pak následovala půlroční přestávka, tu dobu strávila Alejandra se svou rodinou v Madridu a odpočívala. Když se vrátila k manželovi do Paříže, dostala se do jiného stavu znova. Výsledkem čtvrtého těhotenství byla Raphaella, o dva roky mladší než Julien. Po Raphaelle následovaly další dva potraty, pak narození mrtvého dítěte, načež kouzelně krásná Alejandra prohlásila, že jí nedělá dobře pařížské podnebí a že se její sestry domnívají, že by ve Španělsku byla zdravější. Antoine klidně svolil, neboť po celou dobu manželství předvídal, že k tomu dojde. Ženy její země měly sklon k návratu a on věděl, že by tuhle bitvu nikdy nevyhrál.

Od té doby se spokojoval tím, že ji vídal v Santa Eugenii nebo v Madridu, kde žila obklopena sestřenicemi, sestrami a dueňami. Společnost příbuzných, vhodných přítelkyň a hrstka jejich neženatých bratrů, kteří je doprovázeli na koncerty a do divadel, jí úplně vyhovovala. Alejandra byla dosud jednou z pověstných krasavic ve Španělsku a vedla tu neobyčejně příjemný život v zahálčivosti a nadbytku, který ji těšil. Pro Antoina nebyl žádný velký problém zaletět, kdykoliv se mohl utrhnout z banky, do Španělska a zpátky. Dělal to však čím dál řidčeji. Časem ji přiměl k tomu, že se děti vrátily do Paříže a chodily tu do školy. Samozřejmě pod podmínkou, že na každé prázdniny přiletěly do Santa Eugenie a v létě tam trávily čtyři měsíce. Občas se uvolila navštívit ho v Paříži přes škodlivé účinky francouzského klimatu na její zdraví, o nichž se neustále zmiňovala. Po narození posledního mrtvého dítěte už další děti nepřišly a mezi manžely zůstala jen platonická náklonnost, což, jak Alejandra od sester věděla, byla věc naprosto normální.

Antoine neměl nic proti tomu ponechat věci, jak jsou, a když markýz zemřel, zjistil, že se mu manželství vyplatilo. Nikdo nebyl uspořádáním pozůstalosti překvapen. Alejandra s Antoinem zdědili společně banco Quadral. Jejím bratrům se dostalo bohaté náhrady, Antoinovi však připadla bankovní říše, kterou tolik toužil připojit ke své. Když teď dál budoval své bankovní panství, myslel na svého syna. Antoinův jediný syn však neměl být jeho dědicem. V šestnácti letech Julien de MornayMalle zemřel po úrazu při hraní póla v Buenos Aires. Jeho smrt zasadila matce nesmírnou ránu, otce připravila o dědice a z Raphaelly učinila jediné dítě.

A byla to Raphaella, kdo utěšoval Antoina a kdo s ním letěl do Buenos Aires pro synovo tělo, které přivezli do Francie. Během těch nekonečných hodin držela otce stále za ruku. Držela ho za ni když na přistávací dráze v Orly vykládali rakev z letadla. Alejandra letěla do Paříže zvlášť v doprovodu sester, sestřenic, jednoho z bratrů a několika blízkých přátel, jako vždycky jimi obklopena a chráněna, tak jak mezi nimi žila celý život. A pár hodin po pohřbu na ni naléhali, aby se s nimi vrátila do Španělska, a ona s pláčem svolila a nechala se odvézt. Alejandra měla na svou ochranu celou armádu, a Antoine neměl nikoho, jen čtrnáctileté dítě.

Ta tragédie však mezi nimi později vytvořila zvláštní pouto.

Nikdy o něm nemluvili, ale vždycky tu bylo. Vytvořila i zvláštní pouto mezi Antoinem a Johnem Henrym, jakmile oba muži zjistili, že mají podobný osud, že oba ztratili jediné syny.

Jednadvacetiletý chlapec Johna Henryho zahynul při ztroskotání vlastního letadla, které řídil. O pět let později zemřela i manželka Johna Henryho. Oba muži však nejtíže nesli ztrátu svých synů. Antoine měl ještě Raphaellu, která ho mohla utěšit, ale

John Henry jiné děti neměl a po smrti své ženy se znovu neoženil.

Kdykoliv přijel John Henry na počátku jejich obchodního spojení do Paříže, bývala Raphaella ve Španělsku. Začal

Antoina kvůli té neskutečné dceři škádlit. Stal se z toho u nich stálý žert až do dne, kdy sluha uvedl Johna Henryho do Antoinovy pracovny, a ten zjistil, že místo na Antoina hledí do tmavých očí kouzelně krásné mladé dívky, která se na něj rozechvěle dívala jako polekaná laň. Vzhlédla skoro poděšeně, když uviděla v místnosti cizího muže. Prohlížela si domácí úkoly a ověřovala si nějaké věci ve slovnících, které tu otec měl. Dlouhé vlasy jí splývaly v rovných proudech po ramenou jako

černé hedvábí a na nich ležely vodopády jemných stočených prstýnků. Chvilku stál mlčky a zaraženě. Pak se však rychle vzpamatoval. Teplý pohled, kterým na ní spočinul, ji ujistil, že je přítel. Během měsíců, které trávila v Paříži na studiích, se stýkala jen s málo lidmi a ve Španělsku byla zase tak dobře chráněna a střežena, že byla jen zřídka s cizím mužem někde sama. Zpočátku ji nenapadalo nic, co by mu řekla, když však chvilku naslouchala jeho lehkému škádlivému hovoru a uviděla jiskřičky v jeho očích, začala se smát. Když je tu

Antoine za půl hodiny našel, horlivě se omlouval, že se zdržel v bance. Na zpáteční cestě domů uvažoval ve voze, zda se s ní

John Henry konečně setkal, a později si musel přiznat, že v to doufal.

Po otcově příchodu Raphaella za chvilku odešla. Na smetanově bílých tvářích jí vykvetly bledé růže. „Panebože, Antoine, to je ale krasavice.“ Hleděl na svého francouzského přítele se zvláštním výrazem a Antoine se musel usmát.

„Tak se ti má neskutečná dcera líbí? Nebyla nemožně plachá? Její matka jí namluvila, že všichni muži, kteří se snaží mluvit na mladou dívku, ji chtějí zavraždit nebo aspoň znásilnit. Někdy mi ten její poděšený pohled dělá starost.“

„Co můžeš čekat? Celý život ji někdo chránil. A tak koneckonců nijak nepřekvapuje, že je plachá.“ „Já vím, jenže teď jí je skoro osmnáct a bude s tím mít potíže, leda by zbytek života strávila ve Španělsku. V Paříži by měla být schopna mluvit s mužem a nemít přitom kolem sebe půltuctu žen, z nichž většina, ne-li všechny, jsou její příbuzné.“ Jeho slova byla pronesena lehkým zábavným tónem, ale oči měl velmi vážné. Vrhl na Johna Henryho dlouhý a ostrý pohled a snažil se odhadnout výraz, který dosud nezmizel z Američanových očí. „Je krásná, že? Je to ode mě neskromné, když to říkám o vlastní dceři, ale“ roztáhl bezmocně ruce a usmál se.

Teď mu John Henry úsměv oplatil. „Krásná není to pravé slovo.“ A pak se skoro s chlapeckou dychtivostí zeptal: „Bude s námi dnes večeřet?“, což vyvolalo v Antoinových očích úsměv. „Pokud ti to nebude příliš vadit. Myslel jsem, že bychom se navečeřeli tady a pak se zastavili v mém klubu. Dnes večer tam bude Matthieu de Bourgeon. Už měsíce mu slibuju, že mu tě představím, až příště přijedeš.“

„To zní ohromně.“ Když se však John Henry usmál, nemyslel na Matthieua de Bourgeon. Ten večer se mu podařilo, aby se rozpovídala, a za dva dny, když k nim přišel na čaj, znova. Přišel obzvlášť kvůli ní a přinesl jí dvě knihy, o nichž jí při večeři před dvěma dny vykládal.

Znovu se začervenala a znovu upadla v mlčení, ale tentokrát ji škádlením přiměl k hovoru, a koncem odpoledne z nich byli skoro přátelé. Za půl roku ho začala mít v úctě a lásce skoro jako otce, a když přijela do Španělska, vykládala o něm matce jako o nějakém strýčkovi.

Tenkrát se John Henry objevil s jejím otcem v Santa Eugenii.

Zůstali jen přes víkend a John Henry okouzlil Alejandru a dav těch, kdo toho jara v Santa Eugenii pobývali. Alejandra záměry Johna Henryho pochopila, ale Raphaella se o nich dozvěděla až v létě. Bylo to v prvním týdnu jejích prázdnin, za pár dní měla odletět do Madridu. Zatím si užívala poslední dny v Paříži, a když John Henry přijel, přiměla ho, aby s ní šel na procházku kolem Seiny. Mluvili o pouličních zpěvácích a o dětech, a Raphaelle se rozzářila tvář, když vykládala o všech svých malých sestřenicích a bratrancích ve Španělsku. Zřejmě měla děti velmi ráda, a když k němu zvedla obrovské tmavé oči, byla nekonečně krásná.

„A kolik jich chcete mít, až budete dospělá, Raphaello?“

Vždycky ji záměrně oslovoval jménem. Jí se to líbilo. Pro

Američana nebylo lehké je vyslovit.

„Jsem už dospělá.“

„V osmnácti že jste dospělá?“ Pobaveně se na ni podíval, a v jeho očích bylo něco podivného, čemu nerozuměla. Něco unaveného, starého, moudrého a smutného, jako by najednou myslel na svého syna. O něm také spolu mluvili. A ona mu pověděla o svém bratrovi.

„Ano, jsem dospělá. Na podzim jdu na Sorbonnu.“ Usmáli se na sebe a on se musel přemáhat, aby

ji občas nepolíbil.

A celou tu dobu, co se spolu procházeli, uvažoval, jak jí to řekne, a jestli se úplně nezbláznil, že jí něco takového chce vůbec říct. „Raphaello, nenapadlo vás, že byste mohla studovat na vysoké ve Státech?“ Kráčeli zvolna kolem Seiny, vyhýbali se protijdoucím dětem, Raphaella držela v ruce květinu a otrhávala z ní lístky. Pozvedla k němu oči a zavrtěla hlavou.

„To bych, myslím, nemohla.“

„Proč? Umíte výborně anglicky.“

Zavrtěla zvolna hlavou, a když na něj znovu pohlédla, měla v očích smutek. „Maminka by mě nikdy nepustila. Život tam je prostě prostě příliš odlišný od jejího způsobu života. A je to tak daleko.“ „Ale není to, co byste chtěla? Život vašeho otce se také liší od jejího. Byl by pro vás život, jaký byste vedla ve Španělsku, šťastný?“

„Asi ne,“ odpověděla věcně. „Ale zřejmě nemám moc na vybranou. Otec vždycky chtěl mít Juliena u sebe v bance, a já zas měla být s matkou ve Španělsku.“ Pomyšlení, že by měla být až do konce života obklopena dueňami, ho děsilo. I jen jako přítel si přál pro ni něco víc. Byl by ji chtěl vidět volnou, plnou života, smějící se a nezávislou, ne pohřbenou v Santa Eugenii jako její matka. V duši cítil, že to pro tuhle dívku není správné.

„Nemyslím, že byste to měla udělat, pokud si to sama nepřejete.“

Usmála se na něj. V těch osmnáctiletých očích se zračila rezignace smíšená s moudrostí. „V životě jsou také povinnosti, pane Phillipsi.“

„Ale ne ve vašem věku, maličká. To ještě ne. Povinnosti jako škola, to ano. A také máte do určité míry poslouchat své rodiče, ale celý způsob jejich života přebírat nemusíte, když nechcete.“ „A co mám tedy dělat? Nic jiného neznám.“

„To není omluva. Jste v Santa Eugenii šťastná?“

„Někdy ano. A někdy ne. Někdy se mi všechny ty ženy zdají nudné. Ale matka takový život miluje. Jezdí s nimi i na cesty. Jezdí v celých partách, do Ria, Buenos Aires, Uruguaye a New Yorku a bere je s sebou, i když jede do Paříže. Připomínají mi vždycky dívky z penzionátu, vypadají taky tak,“ omluvně se na něj podívala, „tak pošetile. Nemyslíte?“ pohlédla na něj a on přikývl.

„Trochu asi ano, Raphaello“ Sotva to řekl, naráz se zastavila, obrátila se k němu, hleděla na něj upřímně a vůbec si neuvědomovala, jak je krásná. Nakláněla se k němu celým svým dlouhým půvabným tělem a hleděla mu do očí s takovou důvěrou, že se bál ještě něco říct.

„Tak tedy?“

A pak už ta slova nemohl zadržet. Nemohl. Musel jí to říct

„Raphaello, miláčku, miluju vás.“ Bylo to pouhé zašeptání v něžném pařížském vzduchu. Jeho krásná zbrázděná tvář se k ní na kratičkou chvilku sklonila, a pak ji políbil. Jeho rty byly jemné a měkké, jazykem pronikal do jejích úst, jako by jeho touha po ní neznala mezí. Raphaella teď rovněž přitiskla své rty tvrdě k jeho ústům, paže mu ovinula kolem krku a celým tělem se k němu přitiskla. A tu se od ní jemně odtáhl, protože nechtěl, aby pocítila tvrdost jeho touhy. „Raphaello už tak dlouho jsem tě chtěl políbit.“ Znovu ji políbil, tentokrát jemněji. V jejím úsměvu se zračila radost ženy, jakou na její tváři dosud nespatřil.

„Já tebe také.“ Svěsila hlavu jako školačka. „Zamilovala jsem se do tebe, hned jak jsem tě prvně uviděla.“ A pak se na něj statečně usmála. „Jsi tak hezký.“ Tentokrát ho sama políbila. Uchopila ho za ruku, jako by ho chtěla vést dolů k Seině, on však zavrtěl hlavou a stiskl jí ruku ve své dlani. „Musíme si nejdřív o něčem promluvit. Nechceš se posadit?“ Ukázal na lavičku a sedli si. Tázavě na něj pohlédla. V jeho očích uviděla něco, co ji zmátlo. „Není něco v pořádku?“ Zasmál se. „Ale je. Nemysli si však, že jsem tě sem dnes odpoledne zavedl, abych se s tebou miliskoval, jak se za mých mladých let říkalo. To by ses mýlila, maličká. Chci se tě něco zeptat a celý den se ti to bojím říct.“

„Co je to?“ Srdce se jí najednou rozbušilo a hlas jí zněžněl.

Dlouhou chvíli se na ni díval, s tváří přikloněnou těsně k její, a držel její ruku pevně ve své. „Chceš

se za mě provdat,

Raphaello?“ Slyšel, jak se prudce nadýchla, pak zavřel oči a znovu ji políbil, a když se pomalu odklonil, uviděl v jejích očích slzy. Usmívala se tak, jak ji předtím nikdy neviděl se usmívat, úsměv se pomalu rozšířil a ona přikývla.

„Ano chci“

Svatba Raphaelly de MornayMalle y de Santos y Quadral a Johna Henryho Phillipse IV. byla velkolepá. Taková svatba se viděla jen zřídka. Konala se v Paříži. V den civilního obřadu se pořádal oběd pro dvě stě lidí, a večeře pro sto padesát členů rodiny a důvěrných přátel. Na svatbu v Notre Dame přišlo druhý den šest set lidí. Antoine zabral celý Polo Club a všichni se shodovali v tom, že tak krásnou svatbu a recepci ještě nikdy neviděli. Navíc se jim podařilo uzavřít s tiskem dohodu, že když se Raphaella a John Henry nechají půl hodiny fotografovat a budou po tu dobu odpovídat na všechny otázky, dají jim pak novináři pokoj.

O svatbě se široce psalo ve Vogue, Women’s Wear Daily, a další týden v Time. Při tiskových interview svírala Raphaella skoro zoufale manželovu ruku a její oči v sněhobílé tváři vypadaly ještě větší a tmavší.

V tu chvíli si přísahal, že ji v budoucnu bude před slídivými pohledy tisku chránit. Nechtěl, aby musela čelit věcem, které jí byly nepříjemné a z nichž byla neš=tastná. Velmi dobře si uvědomoval, jak pečlivě byla před nimi v útlém věku chráněna.

Potíž byla v tom, že John Henry přitahoval pozornost tisku velice často, a když se oženil s dívkou o čtyřiačtyřicet let mladší, stala se jeho žena rovněž předmětem přehnané pozornosti.

Jmění a úspěch Johna Henryho byly téměř neslýchané a osmnáctiletá dcera markýzy a pověstného francouzského bankéře znamenala další neuvěřitelné štěstí. Všechno se to příliš podobalo pohádce a v žádné pohádce nesmí chybět krásná princezna. Díky úsilí Johna Henryho však zůstávala chráněna před zraky zvědavé veřejnosti. Po léta udržovali anonymitu, kterou by nikdo nepokládal za možnou. Raphaelle se dokonce podařilo studovat dva roky na Kalifornské univerzitě v Berkeley a všechno šlo velmi hladce. Po celé dva roky neměl nikdo tušení, kdo je. Odmítala dokonce, aby ji do Berkeley vozil šofér, a John Henry jí koupil malé autíčko, s kterým jezdila do školy.

Bylo to i vzrušující být mezi studenty a mít své tajemství a muže, kterého zbožňovala. Nebo=t Raphaella Johna Henryho milovala, byl tak něžný a láskyplný. Bylo mu, jako by dostal tak drahocenný dar, že se ho sotva odvažoval dotknout, a cítil nesmírnou vděčnost za nový život, který sdílel s tak kouzelně krásnou a jemnou mladou dívkou. V mnoha věcech byla dětská a důvěřovala mu z celé své duše. Proto snad bylo pro něj tak hořkým zklamáním, když zjistil, že po těžké infekční chorobě, kterou prodělal před deseti lety, je zřejmě sterilní. Věděl, jak nesmírně touží Raphaella po dětech, a poci=toval vinu, že ji připravuje o to, co si tolik přeje. Když jí to pověděl, tvrdila, že na tom nezáleží, že má v Santa Eugenii tolik dětí, které může hýčkat, milovat a bavit se s nimi. Ráda jim vyprávěla pohádky a všelijaké příběhy a kupovala jim dárky. Měla nekonečné seznamy s datem jejich narozenin a chodila stále do města, kupovala báječné nové hračky a posílala je do Španělska. Ani to, že nemohl mít děti, nemohlo narušit pouto, které je po léta spojovalo. Bylo to manželství, v němž se oba vzájemně milovali a zbožňovali, a jestliže rozdíl věku vyvolával kritiku u ostatních, oni se s ním netrápili. Skoro každé ráno hrávali spolu tenis a někdy John Henry běhal do Presidia nebo podél pobřeží a Raphaella vedle něj nebo jako štěně za ním, smáli se a škádlili a někdy po běhu jen mlčky kráčela vedle něj a držela ho za ruku. Život jí vyplňoval John Henry, studium a dopisy, které psala rodině do Paříže a do Španělska. Vedla pod jeho ochranou staromódní život a do pětadvaceti let byla šťastná žena nebo spíš šťastná dívka.

Dva dny před svými devětašedesátými narozeninami měl

John Henry letět do Chicaga a uzavřít tam větší obchodní transakci. Už několik let mluvil o tom, že půjde na odpočinek, ale právě tak jako u jejího otce byl ten odchod v nedohlednu.

Příliš ho zajímal svět velkých financí, vedení bank, získávání nových obchodních společností, nákup a prodej obrovských balíků akcií. Rád uzavíral mamutí obchody s nemovitostmi, jak to udělal

poprvé společně s jejím otcem. Odpočinek pro něj prostě neexistoval. Když však odjížděl do Chicaga, bolela ho hlava, a přestože mu Raphaella ráno vnutila prášky, hlava bolela stále víc. Jeho poděšený asistent najal letadlo a ještě ten večer s ním odletěl z Chicaga. Při příletu byl John Henry už téměř v bezvědomí. Vynesli ho na nosítkách a tvář, do níž Raphaella pohlédla, byla bledá a šedivá. Měl velké bolesti, sotva na ni mohl promluvit, přece jí však v ambulanci na cestě do nemocnice několikrát stiskl ruku. Poděšeně a zoufale na něj hleděla, slzy jí svíraly hrdlo a najednou si všimla, že má nějak podivně stažené rty. Za hodinu se mu tvář zkřivila a krátce nato upadl do bezvědomí, z nějž se několik dní neprobral. Ještě ten večer stálo v novinách, že byl John Henry raněn mrtvicí. Zprávu připravila pro tisk jeho kancelář a jako vždy uchránila Raphaellu slídivých očí novinářů.

John Henry zůstal v nemocnici skoro čtyři měsíce, a nežli ji opustil, měl ještě dva menší záchvaty. Když ho přivezli domů, ztratil už natrvalo vládu v pravé ruce a noze, krásnou mladistvou tvář měl žalostně staženou k jedné straně a gloriola síly a moci, která ho vždycky věnčila, byla pryč. Z Johna Henryho

Phillipse byl najednou stařec. Od té chvíle byl zlomen na těle i na duši, život ho však ještě po dalších sedm let neopustil.

Už nikdy nevyšel z domova. Ošetřovatelka ho vyvážela na sluníčko do zahrady a Raphaella vedle něj vysedávala celé hodiny, jeho mysl však nebývala vždycky jasná, a jeho život, kdysi tak plný síly, tak činný a překypující, se najednou radikálně změnil. Z někdejšího muže zbyla jen prázdná slupka. A s tou slupkou Raphaella žila, věrně, oddaně, láskyplně. Četla mu, mluvila na něj, utěšovala ho. A zatímco se ošetřovatelky ve dne v noci staraly o jeho podlomené tělo, Raphaella se snažila potěšit jeho ducha. Duch však byl zlomen a ona někdy uvažovala, jestli není zlomen i její. Bylo to sedm let od prvních záchvatů mrtvice. Přišly pak dva další, které ho poničily ještě víc, takže mohl už jen sedět v kolečkové židli a většinu času hleděl do prázdna a myslel na to, co se už nemohlo vrátit. Byl dosud schopen mluvit, i když s obtížemi, ale po většinu času se zdálo, že už nemá co říct. Byl to krutý žert, že muž tak plný života schátral a nebyl k ničemu. Když Antoine za ním přiletěl z Paříže a uviděl ho, tekly mu po tvářích proudem slzy, jak vycházel z jeho pokoje. Nestyděl se za ně. Když mluvil s dcerou, byla jeho slova zcela jasná. Měla by u muže, který ji tolik miloval a kterého sama tolik milovala a za nějž se provdala, zůstat až do smrti. Neměla žádné námitky, nenaříkala, necouvala, nestěžovala si. Její povinnost byla jasná. A tak to bylo celých sedm let. Za tu dlouhou dobu Raphaella necouvla, nereptala, ani si neposteskla.

Od tohoto neradostného života si dočasně oddechla, jen když v létě odjela do Španělska. Jezdila teď jen na dva týdny místo obvyklých čtyř. John Henry však naprosto trval na tom, aby jela. Trápilo ho, když si uvědomil, že dívka, s níž se oženil, je vězněm jeho choroby zrovna jako on sám. Jedna věc byla chránit ji před slídivými zraky světa a dnem i nocí ji zabavovat.

A něco zcela jiného zavřít ji v domě a být s ní sám, zatímco jeho tělo pomalu chátralo a opouštělo duši. Kdyby měl čím, byl by se zabil, jak často říkal svému lékaři, už jen proto, aby je oba osvobodil. Jednou se o tom zmínil před Antoinem, ale toho pouhé pomyšlení na něco takového pobouřilo. „Ona tě zbožňuje!“ hřímal a jeho hlas se odrážel od stěn pokoje nemocného. „Nic tak šíleného nesmíš udělat, tím jsi jí povinen!“

„Takhle ne.“ Slova byla zkomolená, ale dalo se jim rozumět.

„Je to zločin na ní. Nemám k tomu právo.“ Zalykal se slzami.

„Nemáš právo připravit ji o sebe. Miluje tě. Milovala tě sedm let předtím, než se tohle stalo. Taková věc se přes noc nezmění. Nezmění se, protože jsi nemocný. Co kdyby byla nemocná ona? Miloval bys ji proto méně?“

John Henry bolestně zavrtěl hlavou. „Měla by mít mladého manžela, měla by mít děti.“

„Potřebuje tě, Johne. Patří k tobě. Vyrostla s tebou. Bez tebe by byla ztracena. Jak můžeš pomyslet na to, že bys ji opustil o chvíli dřív, než musíš? Máš možná ještě kolik let před sebou!“ Chtěl ho tím povzbudit. John Henry se však na něj zoufale podíval. Kolik let jak stará pak bude Raphaella?

Třicet pět? Čtyřicet? Dvaačtyřicet? Bude naprosto nepřipravena na to, začít si hledat nový život. To byly myšlenky, které mu zoufale probíhaly hlavou a měly za následek, že se nořil v mlčení. Z očí mu hleděla úzkost a žal, které pociťoval ne nad sebou, ale nad ní. Trval na tom, aby chodila co nejvíc ven, cítila se však provinile, že ho opouští. Být na chvíli z domu jí nepřinášelo žádnou úlevu. Vždycky měla na mysli Johna Henryho.

John Henry ji však neustále nutil, aby unikala z vězení. Kdykoliv se od Raphaelly dozvěděl, že se její matka se svou obvyklou partou sester a sestřenic na své cestě do Buenos Aires nebo do Mexika City nebo jinam zastaví pár dní v New Yorku, hned na Raphaellu naléhal, aby se k nim připojila. Ať to bylo na dva dny nebo na deset, vždycky chtěl, aby jela s nimi, aby se aspoň na chvilku dostala do světa. Věděl, že s nimi bude vždycky bezpečná, chráněná, že bude mít velký doprovod. Jediné chvíle, kdy se octla sama, byly, když letěla do Evropy nebo do New Yorku. Její šofér ji vždycky v San Francisku posadil do letadla a na druhém konci cesty na ni čekala najatá limuzína. Vedla dosud život jako princezna. Pohádka se však značně změnila. Oči měla teď ještě větší a klidnější, celé hodiny sedávala mlčky v zamyšlení a hleděla do ohně nebo ven na záliv.

Zvuk jejího smíchu byl sotva víc než vzpomínkou, a když na chvilku zazněl, vypadalo to jako omyl. I když se na několikadenní návštěvě New Yorku připojila ke své rodině, zdálo se jí, jako by tam ve skutečnosti nebyla. V letech od nemoci Johna Henryho se stále víc stahovala do sebe, až byla skoro jako on. Její život skončil právě tak jako jeho.

Jediný rozdíl byl v tom, že její doopravdy nikdy nezačal. Zdálo se, že ožívá jedině v Santa Eugenii s jedním dítětem na klíně, druhým na kolenou a s třemi nebo dalšími čtyřmi kolem sebe. Vyprávěla jim kouzelné příběhy a děti na ni hleděly nadšeně a užasle. S dětmi zapomněla na bolest, která ji postihla, na svou vlastní osamělost a na nesmírný pocit ztráty. Mezi dospělými bývala vždycky mlčelivá a tichá, jako by už nezbývalo co říct a připojit se k jejich veselí jako by bylo neslušné. Pro Raphaellu to bylo něco jako pohřeb trvající půl života nebo, přesněji řečeno, sedm let. A tak když byla s ním, zněla z jejího hlasu jen něha a soucit, její slova byla laskavá a její ruka ještě laskavější. To, co však viděl v jejích očích, pronikalo bolestně až do jeho nejhlubšího nitra. Netrápilo ho ani tolik, že umírá, ale to, že zabil velmi mladou dívku a místo ní tu zanechal mladou ženu s velikýma ustrašenýma očima v něžné krásné tváři. To udělal dívce, kterou kdysi miloval. Taková se stala jeho vinou.

Jak Raphaella svižně scházela po schodech krytých vysokým hustým kobercem k další podestě, vrhla rychlý pohled do haly a viděla, že personál už oprašuje dlouhé starožitné stoly táhnoucí se do nekonečných dalších hal. Dům, v němž bydleli, postavil dědeček Johna Henryho, když po občanské válce poprvé přijel do San Franciska. Dům vydržel zemětřesení v roce

1906 a teď byl se svými vznosnými liniemi a pěti poschodími jednou z nejvýznamnějších stavitelských památek v San Francisku. Vypínal se hned vedle Presidia a měl výhled na záliv. Bylo to něco neobvyklého, protože měl střešní okna z barevného skla, jedna z nejkrásnějších v celém městě, a protože byl dosud v rukou rodiny, které původně patřil. Nebyl to však dům, v němž by teď Raphaella mohla být šťastna. Připadal jí spíš jako muzeum nebo mauzoleum než jako domov. Zdál se chladný a nevlídný, právě tak jako služebný personál, který tu byl už před jejím příchodem. A nikdy neměla možnost nově zařídit kterýkoli z pokojů. Dům byl teď právě takový, jako když přišla.

Čtrnáct let jí byl domovem, a přece si pokaždé, když ho opouštěla, připadala se svým zavazadlem jako sirotek.

„Ještě kávu paní Phillipsová?“ Starší žena, která byla šestatřicet let služebnou v přízemí domu, hleděla jako každé ráno do

Raphaelliny tváře. Raphaella vídala v posledních čtrnácti letech její obličej pětkrát v týdnu, a přesto jí žena zůstávala cizinkou a vždycky jí zůstane. Jmenovala se Marie.

Tentokrát však Raphaella zavrtěla hlavou. „Děkuju, dnes už ne, pospíchám.“ Pohlédla na jednoduché zlaté hodinky na zápěstí, položila ubrousek a vstala. Květovaný porcelán značky

Spode patříval první manželce Johna Henryho. Takových věcí bylo v domě spousta. Zdálo se, že všechno je někoho jiného.

„První paní Phillipsové,“ jak říkalo služebnictvo, nebo Johnovy matky nebo babičky Někdy měla pocit, že kdyby si nějaký cizí člověk prohlížel dům a vyptával se na umělecké předměty a obrazy a i na docela malé bezvýznamné věci, nebyla by mezi nimi jediná, o níž by někdo mohl říct: „Ach, to je Raphaelly.“

Raphaelly nebylo nic kromě jejích šatů a knih a veliké sbírky dopisů od dětí ze Španělska, které měla uložené v krabicích.

Na černobílé mramorové podlaze v přípravně se na chvilku ozval klapot Raphaelliných podpatků. Přišla zavolat domácím telefonem nahoru. V třetím poschodí zvedla sluchátko denní sestra. „Dobré jitro. Je už pan Phillips vzhůru?“

„Ano, ale ještě není zcela připraven.“ Připraven. Připraven na co? Jak tu tak stála, pocítila Raphaella v duši podivný odpor.

Jak mu může mít za zlé něco, co není jeho vina. A přece, proč ji tohle postihlo? Těch prvních sedm let bylo tak nádherných, tak jedinečných tak

„Ráda bych se na chvilku zastavila, než odjedu.“

„Ach bože, ty dnes ráno odjíždíš?“

Raphaella pohlédla znovu na hodinky a řekla: „Za půl hodiny.“

„Dobrá. Dej nám tedy patnáct nebo dvacet minut, a můžeš se tu na několik minut zastavit, než odejdeš.“ Chudák John

Henry. Deset minut a pak nic. Až bude ona pryč, nepřijde ho nikdy navštívit. Odjížděla jen na čtyři nebo pět dnů, přesto si však myslela, že by ho snad neměla opouštět. Co když se něco stane? Co když ošetřovatelky nedají pozor na to, co dělají? Tohle vždycky prožívala, když ho opouštěla. Byla znepokojená, utrápená, zakoušela pocit viny, jako by neměla právo na pár dní pro sebe. John Henry se však vždycky probral ze svého zasnění aspoň na tak dlouho, aby ji přemluvil k odjezdu, aby ji přiměl opustit na chvíli ten zlý sen, který spolu tak dlouho sdíleli. Už to ani nebyl zlý sen. Byla to prázdnota, vězení, letargie, kde se jejich životy pomalu vlekly dál.

Vyjela výtahem do druhého poschodí, oznámila ošetřovatelce, že se za patnáct minut přijde podívat na manžela, a pak šla do své ložnice. Prohlédla si dlouze a přísně svou tvář v zrcadle, uhladila si hedvábné černé vlasy a přejela rukou pevný těžký uzel na šíji. Ze skříně vytáhla klobouk. Byl to krásný módní výtvor, koupila jej v Paříži rok předtím, než klobouky zas přišly ve vysoké společnosti do módy. Když si ho pečlivě nasazovala trochu k pravé straně, napadlo ji, proč se vůbec namáhala si ho kupovat. Kdo si jejího krásného klobouku všimne? Pod černým pavučinkovým závojem vypadaly velké mandlové oči ještě tajemnější, smetanově bílá pleť kontrastovala s černým kloboukem, černými vlasy a závojíčkem a zdála se ještě výraznější a nápadnější. Pečlivě si přejela rty jasnou lesklou růží a připnula si perlové náušnice. Uhladila si rukama kostýmek, narovnala si punčochy a pohlédla do kabelky, aby se ujistila, že hotové peníze, jež s sebou vždycky nosila na cesty, jsou v postranní kapse černé ještěrčí kabelky, kterou jí matka poslala ze Španělska. V zrcadle viděla neuvěřitelně elegantní a neuvěřitelně krásnou ženu. Takováhle žena večeřela u Maxima a jezdila na dostihy v Longchampu. Takováhle žena navštěvovala elegantní podniky v Benátkách, Římě, Vídni a New Yorku. Takováhle žena chodila do divadel v Londýně. To přece nebyla tvář, postava a pohled dívky, která se nepozorovaně změnila v ženu a byla teď provdána za

ochromeného umírajícího šestasedmdesátiletého starce.

Raphaella viděla sebe a pravdu až příliš jasně. Vzala si kabelku a věci, a žalostně se pro sebe usmála, neboť věděla víc než kdy předtím, jak zdání klame.

Pokrčila rameny, když opouštěla ložnici, přehodila si přes ruku krásný dlouhý tmavý norkový kožich, a zamířila znovu ke schodům. Výtah byl postaven pro Johna Henryho, ale

Raphaella většinou raději chodila pěšky. Tak také teď vyšla do třetího poschodí, kde měl John Henry už dlouho zařízené apartmá, vedle nějž byly tři pokoje pro tři ošetřovatelky, které o něj střídavě

pečovaly. Byly to postarší matrony, spokojené se svým ubytováním, pacientem a zaměstnáním. Byly za svou práci velmi dobře placeny, a právě tak jako služebná, která

Raphaelle nosila snídani, dokázaly zůstávat po celá léta nenápadné, takže Raphaella ani nevnímala jejich tváře. Často shledávala, že postrádá vznětlivé a často nesnesitelné služebnictvo ze Santa Eugenie. Ti lidé bývali většinou servilní, přitom však často vzpurní a dětinští, neboť někteří sloužili v matčině rodině už generace nebo aspoň po mnoho let. Byli bojovní, a přitom jako děti láskyplní a oddaní. Byli samý smích a na své pány se dovedli dopálit, ale přitom je milovali, nebyli jako tihle chladní profesionálové, kteří pracovali pro Johna Henryho.

Raphaella jemně zaklepala na dveře manželova apartmá a ve dveřích se hned objevila tvář ošetřovatelky. „Dobré jitro, paní

Phillipsová. Už jsme úplně připraveni.“ Že jsme připraveni?

Raphaella přikývla a vstoupila dovnitř. Krátkou chodbou došla do ložnice, u níž, podobně jako dole u její, byl budoár a malá knihovna. John Henry ležel přikrytý v posteli a hleděl do ohně, který už hořel v krbu. Šla pomalu k němu, zdálo se však, že ji neslyší. Teprve když si sedla na židli u postele a uchopila ho za ruku, vzal ji na vědomí.

„Johne Henry.“ Po čtrnácti letech v San Francisku byl její francouzský přízvuk při vyslovení jeho jména dosud zřejmý, jinak však byla její angličtina už mnoho let dokonalá. „Johne

Henry.“ Obrátil k ní pomalu oči, aniž hnul hlavou, a pak se zvolna naklonil, aby se na ni mohl dívat, a jeho zbrázděná unavená tvář se stáhla do polovičního úsměvu.

„Nazdar, maličká.“ Mluvil nezřetelně, ale Raphaella mu rozuměla a jeho bolestný úsměv zkřivený od záchvatu mrtvice jí pokaždé rval srdce. „Moc ti to sluší.“ A po chvíli: „Má matka měla před dlouhým časem taky takový klobouk.“

„Myslím, že na mně vypadá dost směšně, ale“ Pokrčila rameny a naráz vypadala s tím slabým váhavým úsměvem velmi francouzsky. Teď se však usmívala jen její ústa, oči málokdy. A jeho nikdy, leda při vzácných příležitostech, když se na ni díval.

„Tak dnes odjíždíš?“ vypadal znepokojeně a Raphaellu znovu napadlo, jestli by neměla cestu zrušit. „Ano. Chtěl bys, abych zůstala, drahoušku?“

Zavrtěl hlavou a znova se usmál. „Ne. Naprosto ne. Přál bych si, abys jezdila mnohem častěji. Dělá ti to dobře. Setkáš se“ Chviličku vypadal nechápavě, jako by hledal v paměti něco, co tam zřejmě už nebylo.

„S matkou, tetou a dvěma sestřenicemi.“

Přikývl a zavřel oči. „Vím tedy, že budeš v bezpečí.“

„Jsem vždycky v bezpečí.“ Znovu přikývl, jako by byl velmi unaven. Raphaella vstala, sklonila se, aby ho políbila na tvář, a pak právě tak něžně pustila jeho ruku. Chviličku si myslela, že znovu upadne ve spánek, on však, jak hleděla dolů na jeho tvář, náhle otevřel oči.

„Buď opatrná, Raphaello.“

„Slibuju. A zavolám ti.“

„To nemusíš. Radši na všechno tohle zapomeň a trochu se bav.“ S kým? S matkou? Tetou? Z hrdla se jí dral povzdech, ale potlačila ho.

„Vrátím se velmi brzy, a všichni tady vědí, kde budu, kdybys mě potřeboval.“

„Nepotřebuju tě“ Zasmál se na ni. „Takhle ne. Ne tolik, abych ti kazil zábavu.“

„To nikdy neděláš.“ Zašeptala mu ta slova a sklonila se, aby ho znovu políbila. „Budeš mi chybět.“ Tentokrát zavrtěl hlavou a odvrátil se od ní. „Nemysli na mě.“

„Drahoušku“ Musela ho už opustit a jet na letiště, ale nějak se jí nechtělo ho tu takhle nechat. Nikdy se jí nějak nechtělo. Bylo správné ho opustit? Neměla by zůstat?

„Johne Henry“ Dotkla se jeho ruky a on k ní znovu otočil hlavu. „Musím teď jít.“

„To je v pořádku, maličká. To je v pořádku.“ Pohled v jeho očích jí dával rozhřešení, a tentokrát uchopil její pevnou mladou ruku do pokroucených zchátralých prstů, které kdysi vypadaly tak jemně a mladě. „Šťastnou cestu.“ Snažil se vložit do svých slov celé své srdce, a potřásl hlavou, když

viděl, jak se jí oči naplnily slzami. Věděl, co si myslí.

„Jen jeď, bude mi dobře.“

„Slibuješ?“ Oči se jí třpytily slzami a jeho úsměv byl velmi něžný, když jí líbal ruku.

„Slibuju. A teď buď hodná holčička a jdi, a dobře se bav. Slib mi, že si v New Yorku koupíš něco báječného a moc hezkého.“

„Například?“

„Kožich nebo nějaký nádherný šperk.“ Na chviličku se objevila v jeho pohledu touha. „Něco, co bys chtěla, abych ti koupil já.“ A pak se jí podíval do očí a usmál se.

Potřásla hlavou a po tvářích se jí koulely slzy. S nimi byla ještě krásnější a drobný černý závojíček činil její oči ještě tajemnější. „Nikdy nejsem tak velkorysá jako ty, Johne Henry.“

„Tak se víc snaž.“ Pokusil se na ni křičet, a tentokrát se oba zasmáli. „Slibuješ?“

„Dobrá, slibuju. Ale žádný další kožich.“

„Tak tedy něco třpytivého.“

„Uvidím.“ Ale kam by to nosila? Má s tím sedět u krbu doma v San Francisku? Usmála se na něj ještě mezi dveřmi a zamávala, ale marnost toho všeho ji téměř zavalila.

4.

Na letišti zajel šofér k chodníku na úseku Odlety a ukázal policistovi zvláštní průkazku. Řidiči Johna Henryho dostali z guvernérovy kanceláře zvláštní průkazky, které byly každý rok obnovovány. Mohli parkovat, kde chtěli, a teď ta jedna dovolí šoférovi ponechat limuzínu u chodníku, jít s Raphaellou dovnitř a doprovodit ji k letadlu. Letecká společnost byla vždycky předem upozorněna na její příchod, takže Raphaella mohla nastoupit do letadla před ostatními.

Kráčeli teď klidně obrovskou rušnou halou a šofér jí nesl příruční kabelu. Cizí lidé, které potkávali, vrhali obdivné pohledy na nesmírně krásnou ženu v norkovém kožichu a závojíčku.

Klobouk ještě zvyšoval dramatický dojem z té líbezné hlavy, jejíž tváře byly trochu vpadlé pod dokonale modelovanými lícními kostmi barvy slonoviny. Nad nimi zářily nádherné tmavé oči. „Tome, buďte tak hodný a počkejte tady chviličku na mě, ano?“ Dotkla se jemně jeho paže a zarazila ho. Šofér kráčející poslušně vedle ní letištní chodbou se snažil ji co nejdříve posadit do letadla, neboť pan Phillips si nepřál, aby se zdržovala na letišti, i když jim novináři a fotografové už léta dávali pokoj.

Raphaella byla tak dokonale uchráněna pozornosti veřejnosti, že ani novináři už nevěděli, kdo je. Nechala stát šoféra poblíž sloupu, rozhlédla se kolem a rychle zašla do knihkupectví. Šofér zaujal místo u zdi a svíral pevně v jedné ruce její velkou příruční kabelu. Z místa, kde stál, viděl, jak přechází kolem regálů s časopisy, knihami a cukrovinkami, a mohl obdivovat její jedinečnou krásu. Nápadně se lišila od ostatních cestujících v bundách, polodlouhých pláštích a džínách. Tu a tam bylo vidět nějakou přitažlivou ženu nebo dobře oblečeného muže, ale nikoho, kdo by se dal srovnat s paní Phillipsovou. Tom viděl, jak bere z regálu vázanou knihu, jde k pokladně a sahá do kabelky.

Právě v tu chvíli procházel spěšně halou Alex Hale, v jedné ruce aktovku, v druhé příruční zavazadlo. Byl nervózní. Měl sice ještě čas, ale než nastoupí do letadla, potřeboval si zavolat do kanceláře. Zastavil se u řady telefonů před knihkupectvím, odložil zavazadla a hledal v kapse desetník. Vytočil číslo své kanceláře, a jakmile jeho sekretářka zvedla sluchátko, vhodil dovnitř další mince, které přístroj požadoval. Musel zanechat svým společníkům na poslední chvíli několik vzkazů, potřeboval vysvětlit sekretářce před odjezdem jedno memorandum a velmi mu záleželo na tom, jestli ho volali z Londýna, protože na ten telefon čekal, a právě když se na to ptal, náhodou se otočil a s pobavením si všiml, že se u pultu prodává výtisk nejnovější knihy jeho matky. Kupovala ji nějaká žena v norkovém kožichu a černém klobouku se závojem. Zůstal na ni užasle koukat, zatímco sekretářka na druhém konci drátu držela linku dál a brala přitom další telefon. A pak se k němu

Raphaella začala blížit s knihou v ruce, oči jen lehce zakryté závojem. Jak procházela kolem něj, ucítil náhle příjemnou voňavku a pak si najednou uvědomil, že ty oči nevidí poprvé.

„Ach bože,“ zašeptal, jak tam stál a hleděl na ni. Byla to žena ze schodů. Náhle se objevila a zase zmizela v davu na letišti a nesla v ruce poslední matčinu knihu. V jednom okamžiku se mu chtělo bláznivě vykřiknout: „Počkejte!“, držel však telefon a nemohl odejít, dokud se sekretářka nevrátí s odpovědí na jeho dotaz. Zrakem zoufale pátral v neustále se vlnícím davu. Přes všechnu jeho snahu neztratit ji z očí prošla v dálce před ním a znovu mu zmizela. Sekretářka se za okamžik znovu ozvala v telefonu, dala mu na jeho otázku jen neuspokojivou odpověď a řekla mu, že musela vzít jiný telefon. „A na to jsem musel čekat celou tu dobu, Barbaro?“

Poprvé po dlouhé době sekretářka poznala, že se zlobí, měla však sotva čas říct „Je mi líto“ a už musela vzít dva další telefony.

A pak najednou zjistil, že se prodírá davem, jako by ji mohl ještě najít, jestli si pospíší, a pátrá po norkovém kožichu a černém klobouku se závojíčkem. Za chvíli však bylo jasné, že ji nikde není vidět. Co na tom však, u čerta, záleželo? Kdo byla?

Nikdo. Cizí žena.

Vyhuboval si za svůj romantismus, který ho přiměl, že se hnal za nějakou tajemnou ženou přes půl letiště. Bylo to jako hledat bílého králíka v Hlence v říši divů, jenže on v tomhle případě hledal krásnou ženu s tmavýma očima v norkovém kožichu a černém klobouku se závojíčkem, která si nesla Milence a lži od Charlotty Brandonové. „Tak jen klid,“ řekl si tiše a prodíral se davem k přepážce, kde už lidé čekali ve frontě na letenky a místenky. Před ním byla spousta lidí, a když se nakonec dostal k pultu, jediná místa zbyla už jen v posledních dvou řadách.

„To už mě rovnou můžete posadit do umývárny,“ řekl žalostně mladému úředníkovi, ale ten se jen usmál.

„Věřte mi, že se tam ten, kdo by ještě přišel po vás, octne, a pak abychom je už dávali do úložného prostoru. Tohle letadlo je plné k prasknutí.“

„To bude příjemný let.“

Úředník letecké společnosti na něj vrhl odzbrojující úsměv a roztáhl obě ruce. „Můžeme snad za to, že se k nám lidé hrnou?“ A pak se oba zasmáli. Náhle Alex zjistil, že se rozhlíží, zda ji neuvidí, ale zase marně. V jednu chvíli se chtěl bláznivě zeptat obsluhujícího úředníka, jestli ji neviděl, pak si však uvědomil pošetilost celé věci.

Úředník mu podal letenku a za chvíli stál Alex v řadě u vchodu. Jak tam tak čekal, myslel na to, co všechno má v New Yorku na práci: musí navštívit svého klienta, matku, sestru a neteř Amandu. Přesto se mu žena v norkovém kožichu znovu neodbytně vracela na mysl, právě jako tenkrát tu noc, kdy ji viděl plakat na schodech. Nebo se úplně zbláznil a byla to nakonec jiná žena? V duchu se zasmál, má ještě větší fantazii než matka ve svých knihách. Možná že ztrácí trochu duševní rovnováhu nebo koneckonců rozum. Ten nápad ho trochu pobavil, zatímco pomalu postupoval v řadě dopředu. Vytáhl z kapsy letenku a znovu začal myslet na to, co má v New Yorku vyřídit.

Tom zastrčil příruční zavazadlo pod sedadlo, letuška uložila

Raphaellin tmavý norkový kožich krásného střihu a mladá žena se rychle posadila. Všechen personál na palubě byl toho rána upozorněn, že s nimi do New Yorku poletí velmi důležitá osobnost, že však poletí druhou třídou místo první, kterou zřejmě obvykle létala. Po léta naléhala na Johna Henryho a vysvětlovala mu že by to tak bylo mnohem „diskrétnější.“ Nikdo nebude očekávat, že najde manželku jednoho z nejbohatších mužů na světě mezi ženami v domácnosti, sekretářkami, obchodními cestujícími a malými dětmi v druhé třídě. Když ji tedy jako obvykle uvedli na palubu přede všemi cestujícími, usadila se rychle v předposlední řadě, kde vždycky sedávala. Vypadala tak nenápadně, že byla skoro neviditelná. A také věděla, že letušky se budou snažit, aby k ní neposadily další cestující, a že bude téměř jistě sedět po celý let sama. Poděkovala

Tomovi za jeho pomoc a dívala se za ním, jak opouští letadlo.

První cestující právě nastupovali na palubu.

5.

Alex stál v zástupu a postupoval úzkou uličkou ke dveřím, jimiž vstupovali jeden po druhém do mamutího letadla. Každému tu zkontrolovali a odebrali letenku, a pak už je zdravil houf usmívajících se letušek, ukazujících každému jeho místo. Cestující v první třídě seděli skryti ve svém soukromém světě, dva spuštěné závěsy je chránily před zvědavými pohledy. V hlavním prostoru letadla se usazovali četní cestující druhé třídy, příliš objemná ruční zavazadla si dávali do uličky nebo strkali aktovky a balíčky do sítí nahoře, a letušky musely proto rychle procházet uličkou a žádat je, aby vše kromě klobouků a kabátů ukládali pod sedadla. Tohle všechno byla pro Alexe známá věc. Vyhledal si automaticky místo sám, protože věděl, kde je má. Zavazadlo už předal u vchodu letušce a aktovku hodlal zasunout pod sedadlo, ale nejdřív si z ní chtěl vzít dva nebo tři spisy a v první části cesty si je pročíst.

Na to myslel, když zamířil do zadního prostoru letadla a snažil se přitom nevrazit do jiných cestujících nebo do jejich dětí.

Na chviličku si znovu připomněl tu ženu, bylo však zbytečné ji tady hledat. V davu čekajícím na vstup do letadla nikde nebyla, takže věděl, že ji tady v letadle nenajde.

Došel k místu, které mu přidělili, zastrčil klidně pod ně aktovku a chystal se usednout. S trochou rozmrzelosti si všiml, že pod jedním sedadlem vedle něj je už uloženo malé zavazadlo, a s úlekem si uvědomil, že během cesty nebude sedět sám.

Doufal, že přijde někdo, kdo bude mít taky tolik práce jako on. Nepřál si, aby ho po cestě někdo rušil hovorem. Rychle se usadil, vytáhl znovu zpod sedadla aktovku, a spokojen, že jeho soused na chvíli zmizel, vzal z ní dva spisy, které potřeboval.

O něco později uslyšel, jak se vedle něj něco pohnulo, a bezděčně sklouzl pohledem ze stránky, kterou četl, na zem. A zjistil, že hledí na velmi elegantní a drahé černé střevíčky z ještěrčí kůže. Ve zlomku vteřiny si všiml, že kotníky jsou ještě půvabnější než střevíčky. Pak trochu s pocitem školáka zjistil, že pomalu přejíždí zrakem nahoru po dlouhých elegantních nohou až k lemu černé sukně a potom po nekonečném povrchu hezkého francouzského kostýmku k tváři shlížející na něj dolů. S hlavou nakloněnou na stranu vypadala dáma, jako by se ho chtěla něco zeptat a jako by si byla dokonale vědoma toho, že si ji právě prohlédl od střevíčků až k hlavě. Když se jí však podíval do obličeje, přemohl ho naprostý úžas a bez přemýšlení vstal a řekl: „Panebože, to jste vy.“ Když to řekl, pohlédla na něj právě tak překvapeně a zírala na něj, přemýšlela, co tím myslel a kdo je. Zřejmě se domníval, že ji zná, a na chvilku se vyděsila, jestli to není někdo, kdo kdysi někde viděl její fotografii nebo četl o ní v novinách. Možná že je to dokonce novinář a na chvíli pocítila přání se obrátit a utéct ven. V letadle však bude v jeho moci celé hodiny. V úzkosti začala před ním couvat, oči široce rozevřené a poděšené.

Pod paží svírala kabelku. Chtěla najít letušku a požádat, aby ji tentokrát přemístila do oddělení první třídy. Nebo možná že není ještě příliš pozdě, aby letěla jiným letadlem. Mohla by vsednout do dalšího do New Yorku. „Já ne,“ zašeptala a obrátila se, než však mohla udělat jeden krok, ucítila jeho ruku na své paži. Uviděl úlek v jejích očích a poděsil se, co provedl.

„Ne, neodcházejte.“

Obrátila se k němu a nepřesvědčeně se na něj podívala. Všechen její instinkt jí dosud říkal, aby utekla. „Kdo jste?“

„Alex Hale. Jen jsem prostě“ Pocítil bolest nad tím, co viděl v jejích krásných očích, a něžně se na ni usmál. V těch očích byl žal a hrůza. Možná i bolest, ale to zatím nevěděl. Věděl jen, že nechce, aby utekla, aby mu znova utekla. „Viděl jsem vás tohle kupovat na letišti.“ Pohlédl na knihu ležící dosud na jejím sedadle, ale pro Raphaellu to bylo o non sequitur, nedávalo to vůbec smysl. „A a viděl jsem vás jednou na schodech mezi

Broderickem a Broadwayí asi před týdnem. To jste“

Jak jí mohl říct, že plakala?

To by ji jen přimělo, aby od něj chtěla zase utéct. Jeho slova jí však zřejmě otřásla, takže se na něj tentokrát dlouze a ostře zadívala. Zdálo se, že si vzpomíná, a tvář se jí pomalu zalila slabým ruměncem.

„Ano“ Přikývla a odvrátila se. Možná že není novinář.

Možná že je to jen pošetilec nebo blázen. Neměla však chuť sedět pět hodin vedle něj a přemýšlet o tom, proč ji vzal za paži a řekl: „Panebože, to jste vy.“ Zatím však co tu nehnutě stála a divila se, zatímco na ni jeho oči pevně hleděly, zaznělo z amplionu poslední hlášení, aby všichni zaujali svá místa. Prošel pomalu kolem ní, aby mohla k svému místu.

„Proč si nesednete?“ Stál tu a vypadal velmi silný, vysoký a hezký a ona kolem něj mlčky prošla, jako by mu nemohla uniknout, a posadila se na své místo. Už předtím, než Alex našel svoje sedadlo, si uložila klobouk do sítě nahoře, a teď, jak sklonila hlavu a obrátila se, zasvítily hedvábné černé vlasy.

Zdálo se, že se dívá z okna, a tak jí Alex už nic neřekl a sedl si na své místo, takže mezi nimi zůstalo jedno prázdné.

Cítil, jak mu buší srdce. Byla tak krásná jako poprvé, když ji onu noc viděl sedět na schodech zahalenou v oblaku kožešiny, kdy k němu obrátila ty fascinující černé oči, z nichž jí tiše po tváři stékaly potůčky slz. Teď ta žena seděla jen pár centimetrů vedle něj a on celou svou duší toužil natáhnout k ní ruku, dotknout se jí a vzít ji do náruče. Věděl, že je to šílenství. Byla to úplně cizí žena. Dokonale cizí. A pak se v duchu usmál. Ta slova se na ni hodila. Vypadala dokonalá v každém směru. Když hleděl na její ruce, na její šíji, na to, jak seděla, viděl jen, jak je dokonalá, a když se na okamžik zadíval na její profil, nemohl z její tváře odtrhnout zrak. Pak si uvědomil, jak jí to musí být nepříjemné, a popadl ty dva spisy a zadíval se do nich, aniž něco viděl, a doufal, že si bude myslet, že o ni ztratil zájem a začal myslet na něco jiného.

Teprve když letadlo vzlétlo, uviděl, že se na něj podívala, a koutkem oka pozoroval, že na něj dlouze a ostře hledí.

Nedokázal už předstírat a otočil se k ní. Jeho oči na ní vlídně spočinuly a váhavě, ale teple se usmál. „Obávám se, že jsem vás předtím vylekal. Prostě jsem Obvykle takové věci nedělám.“ Usmál se ještě víc, ale ona mu úsměv neoplatila.

Chviličku si myslel, že se opravdu zbláznil, když se snaží všechno jí to vysvětlit, a ona tu sedí, zírá na něj, ale v tváři nemá žádný výraz, jen v očích zůstává stále ten pohled, který ho tak dojal, když jej poprvé uviděl. „Viděl jsem vás tenkrát na schodech, jak jste,“ rozhodl se jí to říct rovnou, „jak jste plakala, a cítil jsem se tak bezmocný, když jste na mě pohlédla, a pak jste zmizela. Prostě jste tam najednou nebyla. Celé dny jsem se tím trápil. Pořád jsem myslel na výraz vaší tváře, na slzy, které po ní stékaly.“ Jak k ní mluvil, připadalo mu, že její oči změkly, jen v tváři se nic nezměnilo. Znovu se usmál a slabě pokrčil rameny. „Možná že jen prostě nedovedu odolat dívkám, které mají žal. Celý týden jste mi nešla z mysli. A najednou jste se mi zas objevila. Volal jsem do své kanceláře a výlohou obchodu jsem pozoroval ženu kupující nějakou knihu.“ Zazubil se na důvěrně známou knižní obálku, nepověděl jí však, jak moc je mu známá. „A pak jsem si uvědomil, že to jste vy. Bylo to tak neuvěřitelné jako ve filmu.

Celý týden mě pronásleduje váš obraz, jak tam sedíte na schodech a pláčete, a najednou jste tady a vypadáte právě tak krásně.“

Tentokrát se na něj usmála, byl tak milý a zdál se velmi mladý, bylo to zvláštní, ale najednou jí připomněl bratra, který býval v patnácti letech každý druhý týden zamilovaný. „A pak jste znova zmizela,“ pokračoval zoufale. „Zavěsil jsem telefon, ale po vás nikde ani stopa.“ Nechtěla mu říct, že vešla do soukromé kanceláře a že ji několika tajnými chodbami zavedli k letadlu. Vypadal na chvilku rozpačitě. „Neviděl jsem vás ani nastupovat do letadla.“ A pak ztišil hlas a spiklenecky se zeptal: „Povězte mi pravdu, nejste kouzelnice?“ Připadal jí jako velké dítě a Raphaella nedovedla potlačit

úsměv.

Hleděla na něj a v očích jí zasvítila veselost, nebyl v nich už hněv a strach. Byl trochu bláznivý, trochu mladý a hodně romantický, a vycítila, že jí nechce ublížit. Byl prostě milý a trochu pošetilý. Se slabým úsměvem přikývla: „To jsem.“

„Aha! Hned jsem si to myslel. Kouzelnice. To je báječné.“ Znova se posadil, a zeširoka se usmál a ona mu úsměv oplatila. Byla to zábavná hra. A nic se jí nemohlo stát, koneckonců byla v letadle. Byl to neznámý člověk a už ho nikdy neuvidí. Jakmile letadlo v New Yorku přistane, letuška ji skoro okamžitě odvede, a bude znovu v bezpečných rukou. Bylo však zábavné hrát aspoň jednou tuhle hru s neznámým člověkem. A teď si vzpomněla, že ho viděla tu noc, kdy byla tak hrozně smutná a utekla z domu, seděla a plakala na dlouhých kamenných schodech vedoucích po svahu dolů. Vzhlédla a uviděla ho, a než k ní mohl sejít, utekla zahradou pryč. Jak na to myslela, všimla si, že se na ni Alex znovu usmívá. „Je těžké být kouzelnicí?“

„Někdy.“ Pomyslel si, že zaslechl v jejích slovech cizí přízvuk, ale nebyl si jist. A pak uklidněn, že je to jen hra, se rozhodl, že se jí zeptá:

„Jste americká kouzelnice?“

Usmála se na něj také a zavrtěla hlavou. „Ne, nejsem.“

I když se provdala za Johna Henryho, zůstala francouzskou a španělskou občankou. Pomyslela si, že hovor s Alexem jí nemůže nijak uškodit. Ten s podivením hleděl na spoustu prstenů na jejích obou rukou. Poznala, že nad tím přemýšlí, ale věděla také, že by těžko zjistil, co by rád věděl.

Najednou mu to nechtěla povědět, na chvíli nechtěla být paní John Henry Phillipsovou. Na chvíli chtěla být jen velmi mladou dívkou Raphaellou.

„Neřekla jste mi, odkud jste, kouzelná dámo.“ Odtrhl zrak od jejích rukou. Pomyslel si, že ať je, kdo je, bude zámožná, a ulevilo se mu, když na její levé ruce nenašel masivní zlatý proužek. Z jakéhosi důvodu si pomyslel, že má asi bohatého tatínka a má možná se starým pánem těžký život, a proto že plakala na schodech, když ji tenkrát poprvé viděl. Nebo je možná rozvedená. Pravda však byla, že tohle ho ani nezajímalo. Jeho zajímaly jen její ruce, oči, úsměv a to, jak silně ho k ní všechno přitahovalo. Cítil i na dálku, jak touží se k ní přiblížit. A teď byl u ní tak blízko, ale věděl, že se jí nemůže dotknout. Mohl s ní hrát jen tuhle hru.

Teď se však na něj upřímně usmála, a na chvilku se z nich stali téměř přátelé. „Jsem z Francie.“ „Z Francie? Žijete tam ještě?“

Zavrtěla hlavou a najednou byla mnohem opatrnější. „Ne, teď žiju v San Francisku.“

„Myslel jsem si to.“

„Ano?“ Pohlédla na něj překvapeně a pobaveně. „Jak jste to poznal?“ Vypadala tak nějak nevinně, když to říkala. A zároveň byly její oči velmi moudré. Z toho, jak s ním mluvila, se dalo vytušit, že nepřišla příliš do styku s velkým zlým světem.

„Vypadám, že jsem ze San Franciska?“

„Ne, nevypadáte. Měl jsem jen pocit, že tam žijete. Líbí se vám tam?“

Pomalu přikývla, ale v očích se jí znovu objevil bezměrný smutek. Mluvit s ní bylo jako plout lodí v nebezpečných vodách, nikdy si nebyl zcela jist, kdy najede na mělčinu a kdy je v bezpečí a může volně plout. „Mám San Francisco ráda. Ale už z něj moc nevidím.“

„Ne?“ Bál se jí položit vážnou otázku, jako například proč už z něj moc nevidí. „Co místo toho děláte?“ Jeho hlas zněl tak něžně, jako by ji hladil. Obrátila k němu ty největší oči, jaké kdy viděl. „Čtu. Hodně čtu.“ Usmála se na něj a pokrčila rameny, jako by byla na rozpacích. Slabě se začervenala a odvrátila pohled, pak se na něj znovu podívala a zeptala se: „A co vy?“ Měla pocit, že je velmi odvážná, když se tohoto cizího muže ptá na něco tak osobního.

„Jsem advokát.“

Přátelsky přikývla a usmála se. Jeho odpověď ji potěšila.

Právo se jí zdálo vždycky zajímavé a nějak se tohle zaměstnání k němu hodilo. Hádala, že bude asi tak v jejím věku. Ve skutečnosti byl o šest let starší.

„Máte svou práci rád?“

„Mám a moc. A co vy? Co děláte, kouzelná dámo, kromě toho, že čtete?“

Na okamžik mu chtěla s trochou ironie říct, že je ošetřovatelkou. Pak jí to připadlo k Johnu Henrymu neobvykle kruté, chvilku tedy mlčela a jen zavrtěla hlavou. Potom se podívala upřímně na Alexe a řekla: „Nic. Vůbec nic.“

Znovu se v duchu ptal, jaký je asi její osud, jaký je její život, co celý den dělá, a proč ten večer plakala. Najednou mu to dělalo větší starost než předtím. „Hodně cestujete?“

„Občas. Ale vždycky jen na pár dní.“ Podívala se na své ruce a ulpěla pohledem na velkém zlatém a diamantovém prstenu.

„Vracíte se teď do Francie?“ Myslel do Paříže a samozřejmě měl pravdu. Zavrtěla však hlavou. „Do New Yorku. Do Paříže se vracím jen jednou za rok, v létě.“

Zvolna pokývl hlavou a usmál se. „Je to krásné město. Strávil jsem tam jednou půl roku a hrozně se mi líbilo.“

„Opravdu?“ Raphaella vypadala potěšeně. „Mluvíte tedy francouzsky?“

„Moc ne.“ Znovu se na jeho tváři objevil ten široký chlapecký úsměv. „Rozhodně ne tak dobře jako vy anglicky.“ Usmála se trochu a sáhla po knize, kterou si koupila na letišti. Alex si toho všiml a vesele zamrkal. „Čtete hodně její knihy?“

„Čí?“

„Charlotty Brandonové.“

„Mám ji hrozně ráda,“ přikývla Raphaella. „Četla jsem všechny její knihy.“ A pak na něj omluvně pohlédla. „Já vím, že to není žádné vážné čtení, ale člověk přitom na všechno zapomene. Jen otevřu její knihu a už mě cele zaujme svět, který popisuje. Mužům musí asi taková četba připadat pošetilá, ale,“ nemohla mu říct, že jí ty knihy v posledních sedmi letech zachránily zdravý rozum, myslel by si, že je blázen, „ale mě prostě hrozně těší.“

Jeho úsměv se prohloubil. „Já vím, četl jsem je taky.“

„Vy jste je četl?“ podívala se na něj užasle Raphaella. Nepřipadalo jí, že by tyhle knihy chtěl nějaký muž číst. John Henry rozhodně ne. A její otec taky ne. Beletrii nečetli, zajímaly je jen knihy o ekonomii a světových válkách. „Líbí se vám?“

„Moc.“ A pak si řekl, že s ní tu hru bude hrát ještě chvíli.

„Četl jsem je všechny.“

„Doopravdy?“ Její velikánské oči se ještě víc rozevřely.

Zdálo se jí divné, že by právník četl knihy tohoto druhu. A pak se na něj znova usmála, vzala knihu a ukázala mu ji. „Četl jste tuhle? To je její poslední.“ Možná že nakonec našla přítele.

Podíval se na knihu a přikývl. „Myslím, že je to její nejlepší.

Bude se vám líbit. Je vážnější než ty ostatní. Je v ní víc myšlenek. Zabývá se hodně do hloubky otázkou smrti, není to jen hezký příběh.“ Věděl, že matka napsala tu knihu minulý rok, předtím než šla na dost vážnou operaci, a obávala se tenkrát, že to bude její poslední kniha. Pokusila se říct v ní něco závažného, a podářilo se jí to. Alexova tvář zvážněla, když se teď podíval na Raphaellu. „Tahle kniha pro ni hodně znamená.“

Raphaella na něj překvapeně pohlédla. „Jak to víte? Vy ji znáte?“

Chvilku mlčel a pak se na jeho tváři znovu objevil ten široký úsměv. Naklonil se k ní a zašeptal jí: „Je to má maminka.“ Ale tentokrát se mu Raphaella vysmála, její smích zněl jako cinkot stříbrných zvonků a Alexovu sluchu byl milý. „No opravdu je.“

„Na právníka povídáte opravdu pěkné hlouposti.“

„Hlouposti?“ Snažil se vypadat rozhořčeně. „Mluvím vážně.

Charlotte Brandonová je má matka.“

„A můj otec je prezident Spojených států.“

„Gratuluju.“ Natáhl k ní ruku a ona vložila jemně svou chladnou ručku do jeho a pevně si ruce stiskli. „Mimochodem jsem Alex Hale.“

„Tak vidíte!“ zasmála se znova, „nejmenujete se Brandon!“

„Je to její dívčí jméno. Jmenuje se Charlotte Brandonová

Haleová.“

„To určitě.“ Raphaella se smála a nemohla přestat. Hleděla na něj a smála se ještě víc. „Vyprávíte vždycky takovéhle historky?“

„Jenom úplně cizím lidem. Mimochodem, kouzelná dámo, jak se jmenujete vy?“ Uvědomoval si, že je to od něj troufalost, ale hrozně toužil vědět, kdo je. Chtěl, aby si přestali být neznámí. Chtěl vědět, kdo je, kde bydlí, kde by ji mohl najít, kdyby mu zase zmizela.

Váhala s odpovědí jen malou chvilku, pak se usmála a řekla:

„Raphaella.“

Trochu se usmál a pochybovačně zavrtěl hlavou. „Tohle se mi moc nezdá. Raphaella není francouzské jméno.“

„Ne, je španělské. Jsem Francouzka jen napůl.“

„A napůl Španělka?“ Vlasy černé jako havran, černé oči a pleť bílá jako porcelán se u Španělky daly očekávat a prozradily mu, že mluví pravdu. Nemohl vědět, že je má po otci Francouzi.

„Ano, jsem napůl Španělka.“

„Jaká je to půlka? Mysl, nebo srdce?“ Byla to nesnadná otázka, Raphaella svraštila čelo a uvažovala, co říct.

„Na to je těžké odpovědět. Nejsem si jistá. Srdce mám asi francouzské a mysl španělskou. Myslím jako Španělka, ani ne tak proto, že bych chtěla, ale většinou ze zvyku. Ten celý způsob života člověka nějak úplně prostupuje.“

Alex se podíval nedůvěřivě přes rameno, pak se k ní naklonil a zašeptal: „Nevidím žádnou dueňu.“ Vykulila oči a zasmála se. „Však ji uvidíte!“

„Opravdu?“

„Velmi pravděpodobně. Jediné místo, kde bývám sama, je v letadle.“

„Jak je to zvláštní a zajímavé.“ Byl by se jí rád zeptal, jak je stará. Hádal jí pětadvacet nebo šestadvacet a byl by býval překvapen, kdyby se dozvěděl, že je jí dvaatřicet. „Nevadí vám, že máte pořád kolem sebe garde?“

„Někdy. Bez nich by se mi to však zdálo velmi divné. Jsem na to zvyklá. Někdy si myslím, že bych měla strach, kdyby mě nikdo nechránil.“

„Proč?“ Probouzela jeho zvědavost stále víc. Byla jiná než každá žena, kterou kdy poznal. „Pak bych neměla žádnou ochranu.“ Řekla to velmi vážně.

„Před čím?“

Na chvilku se odmlčela, pak se usmála a řekla klidně: „Před lidmi jako vy.“ Mohl se jen na ni usmát a dlouhou chvíli seděli mlčky a přemýšleli plni zvědavosti o životě toho druhého. Po chvilce se k němu obrátila a její oči se zdály zvídavější a veselejší než předtím. „Proč jste mi vykládal tu historku o Charlotte

Brandonové?“ Nedovedla ho pochopit, ale líbil se jí, zdál se jí poctivý, laskavý, zábavný a chytrý, pokud mohla soudit.

„Protože je to pravda,“ usmál se. „Je to moje matka,

Raphaello. Povězte mi, Raphaella je opravdu vaše jméno?“

„Je,“ přikývla klidně. Neřekla mu však další jméno, neřekla mu příjmení. Pověděla mu jen, že se jmenuje Raphaella. To jméno se mu velmi líbilo.

„Rozhodně je to opravdu má matka.“ Ukázal na obrázek na zadní straně knihy a pak se na ni podíval. Držela dosud knihu v ruce. „Moc by se vám líbila. Je to pozoruhodná žena.“

„O tom jsem přesvědčena.“ Bylo však zřejmé, že Alexovi stále ještě nevěří. Na tváři se mu objevil výraz pobavení, pak sáhl do náprsní kapsy saka a vytáhl úzkou černou tašku, kterou mu minulého roku dala Kay k narozeninám. Byla na ní stejně propletená G jako na Raphaellině černé ještěrčí kabelce.

Gucci. Vytáhl z ní dvě fotografie s ohnutými růžky a mlčky je přes prázdné sedadlo podal Raphaelle. Chvilku na ně hleděla a pak vykulila oči. Jedna byla miniaturou té na zadní straně knihy a na druhé se matka smála, on měl ovinutou paži kolem matky a z druhé strany stála jeho sestra s Georgem. „Rodinná fotografie. Udělali jsme ji minulý rok. Má sestra, švagr a matka. Tak, co si myslíte teď?“ Raphaella se usmívala a hleděla na Alexe s náhlým obdivem.

„Ach, musíte mi o ní vyprávět! Je báječná, že ano?“

„Je opravdu skvělá. Vlastně si myslím, kouzelná dámo,“ vstal a vytáhl se do celé své výšky, zastrčil oba spisy do síťky na sedadle před sebou, a pak se znova posadil na prázdné místo vedle ní „že jste taky moc báječná. Co takhle abych vás pozval na skleničku před obědem, než vám začnu povídat o matce?“ Poprvé použil matku, aby zapůsobil na ženu, která se mu líbila, nic si z toho však nedělal. Chtěl Raphaellu co nejvíc poznat, nežli letadlo v New Yorku přistane.

Nad sklenicemi bílého vína a pak nad dost nechutným obědem, což ani jeden z nich nezpozoroval, hovořili asi čtyři a půl hodiny. Povídali si o Paříži, Římě, Madridu a o životě v San

Francisku, o psaní, lidech a dětech, a o právu. Dozvěděla se, že má krásný dům ve viktoriánském stylu a že ho miluje. On se seznámil s jejím životem v Santa Eugenii ve Španělsku a okouzleně, s velkým zaujetím naslouchal jejímu vyprávění o světě starém dlouhá staletí, který byl úplně jiný, než co kdy poznal. Vykládala mu o dětech, které měla tak ráda, o tom, co jim všechno vyprávěla, o sestřenicích a bratrancích, o směšných pomluvách, jaké se o tomto způsobu života ve Španělsku povídají. Řekla mu všechno, jen ne o Johnu Henrym a o životě, jaký teď’ vede. To však nebyl život, to byla temná, pustá prázdnota, byl to opak života. Ne že by jej chtěla před ním skrýt, jen na to teď sama nechtěla myslet. Když je konečně letuška požádala, aby se připoutali, vypadali oba jako dvě děti, kterým řekli, že už je konec zábavy a že je čas jít domů.

„Co budete teď dělat?“ Věděl už, že se sejde s matkou, tetou a dvěmi sestřenicemi podle pravého španělského zvyku a že s nimi v New Yorku bude bydlet v hotelu.

„Teď? Sejdu se s matkou v hotelu. Už by tam měly být.“

„Smím vás tam zavézt taxíkem?“

Zavrtěla zvolna hlavou. „Pošlou pro mě vůz. Vlastně,“ pohlédla na něj s lítostí „provedu svůj kouzelnický kousek a zmizím, hned jak přistanem.“

„Aspoň bych vám mohl pomoct se zavazadly.“ Jeho slova zněla skoro prosebně.

Zavrtěla však znovu hlavou. „Ne, to nejde. Hned od letadla budu mít doprovod.“

„Nejste náhodou známá kriminálnice a necestujete v doprovodu policie?“ pokusil se s úsměvem zavtipkovat.

„To by se na mě skoro hodilo.“ Její hlas byl tak smutný jako její oči. Radostná nálada, kterou oba pociťovali během posledních pěti hodin, je najednou opustila. Do jejich malé hry se měl vetřít skutečný svět. „Je mi líto.“

„Mně taky.“ Pak se na ni podíval se vší vážností.

„Raphaello mohl bych vás tady v New Yorku vidět? Vím, že budete hodně zaneprázdněná, ale na skleničku byste třeba mohla“ Ona však už vrtěla hlavou. „Proč ne?“

„To není možné. Má rodina by to nikdy nepochopila.“

„Proč, proboha, vždyť jste dospělá.“

„Právě. Ženy z našeho světa neběhají na skleničku s cizími muži.“

„Já nejsem cizí.“ Vypadal zas tak chlapecky, že se musela smát. „No dobrá, jsem cizí. Nešla byste se mnou a s mou matkou na oběd? Šlo by to zítra?“ Nevěděl, jaký má matka příští den program, ale odvleče ji na oběd, kdyby ji měl z redakční porady přitáhnout za vlasy. Jestli je zapotřebí, aby Charlotte

Brandonová dělala dueňu, má-li Raphaellu přesvědčit, aby s ním šla na oběd, pak ji tam mít budou. „Půjdete? Four

Seasons. V jednu hodinu.“

„Alexi, já nevím. Určitě to nepůjde“

„Pokuste se. Nemusíte mi ani nic slibovat. Budeme tam čekat. Jestli se vám to povede, prima. Jestli se neukážete, pochopím to. Prostě uvidíte.“ Letadlo se dotklo rozjezdové dráhy a v jeho hlase byla najednou naléhavá prosba.

„Nevím, jak bych mohla“ Vypadala nešťastně, když mu pohlédla do očí.

„Nevadí. Jen si pamatujte, jak moc toužíte po tom poznat mou matku. Four Seasons v jednu hodinu. Nezapomeňte.“

„Ano, ale“

„Pst“ Položil jí prst na rty a její oči dlouze hleděly do jeho.

Náhle se k ní naklonil a zoufale si uvědomil, jak strašně moc touží ji políbit. Jestli ji políbí, možná že ji už neuvidí, a jestli to neudělá, tak ji možná zase uvidí. A tak místo toho, aby ji políbil, snažil se přehlušit hluk motorů, když rolovali k odbavovací budově. „Kde budete bydlet?“

Pohlédla na něj a její obrovské oči vypadaly váhavě a nejistě. Vlastně ji tím žádal, aby mu důvěřovala, a ona mu důvěřovat chtěla, nebyla si však jistá, zda by měla. Když se otřásající se letadlo náhle zastavilo, vylétla jí slova z úst skoro dřív, než je mohla zadržet. „V hotelu Carlyle.“ A pak se jako na předem smluvené znamení objevily v uličce dvě letušky, jedna držela její norkový kožich, druhá vytáhla zpod jejího sedadla příruční kabelu, a Raphaella jako poslušné dítě požádala Alexe, aby jí ze síťky nahoře podal klobouk. Beze slova si ho nasadila, odpoutala se a vstala. Stála tam, tak jak ji poprvé uviděl na letišti, zahalená do norkového kožichu, oči skryté pod závojíčkem kloboučku, v ruce svírala knihu a kabelku. Pohlédla na něj a pak mu podala ruku v černé kozinkové rukavici. „Děkuju vám.“ Vyjádřila těmi slovy poděkování za těch pět hodin, které s ní strávil, za krásnou chvilku, za únik ze skutečnosti, za poznání, čím by snad její život mohl být, a čím nebyl. Jen na kratičký okamžik spočinuly její oči na jeho, a pak se obrátila k odchodu.

K oběma letuškám, které přišly pro Raphaellu, se připojil stevard a stál teď za ní jako skála. Vzadu v letadle nedaleko místa, kde seděla s Alexem, se otevřel jeden z nouzových východů právě ve chvíli, kdy letušky letadlovým rozhlasem oznamovaly, že cestující mají vystupovat předem. Dveře vzadu se na krátkou chvíli otevřely a Raphaella s třemi členy posádky rychle vystoupila. Dveře se okamžitě znovu zavřely a jen několik cestujících vzadu se podivilo, co se stalo a proč ženu v tmavém norkovém kožichu vyvedli. Měli však dost svých vlastních starostí, aby o tom přemýšleli, a tak tu zůstal déle stát jen Alex a hleděl na dveře, jimiž zmizela. Zase mu unikla. Zas byla ta jedinečně krásná tmavovlasá žena pryč. Teď však věděl, že se jmenuje Raphaella a že bude bydlet v hotelu Carlyle.

Náhle si s nepříjemným pocitem uvědomil, že nezná její příjmení. Raphaella. Ale jak dál? Jak se po ní může v hotelu ptát?

Zbývala mu jen naděje, že ji uvidí druhý den při obědě. Jestli přijde, jestli se dostane od svých příbuzných jestli Když si vzal kabát a aktovku a začal postupovat dopředu, byl vyděšený jako školáček.

6.

Číšník ve Four Seasons doprovodil vysokou přitažlivou ženu přes parket k jejímu obvyklému stolu poblíž baru. Zcela moderní vybavení vytvářelo dokonalé prostředí pro pestrý dav hostí zaplňujících restauraci ve dne v noci. Cestou ke stolu se žena usmívala, kývala na známé, pokynula přítelkyni, která na chvilku ustala v hovoru a zamávala jí. Charlotte Brandonová tu byla pravidelným hostem. Pro ni to bylo jako jít na oběd do klubu. Sněhobílé vlasy jí vykukovaly zpod velmi slušivého klobouku z tmavé norkové kožešiny dokonale ladícího s krásným norkovým kožichem, jejž měla přehozený přes tmavomodré šaty. Byla vysoká a štíhlá. V důvěrně známém prostředí se pohybovala nenuceně. V uších měla safíry a diamanty, kolem krku tři šňůry krásných velkých perel, které si po vydání své patnácté knihy sama koupila k padesátým narozeninám.

Předešlá kniha v levné papírové vazbě měla náklad tři miliony výtisků, jež se všechny prodaly, a tak

se rozhodla být marnotratná a koupila si tenkrát prsten.

Dosud žasla, když si uvědomila, že celá její kariéra začala smrtí jejího manžela, který zahynul při ztroskotání letadla.

Tenkrát nastoupila své první místo, vyhledávala materiál pro redaktora velmi nudné novinové rubriky, a taková práce ji opravdu nikdy netěšila. Brzy však přišla na to, že ji těší psát, a když se pustila do psaní své první knihy, měla pocit, jako by konečně byla doma. První kniha měla docela slušný úspěch, druhá ještě větší a třetí byla hned od začátku bestselerem, a od té chvíle pracovala neúnavně, ale všechno šlo hladce. S každým dalším rokem a s každou další knihou milovala svou práci víc a víc. Už dlouhá léta jí opravdu záleželo jen na jejích knihách, dětech a vnučce Amandě. Po tom, co jí zemřel manžel, nebylo nikoho, kdo by pro ni opravdu něco víc znamenal, i když se nakonec přinutila vyjít si s jinými muži na večeři nebo do divadla. Teď už měla dlouhý čas řadu blízkých přátel, k nimž měla vřelý vztah. Nebyl však mezi nimi nikdo, za koho by se chtěla provdat. „Se mnou je těžké žít. Vedu nemožný život. Celou noc píšu a celý den spím.

Z toho by ses zbláznil! Měl bys toho brzy plné zuby!“ Ty její četné výmluvy nebyly příliš pravdivé. Dovedla si všechno dobře uspořádat, měla velkou sebekázeň, dokázala si naplánovat pracovní hodiny, jako by šlo o pochodující vojáky. Pravda byla, že se nechtěla znova vdávat. Po Arthurovi Haleovi už nemohla nikoho milovat. Byl jasným světlem na jejím nebi, byl vzorem pro četné hrdiny jejích knih. A Alexander se mu tak podobal, až se jí při pouhém pohledu na něj sevřelo hrdlo. Byl právě tak vysoký, snědý, dlouhý, štíhlý a hezký. Cítila pýchu při pomyšlení, že tenhle neobyčejně hezký, inteligentní a laskavý muž je její syn. Zcela jiný pocit měla, když viděla svou dceru. U ní měla vždycky tajný pocit viny, že udělala něco špatně. Proč se z Kay stala tak nepříjemná, chladná žena plná zloby? Čím se to mohlo stát? Byly příčinou toho matčiny dlouhé pracovní hodiny? Smrt jejího otce? Žárlivost na bratra?

Když pohlédla do těch chladných očí tolik podobných jejím, v nichž se však nezračila žádná radost, měla Charlotte vždycky pocit prohry a cítila žal a obavy.

Kay se tolik lišila od Alexe, který teď stál před matkou v plné své výšce a díval se na ni s hřejivým šťastným úsměvem, oči mu jiskřily radostí.

„Páni, vypadáš senzačně, mami!“ Sklonil se k ní, lehce ji políbil a ona ho rychle objala. Bylo to už kolik měsíců, co naposled přijel ze San Franciska do New Yorku, neměla však nikdy opravdu pocit, že by byli od sebe daleko. Často jí volal, aby věděl, jak se má, vykládal jí různé zajímavosti, ptal se na její poslední knihu, nebo jí líčil svůj nový případ. Měla stálý pocit, že patří do jeho života, a přitom nikdo z nich nelpěl na tom druhém příliš úzce a sobecky. Byl to vztah, který jí byl v každém směru drahý. Sedla si ke stolu proti synovi a v očích se jí zračila radost, že ho vidí. „Vypadáš líp než kdy jindy!“ Usmála se na něj se zřejmou pýchou.

„Lichotit druhému není hezké, ale je příjemné to slyšet, drahoušku. Děkuju ti.“ Oči jí jiskřily, když se na něj dívala, a on se na ni smál. V dvaašedesáti byla dosud přitažlivá, vysoká, půvabná, elegantní, s hladkou pletí, jaká by odpovídala ženě hnedle o polovinu mladší. Kosmetická chirurgie jí pomohla udržet si krásnou tvář a hladkou pleť, vždycky však byla oslňující žena.

Protože od ní nakladatelství požadovalo spolupráci při propagaci jejích knih a musela jezdit na turné a hovořit o svém díle, nijak nepřekvapovalo, že si přála zůstat mladá. Během let se Charlotte Brandonová stala autorkou, jejíž knihy znamenaly pro nakladatele velký zisk. A jako žena živící se perem věděla, že její tvář, právě tak jako její srdečnost a vitalita, je důležitou součástí jejího image. Byla žena, které si druhé ženy vážily, a už víc než třicet let měla obdiv svých čtenářek. „Tak copak jsi celý ten čas dělal? Musím říct, že vypadáš taky báječně.“

„Měl jsem hodně práce. Vlastně jsem byl od té doby, co jsem tě naposledy viděl, v jednom kuse zapřažený.“ Při těch slovech zabloudily jeho oči náhle ke dveřím. Na okamžik si myslel, že vidí Raphaellu. Po schodech šla tmavovláska v norkovém kožichu, viděl však, že je to nějaká jiná žena, a rychle obrátil zrak zase k matce.

„Čekáš někoho, Alexi?“ Rychle si povšimla jeho pohledu a usmála se. „Nebo máš už dost

kalifornských žen?“

„Copak mám čas se s někým stýkat? Dřel jsem ve dne v noci.“

„To bys neměl.“ Chvilku na něj smutně hleděla. Přála si pro něj něco víc než takovýhle poloviční život. Přála si víc pro obě své děti, doposud však zřejmě ani jeden z nich nenašel, co chtěl. Alexovo manželství s Rachel se nevydařilo a Kay ovládalo vášnivé zaujetí pro politiku a ctižádost a ty pro ni zastínily všechno ostatní. Někdy si Charlotte myslela, že jim nerozumí. Jí se podařilo mít nakonec obojí, rodinu i kariéru, oni jí však odpovídali, že je jiná doba, že kariéry se už nedají dělat tak slušným způsobem, jakým ji dělala ona. Měli pravdu, nebo tak jen zakrývali svůj nezdar? Jak teď hleděla na syna, myslela na to a a ptala se v duchu, jestli je šťastný ve svém osamělém životě, nebo by si přece jenom přál něco jiného. Byla by ráda věděla, jestli má nějaký vážný vztah, jestli má nějakou ženu, kterou opravdu miluje.

„Netvař se tak ustaraně, mami.“ Usmál se na ni, a pohladil ji po ruce a pak kývl na číšníka. „Napiješ se?“ Přikývla a on objednal pro oba Bloody Mary, zaklonil se v židli a zeširoka se usmál. Musel jí to říct. Teď hned, pro případ, že by Raphaella přišla včas. Řekl jí v jednu hodinu a s matkou se sešel v půl jedné. Pak tu byla také možnost, že Raphaella nepřijde vůbec. Na chviličku se zamračil a pak se podíval do matčiných hlubokých modrých očí. „Pozval jsem přítelkyni, aby s námi poobědvala. Nejsem si jist, jestli bude moct.“ Pak jako rozpačitý chlapec sklopil na okamžik oči, načež se znovu podíval do jejích modrých. „Doufám, že ti to nevadí.“ Ale Charlotte Brandonová se rozesmála mladým šťastným smíchem, který dobře znal a který ho vždycky přiměl k úsměvu. „Přestaň se mi smát, mami.“

Její smích byl však nakažlivý a Alex zjistil, že se sám řehtá, když viděl pobavený výraz v jejích očích. „Vypadáš na čtrnáct, Alexi. Promiň. Koho jsi to proboha pozval?“

„Prostě přítelkyni. Ale hrome, co! Jednu ženu.“ Málem dodal: „Sebral jsem ji v letadle.“

„Ty máš tady v New Yorku přítelkyni?“ Nechtěla vyzvídat a strkat nos do jeho záležitostí, ptala se přátelsky a stále se na něj usmívala.

„Ne. Žije v San Francisku. Je tu jen na pár dní. Letěli jsme společně letadlem.“

„To je hezké. A co dělá?“ Usrkla ze sklenice a pomyslela si, jestli se snad neměla ptát, byla však na jeho přátele vždycky zvědavá. Někdy to bylo těžké neptat se jako matka, když však příliš naléhala, řekl jí vždycky jemně, aby toho nechala. Pohlédla teď na něj tázavě, ale nezdálo se, že by mu to vadilo. Vypadal šťastnější, než jak ho dlouhý čas vídala, a v očích měl něco neobyčejně hřejivého a laskavého. S Rachel nikdy takhle nevypadal, vždycky se zdálo, že je ustaraný a že mu s ní není dobre. Náhle se přistihla, že uvažuje, jestli jí Alex neuchystal nějaké překvapení.

On se však místo odpovědi na její dotaz jen zubil a řehonil.

„Možná že tomu těžko uvěříš, slavná spisovatelko Charlotte

Brandonová, ale zřejmě nedělá vůbec nic.“

„Ale, ale! To je úplná dekadence.“ Charlotte však nevypadala, že by ji to znepokojilo, byla jen zvědavá na to, co četla v synových očích. „Je hodně mladá?“ Tím by se to dalo vysvětlit. Mladí lidé měli právo nechat si nějaký čas na rozhodnutí, co budou dělat. Když však byli trochu starší, Charlotte očekávala, že už našli svou cestu, nebo alespoň nějaké zaměstnání.

„Ne, tak mladá, myslím, není. Bude jí kolem třiceti. Ale je

Evropanka.“

„Ach tak,“ řekla s pochopením matka. „Teď rozumím.“

„Stejně je to divné.“ Chvilku vypadal zamyšleně. „Nikdy jsem nepoznal nikoho, kdo by vedl takový život. Její otec je

Francouz a matka Španělka, a ona většinu života žila v uzavřeném prostředí, obklopená příbuznými a dueňami, chráněná, vycházela vždy v doprovodu. Připadá mi to neuvěřitelné.“

„Jak se ti vůbec podařilo odtrhnout ji od těch všech lidí na tak dlouho, aby ses s ní mohl seznámit?“ V Charlottě se probudila zvědavost. Jen na malou chvilku odvrátila pozornost od syna a zamávala chabě rukou přítelkyni sedící uprostřed sálu.

„Ještě jsem se s ní moc neseznámil. Ale hodlám to udělat. To je jeden z důvodů, proč jsem ji dnes pozval na oběd. Miluje tvé knihy.“

„Proboha, jen to ne. Jak se, propánakrále, můžu najíst, když mám přitom kolem sebe lidi, co se mě ptají, jak dlouho už píšu a kolik měsíců mi trvalo, než jsem napsala každou jednotlivou knihu?“ Výčitku však pronesla v žertovném tónu a dosud se trochu usmívala. „Proč se nemůžeš zajímat o dívky, které dávají přednost jiným autorům? Proč se nezajímáš o nějakou hezkou dívku, která čte ráda Prousta nebo Balzaka nebo Camuse nebo ji těší číst vzpomínky Winstona Churchilla? O někoho rozumného?“

Musel se zasmát, jak se tváří vážně, a pak najednou přes její rameno uviděl, jak do Four Seasons vstupuje půvabná postava, a Charlotte Brandonová měla dojem, že skutečně slyší, jak zatajil dech. Viděla, kterým směrem se dívá, a když se obrátila, spatřila stát nahoře na schodech neobyčejně krásnou vysokou tmavovlasou ženu, která vypadala nesmírně křehce a zároveň naprosto vyrovnaně. Byla tak úžasně krásná, že všechny oči se na ni upíraly v upřímném obdivu. Stála tam jako královna s hlavou vysoko zdviženou, černé vlasy, pečlivě spletené v uzel na šíji, se leskly jako hedvábí. Na sobě měla kašmírové šaty, těsně ji obepínající, téměř stejné tmavočokoládové barvy, jakou měl drahý kožich. Kolem krku měla volně uvázaný hedvábný smetanový šátek od firmy Hermés a v uších perly a diamanty. Dlouhé půvabné nohy vězely v punčochách čokoládové barvy a v střevíčkách z jemné hlazené hnědé kůže. Kabelka, rovněž sytě hnědá, nebyla tentokrát od Gucciho, ale od Hermése. Charlotte náhle pochopila nadšený výraz v synově tváři. Ta žena byla tím nejkrásnějším stvořením, jaké kdy viděla. Alex vstal s omluvou od stolu a šel dívce vstříc. V tu chvíli Charlottě připadla nějak známá.

Tu tvář už někde viděla, nebo to možná bylo jen tím, že byla tak typicky španělská a aristokratická. Blížila se ke stolu s půvabem a nenucenou elegancí velké dámy, zároveň však z pohledu jejích očí bylo možno vytušit laskavost a nesmělost, která při její překvapující kráse udivovala. Charlotte ji sledovala pohledem a tentokrát to byla ona, kdo se málem nezdržel obdivného výkřiku. Dívčina krása budila úžas a téměř strach.

Snadno se dalo pochopit Alexovo okouzlení. Byla jako velmi vzácný drahokam.

„Mami, rád bych ti představil Raphaellu. Raphaello, to je má matka, Charlotte Brandonová.“ Charlotte se na okamžik zarazila, že Alex neuvedl dívčino příjmení, jakmile se však podívala do jejích tmavých smutných očí, zapomněla na to. Při pohledu zblízka bylo vidět, že je dívka téměř poděšená a trochu udýchaná, jako by byla běžela. Podala Charlottě zdvořile ruku, nechala si od Alexe pomoct z pláště a posadila se.

„Je mi hrozně líto, že jsem se opozdila, paní Brandonová.“ Pohlédla Charlottě zpříma do očí a na smetanových tvářích se jí objevil slabý ruměnec. „Měla jsem společnost. Nebylo snadné se uvolnit.“ Oči se skryly pod závojem řas, jak se znovu opřela v židli dozadu. Alex ji pozoroval a na okamžik měl pocit, že se celý rozplyne. Nikdy v životě neviděl tak neuvěřitelně půvabnou ženu. A když se na ně Charlotte podívala, jak tu sedí vedle sebe, neubránila se pomyšlení, že by z nich byl skvělý pár. S těmi dvěma tmavými hlavami vedle sebe, velikýma očima, krásnými mladými údy, půvabnýma rukama vypadali jako dva mladí bozi z mytologie, stvoření jeden pro druhého. Charlotte se musela přinutit, aby se s příjemným úsměvem vrátila k započatému hovoru. „Ale vůbec ne, má milá. Tím se netrapte. Povídali jsme si zatím s Alexem, protože jsme se delší čas neviděli. Říkal mi, že jste včera večer také přiletěla ze San Franciska. Přijela jste navštívit přátele?“ „Ne, přijela jsem za matkou.“ Raphaella se už trochu uklidnila, třebaže odmítla skleničku. „Vaše matka bydlí tady v New Yorku?“

„Ne, v Madridu. Projíždí tudy na cestě do Buenos Aires.

A myslela si, že no mám prostě příležitost přijet na pár dní do

New Yorku.“

„Je jistě šťastná, že vás vidí. Já jsem taky vždycky šťastná, když Alex přijede.“ Všichni tři se usmáli a Alex je přiměl, aby si objednaly něco k obědu. Pak pokračovali v hovoru, a Raphaella se svěřila

Charlottě, jak mnoho pro ni po celá léta její knihy znamenaly.

„Přiznám, že jsem je čítávala ve španělštině a občas ve francouzštině, když jsem však poprvé přišla do této země, můj“

Začervenala se a na okamžik sklopila oči. Chtěla jim říct, že její manžel koupil pro ni několik Charlottiných knih v angličtině, pak se však najednou zarazila. Bylo to možná nepoctivé, nechtěla však teď o Johnu Henrym mluvit. „Koupila jsem si je v angličtině, a teď je čtu v angličtině pořád.“ A pak, jak se podívala na

Charlottu, její oči náhle pozvolna zesmutněly. „Nemáte tušení, jak mnoho pro mě vaše knihy znamenaly. Někdy si myslím, že to byly právě ony“ její hlas zněl tak jemně, že jej téměř nebylo slyšet „že to byly právě ony, co mě udrželo při životě.“

Z hlasu se dala tak jasně vycítit bolest, že se na ni Charlotte podívala, a Alex si vzpomněl, jak ji tenkrát poprvé viděl plakat na schodech. Teď se v tomto nádherném sále newyorské restaurace přistihl, že uvažuje, jaké asi tajemství tíží její duši. Ona však jen se slabým děkovným úsměvem pohlédla na jeho matku a Charlotte bezděčně vztáhla ruku a dotkla se její.

„Když je píšu, znamenají pro mě hodně. Důležité však je, že znamenají něco pro lidi, jako jste vy. Děkuju vám, Raphaello.

Je to krásná poklona a v jistém smyslu je odměnou za mé úsilí.“ A pak, jako by vycítila, že Raphaella něco skrývá, nějaké přání, které se jí zdá nedosažitelné, nějaký sen, ostře se na ni zadívala. „Také píšete?“

Raphaella se však jen usmála a zavrtěla hlavou. Vypadala teď velmi mladě a dětsky a ne tak blazeovaně, jak se zdálo v první chvíli. „Ach ne!“ A pak se smíchem dodala: „Ale jsem vypravěčka.“ „To je první krok.“ Alex je mlčky pozoroval. Těšilo ho vidět je spolu, vidět ten velký kontrast mezi dvěma krásnými ženami, jednou tak mladou a křehkou, druhou tak zralou a silnou, jednou bělovlasou a druhou černovlasou, jednou, kterou znal tak dobře, a druhou, kterou neznal vůbec, kterou však chtěl poznat. Chtěl ji poznat lépe než kohokoli předtím. Pozoroval je a poslouchal, jak matka mluví dál. „Co vyprávíte,

Raphaello?“

„Vyprávím příběhy a pohádky dětem. Vyprávím je všem svým malým sestřeničkám a bratránkům, když společně trávíme léto v našem rodinném domě ve Španělsku.“ Charlottina znalost takových rodinných „domů“ jí dala vytušit, že je to něco víc než dům. „Mám jich tucty, jsme velmi velká rodina a já se vždycky ráda starám o děti. Vyprávím jim příběhy“ šťastně se při těch slovech usmála „a děti poslouchají, chichotají se a smějí. Je to něco báječného, potěší to duši.“ Charlotte se usmála, když viděla výraz tváře mladé ženy, přikývla, pak se znovu na ni zadívala, zaostřila paměť a v hlavě se jí rozjasnilo. Raphaella Španělsko rodinné panství ve Španělsku a Paříž a banka. Musela potlačit nutkání říct něco nahlas. Nechala Alexe pokračovat v konverzaci a znovu a znovu zkoumala dívčinu tvář. A jak se na ni dívala, uvažovala, jestli Alex zná celý její příběh. Něco jí říkalo, že jej nezná.

Sotva hodinu po tom, co k nim přišla, pohlédla Raphaella s lítostí a nervózně na hodinky. „Je mi velmi líto, ale budu se muset bohužel vrátit k matce, tetě a sestřenicím. Budou si patrně myslet, že jsem jim utekla.“ Nepověděla Alexově matce, že předstírala bolení hlavy, aby se vyhnula obědu se svými četnými příbuznými.

Nesmírně si přála setkat se s Charlottou Brandonovou a uvidět znova Alexe, aspoň jednou ho ještě uvidět. Teď se nabídl, že ji doprovodí k taxíku. Zanechal matku u dalšího šálku překapávané kávy, slíbil, že se hned vrátí a odešel se svou okouzlující přítelkyní zavěšenou do jeho ramene. Raphaella se před odchodem zdvořile rozloučila s Charlottou a na malý okamžik se jejich oči střetly a zahleděly se do sebe. Zdálo se, jako by Raphaella pověděla Charlottě celý svůj příběh a jako by jí Charlotte odpovídala, že ho už zná. Bylo to jedno z těch mlčelivých sdělení, k nimž dochází mezi ženami. V té chvíli, co se jejich oči do sebe nořily, cítila Charlotte, že její srdce jde té krásné dívce vstříc. Jak seděla u stolu, vzpomněla si na celý ten příběh. Jenže teď už to pro ni nebyla tragická

noticka v novinách, teď měla před sebou živou smutnou mladou ženu, kterou postihla tragédie. Na malý okamžik zatoužila ji obejmout, místo toho jí však jen stiskla chladnou štíhlou ruku a hleděla za těmi dvěma, jak odcházejí a mizí po schodech dolů. Její syn byl tak hezký a ta dívka tak neobyčejně půvabná.

Když se vynořili na ulici, zadíval se Alex na Raphaellu s radostí, jež se zřetelně zračila v jeho tváři. Chvilku stáli na chodníku a vdechovali chladný podzimní vzduch. Cítili se mladí a šťastní. Oči se mu třpytily, a když k němu vzhlédla a uviděl její trochu smutný a moudrý pohled, který však v sobě měl i něco šťastného, neubránil se úsměvu a řekl: „Matce jste se hrozně líbila.“

„Nevím proč. Mně byla také moc sympatická. Je to velmi hezká žena, Alexi. Má všechny pěkné vlastnosti, jaké má žena mít.“

„Ano, je to hezká milá stará dáma,“ odpověděl žertovným tónem. Když se však díval do Raphaelliných očí, nemyslel na matku. „Kdy vás zase uvidím?“ zeptal se.

Nežli mu odpověděla, odvrátila nervózně oči a vrhla rychlý pohled na ulici, jestli neuvidí projíždějící taxík. Pak znovu pohlédla tmavýma ztrápenýma očima na Alexe. V tváři se jí najednou objevil nevysvětlitelný smutek. „Je mi líto, Alexi, ale nebudu moct přijít. Musím být s matkou a“ „Nemůžete být s nimi ve dne v noci.“ Z jeho hlasu zazněla umíněnost, až se musela usmát. Nemohl by to žádným způsobem pochopit. Takový život, jako byl její, neznal.

„Jenže já jsem s nimi ve dne v noci. Každou minutu jsem s nimi. A pak musím odjet domů.“ „To já také. Takže vás uvidím tam. Což mi, mladá dámo, připomíná, že jste mi něco zapomněla povědět, když jste mi říkala, že bydlíte v hotelu Carlyle.“

„Co to mělo být?“ Vypadala najednou znepokojeně.

„Vaše příjmení.“

„Že jsem vám je zapomněla povědět?“ Dalo se těžko říct, zda opravdu zapomněla, nebo zapomnětlivost jen předstírá.

„Zapomněla jste. Kdybyste byla dnes nepřišla, byl bych nucen sedět v hotelové hale do konce týdne, čekat, až půjdete kolem, a pak se vám před vaší matkou vrhnout k nohám, prosit, abyste mi řekla své jméno, a přivést vás tak do hrozných rozpaků!“ Vzhlédla k němu, její oči se topily v jeho, přála si všechno, co si přál on, ale věděla, že na to nemá právo. Trochu se k ní sklonil a chtěl ji políbit, ona se však odvrátila, zabořila mu tvář do ramene a jednou rukou se ho pevně držela za klopu.

„Ne, Alexi, nedělejte to.“ Pochopil, že se asi nebude líbat s mužem na ulici, když je v jejím světě plno dueň.

„No dobře. Ale chci vás vidět, Raphaello. Šlo by to dnes večer?“ Na rameni se mu ozval krátký potlačovaný smích, pak

Raphaella zvedla hlavu a znovu se na něj podívala.

„A co má matka, teta a sestřenice?“ Byl nemožný, tak umíněný, ale byl to také jeden z

nejpříjemnějších mužů, jaké kdy poznala.

„Tak je vezměte s sebou, a já přivedu svou matku.“ Jen ji škádlil, a ona to věděla a tentokrát se zasmála nahlas.

„Jste nemožný.“

„Já vím. A taky nechci slyšet žádné ne.“

„Alexi, prosím!“ Pohlédla znova na hodinky a náhle se polekala. „Proboha, ty mě zabijou! Teď už musejí být zpátky od oběda.“

„Tak mi slibte, že se mnou večer půjdete na skleničku.“ Držel ji pevně za paži a potom si najednou vzpomněl. „Tak jaké je, hrome, vaše příjmení?“

Strhla ruku z jeho ramene a zamávala na kolemjedoucí taxi.

Brzdy zaskřípaly a vůz zastavil nedaleko nich. Alex však svíral její paži ještě pevněji. „Alexi, pusťte mě. Musím“

„Nepustím vás, dokud“ Říkal to zpola žertem a zpola doopravdy. Raphaella se nervózně zasmála a znova mu pohlédla do očí.

„No tak dobře. Jmenuju se Phillipsová.“

„Pod tím jménem jste zapsána v hotelu Carlyle?“

„Ano, Vaše ctihodnosti.“ Chvilku hleděla klidně a pokorně, pak znovu znervózněla. „Ale Alexi, já se s vámi sejít nemůžu.

Ani tady, ani v San Francisku. Vůbec nikdy. Tohle musí být sbohem.“

„Proboha, nebuďte bláhová. Tohle je jen začátek.“

„Ne, není.“ Na kratičkou chvíli vypadala vážně, jak tam tak stála. Taxík netrpělivě vrčel a Alex hleděl rozzuřeně. „To není začátek, Alexi, to je konec. A teď musím jít.“

„Takhle ne!“ Alex vypadal najednou zoufale. Zalitoval, že ji prve nepolíbil. „Cože? Právě jste se mnou poobědvala, abyste mohla poznat mou slavnou máti! Je tohle slušné chování?“ Řekl to žertem, ona se však na něj rozpačitě podívala. Poznal, že vyhrál.

„Alexi, jak můžete něco takového“

„Sejdete se se mnou dnes večer?“

„Alexi“

„No tak. Dnes večer v jedenáct. V kavárně ve vašem hotelu.

Můžeme si povídat a poslouchat Bobbyho Shorta. A jestli tam nebudete, půjdu nahoru a zabouchám na dveře vaší matky.“ Pak se najednou znepokojeně zatvářil. „Můžete se od nich dostat v jedenáct?“ Sám si musel přiznat, že je to komická situace. Bylo jí dvaatřicet a on se jí ptal, jestli může matce utéct.

Bylo to opravdu směšné.

„Budu se snažit.“ Zasmála se na něj a znovu vypadala mladě. V očích se jí však zračilo něco provinilého. „Neměli bychom to dělat.“

„Proč ne?“

Už mu to chtěla říct, ale věděla, že nemůže, když tu stojí na chodníku a netrpělivý taxikář se začíná vztekat. „Promluvíme si o tom večer.“

„Dobrá.“ Zeširoka se usmál. Pak tam tedy bude. Otevřel dvířka taxíku a hluboce se uklonil. „Tak na shledanou dnes večer, slečno Phillipsová.“ Trochu se sklonil a polibil ji na čelo, hned nato se dvířka zavřela a taxík uháněl s Raphaellou do centra. Ta seděla na zadním sedadle a zlobila se na sebe, že byla tak slabá a povolila. Měla ho hned na začátku vyvést z omylu. Měla mu říct pravdu už v letadle a neměla vůbec chodit na ten oběd. Řekla si však, že aspoň jednou, jen jednou má právo udělat něco nepředloženého, romantického, něco, co by ji pobavilo. Má však opravdu takové právo? Co jí dalo to právo, když John

Henry sedí v kolečkové židli a pomalu umírá? Jak se odvažuje hrát takovou hru? Když se taxík blížil k hotelu Carlyle, slavnostně si slíbila, že večer Alexovi řekne, že je vdaná. A už se s ním nesetká. Po dnešním večeru se s ním už nesetká ale je před ní ještě tento večer a při pomyšlení, že ho ještě jednou uvidí, se jí rozbušilo srdce.

„Tak co?“ Alex pohlédl vítězoslavně na matku a posadil se.

Usmála se na něj a jak se usmívala, cítila se najednou velmi stará. Jak vypadal mladě, plný naděje, šťastný, a přitom slepý.

„Jaké tak co?“ Modré oči hleděly na něj laskavě a smutně.

„Co si o ní myslíš, `No tak co?’ Není úžasná?“

„Je,“ řekla stroze Charlotte „Je to nejspíš ta nejkrásnější mladá žena, jakou jsem kdy viděla. A je okouzlující, milá a sympatická a líbí se mi. Jenže, Alexi“ Dlouhou chvíli váhala a pak se rozhodla říct, co si myslí. „Ale co z toho?“

„Co tím chceš říct?“ Vypadal najednou znepokojeně. Napil se trochu studené kávy a prohlásil: „Je báječná.“

„Znáš ji dobře?“

„Moc ne,“ odpověděl a zazubil se na ni. „Doufám však, že to změním, ať si její matka, teta, sestřenice a dueňi říkají, co chtějí.“

„A co její manžel?“ zeptala se Charlotte. Alex najednou vypadal, jako by ho sevřela prudká bolest. Oči se mu rozšířily, jak na ni zůstal koukat, pak se zase zúžily a objevila se v nich nezvyklá nedůvěra. „Co tím myslíš, `její manžel’?“

„Alexi, víš, kdo ona je?“

„Jak jsem se dnes dozvěděl, je zpola Španělka, zpola Francouzka, žije v San Francisku, nemá žádné zaměstnání a je jí dvaatřicet. A právě jsem zjistil její příjmení, jmenuje se

Raphaella Phillipsová.“

„Neříká ti to nic?“

„Ne, a proboha přestaň s tím tajemným naznačováním.“ Jeho oči sršely oheň a Charlotte Brandonová se opřela v židli a vzdychla. Měla tedy pravdu. Příjmení bylo toho důkazem. Nevěděla proč, ale tu tvář si pamatovala, ačkoliv už léta neviděla její fotografii v novinách. Naposled snad před sedmi nebo osmi lety, když Raphaella vycházela z nemocnice, po tom, co Johna Henryho Phillipse poprvé ranila mrtvice. „Co se mi tu, u čerta, snažíš namluvit, mami?“ „Že je vdaná, můj milý, a za velmi významného muže. Jméno John Henry Phillips ti nic neříká?“ Na zlomek vteřiny Alex zavřel oči. Domníval se, že to, co mu matka říká, nemůže být pravda. „Vždyť je snad mrtvý, ne?“

„Pokud vím, tak ne. Před několika lety prodělal několik záchvatů mrtvice, a musí mu být skoro osmdesát, ale jsem si jistá, že je dosud naživu. Určitě bychom o tom všichni slyšeli, kdyby zemřel.“ „Proč si však myslíš, že je jeho ženou?“ Alex vypadal, jako by ho zasáhl blesk.

„Vzpomínám si, že jsem četla o jejich svatbě a viděla fotografie. Byla tenkrát zrovna tak krásná jako teď. Nejdřív mě to pohoršilo, že si bere tak mladou dívku. Mám dojem, že jí bylo sedmnáct nebo osmmnáct. Je dcerou nějakého velkého francouzského bankéře. Když jsem je však viděla spolu na tiskové konferenci, kam jsem šla s jedním svým známým novinářem, změnila jsem názor. Víš, ve své době byl John Henry Phillips vynikající a velmi přitažlivý muž.“

„A teď?“

„Kdo ví. Vím, že je upoután na lůžko a že je po všech těch záchvatech mrtvice hodně postižený, nemyslím si však, že se o tom všeobecně ví něco víc. Ona byla před zraky veřejnosti vždycky chráněna, a proto jsem si nemohla hned vzpomenout, odkud ji znám. Ale ta tvář na tu člověk snadno nezapomene.“ Podívali se na sebe a Alex přikývl. Nemohl na ni také snadno zapomenout a věděl, že na ni nezapomene nikdy. „Zřejmě ti o tom nic neřekla.“

Znovu přikývl. „Doufám, že to udělá.“ Matčin hlas zněl jemně a laskavě. „Měla by ti to říct sama. Možná že jsem to neměla“

Hlas dozněl a zmlkl. Alex znovu zavrtěl hlavou a pak žalostně upřel oči na matku, která byla jeho nejstarším přítelem.

„Proč? Proč má být provdaná za takového nemožného starce? Mohl by být jejím dědečkem a je vlastně už mrtvý.“ Byl to tak nerovný sňatek. Jeho nespravedlnost mu rvala srdce. Proč? Proč má mít Raphaellu?

„Jenže on není mrtvý, Alexi. A nechápu, co s tebou zamýšlí.

Leda to, že je sama zmatena, jak si myslím. Říkám ti to upřímně. Neví dobře, co dělá a že ti může ublížit. A neměl bys zapomínat, že vedla úplně jiný život, že byla vždycky chráněna.

John Henry Phillips ji skoro patnáct let zcela skrýval před veřejností. Nebyla zřejmě zvyklá setkávat se se ztřeštěnými mladými právníky nebo mít občasné pletky. Můžu se v ní mýlit, myslím si však, že se nemýlím.“

„Taky si to myslím. Kristepane.“ Zaklonil se v židli a zdlouha si nešťastně vzdychl. „Co teď?“ „Uvidíš se s ní?“

Přikývl. „Dnes večer. Řekla, že mi chce něco říct.“ Uvažoval, jestli mu to poví. A co pak?

Seděl proti matce, ale nedíval se na ni a zíral do prázdna.

Uvědomoval si, že John Henry Phillips může žít ještě dalších dvacet let to už bude Alexovi skoro šedesát a Raphaelle dvaapadesát. To by čekali skoro půlku života, až ten starý muž zemře. „Nač myslíš?“ zeptala se soucitně matka.

Pomalu k ní zase obrátil oči. „Na nic zvlášť příjemného,“ odpověděl zvolna. „Viděl jsem ji jednou večer na schodech poblíž jejího domu. Plakala. Celé dlouhé dny jsem na ni myslel, až jsem ji znovu uviděl teď v letadle. Povídali jsme si spolu, a“ Sklíčeně pohlédl na matku.

„Alexi, vždyť ji sotva znáš.“

„To se mýlíš. Znám ji. Mám pocit, jako bych ji znal líp než kohokoli jiného. Znám její duši, její mysl a její srdce. Vím, co cítí a jak je osamělá. A teď vím proč. A vím ještě něco jiného.“

Pohlédl dlouze a ostře na matku.

„Co je to, co ještě víš, Alexi?“

„Že ji miluju. Vím, že to zní bláznivě, ale je to tak.“

„Nevíš to. Je to příliš brzo. Je to pro tebe téměř úplně cizí žena.“

„Ne, není.“ A pak už dál nic neřekl. Položil na stůl k účtence kreditní kartu, podíval se na matku a řekl: „Nějak to už vyřešíme.“ Charlotte Brandonová však jen přikývla a pomyslela si, že je to hodně nepravděpodobné.

Když ji Alex za pár minut opouštěl na Lexington Avenue, pohled v jeho očích jí prozradil, že je rozhodnut. A jak sklonil hlavu před ostrým větříkem a kráčel rázně do severní části města, věděl v nitru, že je mu jedno, jaké překážky bude muset překonat, aby získal Raphaellu, věděl však, že to udělá. Nikdy předtím netoužil po žádné ženě tolik jako po ní. A jeho boj za ni právě začal. Ten boj však Alex Hale nehodlal prohrát.

7.

Alex Hale došel ostrým krokem na Madison Avenue, pak zahnul doprava na Sedmdesátou šestou ulici a za pět minut jedenáct večer vešel do hotelu Carlyle.

Zamluvil pro ně stůl v hotelové kavárně. Měl v úmyslu si hodinku s Raphaellou popovídat a pak se dívat na půlnoční vystoupení Bobbyho Shorta, který byl jedním z velkých umělců v New Yorku. Alex se celý večer těšil, že bude ten požitek sdílet s Raphaellou. U dveří si dal do šatny kabát a proplétal se mezi stoly, až se dostal ke svému, kde se posadil a čekal na ni, až přijde. Seděl tu deset minut, ve čtvrt na dvanáct si začal dělat starost a v půl uvažoval, jestli nemá zavolat do jejího pokoje. Pak si uvědomil, že to není možné. Obzvlášť teď, když věděl o jejím manželovi. Uvědomil si, že musí na ni v klidu čekat a nezpůsobit žádný rozruch.

Za dvacet minut dvanáct ji uviděl, jak nahlíží dovnitř skleněnými dveřmi a vypadá, jako by se chystala utéct. Snažil se zachytit její pohled, ona ho však neviděla. Chviličku se bedlivě rozhlížela po sále, pak zmizela. Alex se nerozmýšlel, vyskočil od stolu, běžel ke dveřím a odtud do haly, kde ji stačil zahlédnout, jak pospíchá pryč. „Raphaello!“ zavolal tiše, a ona se obrátila. Velké oči byly polekané a tvář velmi bledá. Měla na sobě krásné večerní šaty v barvě slonoviny, dole černě lemované, splývaly jí rovně z ramen až ke kotníkům. Levé rameno jí zdobila veliká brož krásné umělecké práce s obrovskou nepravidelnou perlou ve středu, vroubenou onyxy a diamanty, a v uších se jí třpytily stejné náušnice. Byla to neobyčejně efektní kombinace. Alex si znovu uvědomil, jaká je to neobyčejně krásná žena. Zastavila se, když ji zavolal, a zůstala na místě jako přikovaná. Stál před ní a upíral na ni velmi vážný pohled. „Neutíkejte ještě. Pojďte se napít a popovídáme si.“ Jeho hlas zněl velmi něžně a byl by ji rád vzal do náruče, ale neodvážil se dotknout se ani její ruky. „Ne-neměla bych s vámi chodit. Nemůžu. Přišla jsem vám říct, že Odpusťte je už tak pozdě Ne“

„Raphaello, ještě není ani půlnoc. Nemohli bychom si aspoň půlhodinky popovídat?“

„Je tu tolik lidí“ Vypadala nešťastně, jak tam stáli, a najednou ho napadl Bemelmanův bar. Bylo

mu líto, že přijde o Bobbyho Shorta s ní, víc však pro něj znamenalo promluvit si o tom, co měla na srdci.

„Je tu ještě jeden bar, kde bychom si mohli klidně pohovořit.

Pojďte.“ Nečekal ani na odpověď a dal si její ruku pod paži a pak ji zavedl zpátky halou do baru naproti kavárně Carlyle, kde vklouzli na lavičku u malého stolku. Alex se se šťastným úsměvem na ni pomalu podíval. „Co si dáte k pití? Víno? Nebo trochu sherry?“ Ona však jen zavrtěla hlavou a Alex viděl, že je dosud velmi sklíčená. Hned jak číšník od nich odešel, obrátil se k ní a jemně se zeptal: „Není něco v pořádku, Raphaello?“ Pohlédla nejdřív dolů na své ruce a pak pomalu přikývla. Viděl, jak se její dokonalý profil ostře rýsuje v setmělé místnosti.

Zvedla k němu hlavu a její oči hledaly jeho, jako by jí už jen to působilo velkou bolest. V její tváři se zračil stejný žal, jaký na ní viděl onoho prvního večera, kdy ji našel plakat na schodech. „Proč si o tom nepromluvit?“

Trochu se nadechla a opřela se o opěradlo lavičky. Stále ještě nespustila zrak z jeho očí. „Měla jsem vám to povědět dřív, Alexi.“ Zaváhala, jak to říct a pak pokračovala: „Nebyla jsem k vám poctivá. Nevím, co se se mnou stalo. Asi jsem se dala unést. Byl jste v letadle tak milý a vaše matka je tak sympatická. Nezachovala jsem se k vám pěkně, příteli“ Její oči byly plné lítosti.

Jemně se dotkla jeho ruky. „Vzbudila jsem ve vás dojem, že jsem volná, a to bylo ode mě velmi nesprávné. Musím se vám teď omluvit.“ Pohlédla na něj sklíčeně a odtáhla ruku. „Jsem vdaná, Alexi. Měla jsem vám to říct hned na začátku. Nevím, proč jsem s vámi hrála nepoctivě. Bylo to však ode mě velmi, velmi nesprávné. Už se s vámi nemůžu vidět.“

Byla čestná a Alexe do hloubi duše dojalo, s jakou vážností teď na něj hleděla. Na konečcích řas se jí třpytily slzy, oči měla tak veliké a tvář tak hrozně bledou.

Promluvil opatrně, s velkou vážností jako k Amandě, když byla maličká. „Raphaello, velmi si vás vážím za to, co jste právě udělala. Musí to však mít vliv na naše naše přátelství? Dovedu to přijmout. Nemohli bychom se přesto stýkat dál?“ Byla to poctivá otázka, neměl v úmyslu od ní upustit.

Zavrtěla smutně hlavou. „Ráda bych se s vámi vídala kdybych kdybych byla volná. Ale jsem vdaná. Není to možné.

Nebylo by to správné.“

„Proč?“

„Nebylo by to poctivé k mému muži. A on je takový“ hledala slova „takový dobrý člověk. Byl ke mně tak hodný tak laskavý“ Odvrátila tvář a Alex uviděl, jak jí po něžné slonovinové tváři rychle stéká slza. Natáhl ruku a přejel konečky prstů po saténově hebké tváři, a najednou se mu chtělo také plakat. Nemůže to myslet doopravdy. Nemůže mít v úmyslu zůstat manželovi věrná do konce jeho života. Jak hleděl na její tvář, uvědomil si její úmysl v celé hrůze.

„Ale Raphaello nemůžete být vždyť jsem vás tenkrát viděl na schodech nejste šťastná. To vím. Proč bychom se nemohli spolu vídat a těšit se z toho, co máme?“

„Protože na to nemám právo. Nejsem volná.“

„Proboha“ Už jí chtěl říct, že všechno ví, natáhla však ruku a zarazila ho, jako by se chránila před útočníkem. Jedním rychlým pohybem se zvedla a pohlédla na něj dolů. Po tvářích se jí dosud řinuly slzy.

„Ne, Alexi, to nejde! Nemůžu. Jsem vdaná. A velmi, velmi lituju, že jsem to nechala zajít tak daleko. Neměla jsem to dělat. Nebylo ode mě správné jít na oběd s vaší matkou“

„Přestaňte se obviňovat a posaďte se.“ Uchopil ji jemně za paži a stáhl ji znova k sobě na sedadlo. Z důvodů, které sama nechápala, si to dala líbit. Rukou jí setřel slzy z tváří.

„Raphaello.“ Promluvil tak tiše, že nikdo jiný to nemohl slyšet. „Miluju vás. Vím, že to zní bláznivě, vždyť se sotva známe, miluju vás však. Hledal jsem vás dlouhá léta. Nemůžete teď odejít. Ne kvůli tomu, co máte se se svým manželem.“

„Co tím myslíte?“

„Myslím, že podle toho, co mi matka řekla, je váš manžel velmi starý, a už celá léta velmi nemocný. Musím přiznat, že když jsem se s vámi seznámil, nevěděl jsem, kdo jste. Matka vás poznala a pověděla mi to, a také mi pověděla o vašem vašem manželovi.“

„Ona to tedy věděla. Musí si myslet, že jsem špatná žena.“ Raphaella vypadala velmi zahanbeně. „Ne.“ Jeho hlas zněl rozhodně a naléhavě. Nakláněl se k ní a jak byl tak blízko ní, téměř cítil teplo vycházející z její hedvábné pleti. Nikdy ho nenaplňovala taková touha jako právě teď, ale nebyla chvíle na vášeň. Musel jí to vysvětlit, aby to pochopila, aby to nahlédla. „Jak by si někdo mohl myslet, že jste špatná? Celá ta léta jste mu byla věrná, ne?“ Byla to téměř řečnická otázka a ona pomalu přikývla a pak vzdychla.

„Byla. Ale není důvod, abych teď přestala. Nemám právo chovat se tak, jako bych byla volná, Alexi. Volná nejsem. A nemám právo vnést do vašeho života zmatek a svoje trápení.“

„Váš život je tak smutný, protože smutně žijete. Žijete osaměle, jen s velmi nemocným starým mužem. Máte právo na mnohem víc.“

„Ano. Ale není jeho vina, že to tak dopadlo.“

„Není to však ani vaše vina. Musíte se sama trestat?“

„Ne. Ale nemůžu trestat jeho.“ Z toho, jak to řekla, poznal, že zase prohrává, a pocítil v srdci zoufalost. Znovu vstala a tentokrát byla jasně rozhodnutá. „Musím jít.“ Jeho oči ji prosily, aby neodcházela. Pak, aniž ještě něco řekla, dotkla se jemně rty jeho čela, něžně ho políbila a rychle vyšla z baru. Chtěl vstát a jít s ní, zavrtěla však hlavou a pozvedla ruku. Věděl, že zase pláče, věděl však také, že tentokrát prohrál. Kdyby šel za ní, byla by ještě víc nešťastná. Věděl, že nemůže nic dělat. Vycítil to z tónu jejích slov. Byla svázána s Johnem Henrym

Phillipsem manželským svazkem a svou ctí a nemínila toto pouto přervat ani ho uvolnit, a rozhodně ne kvůli naprosto cizímu člověku, s kterým se seznámila den předtím v letadle.

Alex Hale zaplatil v hotelovém baru svou útratu a na rezervovaný stůl na druhé straně haly, kde vystupoval Bobby Short, si ani nevzpomněl. Vyšel ven na Madisonovu Avenue, zamával zvednutou rukou na taxíka a jel zpátky do svého hotelu. Když vklouzl na sedadlo, taxikář se podíval do zpětného zrcátka, stiskl v zubech pevně doutník a zatvářil se překvapeně. „To tam musí být nějaká pořádná zima, co kamaráde?“ To bylo jediné pochopitelné vysvětlení, jaké našel, když viděl, jak se Alexovi řinou z očí slzy a stékají mu rychle po tvářích.

8.

Alex a jeho neteř Amanda se dlouhou chvíli dívali na bruslaře půvabně kroužící pod nimi na kluzišti v Rockefeller Center.

Právě se navečeřeli v Café Francais, do osmi ji musil dovést domů, jestliže měl stihnout letadlo. „Přála bych si, abych se celý život mohla věnovat bruslení, strýčku Alexi.“ Malá křehká plavovlasá dívenka s šedomodrýma očima a s gloriolou jemných vlnících se vlasů se s úsměvem podívala na strýce.

„Cože? Bruslení?“ Usmál se na drobnou postavičku vedle sebe. Jeho úsměv však platil i tomu, co řekla. Strávili spolu příjemný večer, osamělost té hezounké mladičké dívenky mu však jako vždy rvala srdce. Nepodobala se nikomu z rodiny.

Ani matce nebo otci, dokonce ani babičce nebo Alexovi. Byla tichá a oddaná, jemná a osamělá a věrná. Vlastně mu připomínala Raphaellu, jak tam spolu stáli na svěžím vzduchu. Život přinesl oběma utrpení. A když se díval na svou mladou neteř, uvažoval, zda nejsou také skoro stejně osamělé. A také celý večer uvažoval, co ji asi souží. Zdála se tak tichá a ztrápená a teď pozorovala bruslaře tak toužebně jako dychtivé dítě. Náhle se ho zmocnilo přání, aby ten večer nemusel letět zpátky do San

Franciska a mohl s ní strávit víc času, mohli by si možná dokonce vypůjčit brusle. Měl však potvrzenou rezervaci v letadle a pokoj v hotelu už vypověděl. „Až sem příště přijedu, půjdeme si

zabruslit.“

Zasmála se na něj a řekla: „Víš, jsem už opravdu dobrá.“

„Ale?“ podíval se na ni škádlivě. „Jaks to dokázala?“

„Chodím bruslit každý den.“

„Sem?“ Pohlédl potěšeně na půvabnou dívenku. A znovu zalitoval, že nemá čas, aby mu mohla ukázat, jak je „opravdu dobrá.“

Zavrtěla však hlavou a odpověděla: „Sem ne. Nemůžu si to ze svého kapesného dovolit.“ Připadlo mu to směšné. Její otec byl jedním z nejvíce uznávaných chirurgů na Manhattanu a Kay si teď už jistě přišla na slušné peníze. „Bruslím v parku, strýčku.“ Teď mu už jen občas říkala strýčku. „Sama?“ vypadal zděšeně a ona se na něj pyšně usmála.

„Někdy ano. Jsem už teď přece velká.“

„Dost velká, aby tě někdo nepřepadl?“ Vypadal rozzlobeně, ona však zavrtěla hlavou a zasmála se. „Mluvíš zrovna jako babička.“

„Ví babička, že chodíš bruslit sama do Central Parku?

A když o tom tak přemýšlím, ví to tvoje matka?“ Kay se nakonec přece jen vrátila do Washingtonu, nežli Alex přiletěl do

New Yorku, takže se tu s ní tentokrát vůbec nesetkal.

„Vědí to obě. A já jsem opatrná. Když bruslím v noci, odcházím z parku s jinými lidmi, takže nemusím jít sama.“

„A jak víš, že ti jiní ti neublíží?“

„Proč by mi měli ublížit?“

„Ale proboha, Mandy, víš přece, co se tu děje. Žiješ v New

Yorku odmalička. Musím ti snad vysvětlovat, před čím si tady člověk musí dát pozor?“

„Ale s dětmi je to něco jiného. Proč by mě chtěl někdo přepadnout? Co by si na mně vzal? Dvě ruličky kyselých bonbonů, tři pětky a klíče?“

„Možná. Nebo“ ani se mu to nechtělo vyslovit „nebo možná něco mnohem cennějšího. Mohl by ti ublížit.“ Nechtěl říct znásilnit. Něco takového té malé dívence, která k němu zvedala s žertovným úsměvem nevinnou tvářičku, nechtěl říct.

„O něco tě požádám. Nechoď už tam.“ Pak svraštil čelo, sáhl do kapsy, vytáhl náprsní tašku a vzal z ní jednu zbrusu novou stodolarovou bankovku. S vážným výrazem ji podal Amandě a ta překvapením vykulila oči.

„Co to děláš?“

„Dávám ti peníze na bruslení. Chci, abys odteďka chodila sem. A až ti peníze dojdou, tak mi to povíš, a já ti pošlu další.

Zůstane to jen mezi námi, mladá dámo. Nepřeju si, abys ještě chodila bruslit do Central Parku. Je to jasné?“

„Ano, prosím. Ale Alexi, ty ses zbláznil! Sto dolarů!“

A pak se rozesmála a vypadala zase jako desetileté dítě. „To je senza!“ A bez dalších řečí si stoupla na špičky, ovinula paže strýčkovi kolem krku, dala mu šťavnatou pusu na tvář a strčila stodolarovou bankovku do malé džínsové taštičky. Cítil se líp, když si peníze vzala. Nevěděl však, a bylo by mu to dělalo velkou starost, že přitom, jak často bruslí, jí peníze vydrží jen na pár týdnů. A že jí bude trapné požádat ho, aby jí poslal další.

Nepatřila prostě k tomu druhu dívek. Nebyla náročná a sama by si o peníze neřekla. Byla vždycky vděčná za to, co dostala, a víc nežádala.

Pohlédl zdráhavě na hodinky a pak na Amandu. Lítost, jakou pocítil, se okamžitě objevila na její tváři. „Bohužel, budeme už muset jít, mladá dámo.“ Mlčky přikývla a v duchu uvažovala, kdy ho zase uvidí. Kdykoliv přijel do New Yorku, bylo to pro ni, jako když vysvitne slunce. Jeho návštěvy a čas strávený s babičkou činily jí život trochu snesitelnější a dávaly mu větší cenu. Šli po svažující se promenádě k Páté avenui a tam Alex zastavil taxíka.

„Víš, kdy zase přijedeš, Alexi?“

„Nevím, ale nebude to dlouho trvat.“ Vždycky ji opouštěl s pocitem bolesti a výčitky. Jako kdyby mohl pro ni udělat víc a vyčítal si, že to neudělal. Co víc mohl udělat? Jak mohl nahradit rodiče, z nichž jeden byl slepý a druhý neměl kouska citu? Jak mohl dát dítěti to, co nemělo skoro sedmnáct let?

A přestože byla Amanda malé postavy, nebyla už dítě, toho si ani Alex nemohl nepovšimnout. Byla neobyčejně hezká dívka.

Překvapovalo ho jen, že to sama ještě nezjistila.

„Přijedeš na Den díkůvzdání?“

„Možná.“ Viděl v jejích očích prosebný pohled. Když došli k jejímu domu, Alex se s ní rozloučil, objal ji, pevně k sobě přivinul a políbil na tvář. Viděl, že se jí v očích třpytí slzy, jak odcházela, když však v taxíku odjížděl, mávala mu statečně a její úsměv byl plný naděje, jakou slibovalo jejích šestnáct a půl let.

Vždycky byl smutný, když ji opouštěl. Vždycky mu nějak připomněla, že propásl příležitost a nemá děti. Byl by šťastný, kdyby byla jeho dcerou. A při tom pomyšlení se ho vždycky zmocňoval hněv. Jeho sestra si nezasluhovala tak milé a hezké dítě, jako byla Amanda.

Udal řidiči adresu svého hotelu, tam si u vrátného vyzvedl zavazadla, pak se znovu posadil do taxíku, mrkl na hodinky a dlouze vzdychl. „Na Kennedyho letiště, prosím,“ řekl. Byl v New Yorku jen dva dny, ale ty ho úplně vyčerpaly. Rozhovor s Raphaellou předešlého večera ho sklíčil. Cítil se osamělý.

Vyřídil úspěšně své záležitosti, jak se však pomalu blížili k okraji centra, převládl v něm citový zmatek a zatlačil všechno uspokojení ze zdárné práce. Přistihl se, že stále méně a méně myslí na Amandu a stále víc a víc na Raphaellu. Bylo mu jí líto, ale zároveň se na ni zlobil. Proč tak trvala na tom, že bude věrná manželovi, který byl dost starý, aby mohl být jejím dědečkem, a byl už napolo mrtvý? Nedávalo to žádný smysl. Bylo to bláznovství Vzpomněl si na výraz v její tváři, když minulé noci odcházela. Vždyť to bylo včera. Ještě včera ji viděl. A pak se zeptal sám sebe, proč on musí mít pochopení, proč on se musí podvolit, a při tom pomyšlení se ho zmocnil nevysvětlitelný nával vzteku. Vlastně mu řekla: „Odejděte.“

Rozhodl se však, že neodejde. Prostě se tak teď z ničeho nic rozhodl. Rozhlédl se kolem sebe, jako by se najednou probudil.

Byli v Devadesáté deváté ulici na East River Drive. „Řidiči, zavezte mě do hotelu Carlyle.“ „Teď?“

„Ano, teď,“ přikývl důrazně Alex.

„Ne na letiště?“

„Ne.“ Čert to vem. Mohl vždycky bydlet u matky, kdyby zmeškal zpáteční letadlo do San Franciska. Odjela na sobotu a neděli do Bostonu, kde měla vystoupit před veřejností a promluvit o své poslední knize. Stálo to za pokus uvidět ještě jednou Raphaellu. Jestli tam je. Kdyby přišla za ním dolů.

Kdyby

V hotelu Carlyle ležela Raphaella na velké manželské posteli v růžovém saténovém županu, pod nímž měla krajkové spodní prádlo krémové barvy. Poprvé za dlouhá léta byla sama.

Rozloučila se s matkou, tetou a sestřenicemi, které teď na letišti nastupovaly do letadla do Buenos Aires. Ráno měla odletět do San Franciska, teď večer si však mohla v hotelu Carlyle odpočinout a nedělat vůbec nic. Nemusela být příjemná, milá a trpělivá. Nemusela v desítkách elegantních obchodů dělat své rodině tlumočnici. Nemusela pro ně objednávat jídla nebo běhat po městě po nákupech. Mohla si tu jen ležet s knížkou a odpočívat. Za chvilku jí hotelový číšník přinese do pokoje večeři, kterou si sní v osamělé nádheře obývacího pokoje v apartmá, v němž vždycky bydlela. Rozhlédla se s potěšením kolem sebe, i když byla vyčerpaná. Bylo to tak příjemné neslyšet

je už štěbetat, nepředstírat, že se baví nebo že je v každém okamžiku šťastná. Co sem přijela, neměla pro sebe jedinou minutu. Ne že by ji kdy měla. To bylo právě ono. Nepovažovalo se za vhodné, aby byla samotná. Nikdy neměla být samotná. To se pro ženu nehodilo. Žena měla mít kolem sebe příbuzné a známé, měla být chráněna, střežena. Výjimkou samozřejmě bylo, když měla být přes noc sama v hotelu, jako je teď, nežli ráno odletí do San Franciska. Zůstane ve svém pokoji, zavolá si hotelového číšníka, aby jí přinesl jídlo, a ráno v limuzíně odjede na letiště.

Koneckonců člověk musí být opatrný, připomněla si teď ve svém pokoji, a když není, hledme, co se právě stalo. Zalétla v myšlenkách už potisící v posledních čtyřiadvaceti hodinách k Alexovi, viděla v duchu jeho tvář, jeho pohled, široká ramena, hebké vlasy tohle se tedy stalo. V letadle člověka osloví někdo cizí. Člověk s ním jde na oběd. Nechá se pozvat na skleničku. Zapomene na své závazky. A zamiluje se.

Znovu si připomněla své rozhodnutí, utěšovala se, že udělala správně, a přinutila se myslet na něco jiného. Nemá důvod myslet ještě na Alexe Halea. Naprosto žádný důvod. Už ho nikdy neuvidí. Nikdy ho blíž nepozná. A jeho vyznání minulé noci je jen pobláznění velmi pošetilého muže. Pošetilého a ztřeštěného. Jak by mohl od ní očekávat, že se s ním ještě sejde? Co ho přimělo k domněnce, že je ochotná mít s ním milostný poměr? Jak tu teď ležela, znovu v duchu viděla jeho tvář, a přistihla se, že uvažuje, jestli jeho matka někdy něco takového udělala. Poznala někdy někoho takového, jako je Alex? Nebo poznala někoho takového některá z jejích známých ve Španělsku? Zdály se naprosto spokojené se svým životem, který vedly pod dohledem ostatních, neustále utrácely peníze, kupovaly šperky, kožešiny a šaty a chodily do společnosti, ale měly vždycky kolem sebe druhé ženy a žily za pečlivě střeženými zdmi. Co se to s ní děje? Proč jí tenhle tradiční způsob života najednou jde na nervy? Ostatní její známé v Paříži,

Madridu a Barceloně mají svou společnost, večírky, zábavy a různé společenské události a s nimi jim léta pomalu ubíhají.

A mají děti děti srdce ji vždycky zabolelo, když si vzpomněla na malé děti. Po léta nedokázala vidět kolemjdoucí těhotnou ženu, aniž jí vstoupily do očí slzy. Nikdy neřekla Johnu

Henrymu, jak se cítí ochuzená, protože nemají děti. Vždycky si však myslela, že to ví. Proto ji vždycky zahrnoval vším možným, proto ji tak rozmazloval, a vždycky se zdálo, že ji o to víc miluje. Raphaella zavřela oči a posadila se v županu na posteli. Zlobila se na sebe, že nechala své myšlenky zalétnout tímto směrem. Ještě jednu noc a jeden den má od tohoto života pokoj.

Nemusí myslet na Johna Henryho, na jeho bolesti, na jeho mrtvici, na to, co se s ní stane, až on zemře. Nemusí myslet na to, co jí chybí, a co jí vždycky chybělo. Nemá smysl myslet na večírky a zábavy, kam nikdy nepůjde, na lidi, s nimiž se nikdy neseznámí, a na děti, které nikdy nebude mít. Tento život jí byl určen. Byl jejím osudem, její cestou, její povinností.

Hřbetem ruky si z tváře setřela slzu a přinutila se vzít do ruky knihu ležící vedle ní na posteli. Byl to román od Charlotte

Brandonové. Právě její knihy ji odváděly od takových myšlenek a pomáhaly jí. Dokud je nedočetla, myslela jen na ty poutavé příběhy a na nic jiného. Byly jejím jediným útočištěm a byly jím už dlouhá léta. Spokojeně si vzdychla a znovu otevřela knihu. Byla ráda, že Charlotte Brandonová dosud dokáže napsat dvě knihy za rok. Někdy je Raphaella čítala znovu. Většinu jich četla aspoň dvakrát nebo třikrát. Někdy je četla v různých jazycích. Teď však přečetla jen dvě nebo tři stránky a zazvonil telefon. Vtrhl do světa, do nějž se utekla.

„Haló?“ Bylo divné, že ji někdo volá. Matka měla být už v letadle. A ze San Franciska ji nevolali, ledaže by se něco stalo. Muselo by to být něco moc vážného. A ona volala domů dnes ráno a ošetřovatelka jí řekla, že Johnu Henrymu je dobře.

Nejdřív hlas nepoznala, a pak se jí najednou rozbušilo srdce.

„Ano?“ řekla tak tiše, že ji téměř neslyšel.

„O-odpusťte My-myslel jsem, jestli bych vás nemohl vidět. Vím, že jste mi to včera večer vysvětlila, ale prostě mě napadlo, že bychom si o tom mohli promluvit víc v klidu, a a mohli být

třeba jen přátelé.“ Srdce mu bilo tak silně jako jí. Co kdyby řekla, že ho nechce vidět? Nemohl najednou snést pomyšlení, že by ji už nikdy neuviděl.

„Já Raphaello“ Neodpověděla a on se okamžitě vyděsil, že položila telefon. „Jste tam?“ „Ano,“ vydechla, jako by skoro ztratila hlas. Proč to musel udělat? Proč ji teď musí volat? Smířila se se svými závazky, se svou povinností, proč ji musí tak krutě burcovat z klidu. „Ano, jsem tady.“ „Mohl bych mohli bychom mohl bych vás vidět? Za-za několik minut odjíždím na letiště. Myslel jsem jen, že se tu zastavím, jestli bych vás nemohl vidět.“ To bylo všechno, co chtěl. Jen s ní ještě jednou promluvit, nežli chytí poslední letadlo.

„Kde jste?“ Svraštila trochu čelo, jak uvažovala.

„Jsem dole.“ Řekl to tak rozpačitým omluvným tónem, že se zasmála.

„Tady? V hotelu?“ Usmála se. Byl opravdu komický. Jako malý chlapeček.

„Tak co říkáte?“

„Alexi, nejsem oblečená.“ To však bylo vedlejší. A najednou oba věděli, že vyhrál. I když jen na pár minut. Ale podařilo se mu ji přesvědčit.

„No a co? I kdybyste měla na sobě jen ručník, mně by to nevadilo Raphaello?“ Zavládlo mezi nimi dlouhé mlčení.

A pak uslyšel v dálce zazvonit u apartmá. „Je to vaše matka?“

„To není pravděpodobné. Právě odlétá do Buenos Aires. Bude to, myslím, má večeře.“

O vteřinku později se dveře apartmá pomalu otevřely a číšník vjel s přetíženým jídelním stolkem do pokoje. Ukázala mu rukou, že podepíše účet, a pak znovu věnovala pozornost telefonu. „Tak jak to uděláme? Sejdete dolů, nebo mám přijít nahoru a zatlouct vám na dveře? Nebo se také můžu přestrojit za hotelového číšníka. Co říkáte?“

„Alexi, přestaňte.“ A pak najednou promluvila zase vážně.

„Všechno, co se dalo říct, jsem vám už řekla.“

„Ne, neřekla. Nevysvětlila jste mi, proč se na to tak díváte.“

„Protože svého manžela miluju.“ Stiskla víčka a zavřela oči a chtěla tak zapřít, co k němu už začala cítit. „A nemám na vybranou.“

„To není pravda. Na vybranou máte. Všichni máme. Někdy nechceme, ale vždycky je možno volit. Chápu, jak je vám, a respektuju vaše city. Nemohli bychom si však aspoň spolu promluvit? Stojím tady dole u dveří. No tak. Slibuju vám, že se vás ani nedotknu. Chci vás jen vidět. Prosím Raphaello“

V očích jí stály slzy. Zhluboka se nadechla a chtěla mu říct, aby odešel, a pak, ani nevěděla proč, najednou přikývla. „Dobrá, tak pojďte nahoru. Ale jen na pár minut.“ Ruka se jí třásla, když zavěšovala telefon. Musela zavřít oči, jak se jí zatočila hlava.

Neměla ani čas vklouznout do šatů a už zazněl zvonek. Stačila si jen přitáhnout župan a uhladit si dlouhé vlasy, které jí bohatě splývaly po zádech. Vypadala takhle mnohem mladší, než když je měla zatočené do elegantního uzlu. Vteřinu, která se jí zdála nekonečná, váhala u dveří, nežli je otevřela uvědomovala si, že si to ještě může rozmyslet a nevpustit ho. Místo toho však odemkla, a otočila knoflíkem u dveří, a pak už hleděla na nápadně hezkého muže čekajícího za prahem. Chvilku tu oba mlčky stáli, pak Raphaella o krok ustoupila a pokynula mu, aby vešel. Bez úsměvu, s vážným výrazem sledovala pohledem, jak vchází do pokoje.

„Dobrý večer,“ pozdravil nervózně. Dlouhou chvíli na ni hleděl. Připadal jí jako chlapec. „Děkuju vám, že jste mi dovolila, abych za vámi přišel nahoru. Vím, že je to ode mě bláznovství, ale musel jsem vás vidět.“ Pohlížel na ni a ptal se v duchu, proč sem přišel. Co jí řekne? Co by jí mohl říct jiného, než že pokaždé, když ji vidí, je do ní víc zamilovaný. A že když ji nevidí, myslí na ni bez přestání, jako by mu učarovala.

Místo toho se na ni jen dál díval a řekl: „Děkuju vám.“

„Prosím,“ a pak velmi tiše dodala: „Chtěl byste si něco sníst?“ mávla nedbale rukou směrem k obrovskému pojízdnému stolku, ale on zavrtěl hlavou.

„Ne, děkuju. Večeřel jsem už se svou neteří. Nechtěl jsem vás rušit při jídle. Jen se posaďte a pusťte se do toho.“ Ale ona jen zavrtěla hlavou a usmála se na něj.

„To může počkat.“ Po chvilce mlčení vzdychla a přešla pokojem. S roztržitým úsměvem se zadívala do ulice a pak se její pohled pomalu vrátil k němu. „Lituju, Alexi. Vaše city mě hluboce dojímají, ale nemohu nic dělat.“ Hlas, jímž k němu promluvila, jako by patřil smutné princezně, která si je vědoma svých královských povinností a lituje, že nemůže udělat víc.

Všechno na ní bylo aristokratické, držení těla, výraz, postoj, jaký zaujala, i v růžovém saténovém županu vypadala Raphaella

Phillipsová jako královna. Jediné, co mu prozradilo, že podléhá citům jako ostatní lidé, byl výraz hluboké bolesti v očích.

„A co cítíte vy, Raphaello? Vy!“

„Já? Já jsem, kdo jsem Na tom nemůžu nic změnit. Jsem ženou Johna Henryho Phillipse. Byla jsem jí skoro patnáct let.

Podle toho se musím chovat, Alexi. A vždycky budu.“

„A kolik let z těch patnácti byl takový, jaký je teď?“

„Víc než sedm.“

„A to vám stačí, abyste si mohla říct, že plníte svou povinnost? To vám dává útěchu za ztracené mládí? Kolik je vám teď? Dvaatřicet? Takhle jste žila od pětadvaceti let, Raphaello.

Jak je to možné? Jak můžete takhle žít dál?“

Do očí jí vstoupily slzy a místo odpovědi potřásla zvolna hlavou. Pak řekla: „Musím. To je vše. Nezáleží na tom.“

„Samozřejmě že záleží. Jak můžete něco takového říct?“

Přistoupil k ní a něžně se na ni podíval. „Je to přece váš život, Raphaello.“

„Nemám však na vybranou, Alexi. Tohle vy nechápete. Proto je možná lepší žít tak jako má matka. Proto možná dává tohle všechno smysl. Při takovém způsobu života není člověk vystaven pokušení. Nikdo se k vám nedostane tak blízko, abyste si musel vybrat. Není co.“

„Je mi líto, že je to pro vás tak bolestné. Proč byste však musela volit? Proč bychom vy a já nemohli být jen přáteli? Nic po vás nebudu chtít. Mohli bychom se však scházet jako přátelé, a zajít si třeba jen na oběd.“ Byl to sen a on to věděl, a Raphaella to věděla také a zavrtěla hlavou.

„Jak dlouho si myslíte, že by to trvalo, Alexi? Já vím, co cítíte. A víte, myslím, že cítím stejně.“ Srdce v něm při těch slovech poskočilo a zatoužil vzít ji do náruče, ale neodvážil se.

„Můžeme na to zapomenout? Můžeme předstírat, že ten cit neexistuje?“ Z jeho tváře bylo jasné, že něco takového není možné.

„Myslím, že musíme.“ A pak s malým statečným úsměvem dodala: „Třeba se za pár let znova setkáme.“

„Kde, prosím vás? Ve vašem rodinném domě ve Španělsku, až vás tam zase zavřou? Žertujete? Raphaello“ šel k ní a položil jí jemně ruce na ramena. Pozvedla k němu ty obrovské ztrápené oči, které už tolik miloval „Raphaello, lidé celý život hledají lásku, touží po ní, potřebují ji, snaží se ji objevit, a většinou ji nenajdou. Ale jednou za čas, jednou za dlouhý čas, k vám přijde, spadne vám do klína, zabuší na vaše dveře a řekne: ,Tady jsem, vezmi si mě, jsem tvá.` Jak se můžete od ní odvrátit, když k vám přijde? Jak můžete říct ,Teď ne, možná později`? Jak můžete tak riskovat, když víte, že příležitost už nikdy nemusí znova přijít?“

„Chopit se takové příležitosti je přepych, a to si člověk nemůže dovolit. Nemůžu si to právě teď dovolit. Nebylo by to správné a vy to víte.“

„Nevím to. Kdybyste mě chtěla milovat, vzala byste tím opravdu něco svému manželovi? V tom stavu, v jakém je, znamenalo by to skutečně pro něj nějaký rozdíl?“

„Možná že ano.“ Neuhnula pohledem a její oči hleděly dál do Alexových a on nechal ruce na jejích ramenou. Stáli proti sobě uprostřed místnosti a nehýbali se. „Mohlo by to pro něj znamenat velmi velký rozdíl, kdybych přestala dbát o to, co potřebuje, kdybych mu nikdy nebyla nablízku a

nedohlédla na to, aby se ošetřovatelky o něj jaksepatří staraly, kdybych se s vámi zapletla a zapomněla na něj. Něco takového by ho mohlo zabít. Mohlo by to pro něj znamenat rozdíl mezi životem a smrtí. Nikdy bych ho nemohla takhle opustit.“

„O to bych vás nikdy nežádal. Nikdy. Cožpak tomu nerozumíte? Řekl jsem vám, že respektuju váš vztah k manželovi, respektuju to, co děláte, co jste a co cítíte. Chápu to. Říkám vám jen, že máte právo na něco víc a já také. A nemusí to pro vás znamenat žádnou změnu, pokud jde o vašeho manžela. Přísahám, Raphaello. Chci s vámi sdílet jen něco, co nikdo z nás nemá, a možná nikdy neměl. Pokud můžu soudit, žijete ve vzduchoprázdnu. A já také. V jistém smyslu žiju tak už dlouho.“ Raphaella k němu vzhlédla. V jejím pohledu se dosud zračilo bolestné rozhodnutí. „Jak víte, Alexi, že bychom vůbec to něco, o čem mluvíte, měli? Možná že to, co cítíte, je jen iluze, sen. Neznáte mě. Všechno, co si o mně myslíte, je jen fantazie.“

Tentokrát však jen zavrtěl hlavou a něžně sklonil ústa k jejím. Na okamžik ucítil, že ztuhla, jeho paže ji však objaly tak rychle a tak pevně, že se mu nemohla vytrhnout, a pak už nechtěla. Přitiskla se k němu, jako by byl jediný muž na světě, a celé tělo se jí rozechvělo vášní, jakou předtím nikdy nepoznala. A pak zalapala po dechu a odtrhla se od něj. Zavrtěla hlavou a odvrátila se.

„Ne, Alexi. Ne!“ Stála proti němu a v očích jí plál oheň.

„Ne! Nedělejte to! Nepokoušejte mě a nenabízejte mi něco, co nemůžu mít. Nemůžu to mít, a vy to víte!“ A pak se od něj odvrátila, ramena jí poklesla a oči se jí naplnily slzami. „Prosím, odejděte.“ „Raphaello“ Pomalu se obrátila a podívala se na něj. V ostře řezané tváři se zračilo vzrušení a oči se zdály obrovské. Jako by najednou před ním roztála. Oheň v očích pohasl, na okamžik je zavřela a šla k němu. Ovinula ruce kolem něj a dychtivě přitiskla ústa k jeho.

„Ach, jak tě miluju, drahoušku Miluju tě“ Mluvil něžně a naléhavě a ona ho líbala se vší touhou potlačovanou sedm let.

A on jí bez uvažování strhl růžový saténový župan z ramen, poklekl a líbal její tělo. Stála před ním jako bohyně, kterou uctíval od chvíle, kdy ji poprvé viděl plakat na schodech. To byla žena, po níž toužil, žena, jakou potřeboval a kterou téměř okamžitě miloval. A jak ji objímal a laskal, Raphaella věděla, že se mu oddává celým svým srdcem. Zdálo se, že uplynuly celé hodiny, nežli se přestali líbat, dotýkat, objímat a přejíždět po těle toho druhého. Cítila, jak se nohy pod ní chvějí, a pak ji najednou uchopil do náruče a pomalu odnášel do ložnice, zanechávaje za sebou na koberci růžový saténový župan, a položil ji na postel. „Raphaello?“ Jeho ústa vyslovila její jméno jako otázku a ona s malým váhavým úsměvem pomalu přikývla, on zhasl, rychle se svlékl a lehl si vedle ní. Dychtivě se jí znovu dotýkal ústy a rukama. Měla teď pocit jako ve snu, jako by se tohle nemohlo stát, jako by tohle nemohla být skutečnost, tělo se jí klenulo do oblouku a chvělo se vzrušením, o jakém se jí nikdy ani nesnilo. A se stejnou vášní se k ní Alex přitiskl, pronikl hluboko do ní až k její duši, jejich paže se propletly, nohy se staly částí jednoho těla, ústa se pevně k sobě tiskla v jednom nekonečném polibku, až konečně došlo k vrcholnému okamžiku jejich rozkoše. Zdálo se jim, jako by se vznesli do závratné výše.

Pak spolu tiše leželi v tlumeném světle lampy a Alex hleděl na Raphaellu a věděl, že tuto ženu miluje. Na okamžik se na chvíli zděsil. Co udělal, a co udělá teď ona? Bude ho nenávidět? Bude to konec? Když však viděl, jak se jí v očích rozsvítila teplá záře, věděl, že to není konec, ale začátek, a jak se na ni díval, naklonila se k němu, políbila ho měkce na rty a pomalu mu rukou přejela po zádech. Zachvěl se po celém těle a znovu ji políbil, pak si lehl na bok a pozoroval, jak se usmívá. „Miluju tě, Raphaello.“ Řekl ta slova tak tiše, že jen ona je mohla slyšet. Zvolna přikývla a její oči se také usmály. „Miluju tě,“ řekl znovu a ona se usmála ještě víc.

„Já vím. A já tě také miluju.“ Promluvila tak tiše jako on a náhle ji znovu k sobě přitáhl, stiskl v objetí, aby mu nemohla uniknout. A jako by to pochopila, přivinula se k němu. „Je to naprosto v pořádku, Alexi mlč je to v pořádku.“

A za chvilku ji jeho ruce znovu začaly laskat.

9.

Opíral se o loket a díval se na ni. „Raphaello?“ zavolal na ni jen šeptem, protože si nebyl jist, jestli je vzhůru. Víčka se jí však zachvěla, oči se otevřely do prvního ranního světla a první, co uviděla, byl Alex. Pohlížel na ni očima plnýma lásky.

„Dobré jitro, miláčku.“ Políbil ji a uhladil jí dlouhé hedvábné černé vlasy, které se tolik podobaly jeho. A najednou viděla, že se rozesmál, a také se na něj usmála.

„Čemu se tak brzy ráno směješ?“

„Jen mě napadlo, kdybychom jednou měli děti, a ty neměly vlasy černé jako havran, že by ses dostala do pěkného maléru.“

„Myslíš?“ Dívala se na něj pobaveně, jak přikyvuje.

„Ano, určitě by to byl pro tebe malér.“ Zamyšleně se na ni díval, jedním prstem jí objížděl ňadra, pak sjel dolů, až k jejímu klínu a lenivě táhl prst zase nahoru a znovu jí obkroužil ňadra. Na chvilku ustal a v očích se mu objevila otázka: „Chceš děti, Raphaello?“

„Teď?“

„Ne. Myslím vůbec. Prostě mě jen napadlo, jestli“ Zaváhal a pak se rozhodl se jí zeptat: „Můžeš je mít?“

„Asi ano.“ Nechtěla prozradit, že je nemůže mít John Henry, proto už nic víc neřekla.

„Neměla jsi je, protože jsi nechtěla nebo z nějakých jiných důvodů?“ Nějak vycítil, že je rezervovaná z ohleduplnosti.

„Z jiných důvodů.“

Tiše přikývl. „Jen jsem byl zvědavý.“ Naklonila se k němu a něžně ho políbila na ústa. A pak se náhle zděšeně posadila na posteli, pohlédla na hodiny a s rukou na ústech vyjeveně pohlédla na Alexe. „Co se stalo?“

„Panebože právě jsem zmeškala letadlo.“

Zasmál se na ni. Zřejmě to na něj žádný dojem neudělalo.

„Včera večer jsem zmeškal svoje. Vlastně“ usmál se ještě víc „ani jsem si u vrátného nevyzvedl zavazadlo.“

Raphaella ho však neposlouchala. „Co budu dělat? Musím zavolat do aerolinií Jistě budou mít jiné Panebože, Tom mě má čekat na letišti“

Alex se po těchto slovech zamračil. „Kdo je ten Tom?“

Tentokrát se rozesmála Raphaella. „Šofér, hlupáčku.“

„No dobře. V každém případě můžeš zavolat domů a říct jim, že jsi zmeškala letadlo. Řekni jim prostě, že přiletíš“

Chtěl říct „příštím“, ale najednou ho něco napadlo. „Raphaello co kdyby“ skoro se bál to vyslovit. Pomalu natáhl paži a vzal ji za ruku. „Co kdybychom letěli až zítra a strávili tady společně víkend? To by šlo.“

„Ne, nešlo. Čekají mě Musím“

„Proč? Doma nemáš co na práci. Sama jsi to říkala a jeden den, nebo i dva, nemůžou teď znamenat takový rozdíl. Takovouhle volnost hned tak mít nebudem. Jsme tady, jsme sami, jsme spolu Co tomu říkáš? Zůstanem tu až do zítřka?“ Při těch slovech ji vzal do náruče a v duchu se modlil, aby svolila. Ona se však pomalu znova odtáhla. Tvářila se zamyšleně, ale nejistě.

„Musela bych jim lhát, Alexi. A kdyby“

„A kdyby se něco stalo“ oba věděli, že myslí Johna Henryho „můžeš se vrátit příštím letadlem. Je to úplně stejné jako celý ten týden, cos tu byla s matkou. Jediný rozdíl je, že tu teď budeš se mnou. Prosím.“ Vypadal tak mile a chlapecky, a ona si nepřála nic víc než být s ním v New Yorku, ale co její povinnost John Henry Najednou však věděla, že tentokrát musí udělat taky něco pro sebe. Pohlédla na Alexe a přikývla. Vypadala vylekaně, byla však vzrušená a on radostně zavýskl. „Miluju tě, drahoušku!“

„Jsi blázen!“

„To jsme oba. Vysprchuju se, ty objednáš snídani a pak půjdeme na procházku.“ Nejdřív ani jednoho nenapadlo, jak bude trapné objednat snídani pro dva. Raphaella tedy objednala ohromnou snídani, když se jí však hotelový číšník zeptal pro kolik osob, pohotově odpověděla: „Jeden příbor.“ Pověděla mu to, když stál pod sprchou, a přistihla se, že znovu hledí na jeho tělo s touhou a obdivem. Byl tak vysoký, silný a hezký, vypadal jako socha mladého řeckého boha. „Nač se díváte, dámo?“

S mokrým obličejem na ni vykoukl zpod sprchy.

„Na tebe. Jsi krásný, Alexi.“

„Teď vidím, že jsi blázen.“ Pak na ni pohlédl a věcně se zeptal: „Volala jsi domů?“ Zavrtěla hlavou jako neposlušná školačka a on zůstal pod sprchou nepohnutě stát, voda mu stékala po těle a Raphaella zatoužila sledovat její stopu jazykem. Teď nemohla myslet na domov. Domov byl neskutečný. Jediné, nač teď mohla myslet, byl on. „Proč nejdeš zavolat teď, zlato.“ Pomalu přikývla a vyšla z koupelny. Jak si sedla k telefonu, krása jeho těla se pomalu vytrácela. Najednou cítila, že je zase paní

John Henry Phillipsová. Jakou lež jim řekne? Telefonistka se ozvala příliš rychle a hned ji spojila se San Franciskem. A za okamžik nato měla na lince ošetřovatelku. Ta jí sdělila, že John

Henry ještě spí, že v San Francisku je teprve sedm hodin ráno, a že se ještě neprobudil.

„Je mu dobře?“ Vyděsila se. Možná že ji Bůh potrestá. Možná že je mu hůř a je to její vina. Ošetřovatelčin hlas se hned vesele ozval:

„Je mu výborně. Včera jsme ho vyvezli v židli na hodinku ven. Myslím, že mu to udělalo dobře a že měl radost. Po večeři jsem mu chvilku četla noviny, a pak šel hned spát.“ Takže se nic nezměnilo, zdálo se, že je všechno stejné, jako bylo, než odjela. A druhý den poletí zpátky do San Franciska. Chviličku ještě držela telefon, čekala, že jí ošetřovatelka řekne, že je lhářka a děvka, ale nic z toho se nestalo, a také věděla, že matka z Argentiny volat nebude, takže neměla důvod myslet si, že zjistí pravdu. Požádala ošetřovatelku, aby vyřídila Tomovi, aby ten den pro ni na letiště nejezdil, a řekla jí, že jim druhý den ráno zavolá a oznámí, kterým letadlem přiletí. Napadlo ji, že by mohla jet z letiště taxíkem s Alexem, kdyby však něco takového udělala, divili by se a uvažovali, proč to asi udělala. Za celý svůj život si taxíka z letiště nevzala. Pak poděkovala ošetřovatelce, požádala ji, aby vyřídila panu Phillipsovi, že volala, a řekla mu, že je všechno v pořádku. Načež zavěsila. V očích se jí zračil klid a tvář měla vážnou.

„Stalo se něco?“ Alex se vynořil z koupelny, vlasy měl učesané a kolem pasu si uvázal ručník. Vypadal jinak než před několika minutami, kdy jí řekl, aby šla zatelefonovat domů. „Co se stalo?“ „Nic, jen jen jsem zavolala domů.“ Sklopila oči.

„Stalo se něco?“ zeptal se znovu a vypadal znepokojeně,

Raphaella však rychle zavrtěla hlavou.

„Ne, ne. Je mu dobře. Jen“ Podívala se na něj ztrápeně.

„Cítím se tak provinilá, Alexi. Měla bych se vrátit,“ šeptala plná úzkosti. Posadil se k ní, chvilku se ani nepohnul, pak jí ovinul paži kolem ramen a pevně ji držel.

„V pořádku, jestli se opravdu chceš vrátit. Už jsem ti řekl, že to chápu. A vždycky budu.“ Pohlédla na něj a v očích se jí zračil zmatek. Pevně ji k sobě přitiskl. „V pořádku, drahoušku.

Všechno je v pořádku.“

„Proč jsi ke mně tak hodný?“ zeptala se a přitiskla hlavu k jeho nahému rameni.

„Protože tě miluju. To už jsem ti včera večer také řekl.“

Usmál se a políbil ji na temeno hlavy.

„Ale vždyť mě sotva znáš.“

„Nesmysl. Znám tě odshora až po špičky nohou.“ Začervenala se, věděla však také, že to myslil v jiném, mnohem důležitějším smyslu. A kupodivu mu věřila, třebaže ho znala velmi krátce. Zná ji. Mnohem líp, než ji kdy kdo jiný znal. Dokonce i její muž.

„Budeš se moc zlobit, když poletím dnes?“ řekla lítostivě a dlouze vzdychla.

„Ne, budu jen moc smutný, ale nebudu se zlobit. Jestli se musíš vrátit, tak se vrať. To je v pořádku.“ „Co budeš dělat? Půjdeš za matkou nebo za sestrou?“

„Ne, matka je v Bostonu, Kay ve Washingtonu a má neteř má na sobotu a neděli plno plánů. Poletím domů. Pravděpodobně stejným letadlem, jestli dostaneme sedadla vedle sebe. Bude ti to vyhovovat?“ „Dobrá,“ přikývla a on pomalu vstal.

„Zavolám tedy do aerolinií a oholím se.“ Šel zpátky do koupelny a zavřel za sebou dveře. Raphaella zůstala sedět v pokoji.

Měla pocit, jako by se právě vzdala toho jediného, po čem tady na světě toužila. Být s Alexem. Být s ním sama. Jen s ním.

Dlouhou chvíli tak seděla, pak šla k zavřeným dveřím a jemně zaklepala. „Prosím?“

„Můžu vstoupit?“ Otevřel dveře a pohlédl na ni s úsměvem, který jí znovu říkal, že ji miluje. „Samozřejmě že můžeš, hlupáčku. Nemusíš se ptát. Zavolala jsi do aerolinií?“

Zavrtěla rozpačitě hlavou.

„Nechci.“

„Proč ne?“ Čekal na její odpověď a srdce se mu bláznivě rozbušilo.

„Protože se nechci ještě vrátit.“ Jak tam tak stála, vypadala jako malá holčička. Dlouhé vlasy, z předešlé noci ještě rozcuchané, jí padaly přes ramena. „Chci tu s tebou ještě zůstat.“ Políbil ji dlouze a tvrdě a odnesl ji zpátky do postele. Půl hodiny se milovali a pak zaklepal hotelový číšník. Když číšník odešel, zasedli spolu ke snídani, Raphaella v růžovém saténovém županu a Alex s ručníkem kolem pasu, oba šťastní a usměvaví. Dělali plány na den, který měli před sebou. Dělili se o míchaná vejce, jako by byli spolu odjakživa.

„A pak chci jít nahoru na Empire State Building, a taky chci jíst horké kaštany, a chci si jít zabruslit“

Zasmál se. „Jako bych slyšel svou neteř. Ta taky ráda bruslí.“

„Tak můžem jít spolu, ale nejdřív chci na Empire State

Building.“

„Raphaello!“ zasténal a dopil kávu. „Myslíš to vážně?“

„Samosebou že ano. K takovým věcem se nikdy nedostanu!“

„Ach dítě!“ Naklonil se přes stůl a políbil ji. „Jsi nejkrásnější žena, jakou jsem kdy viděl.“ „Pak jsi slepý a pošetilý a já tě miluju.“ Říkala si však, jestli pošetilá není ona. Tohle bylo naprosté bláznovství. A nejbláznivější na tom bylo, že měla pocit, jako by ho znala celý život.

Společně vymysleli plán, jak Raphaella vyzvedne u vrátného

Alexovo zavazadlo. Když je hotelový sluha přinesl nahoru,

Alex se ustrojil a Raphaella se zatím vykoupala. Stáli vedle sebe ve velkém přístěnku, urovnávali si věci a povídali si. Bylo to, jako by byli v líbánkách, jak poznamenala Raphaella, když jeli do centra. Poslušně ji vzal nahoru do Empire State

Building, pak na oběd do Plazy a potom na krásnou projížďku kočárem v parku. Potom navštívili Metropolitan Muzeum a dvě hodiny si prohlíželi jeho pamětihodnosti, načež zašli do

Parke-Bernet a přihlíželi aukci francouzských starožitností, která byla právě v plném proudu. Pak šťastní, zrekreovaní a trochu unavení přešli ulici před hotelem Carlyle a vyjeli výtahem do jejího pokoje. Když si svlékala kabát a věšela ho do skříně, zívala a Alex, který si sundal sako a boty, ležel na posteli a natahoval k ní ruce.

„Nevím jak vy, dámo, ale já jsem úplně vyčerpaný. Od klukovských let jsem toho za jeden den tolik nezběhal.“

„Já taky.“ Zjistila, že najednou touží vzít ho s sebou do Paříže, Barcelony a Madridu, kde by mu mohla ukázat všechna svá oblíbená zákoutí. A taky toužila vzít ho do Santa Eugenie, aby viděl místa, kde tráví každé léto, a aby se tu mohli procházet se všemi těmi dětmi, které má tolik ráda. Byl to někdy zvláštní pocit, když na ně myslela. Ty děti, kterým vykládala pohádky a příběhy, sotva se

vdala, se už také vdaly a oženily a měly teď vlastní děti. Při tom pomyšlení se někdy cítila velmi stará, jako by už za sebou měla velký kus života.

„Nač jsi teď právě myslela?“ Na okamžik viděl v jejích očích starý žal.

„Myslela jsem na Santa Eugenii.“

„A na co tam?“ vyptával se dál.

„Myslela jsem na děti tam Ach Alexi, nevíš, jak je mám všechny ráda.“

Vzal ji za ruku a pevným, rozhodným hlasem řekl: „Jednoho dne budeme mít vlastní.“ Neřekla nato nic, o této věci nerada mluvila. Už čtrnáct let tuhle myšlenku od sebe zaháněla.

„Nezáleží na tom.“

„Ale ano, záleží. Velmi na tom záleží. Oběma nám na tom záleží. Moc jsem chtěl mít se svou ženou děti.“

„Nemohla je mít?“ Když se ho na to ptala, vypadala zvědavě a také plna očekávání, jako by si myslela, že tohle budou mít společné, jako by měli stejný osud a oba byli ochuzeni.

„To ne.“ Zavrtěl hlavou a zamračil se. „Mohla je mít, ale nechtěla. Neměla děti ráda. Je to zvláštní, jak se člověk za čas dívá na věci úplně jinak. Kdybych teď poznal ženu, která nemá ráda děti, myslím, že bych ji nemohl milovat. Myslel jsem si, že Rachel přemluvím. Ale nešlo to. Byla příliš zaujatá svou prací. Když o tom teď uvažuju, myslím, že je to jen dobře, že jsme děti neměli.“ „Co dělala?“

„Byla advokátka.“ Raphaella vypadala, že to na ni udělalo dojem, a Alex jí vtiskl jemný polibek na rty. „Jenže měla v sobě málo ženského, tak se tak obdivně nedívej, Raphaello.“

„Odešel jsi od ní?“

Znovu zavrtěl hlavou: „Ne, ona opustila mě.“

„Kvůli jinému?“

„Ne.“ Usmál se, ale v jeho úsměvu nebyla žádná hořkost.

„Kvůli práci. Jenom na té jí záleželo. Odjakživa. Je to vlastně dobře, že to tak dopadlo.“ Leželi vedle sebe jako staří přátelé a dlouhodobí milenci, a Alex se tomu musel usmát.

„Je hodně úspěšná?“

„Asi ano.“

Pomalu přikývla a řekla: „Někdy taky toužím po tom, abych byla úspěšná. To jediné, v čem bych, myslím, byla dobrá, mi bylo odepřeno, a všechno ostatní nu v tom bych moc nedokázala.“ „Umíš vyprávět dětem příběhy.“

„O tom se dá těžko říct, že by to bylo celoživotní zaměstnání,“ řekla rozpačitě a usmála se. Pozorně se na ni díval a přišlo mu na mysl, co jí řekla matka.

„Proč ty příběhy nenapíšeš? Mohla bys psát knihy pro děti,

Raphaello.“ Oči jí na chvilku zazářily, jak uvažovala o tomto návrhu, Alex se k ní však obrátil, vzal ji do náruče a pošeptal jí:

„Doufám, že víš, že by mi úplně stačilo, kdybys mě jen milovala a nedělala vůbec nic.“

„Stačilo by ti to? Nebyl bys nespokojený?“ zeptala se plná úzkosti.

„Nikdy. Je to zvláštní. Celý život jsem měl kolem sebe ctižádostivé ženy, intelektuálky, ženy různých profesí, s kariérou před sebou. Nikdy jsem si nepomyslel, že bych si mohl rozumět se ženou, která by byla jiná. A najednou si uvědomuju, že po celou dobu jsem chtěl někoho jako ty. Nechci s nikým zápasit a soutěžit, nechci se předhánět, kdo víc vydělá. Chci být sám sebou a mít někoho, na kom mi záleží, žít s někým, kdo má vřelé srdce, je laskavý, inteligentní a milý“ Přitiskl se tváří k její šíji. „Někoho, jako jsi ty.“

Dlouze se na něj zadívala a pak sklonila hlavu na stranu. „Víš, co je zvláštní? Cítím teď najednou, jako by tohle byl můj život.

Jako by nic jiného nikdy neexistovalo, jako by můj život v San

Francisku nebyl nikdy skutečný. Není to divné?“ Vypadala udiveně a zmateně. Něžně se dotkl její tváře a pak ji políbil na ústa. Potom se se slabým úsměvem pomalu od ní odsunul.

„Ne, vlastně se mi to vůbec nezdá zvláštní.“ Jeho paže se znovu ovinuly kolem ní. Dychtivě ji líbal a její ruce jemně přejížděly po jeho stehnech.

10.

Letuščin hlas monotónně ohlašoval přílet do San Franciska.

Když se letadlo pomalu snášelo k zemi, Alex si uvědomoval, že se ho zmocňuje sklíčenost. Ty dva společné dny byly tak dokonalé, tak idylické. Večer před odletem zašli na večeři a pak si šli poslechnout Bobbyho Shorta, jak měli původně v plánu.

Raphaelle se moc líbil. Potom byli dlouho vzhůru a povídali si skoro do čtyř ráno. Střídavě objevovali tělo toho druhého a jeden druhému vyprávěl o svém životě. Když v neděli ráno vyšlo slunce, věděla Raphaella všechno o Rachel, o jeho matce a sestře. Sama mu pověděla o svém otci, o bratru Julienovi, který zahynul v šestnácti letech při hře v pólo, a o svém manželství s Johnem Henrym, jaké bylo na začátku a jaké je teď. Jako by byli spolu odjakživa, jako by si byli odjakživa souzeni. A teď se vraceli do San Franciska, a on ji bude muset nechat odejít, alespoň načas. A bude se muset spokojit s tou troškou času, který mu věnuje, až se bude moct vykrást z manželova domu, z toho druhého života, který tam vede. Aspoň tak si to domluvili předešlý večer.

„Nač myslíš? Vypadáš hrozně vážně,“ zeptal se jí, když se chystali přistát, a něžně se na ni podíval. Snadno poznal, že pociťuje stejný smutek jako on. Těch pár společných dní jim připadalo jako celý život, a teď se zase všechno mělo změnit.

„Není ti nic?“

Smutně se na něj podívala a zavrtěla hlavou. „Jen jsem přemýšlela“

„O čem?“

„O nás. O tom, jak to teď bude.“

„Bude to v pořádku.“

Jeho hlas zněl blízko jejího ucha, hovořil tím klidným důvěrným tónem, který ji vzrušoval, ona však zavrtěla hlavou.

„Ne, nebude.“

Uchopil její ruku a držel ji ve své, pátravě se jí podíval do očí a náhle se mu nelíbilo, co tam viděl. Vytušil, že ji znovu přemohl pocit viny, ale to se konečně dalo čekat, když se blížili k domovu. Bude pro ni těžší zapomínat tady na své povinnosti. Ale vždyť opravdu nemusí. V jejím životě bude místo pro oba muže.

„Alexi“ Hlas se jí chvěl. „Nemůžu to udělat.“ Oči se jí zalily slzami, když se na něj podívala. „Co tím chceš říct?“ Snažil se ovládnout leknutí, které se ho zmocnilo při jejích slovech, a zachovat alespoň vnější zdání klidu.

„Nemůžu.“

„Teď hned nic dělat nemusíš, jen si hleď odpočinout.“ Mluvil uklidňujícím tónem jako člověk zvyklý ve svém povolání zvládat svízelné situace, zřejmě ji však neupokojil, protože jí vyhrkly slzy a pomalu jí stékaly po tvářích, až dopadly na jejich spojené ruce. „Můžeme to vyřešit později, až vystoupíme.“ Znova však zavrtěla hlavou a další slova už jen zašeptala: „Ne mýlila jsem se nemůžu to dělat, Alexi tady ne. Ne ve stejném městě, v jakém je on. Není to prostě správné.“

„Raphaello, to ne dopřej si prostě trochu času, aby sis zvykla.“

„Na co?“ Na okamžik vypadala rozzlobeně. „Abych podváděla manžela?“

„Je to tak?“

Znovu zavrtěla hlavou. Její oči ho prosily, aby to chápal.

„Co můžu dělat?“

„Čekat. Pokus se žít s tím štěstím, jaké máme. Buď spravedlivá k němu i k sobě. To žádám pro nás pro všechny“ Pomalu přikývla a on pevně stiskl její ruku ve své. „Zkusíš to?“

Zdálo se to věčnost, než odpověděla: „Pokusím se.“

Za malý okamžik letadlo přistálo, a když dorolovalo, objevily se dvě letušky, z nichž jedna nesla její kožich. Raphaella klidně vstala a oblékla si ho, nedala ničím najevo, že muž, vedle něhož seděla, pro ni něco znamená. Vzala si kabelu, zapnula si kožich a pak kývla hlavou na pozdrav. Jen její oči říkaly „miluju tě.“ Odešla a zmizela zadním východem jako už předtím. Dveře se za ní zavřely a Alex cítil, jak ho zaplavuje smutek, jaký ještě nikdy nepoznal. Najednou měl pocit, jako by přišel o všechno, na čem mu záleželo, a zachvátilo ho zoufalství. Co jestli ji už nikdy neuvidí? Čekal s ostatními, až bude moct vystoupit z letadla, a přemáhal v sobě strach. Pak šel jako bez ducha vyzvednout si zavazadlo. Zahlédl dlouhou černou limuzínu stojící u chodníku před budovou letiště, a šoféra, který tu stál s ostatními a dosud čekal na její zavazadla. Alex rychle vyšel se svými zavazadly, chvilku zůstal stát a díval se na dlouhý černý vůz. Ostrá světla odrážející se v okénku auta ji skryla před jeho zrakem, nedokázal se však přimět jít dál, a Raphaella jako by to vycítila, stiskla prstem knoflík a jedno ze zadních okének se pomalu stáhlo. Dívala se úzkostně na něj, jako by k němu chtěla natáhnout ruku. Jeden nekonečný okamžik hleděli na sebe, jako by pro ně znovu vyšlo slunce. Pak se na ni něžně usmál, obrátil se a zamířil ke garáži. V srdci si říkal „zítra“ a přál si, aby to bylo dnes.

11.

Seděl ve své pracovně a poklepával mírně nohou. Bylo skoro čtvrt na devět. Vedle sýra a ovoce, které si připravil na stůl, stála otevřená láhev vína, oheň vesele praskal, hudba hrála, a on byl hrozně nervózní. Řekla kdykoli po půl osmé, ale celý den se neozvala, a teď uvažoval, jestli se z nějakého důvodu nemohla dostat ven. Když mu předešlý večer volala, zdála se tak smutná jako on. Dychtil vzít ji do náruče, až mu bolestná touha pronikala celým tělem. A jak tak zamračeně stál u ohně a říkal si, jestli se jí něco nestalo, zazvonil telefon, až sebou Alex trhl.

„To jsi ty, Alexi?“ Srdce se mu rozbušilo, pak zklamaně vzdychl. Nebyla to Raphaella, byla to Kay. „No, ahoj.“

„Stalo se něco? Zdáš se nějaký naštvaný.“

„Ne, nic. Mám toho jen moc.“

„Práce?“

„Prostě Ne nic na tom nezáleží. Co se děje?“

„Kristepane. Neříkej, že jsi samý kvap. Chtěla jsem si s tebou promluvit o Amandě.“

„Není něco v pořádku?“

„Díkybohu, zatím ne. Naštěstí toho vím o mládeži víc než ty.

Dals jí sto dolarů, Alexi. To prostě nejde.“

„Co tím myslíš?“ Při sestřiných slovech se mu tvář mrzutě stáhla.

„Myslím, že je jí šestnáct a že děti v těchhle letech utrácejí peníze za jedinou věc za drogy.“ „Řekla ti, proč jsem jí je dal? A mimochodem, jaks na to přišla, domníval jsem se, že je to věc jen mezi námi dvěma.“

„Na tom nezáleží, jak jsem na to přišla. Našla jsem ty peníze, když jsem se probírala v jejích věcech.“

„Proboha, Kay, ty se hrabeš v jejích věcech a klidně tomu dítěti sebereš peníze, které ode mě dostala?“

„Tohle mi neříkej. Zapomínáš, že musím mít ohledy na své postavení, Alexi. Nechci, aby schovávala v mém domě drogy.“

„Mluvíš o ní jako o nějaké feťačce.“

„Nevykládej takové pitomosti. Ale kdybych ji nechala, povalovaly by se mi doma za chvíli marihuanové cigarety.“

„Řeklas jí někdy vůbec, aby něco takového nedělala?“

„Samozřejmě. A ty si opravdu myslíš, že děti dělají to, co jim řekneš?“ Ta naprostá urážlivá

nevážnost, s jakou mluvila o dceři, ho doháněla k šílenství. Když slyšel, jak ji křivě podezírá, musel se přemáhat, aby nevybuchl.

„Podle mého názoru se k ní chováš ohavně. Myslím, že dítěti, jako je ona, můžeš věřit. A peníze jsem jí dal proto, aby mohla bruslit v Rockefeller Center. Řekla mi, že chodí hodně bruslit, a bruslí na Wollmanově stadionu. Nevím, jestli si to uvědomuješ, ale když to dítě chodí do Central Parku, může ji tam někdo zabít. Jako její strýc bych jí rád platil kurs bruslení.

Neměl jsem ale tušení, že jí bereš peníze, to bych to byl zařídil jinak.“

„Se svou dcerou si poradím sama. Do toho se mi laskavě nepleť, Alexi.“

„Proč si nepřiznáš, že jako matka nestojíš za nic?“

Stál v pokoji u telefonu a křičel na celé kolo. Tolik si přál, aby pro to dítě mohl něco udělat. „Chci, abys Amandě dovolila ty peníze si ponechat.“

„Mně na tom houby záleží, co chceš. Poslala jsem ti je dnes šekem.“

„Promluvím si o tom s Amandou sám.“

„Nenamáhej se, Alexi.“ Kayin hlas byl studený jako led.

„Kontroluju jí poštu.“ Pocit marnosti, který ho v tu chvíli pronikl, mu prozradil, co při jednání s matkou asi musela cítit

Amanda.

„Víš to, že jsi zlá mrcha? Nemáš právo to dítě takhle trápit.“

„A podle čeho ty můžeš soudit, jak zacházím se svou dcerou? Sám, sakra, žádné děti nemáš! Co, u čerta, o výchově dětí víš?“

„Možná že nic, sestřičko. Možná že vůbec nic. A nemusím mít děti, vážená členko Kongresu. Ale vážená dámo, ty nemáš srdce.“

Nato mu zavěsila a v téže chvíli uslyšel zvonek u dveří.

Zmocnilo se ho vzrušení a zavalilo ho jako prudký příliv. Věděl, že je to Raphaella. Nakonec přece jen přišla. Srdce mu poskočilo, ale ještě nezapomněl na ostrou výměnu názorů, kterou měl se sestrou o Amandě, a na to, že si chce s dívkou promluvit sám. Seběhl z pracovny po schodech dolů k předním dveřím, a pak tam stál a hleděl chviličku na Raphaellu celý šťastný, zmatený a trochu ztrápený.

„Měl jsem starost, že se něco stalo.“ Potřásla hlavou a neřekla ani slovo, ale úsměv mluvil za ni, a pak opatrně vstoupila dovnitř. Zavřel dveře, vzal ji do náruče a pevně ji k sobě přitiskl.

„Ach zlato tolik se mi po tobě stýskalo Jsi v pořádku?“

„Jsem.“ Zpod kožichu, který měla na sobě, se vydral slabý hlásek, který ještě tlumilo jeho objetí. Měla na sobě norkový kožich jako tenkrát onu noc na schodech. Pak ho sama od sebe objala a on uviděl v jejích očích únavu a smutek. Nechala v ložnici lístek, že šla navštívit přátele, pro případ, že by pro ni přišli. Tak se nikdo ze služebnictva nepoděsí a nebude volat policii, jestli se hned z procházky nevrátí. Její večerní vycházky je stejně vždycky znepokojovaly a John Henry by z toho měl záchvat, kdyby to věděl. „Myslela jsem, že dnešek vůbec neskončí. Čekala jsem a čekala, a každá hodina byla pro mě dlouhá jako dva dny.“

„Právě takový pocit jsem měl v kanceláři. Pojď dál.“ Vzal ji za ruku a vedl ji ke schodišti. „Chci ti ukázat pokoje nahoře.“

Jak ji prováděl po domě, uvědomila si prázdnotu obývacího pokoje a naopak hřejivou atmosféru v jeho ložnici a pracovně.

V obou místnostech byly závěsy a přehozy z vlněné tkaniny smetanové barvy a potahy z jemné kůže, obrovské rostliny a nekonečné řady polic s knihami. V ložnici vesele hořel oheň a Raphaella se okamžitě cítila jako doma.

„Ach, máš to tu tak hezké, Alexi! A tak pohodlné a je tu takové teplo.“ Rychle svlékla těžký kožich, posadila se u krbu na zem vedle něj a přitáhla kolena k bradě. Před sebou měli nízký stolek se skleněnou deskou, na němž byla láhev vína, sýr a paštika, kterou koupil cestou domů.

„Líbí se ti tu?“ Rozhlédl se šťastně kolem. Sám vybavení bytu vybral, když koupil dům.

„Moc se mi líbí.“ Usmála se, byla však podivně zamlklá, a Alex znovu cítil, že něco není v pořádku. „Co je, Raphaello?“ Jeho hlas byl tak něžný, až jí vstoupily slzy do očí. Přes všechno to příjemné povídání o jeho domě vycítil hned od první chvíle, že je hluboce rozrušena. „Co se stalo?“ Na okamžik zavřela oči, pak je zase otevřela a bezděčně sáhla po Alexově ruce. „Nemůžu to udělat, Alexi Prostě nemůžu. Chtěla jsem Chystala jsem se to udělat Všechno jsem si naplánovala, jak každý den strávím s Johnem Henrym, a každý večer vyklouznu ven na ,procházku ` a pak přijdu sem za tebou.

A když jsem na to myslela,“ usmála se smutně „srdce ve mně jásalo radostí. Cítila jsem se mladá, vzrušená, šťastná jako“ oči jí zvlhly, hlas se jí zachvěl, že slova nebylo téměř slyšet „jako nevěsta“ Pomalu stočila pohled k ohni, ruku však ponechala v jeho dlani. „Nic takového však nejsem, Alexi. Nejsem už mladá, alespoň ne tak mladá. A nemám právo na takovéhle štěstí, na štěstí s tebou. Nejsem nevěsta. Jsem vdaná žena. A mám své povinnosti, musím se starat o velmi nemocného muže.“ Zvýšila hlas a vytáhla svou ruku z jeho. „Už sem víckrát nemůžu přijít, Alexi. Po dnešním večeru už ne.“ Její hlas zněl pevně, když se mu podívala do očí.

„Co tě přimělo změnit názor?“

„Návrat domů. Uviděla jsem ho a připamatovala jsem si, kdo jsem.“

„A na mě jsi přitom vůbec nemyslela.“ Ta slova mu připadala patetická a zlobil se za ně na sebe, ale takhle to cítil. Život mu právě zasadil těžkou ránu. Ženu, kterou miloval, neměl dostat.

Zavrtěla hlavou, něžně pozvedla jeho ruku ke svým rtům a políbila ji. „Nezapomněla jsem na tebe, Alexi,“ řekla a pak dodala: „A nikdy nezapomenu.“ Při těch slovech už vstávala.

Zůstal sedět a dlouho se na ni díval, chtěl ji zadržet, přít se s ní, věděl však, že nemůže nic dělat. Čekal, že se s ní znovu bude milovat, povídat si s ní, že s ní stráví noc že s ní stráví život. Pomalu vstal.

„Chci ti něco říct, Raphaello.“ Natáhl ruku, přitáhl ji k sobě a objal. „Miluju tě. Sotva se známe, ale vím, že tě miluju. Chci, abys šla domů a přemýšlela o tom, co děláš, a kdyby sis to třeba jen na okamžik rozmyslela, chci, aby ses vrátila. Příští týden, příští měsíc, příští rok. Budu čekat. Dlouho ji k sobě tiskl a říkal si, jak dlouho to bude trvat, nežli ji zase uvidí. Nemohl snést pomyšlení, že možná nikdy. „Miluju tě. Nezapomeň na to.“ Z očí se jí řinuly slzy. „Také tě miluju.“ pak sešli po schodech dolů, jako by oba věděli, že nemá smysl zůstávat déle v domě, bylo by to pro ně příliš bolestné. S rukou ovinutou kolem jejích ramen ji doprovodil domů. Oči měla plné slz. Na prahu svého domu se ještě otočila, jednou zamávala a pak zmizela.

12.

Příští dva měsíce se Raphaella pohybovala jako ve snu. Každý její krok se zdál olověný, těžký, pomalý. Nemohla se skoro ani pohnout, nemohla myslet, nemohla jít na procházku, dokonce mohla sotva mluvit s manželem, a ten se nakonec začal divit, co se to v New Yorku vlastně stalo. Snad nějaké nepřátelské střetnutí s matkou, nějaká rodinná hádka nebo spor. Trvalo týdny, než se rozhodl o tom začít, ale Raphaella jako by skoro neslyšela.

„Měla jsi nějakou nepříjemnost s matkou, maličká? Nechtěla po tobě, abys trávila víc času ve Španělsku?“ Marně hledal odpověď, nedovedl si představit, proč má Raphaella takový bolestný pohled.

„Ne, ne to nic nebylo.“ Tak tedy něco bylo. Ale co?

„Je někdo nemocný?“

„Ne.“ Statečně se usmála. „Vůbec ne. Jsem jenom velmi unavená, Johne Henry. Nesmíš se tím znepokojovat. Budu chodit víc na vzduch.“ Ale ani nekonečné procházky jí nepomohly. Marně chodila z jednoho konce Presidia na druhý, k malému jezírku u Paláce výtvarného umění nebo i na kraj zálivu a pak namáhavě stoupala zpátky do kopce.

Ať však byla jakkoliv unavená, udýchaná nebo vyčerpaná, ať se honila, jak chtěla, nemohla na něj

zapomenout.

Přistihla se, že ve dne v noci uvažuje, co Alex asi dělá, jestli je mu dobře, jestli je šťastný, jestli je v práci, nebo v tom hezkém malém domě na Vallejo. Jako by v každou denní hodinu chtěla vědět, kde je. A přece věděla, že se vší pravděpodobností ho už nikdy neuvidí, nikdy nepohladí, nikdy neobejme. Při tom pomyšlení ji pronikala hluboká bolest, a když ji nakonec přemohla, byla jako strnulá a oči dostaly skelný lesk.

Na Den díkůvzdání seděla s Johnem Henrym dlouho večer, pohybovala se jako automat a její oči hleděly do prázdna. „Ještě kousek krocana, Raphaello?“

„Hm?“ Místo odpovědi na něj zírala a zřejmě nevěděla, co právě řekl. Služebná stála s velkou mísou vedle ní a marně se snažila upoutat její pozornost, až ji nakonec upozornil John

Henry. Jedli spolu slavnostní večeři v jeho ložnici z podnosů, takže mohl zůstat v posteli. Jeho zdravotní stav se v posledních dvou měsících znovu malinko zhoršil.

„Raphaello?“

„Ano? Ach ne promiň“ Odvrátila oči a potřásla hlavou, pak se k němu posadila a snažila si s ním trochu povídat, tenhle večer byl však příliš unavený. Půl hodiny po večeři mu hlava trochu klesla na prsa, víčka se mu zavřela a začal slabě chrápat. Ošetřovatelka stojící poblíž mu vzala z pokrývky podnos, pohodlněji ho uložila do postele a kývla na Raphaellu, že už může jít. A Raphaella nato pomalu, pomaloučku prošla nekonečnou chodbou a pak po schodech dolů do svého apartmá. V hlavě se jí honily myšlenky na Alexe, pak jako hypnotizovaná přistoupila k telefonu. Věděla, že je to nesprávné. Ale koneckonců veselé svátky mu popřát může. Co je na tom špatného? Všechno, jestli se mu má vyhýbat, a to dělá, jak věděla. Byla si vědoma, že pouhý zvuk jeho hlasu, pohled do jeho očí, jeho dotek, že to všechno ji může znovu vlákat do té vábné sítě, z které se jí tak těžko utíkalo. Smysl pro čest a povinnost ji přiměly k tomu, že se o to zoufale pokusila, a teď když vytáčela jeho číslo, věděla, že selhala. Nechtěla už být bez něj ani chvíli. Nemůže. Prostě nemůže. Srdce jí bušilo, když vytáčela číslo. Zdálo se jí to jako věčnost, nežli se ozval.

Teď však, když už číslo vytočila, nezavěsí.

„Haló?“ Jakmile ho uslyšela, zavřela oči. Zalil ji pocit úlevy, pronikla ji bolest a vzrušení, všechno najednou.

„Haló.“ V první chvíli ji nepoznal, pak náhle rozevřel úžasem oči a na druhém konci drátu vypadal, jako by byl v šoku.

„Bože můj.“

„To nic,“ usmála se slabě. „To jsem jen já. Volám ti, abych ti popřála pěkné svátky.“

Chvilku mlčel a pak řekl: „Děkuju.“ Z hlasu bylo znát napětí. „Jak se máš?“

„Vý-výborně“ A pak se najednou rozhodla mu to říct. Nevadí, jestli si to rozmyslel, jestli ji už nemiluje, jestli má nějakou jinou. Říct mu to musí. I kdyby jen tentokrát. „Nemám se výborně bylo to strašné nemůžu“ Skorem se zalykala, když si vzpomněla na utrpení a prázdnotu posledních dvou měsíců. „Už takhle nemůžu žít. Nemůžu to vydržet ach, Alexi“ Nechtěla, ale rozplakala se, žalem a úlevou zároveň.

Konečně s ním zase mluví. Bylo by jí jedno, kdyby v tu chvíli nastal konec světa. Byla šťastnější než kdy předtím.

„Kde jsi?“ zeptal se nervózně.

„Doma.“

„Za pět minut tě budu čekat na rohu.“

Chtěla říct ne, chtěla říct, že to nemůže udělat, neměla však sílu ještě dál bojovat. Nechtěla. Mlčky přikývla a pak řekla:

„Přijdu.“

Běžela do koupelny, postříkala si obličej studenou vodou, rychle se utřela do jednoho velikánského ručníku, pročísla si tmavé vlasy, otevřela skříň, popadla norkový kožich, pak doslova vyběhla z pokoje a po schodech dolů a už byla ze dveří.

Tentokrát tu nenechala žádný lístek s vysvětlením, nevěděla, jak dlouho bude pryč. Možná pět minut, možná hodinu. Ale

John Henry ji zrovna teď nepotřebuje. Spí, má své ošetřovatelky, služebnictvo, lékaře, a ona pro tentokrát chce něco víc, mnohem víc. A to našla, když spěchala v rozepnutém kožichu na roh a tmavé vlasy za ní vlály, rty měla rozevřené v polovičním úsměvu a oči se jí třpytily jako už dlouho ne. Jak zahnula za roh, najednou ho uviděla, stál tam v tmavých kalhotách a silném svetru, vlasy rozcuchané, oči rozzářené, trochu udýchaný. Běžel k ní tak rychle a popadl ji do náruče s takovou silou, že se málem srazili a mohli jeden druhého lehko porazit.

Přitiskl ústa na její a zdálo se, že tu spolu stojí věčnost. Bylo to hrozné riziko stát tu takhle na rohu, naštěstí je však nikdo neuviděl a projednou v životě to bylo Raphaelle opravdu jedno.

Pak, jako by si mlčky řekli, vykročili za pár minut pomalu k jeho domovu, a když za nimi zavřel tiše dveře, Raphaella se rozhlédla kolem a dlouze vzdychla.

„Buď vítána doma.“ To jí ještě neřekl, jak moc mu chyběla.

To si nechal, až když leželi vedle sebe v jeho posteli. Jako by ty dva měsíce oba žili v pustině, sotva byli naživu, sotva existovali, potáceli se mezi dvěma extrémy, chvílemi jako by vůbec nic necítili a chvílemi jako by je svírala nesmírná bolest.

Ty dva minulé měsíce patřily k nejhorším chvílím, na jaké si

Raphaella mohla vzpomenout. Pro Alexe byly také tak těžké, ale teď jim bylo, jako by se z toho nikdy nic nestalo, jako by nikdy nebyli odloučeni a nikdy neměli být. Chtěl se jí zeptat, co bude teď, ale neodvážil se. Rozhodl se prostě vychutnat tento okamžik a modlit se, aby byla ochotna poskytnout jim něco víc, než měli v minulých dvou měsících.

„Šťastný a veselý Den díkůvzdání, drahoušku“ Znova ji vzal do náruče a zase se milovali. Bylo deset pryč, když si konečně vzpomněl na krocana, kterého nechal v troubě. Pekl se už o hodinu déle, než měl, ale bylo jim to oběma jedno.

Raphaella si oblékla jeho župan, Alex byl v džínách a košili.

Společně se najedli, povídali a smáli se. Jako by se opravdu vrátila domů. A na rozdíl od sváteční večeře předtím, pustila se

Raphaella do jídla, jako by kolik dní nejedla.

„A co tvá práce? Jde všechno dobře?“ Vypadala tak šťastně, jak tu spolu seděli, a usmívala se jako spokojené, bezstarostné dítě.

„To bych neřekl,“ zatvářil se sklíčeně. „Kdybych pracoval pro někoho jiného, asi bych v těch minulých dvou měsících přišel o zaměstnání.“

„Tomu nevěřím, Alexi.“

„Je to pravda. Nebyl jsem schopen se na nic soustředit.“

„Já také ne“ řekla teď vážně. Pak se na něj podívala a něžně dodala: „Kromě na tebe. Jako by se mě zmocnilo nějaké šílenství a nechtělo přestat.“

„Chtěla jsi, aby přestalo?“

„Ano. Už jen kvůli tomu, aby přešlo to utrpení. Byla to pro mě“ odvrátila v rozpacích oči „velmi těžká doba, Alexi.

Bojovala jsem se svým svědomím od chvíle, co jsem tě naposled viděla.“

„A co se stalo dnes? Co tě přimělo mně zavolat?“

„Už jsem to nemohla vydržet. Bylo mi, jako bych měla umřít, jestli s tebou hned nepromluvím.“ Přikývl, neboť tenhle pocit velmi dobře znal. Naklonil se přes stůl a políbil ji.

„Zaplaťpánbůh, že jsi zavolala. Asi bych to už o moc déle nevydržel. Tolik jsem toužil tě zavolat. Aspoň stokrát. Už jsem

‘ měl telefon v ruce. Dvakrát jsem dokonce zavolal, ale neozvala ses, tak jsem prostě zavěsil. Panebože, myslil jsem, že se zblázním.“ Chápavě přikývla. Zadíval se na ni a pak se rozhoddl konečně se zeptat: „A co teď?“ Mohl ji těmi slovy vyděsit, ale říct je musel. Dříve či později se to musel dozvědět, a chtěl to vědět hned. „Víš, co chceš teď dělat, Raphaello?“ Nechával to na ní, sám

se však už rozhodl, že ji tentokrát tak snadno nepustí. Ne po tom, co oba prodělali a vytrpěli. Ale tentokrát ji nemusel přemlouvat. Něžně se na něj usmála a položila ruku na jeho.

„Uděláme, co musíme abychom byli spolu, co nejvíc budeme moct.“

Chviličku na ni hleděl, jako by se bál uvěřit, co mu právě řekla. „Myslíš to doopravdy?“

„Ano. Stále mě ještě chceš? Myslím tak jako předtím?“

Na její slova odpověděl tím, co okamžitě udělal. Zvedl ji ze židle a uchopil do náruče s takovou silou a vášní, že ani nemohla vydechnout.

„Alexi!“

„Stačí tahle odpověď?“ Oči mu planuly radostí a vzrušením.

„Panebože, jak tě miluju, Raphaello. Ano, chci tě. Miluju tě, potřebuju tě. A přijímám každé řešení, abychom byli spolu tak často, jak budem moct, a neublížilo se ani tobě, ani ani“ Přikývla. Nechtěl vyslovit jméno jejího manžela. „Vlastně“ Náhle vstal, přešel kuchyň, vytáhl zásuvku a vylovil z ní klíč.

Vrátil se k ní, vzal ji za ruku a vsunul do ní pečlivě klíč. „To je klíč od domu, drahoušku. Rád bych, abys tu byla, kdykoli můžeš, tak často, jak chceš, ať tu jsem, nebo ne.“ Raphaelle vstoupily slzy do očí. Alex ji k sobě přitáhla něžně ji objal a za chvilku nato znova kráčeli pomalu po schodech nahoru. Klíč od domu si dala do kapsy županu. Oči se jí usmívaly tak jako nikdy předtím. Nikdy v životě nebyla šťastnější.

Další tři hodiny se milovali znovu a znovu, a pak konečně leželí vedle sebe, ne ještě zcela ukojeni, ale nesmírně spokojeni.

Zazvonil telefon a Raphaella sebou překvapeně trhla. Alex se zamračil, pokrčil rameny, pak zvedl sluchátko a pomalu se posadil na posteli. Poslouchal a mračil se čím dál víc, pak bezděčně vstal se sluchátkem u ucha. Na tváři se mu zračilo zděšení.

„Cože kdy? Ach, můj bože. Jak je jí?“ Stáhl obočí a ruka se mu chvěla, když uchopil pero. Ještě několik minut pokračoval hovor jednotlivými nesouvislými slovy, pak zavěsil a se slabým zaúpěním složil hlavu do dlaní. Raphaella na něj poděšeně hleděla. Napadla ji jen jeho matka.

„Alexi“ Její hlas zněl ustrašeně a soucitně. „Co je, drahoušku? Co se stalo? Pověz mi prosím“ Položila mu jemně ruce na ramena, a pak když se rozplakal, ho něžně pohladila po hlavě a krku. Trvalo dlouho, než konečně zvedl hlavu.

„Má neteř Amanda,“ vydrala se z něj těžce chraptivá slova.

A pak ji s vypětím všech sil pověděl, co se stalo. „Byla znásilněna. Právě ji našli.“ Zhluboka se nadechl, na chvíli zavřel oči, pak je znovu otevřel a pokračoval: „Po svátečním obědě šla dnes odpoledne bruslit sama do parku, a“ Hlas se mu zachvěl.

„Zmlátil ji, Raphaello. Má zlomené paže a matka říkala“

Znovu začal plakat, jak pokračoval: „Bili ji do obličeje a a“ teď už jen šeptal „znásilnili ji chudáček Mandy“ Nemohl mluvit dál. Raphaella ho objala. Po tvářích se jí řinuly slzy.

Teprve za hodinu se trochu vzpamatovali a Raphaella mu šla udělat šálek kávy. Pak seděl v posteli, pomalu upíjel kávu a kouřil cigaretu. Raphaella se na něj starostlivě podívala a svraštila trochu čelo. „Můžeš ještě dnes večer chytit letadlo?“

Veliké tmavé oči měla vlhké, tvář prosvětlenou jakoby nějakým kouzelným světlem zevnitř. Pohled na její tvář náhle zahnal jeho hněv, jako by z něj všechen zuřivý vztek odplynul, protože byl s ní. Neodpověděl na její otázku, ale natáhl se k ní, vzal ji do náruče a tiskl ji k sobě, jako by ji nikdy nechtěl pustit. Leželi tak dlouhou chvíli a Raphaella ho půvabnou rukou hladila po zádech. Nic neříkali, až se od ní jemně odtáhl a zadíval se jí znova do tváře. „Poletíš se mnou do New Yorku, Raphaello?“

„Teď?“ zatvářila se ohromeně. Vprostřed noci? Co by řekla doma, co by řekla Johnu Henrymu? Jak by mohla s Alexem letět? Neměla čas na to někoho připravit. V hlavě se jí honily myšlenky jedna za druhou. Amandu však, to ubohé dítě, na to taky nikdo nepřipravil. Pohlédla na něj a v jejích očích se zračilo zoufalství. „Alexi já bych ráda chtěla bych. Ale nemůžu.“ Udělala dnes večer tak velký

krok. Nebyla však připravena na víc. Nemohla prostě opustit Johna Henryho.

„Chápu,“ pomalu přikývl. Znovu pohlédl na tuto ženu, kterou si vypůjčil, ženu, která patřila někomu jinému, ne jemu, kterou však tolik miloval. „Možná že tam nějaký čas zůstanu.“

Pomalu přikývla. Hrozně toužila letět s ním, ale oba věděli, že nemůže. Místo toho ho beze slova tiskla v objetí a pokoušela se ho utěšit, jak mohla.

„Je mi to moc líto, Alexi.“

„Mně také.“ Teď už byl klidnější. „Má sestra by zasloužila napráskat za to, jak se stará o to dítě.“ „Není to přece její vina,“ namítla užasle Raphaella.

„Proč byla Mandy samotná? Kde byla u všech čertů její matka? Kde byl její otec?“ Znovu se rozplakal a Raphaella ho k sobě pevně tiskla.

Tu noc volali třikrát do nemocnice, a když šla Raphaella konečně domů, byl Amandin stav stále ještě kritický. To už bylo půl páté pryč a oba byli vyčerpaní, udělali však aspoň to málo, co mohli, a Raphaella mu pomohla sbalit zavazadla. Seděli a hleděli do ohně, dlouhé hodiny si povídali, Alex jí vyprávěl o Amandě, když byla ještě dítě. Raphaella pochopila, jak má

Amandu rád a jak ho trápilo, že její rodiče si pro ni nenašli trochu času, ani když byla malá. „Alexi?“ V záři ohně z krbu se na něj zamyšleně podívala.

Bylo to jediné světlo v pokoji. „Nemohl bys ji sem vzít, až jí bude líp?“

„Do San Franciska?“ Vypadal překvapeně a vylekaně. „Jak bych to mohl udělat? Nejsem na to připraven Nemám“ Slabě vzdychl. „Jsem celý den v kanceláři. Mám mnoho práce.“

„To její matka také, a rozdíl je v tom, že ty ji miluješ.“

Raphaella se v záři žhavých uhlíků slabě usmívala, a on si myslel, že nikdy nebyla tak krásná jako teď. „Když můj bratr zemřel a matka se vrátila do Santa Eugenie k sestrám, měli jsme s otcem jen jeden druhého.“ Dlouho hleděla někam do dálky.

„A myslím, že jsme si vzájemně hodně pomohli.“

Alex na ni zamyšleně hleděl. „Pochybuju, že mi její rodiče dovolí, abych ji sem vzal.“

Raphaella se na něj klidně podívala. „Po tom, co se stalo, mají opravdu na vybranou? Není to trochu jejich vina, že se o dceru líp nestarali, že ji tam nechali chodit a možná vůbec nevěděli, kde je?“

Mlčky přikývl. To si myslel celý večer. Všechnu vinu dával sestře. Pro svou šílenou ctižádost už dávno nikoho jiného neviděla než sebe. „Promyslím si to.“ Pak se na ni zamyšleně podíval. „Mohli bychom pro ni zařídit třetí poschodí, co říkáš?“

„To ,bychom mohli`,“ zasmála se na něj. „Mohla bych to snadno v několika dnech připravit. Ale, Alexi“

V jejích očích byla nevyslovená otázka a tentokrát se usmál

Alex. „Koneckonců jsem nejsme“ zajíkla se a on zavrtěl hlavou.

„Ano? Je v tom nějaký rozdíl? Rozdíl pro nás?“ Zavrtěla hlavou.

„Ale jiným lidem, lidem, na nichž Kay záleží, se to bude zdát nemorální.“

„To je mi jedno.“ Jeho hlas zněl teď ostře. Pomyslel na svou rodinu a cestu do New Yorku a podíval se ještě jednou toužebně na Raphaellu. „Přál bych si, abys letěla se mnou.“ Řekl jí to už jednou, když viděl, jak se obléká, aby mohla ráno odejít, a teď když se chystala ho opustit a jít domů poslední kousek cesty sama, jí to zašeptal znovu.

Její oči byly vlhké v šedi nastávajícího rána a připadalo jí, i když si tím nebyla jista, že jeho jsou také. Oba dva se svým způsobem modlili za Amandu, probděli noc a ve svých myšlenkách a hovoru ji udržovali při životě. Zalétali v duchu k dívence, která ležela daleko v New Yorku plná pohmožděnin a ran. Když však Raphaella políbila naposled Alexe a pohladila ho po tváři, nemyslela na Amandu. „Přála bych si, abych mohla s tebou.“ Znovu pocítila krutost svého postavení, tíhu povinností k Johnu Henrymu, které musela dodržet. Byla však tak vděčná, že se Alex vrátil do jejího života, že s ním může prožít nějakou chvíli nebo i noc. Litovala skutečně jen toho, že ho nemůže provázet na té těžké cestě do New Yorku. „Zvládneš to tam?“ Přikývl, ale neusmíval se. Bude s ním všechno v

pořádku. Ale jak bude s Amandou? Mluvili o tom, že ji přivezou sem do San Franciska, ale co když to nepřežije? Oba je to teď napadlo, když se Raphaella něžně dotýkala rty jeho víček. „Můžu ti zavolat?“ Tentokrát s úsměvem přikývl.

Oba věděli, že se za ten jeden večer mezi nimi hodně změnilo. Společně, ruku v ruce udělali velký skok.

„Budu bydlet u matky.“

„Pozdravuj ji ode mě.“ Hleděli si dlouho do očí a Raphaella ho naposled políbila. Za několik minut se o blok dál zavřely těžké dubové dveře a Alex se rychle vrátil domů. Musel se osprchovat a obléct, nežli chytí letadlo odlétající v sedm hodin ráno.

13.

Charlotte Brandonová nervózně čekala dole v nemocniční hale a hleděla na recepci a automaty s cukrovím a kávou. Alex šel nahoru podívat se poprvé na Amandu. Poslední zpráva, kterou dostal, když volal z hotelu Carlyle, říkala, že je jí trochu lépe a že už neleží jako bez duše, teď však měla značné bolesti. Návštěvy se nedoporučovaly, protože však Alex za ní přiletěl z takové dálky, rozhodli se ho pustit do pokoje na intenzívní péči na pět nebo deset minut, ne však déle.

Alex zmizel ve výtahu a matka tu strnule seděla a pozorovala kolemjdoucí. Tváře všech těch lidí pospíchajících do haly a z haly s květinami, dárky, nákupními taškami, v nichž nesli domácí střevíce a noční kabátky, jí byly neznámé a nic jí neříkaly. Uviděla kolem pomalu přejít dvě ženy ve vysokém stupni těhotenství, držely se pevně svých manželů, kteří v druhé ruce nesli malá příruční zavazadla s nejnutnějšími věcmi k přenocování. Charlotte si na okamžik s láskou vzpomněla na stejné chvíle ve vlastním životě, dnes večer se však cítila hodně stará a unavená a mohla myslet jen na svou vnučku ležící na lůžku v jiném poschodí. A Kay u ní ještě nebyla. Za několik hodin měla přiletět z Washingtonu. George samozřejmě přišel, prohlédl si záznam o teplotě a pulsu, promluvil s nemocničním lékařem a sestrami, ale svou dcerku příliš neutěšil.

George se rozhodně neprojevil za těchto okolností jako vhodný otec. Nevěděl si rady, nevěděl, co by jí měl říct.

„Mami?“ Při zvuku Alexova hlasu sebou trhla, a když se k němu otočila, uviděla v jeho očích žal. Srdce se jí znovu zachvělo hrůzou.

„Jak je jí?“

„Stejně. A kde je, u čerta, Kay?“

„Říkala jsem ti, že je ve Washingtonu, Alexi. George jí telefonoval hned po tom, co ho zavolala policie, ale mohla odjet až teprve dnes večer.“ To bylo víc než čtyřiadvacet hodin, co se ta hrozná věc stala. Alexovy oči zahořely hněvem.

„Zasloužila by odprásknout. A kde je, hrome, George? Ošetřovatelka mi říkala, že se sem chodí dívat jen na záznamy o teplotě a pulsu.“

„No, těžko asi může něco dělat, ne?“

„Co si myslíš?“ Oba dva mlčeli. Neřekl jí, že když přišel,

Amanda se tak hystericky rozvzlykala, že jí museli dát další injekci. Ale aspoň ho poznala, a zoufale se držela jeho ruky. Jen jak se na něj Charlotte Brandonová podívala, vstoupily jí znova slzy do očí. Sedla si do jedné oranžové židle z umělé hmoty v hale a utírala si nos.

„Ach, Alexi, proč se takovéhle věci dějí?“

„Protože jsou to šílenci, mami. A protože má Amanda rodiče, kteří o ni vůbec nedbají.“

Alex si sedl na židli vedle ní a matka se tiše zeptala: „Opravdu si to myslíš, Alexi?“

„Nevím. Jednou věcí jsem si však jist. Ať cítí Kay k tomu dítěti v srdci, co chce, přece jen by ji neměla vychovávat ona.

I když si myslí, že ji miluje a já nejsem o tom zrovna přesvědčen nemá vůbec ponětí, o co všechno jde, nemá ponětí, čím je tomu dítěti jako matka povinna. A George je právě tak špatný

otec.“ Charlotte pomalu přikývla. Už si to předtím myslela, ale něco takového nikdy nepředvídala. Pohlédla Alexovi do očí a spatřila tam něco, co v nich ještě nikdy neviděla.

„Chceš s tím něco dělat, Alexi?“ Náhle to vycítila. Jako by to věděla.

„Ano,“ odpověděl klidně a rozhodně.

„Co máš na mysli?“ Ať to bylo cokoli, věděla, že to bude něco radikálního, něco v Amandině nejlepším zájmu. Měla ve svého jediného syna velkou důvěru.

„Vezmu ji k sobě.“

„Do San Franciska?“ Charlotte Brandonová vypadala na chvilku ohromeně. „Můžeš to udělat?“ „Udělám to. Jen ať to zkusí mi v tom zabránit. Ztropím takovou ostudu, jakou jsi ještě neviděla, a uvidíme, jak se to bude mé drahé sesthčce s tou její politikou líbit.“ Měl Kay v hrsti i a oba to věděli. Matka přikývla.

„Myslíš, že se tam o ni budeš moct starat, Alexi? To není, jako by měla nehodu při bruslení. Budou tu i citové reakce.“

„Udělám, co bude v mých silách. Seženu jí dobrého psychiatra a zahrnu ji láskou. To jí nemůže nijak ublížit. A je to víc, než má tady.“

„Mohla bych ji mít taky u sebe.“

„Ne, to bys nemohla.“ Upřímně se na ni podíval. „Na Kay nestačíš. Bude ti vyhrožovat a do týdne dostane Amandu zpátky.“

„Tím si nejsem jistá.“ Charlotte vypadala trošičku dotčeně.

„Proč to riskovat? Proč ji od nich neodtrhnout úplně? San

Francisco je daleko.“

„Ale budeš tam s ní sám, Alexi“ Při těch slovech však najednou pochopila, ostře se podívala na syna s nevyslovenou otázkou, a on se pomalu usmál. Znal dobře svou matku.

„Myslíš?“ Nemusel před matkou nic skrývat. Nikdy to ještě neudělal. Byli přátelé a důvěřoval jí, pověděl jí i o Raphaelle.

Tentokrát se Charlotte také usmála. „Nevím dobře, jak bych řekla to, co si myslím. Tvoje ehm mladá přítelkyně tedy no“

„Ale bože, mami!“ Tiše se rozesmál. „Jestli myslíš

Raphaellu, tak tedy ano, stále se s ní ještě stýkám.“ Nechtěl přiznat, že se k němu právě vrátila po dvou měsících bolestného odloučení. Nechtěl, aby matka nebo kdokoli jiný věděl, že

Raphaella měla pochybnosti a váhala, zraňovalo to jeho pýchu i duši, nechtěl však před matkou skrývat tajemství, že se zapletl s vdanou ženou, a k tomu s ženou tak známou, jako byla Raphaella. Když se podíval na matku, jeho tvář zvážněla.

„Mluvili jsme o tom všem celou noc, než jsem odjel. Myslím, že může Amandě hodně pomoct.“ „O tom nepochybuju,“ vzdychla slabě Charlotte. „Jenže ona má jiné závazky, Alexi. Její manžel je hodně nemocný.“

„Já vím. Ale mají ošetřovatelky. Nemůže být s Amandou ve dne v noci, ale chvíli s námi pobude.“ Aspoň toužil, aby to tak bylo. „A nehledě na Raphaellu, tohle je věc, kterou musím udělat kvůli Amandě, i kvůli sobě. Nemohl bych s tím dost dobře žít, kdybych tu to dítě nechal, když je Kay pořád pryč a George chodí s hlavou v oblacích. Citově strádá, protože jí nevěnují láskyplnou péči a zájem. Potřebuje víc, než jí mohou dát.“

„A myslíš, že ty můžeš?“

„Rozhodně se o to pokusím.“

„Tak tedy“ zhluboka se nadechla a pohlédla na syna „přeju ti, aby se ti to povedlo, můj milý. To, co děláš, je pravděpodobně správné.“

„Děkuju ti.“ Když ji políbil na tvář a vstal, měl zamžené oči.

„Tak pojď, zavezu tě domů a pak se sem zas vrátím a půjdu se na ni ještě podívat.“

„Musíš být po cestě unavený.“ Starostlivě na něj pohlédla, pod očima měl tmavé kruhy. „Je mi docela dobře.“ A za pár minut, když matka odemkla dveře bytu a uslyšel vyzvánění telefonu,

se cítil ještě líp. Nepožádal ani o dovolení, vrhl se k telefonu a okamžitě se rozzářil.

Byla to Raphaella.

„Jak je jí?“ Úsměv z jeho tváře pomalu zmizel, jak se v myšlenkách vrátil k neteři. „Tak stejně.“ „Mluvil jsi se sestrou?“

„Ještě ne.“ Při těch slovech mu hlas ztvrdl. „Přiletí z Washingtonu teprve dnes v noci.“ Raphaella na druhém konci drátu vypadala ohromeně, ale to Alex neviděl.

„Ale ty jsi v pořádku?“

„Jsem. A miluju tě.“

Usmála se. „Já tebe také.“ Celý den ho hrozně postrádala a udělala několik dlouhých procházek. Už dvakrát byla v jeho domě. A neměla pocit jako vetřelec vcházející do cizího domu, bylo to pro ni, jako když přichází domů. Pečlivě odklidila všechny zbytky od včerejší sváteční večeře a zalila mu květiny.

Bylo překvapující, jak přirozeně zapadla do jeho života. „Jak se daří tvé matce?“

„Výborně.“

„Pozdravuj ji ode mě.“ Chviličku spolu mluvili a pak jí Alex pověděl, že se rozhodl vzít Amandu k sobě.

„Co si o tom myslíš?“

„Co si myslím?“ V hlase jí bylo znát překvapení, že se jí ptá.

„Myslím, že je to báječné. Jsi její strýc a máš ji rád.“ A pak nesměle dodala: „Mohla bych mohla bych jí zařídit pokoj?“ Pomalu přikývl. Chtěl jí říct, aby počkala, až se dozvědí, jestli se

Amanda z toho dostane, ale nedokázal ta slova ze sebe vypravit. Místo toho jen přikývl, jako by chtěl osud donutit, aby se dítě uzdravilo.

„Pusť se do toho.“ Pohlédl přitom na hodinky a uvědomil si, že musí jet zpátky do nemocnice. „Zavolej mi později, jestli budeš moct. Musím se tam vrátit.“ Bylo nádherné, že vstoupil do jejího života. Už nemusí mlčet, nemusí čekat, trpět, už nemá ten strašný pocit ztráty. Je tady u něj, jako by tu byla odjakživa, a vždycky tu bude. „Miluju tě.“

„Já tě také miluju, drahoušku. Dej na sebe pozor.“

Položil tiše sluchátko do vidlice. Jeho matka s jemným úsměvem zmizela v kuchyni a dělala mu čaj. Když se za pár minut vrátila s dvěma šálky, z nichž se kouřilo, viděla, že Alex už má na sobě kabát. „Jedeš teď zpátky?“ Mlčky přikývl a matka si už také brala kabát. Alex ji však okamžitě zarazil. Byla předtím v nemocnici celou noc.

„Chci, aby sis trochu odpočinula.“

„To nejde, Alexi.“ Když uviděl její pohled, neřekl už nic.

Oba se napili trochu čaje, pak vyšli ven a zavolali si taxík.

14.

Stál ve dveřích nemocničního pokoje a díval se na Amandu.

Viděl jen úzký uzlíček schoulený pod modrou přikrývkou na bílém prostěradle. Dívka ležela tak, že jí Charlotte nemohla vidět do tváře. Když šla za Alexem k její posteli, musela se přemáhat, aby neprozradila své pocity. Právě tak tomu bylo minulou noc.

Před sebou viděla drobnou dívenku, která vypadala spíš na devět než na sedmnáct. Jen podle velikosti jejích rukou a paží bylo možno nejasně poznat její pohlaví a věk. Paže měla z velké části v sádře, nehybné ruce z ní vykukovaly jako dva malí spící ptáčkové a oteklá tvář na polštáři, na niž hleděli, vypadala s tmavočervenými a modrými podlitinami jako barevná skvrna. Vlasy jí rámovaly obličej jako něžná kadeřavá aureola, a když otevřela oči, byly jasně, zářivě modré. Podobaly se trochu Charlottiným a malinko Alexovým, ale to bylo teď těžko říct, byly plné úzkosti, a rychle se zalily slzami.

„Mandy?“ zašeptal a neodvážil se ani dotknout její ruky z obavy, aby ji to nebolelo. Pomalu přikývla, že ho slyší, ale neřekla nic. „Už jsem zase tady a přivedl jsem babičku.“

Amanda stočila pohled k babičce. Z očí jí tekly dva potůčky slz a vpíjely se jí do polštáře za hlavou. Dlouho nevyšel z jejích úst žádný zvuk, modré oči, plné žalu, hleděly na důvěrně známé tváře, pak, když ji Alex pohladil po vlasech, se jí z hrdla znovu vydraly srdceryvné vzlyky. Rozuměli si beze slov. Alex stál u ní, oči plné něhy, a jeho ruka měkce a jemně spočívala na jejích vlasech. Za chviličku znovu zavřela oči a usnula. Krátce nato jim ošetřovatelka dala znamení a Charlotte s Alexem vyšli z pokoje. Oba vypadali vyčerpaně a nesmírně ustaraně.

V Alexových očích se však obrážel vzrůstající vztek na sestru Kay. Vybuchl teprve, až když se zase octli v Charlottině bytě.

Neměl téměř slov, jak byl plný hněvu.

„Vím, co si myslíš, Alexi,“ řekla mírně matka. „Ale teď by to nijak nepomohlo.“

„Proč ne?“

„Snášej to zatím s klidem, dokud si s Kay nemůžeš promluvit. Pak to můžeš všechno ze sebe vysypat.“

„A kdypak to bude? Kdy si myslíš, že se Její Veličenstvo konečně objeví?“

„To bych taky ráda věděla, Alexi.“

Jak se ukázalo, objevila se příští den.

Alex upíjel kávu z šálku z umělé hmoty a Charlotte si šla domů na pár hodin zdřímnout. Toho rána přestěhovali Amandu z intenzívní péče do veselého růžového pokojíku. Ležela tam a vypadala právě tak zničeně, samá modřina, ale oči měla už trochu živější. Alex jí vykládal o San Francisku a jednou nebo dvakrát vypadala skoro, jako by ji to zajímalo.

Teprve kvečeru pověděla konečně strýci o svých obavách.

„Co řeknu lidem? Jak jim mám vysvětlit, co se stalo? Vím, že mám obličej celý potlučený. Řekla mi to jedna pomocná ošetřovatelka.“ Pohlédla na nepohodlné sádrové obvazy na loktech a Alex se na ně podíval také, ale nedal na sobě nic znát.

„Řekneš jim, že jsi na Den díkůvzdání měla autonehodu. To stačí. To bude vypadat naprosto věrohodně.“ Vrhl na Amandu významný pohled a položil jí ruku na rameno. „Nikdo se nikdy nic nedozví, drahoušku. Leda bys to sama někomu řekla, a to už záleží jen na tobě. Ale jinak nic nikdo neví. Jen tvoji rodiče, babička a já.“

„A kdokoliv si přečte noviny. Bylo to v novinách a televizních zprávách?“

„Ne, nebylo,“ zavrtěl hlavou. „Už jsem ti to řekl. Nikdo to nemusí vědět. Nebyla jsi zhanobena. Nejsi jiná než předtím. Jsi stejná, Amando. Měla jsi strašnou nehodu a hrozný zážitek, ale to je všechno. Nezměnilo tě to. Nebyla to tvá vina. Lidé se k tobě budou chovat jako jindy, Amando. Nezměnila ses.“ Tohle mu dnes ráno důrazně objasnil terapeut, řekl mu, že musí Amandě vysvětlit, že není teď jiná a že to žádným způsobem nebyla její vina. Obvykle se oběti znásilnění domnívají, že na tom, co se stalo, nesou samy částečně vinu a pak také, že je to hodně změnilo. V Mandině případě došlo nepochybně k větší změně než u jiných. Ztratila panenství. Nepochybně ji ten zážitek hodně poznamená, podrobí-li se však léčbě a dostane-li se jí velkého pochopení, má podle psychiatrů značnou naději, že se z toho úplně dostane. Psychiatr, s nímž Alex ráno hovořil, jen litoval, že si nemůže promluvit s Amandinou matkou, a dr. Willard prý bohužel také neměl čas přijít na konzultaci, jeho sekretářka jen psychiatrovi zavolala, aby se klidně pustil do léčení.

„Není to však jen oběť, která v takovém případě potřebuje pomoc,“ řekl důrazně Alexovi. „Členové rodiny ji potřebují právě tak. Jejich názor na to, co se stalo, a jejich pochopení navždy ovlivní oběť v tom, jak se bude na celou věc dívat.“ A pak se slabým úsměvem na něj pohlédl. „Jsem velice rád, že jsem si dnes dopoledne mohl s vámi promluvit. A dnes odpoledne budu mluvit s Amandinou babičkou.“ A pak rozpačitě dodal to, co Alex slýchal většinu svého života: „Víte, má žena je velká čtenářka jejích knih.“

Alexe teď však matčiny knihy nezajímaly. Zeptal se lékaře, kdy bude moct jít Amanda domů, a ten řekl, že je přesvědčen, že koncem týdne bude moct být propuštěna. To znamenalo v pátek, ne-li dřív, a to se mu výborně hodilo. Čím dřív se s Amandou vrátí do San Franciska, tím bude Alex radši. Na to právě myslel, když do pokoje vešla Kay. V hnědém, semišovém kalhotovém kostýmu zdobeném liščí kožešinou vypadala štíhlá a elegantní.

Jejich zraky se střetly. Dlouhou chvíli se na sebe dívali a Kay stále mlčela. Stali se z nich náhle protivníci v ringu a oba si byli vědomi vražedné nenávisti toho druhého.

„Nazdar, Kay.“ Alex promluvil první. Chtěl se jí zeptat, jak vysvětlí, že se v nemocnici tak dlouho neobjevila, nechtěl však dělat výstup před neteří. Vlastně se ani ptát nemusel. Všechny jeho pocity, všechen jeho zuřivý hněv se z jeho očí daly snadno vyčíst.

„Nazdar, Alexi. To je od tebe hezké, že jsi přiletěl až ze San Franciska.“

„A od tebe je hezké, že jsi přiletěla z Washingtonu.“ První kolo. „Musíš být hodně zaměstnaná.“ Amanda je pozorovala a Alex viděl, že v tváři zbledla. Zaváhal jen vteřinu a pak vyšel z pokoje. Za chvilku se vynořila Kay. Alex na ni čekal v jednom výklenku dole v hale. „Chci s tebou na minutu mluvit.“

S posměšným úsměvem se na něj zadívala. „To jsem si myslela, že tu budeš čekat. Vylekaný strýčínek přiletěl celou tu dálku ze západu do New Yorku!“

„Uvědomuješ si, Kay, že to dítě málem umřelo?“

„Ovšem. George kontroloval lékařské zápisy třikrát denně.

Kdyby se byl její stav zhoršil, tak bych byla přijela. Tobě sice do toho zatraceně nic není, ale říkám ti, že jsem nemohla.“

„Proč ne?“

„Byla jsem na dvou poradách u prezidenta. Stačí?“

„Vůbec ne. To jsi tam byla na Den díkůvzdání?“

„Ano. V Camp Davidu.“

„Čekáš, že to na mě udělá dojem?“

„To je tvoje věc. Ale má dcera patří mně.“

„Ne však, když úplně kašleš na své povinnosti k ní. Potřebuje zatraceně mnohem víc, než aby se George díval na zápisy o její teplotě a pulsu. Kristepane, potřebuje lásku a něhu, zájem a pochopení. Proboha, Kay. Vždyť je to ještě dítě. Zmlátili ji a znásilnili. Nedovedeš pochopit, co to znamená?“

„Naprosto to chápu. Ale ať udělám cokoli, nic tím nezměním. A dva dny neznamenají žádný rozdíl. Bude s tím muset žít celý život.“

„A kolik toho času jí z toho věnuješ?“

„Do toho ti, sakra, nic není.“

„Uděláme to jinak.“ Jeho oči byly tvrdé jako ocel.

„A to znamená?“

„Vezmu ji s sebou do San Franciska. Řekli mi, že v pátek bude už schopná cesty.“

„Houby ji vezmeš s sebou.“ Oči Kay Willardové zahořely zlostí. „Jestli to dítě někam odvezeš, dostanu tě do vězení za únos.“

„Ty hnusná mrcho!“ Podíval se na ni přimhouřenýma očima.

„Pokud nejsi, má milá, připravená zodpovídat se z obvinění ze špatného zacházení s dítětem, tak bych toho na tvém místě nechal. Jakýpak únos.“

„Co myslíš tím špatným zacházením s dítětem?“

„To, co říkám, a taky z obvinění z trestuhodné nedbalosti.“

„Ty si opravdu myslíš, že mi to můžeš přišít? Můj muž je jedním z nejpřednějších chirurgů v New Yorku a velký lidumil, milý Alexi.“

„Výborně. Můžeš to dokazovat u soudu. To se ti bude líbit, ne? To bude senzace v novinách.“ „Ty neřáde!“ Konečně pochopila, co má v úmyslu. „Co vlastně chceš?“

„Nic zvláštního. Amanda se mnou půjde do Kalifornie. Natrvalo. A pokud potřebuješ něco říct voličům, můžeš jim vysvětlit, že měla vážnou nehodu a potřebuje delší pobyt v teplém podnebí, aby se zotavila. To by mělo stačit.“

„A co řeknu Georgeovi?“

„To je tvá věc.“

Podívala se na něj jako fascinovaná. „To chceš doopravdy udělat?“

„Ano.“

„A proč?“

„Protože ji mám rád.“

„A myslíš, že já ne?“ Nevypadala ani dotčeně, jen rozmrzele.

Alex slabě vzdychl. „Domnívám se, že nemáš čas někoho milovat, Kay. Snad kromě voličů. Záleží ti na tom, jestli tě budou, nebo nebudou volit. Nevím, jestli ti v životě jde ještě o něco jiného, ale je mi to opravdu jedno. Vím jen, že to dítě ničíš, a to nedovolím nenechám tě ji zničit.“

„A ty ji zachráníš? Jak dojemné! Nemyslíš, že by bylo pro tebe zdravější, kdybys tu svou přebytečnou citovou energii věnoval dospělé ženě, a ne sedmnáctiletému děvčeti? Neuvědomuješ si, že je to trochu chorobné?“ Nevypadala však skutečně znepokojena a Alex věděl, že není. Byla jen strašně dopálená a neviděla žádné východisko.

„Proč jen nepřestaneš s těmi špinavými narážkami a ctižádostivými pokusy smířit mě s mou bývalou ženou?“

„To s tím nemá co dělat.“ Bylo však jasné, že lže. „Jsi osel, Alexi. A zahráváš si zrovna jako Amanda.“

„Takže to znásilnění bylo zahrávání?“

„Možná. Podrobnosti mi nejsou ještě příliš jasné. Možná že je to, co chtěla. Aby se dostala z rodiny a mohla k svému velkému hezkému strýčkovi. Možná že to takhle zosnovala.“

„Myslím, že to nemáš v hlavě v pořádku.“

„Myslíš? No, mně je to úplně jedno, co si myslíš. Na chvíli ti tuhle hru dovolím. Možná že jí to udělá dobře. Ale za měsíc nebo za dva si pro ni přijdu a tím to skončí. Takže jestli si myslíš, že si ji tam necháš, jsi blázen.“

„Blázen? Chceš se zodpovídat z toho obvinění, o němž jsem se právě zmínil?“

„To bys neudělal.“

„Nezkoušej to.“ Okamžik stáli proti sobě jako vyrovnaní protivníci. Pro tuto chvíli vyhrál Alex. „Pokud u vás nedojde k radikální změně, zůstane u mne.“

„Řekl jsi jí, že ji hodláš přede mnou zachránit?“

„Ještě ne. Až do dnešního dopoledne byla hysterická.“ Kay neřekla nic, vrhla na něj poslední zlostný pohled a vykročila.

Ještě se však na okamžik zastavila a zlobně na něj upřela oči.

„Nemysli si, že si budeš hrát na hrdinu věčně, Alexi. Teď ji tam načas můžeš mít, ale až ji budu chtít doma, tak půjde. Je to jasné?“

„Zřejmě nechápeš mé postavení.“

„A ty nechápeš moje. Je to pro mě nebezpečné. To, co děláš, mi může politicky uškodit, a to si nedám líbit, ani od vlastního bratra.“

„Tak se radši drž tý svý zatracený politiky a mně jdi z cesty.

Varuju tě.“ Chtěla se mu vysmát, ale nedokázala to. Poprvé v životě měla ze svého mladšího bratra strach.

„Nevím, proč to děláš.“

„To bys nepochopila. Ale já to vím. A Amanda to také pochopí.“

„Nezapomeň, co jsem ti řekla, Alexi. Až budu potřebovat, aby se vrátila domů, vrátí se.“ „Proč? Abys udělala dojem na voliče a ukázala, jaká jsi ohromná matka? To jsou pěkné kecy.“ Po těch slovech vykročila k němu, jako by mu chtěla dát facku. Dřív ji však chytil za zápěstí a pohled v jeho očích ji vyděsil. „Nedělej to, Kay.“

„Tak zmiz, ať už tě nikdy nevidím.“

„Bude mi potěšením.“ Oči mu vítězně zasvítily. Kay se otočila na patě a co nejrychleji odcházela. Za chvilku zmizela za rohem a ve výtahu a pak nastoupila do limuzíny čekající u chodníku. Když se Alex vrátil do jejího pokoje, Amanda už spala. Něžně ji pohladil po vlasech, vzal si kabát a odešel. Když však procházel klidně halou, rozhodl se, že zatelefonuje hned a nebude čekat, až se dostane do matčina bytu. Volat Raphaellu bylo riskantní, ale nedokázal se přemoct. Musel to všechno někomu povědět a chtěl to povědět jen jí. Hlasem zdatného obchodníka požádal, aby mohl mluvit s paní Phillipsovou. Za okamžik se ozvala.

„To jsi ty, Raphaello?“

„Ano.“ A pak se prudce nadechla, když si uvědomila, kdo ji volá. „Ach, to“ Její hlas zněl vylekaně, jako by si myslela, že jí chce oznámit, že Amanda zemřela.

„Ne, ne, všechno je v pořádku. Ale chtěl jsem ti říct, že koncem týdne přijedu s neteří do San Franciska a že tvůj otec tě vzkázal pozdravovat, když se dozvěděl, že jedu do Států.“

Kdyby někdo poslouchal, pokládal by to za zcela normální nevinné zavolání. Raphaella to naprosto pochopila a smála se od ucha k uchu.

„Bude u tebe neteř delší dobu?“

„Ehm hm myslím, že ano.“ Zachechtal se. „Ano.“

„Ó jé“ Ve svém vzrušení málem vyslovila jeho jméno.

„Mám takovou radost!“ A hned si vzpomněla, že slíbila zařídit pokoj. „Postarám se, abych všechno připravila co nejdřív.“

„To je ohromné. Byl bych ti velmi vděčný. A samozřejmě, že ti všechno zaplatím, hned jak se dostanu do San Franciska.“

„Ale mlč.“ Smála se do telefonu a za pár minut oba zavěsili.

Řekl jí, že tu budou v pátek, nebo možná v sobotu. Moc času jí nezbývalo.

15.

Příští dva dny uběhly Raphaelle v horečné činnosti. Ráno v klidu předčítala Johnu Henrymu a držela ho za ruku, dokud pomalu neusnul, pak spěšně odjela do centra nakupovat. Šoférovi řekla, aby na ni nečekal, že radši pojede domů taxíkem. A jestliže se Tomovi zdálo její chování trochu výstřední, byl příliš dobře vycvičen, aby něco řekl, když běžela do nejbližšího obchodu. Každé odpoledne se objevovala s ohromnými balíky a větší věci posílala přímo do domu.

Kupovala v malých krámcích s použitým zbožím koberečky a kousky nábytku jako například báječnou starou skříňku s umývadlem a džbánem a viktoriánský proutěný stolek s křesílky, který viděla zas ve výprodeji, když jela kolem taxíkem. Koncem druhého dne měla už v domě naskládánu hromadu věcí, ležely tu jedna přes druhou, takže málem vykřikla úlevou, když se jí Alex do telefonu omlouval, že přiletí až v neděli večer, že však má pro ni velmi dobré zprávy. To dopoledne mluvil s Georgem a všechno šlo hladce. George souhlasil s tím, že Amandě prospěje, když odjede z města. Nejednali o tom, jak dlouho v Kalifornii zůstane, jakmile tam však jednou bude, dá se návštěva snadno prodloužit. Zatím se Alex letmo zmínil o několika měsících a George nic nenamítal. Alex zavolal do nejlepší soukromé střední školy v San Francisku, a když jim tam vysvětlil, že Amanda měla velmi vážnou nehodu, seznámil je s jejím školním prospěchem a pověděl jim, kdo je její matka a babička, nebylo těžké ji do školy dostat. Měla začít po Novém roce. Zatím si doma odpočine, bude chodit na procházky, aby se jí vrátilo zdraví, a udělá všechno, aby překonala duševní otřes způsobený znásilněním. Měla měsíc na to, aby se pomalu zotavila, než půjde do školy. A když se Raphaella zeptala, jak to Kay přijala, odpověděl Alex dopáleně: „Mluvit s ní bylo mnohem méně příjemné než s Georgem.“

„Co to znamená, Alexi?“

„To znamená, že jsem jí nedal na vybranou.“

„Hodně se zlobila?“

„Více méně.“ Pak rychle změnil předmět hovoru. Když

Raphaella zavěsila, měla plnou hlavu té mladé dívenky, uvažovala, jaká je, a jestli se jí bude líbit. Připadalo jí, jako by získala nejen nového muže, ale i novou rodinu. A musela myslet také na Kay. Alex se zmínil, že jeho sestra se někdy v San Francisku objeví, aby zjistila, jak je s Amandou. A Raphaella doufala, že by se případně mohli všichni spřátelit, vždyť jsou koneckonců civilizovaní lidé. Kay je nepochybně inteligentní a Raphaella litovala, že se s Alexem nesnášejí. Možná že by je nakonec mohla spolu smířit. Zatím se činila, aby ve třetím poschodí dala všechno do pořádku. Řekla mu, že ji tady může zastihnout, že tu bude chystat pokoj pro Amandu. Když byla hotova s touto láskyplnou prací, posadila se se šťastným úsměvem na postel. V několika dnech vytvořila malý zázrak a měla z toho velkou radost.

Proměnila ložnici v půvabný vzdušný přístav s růžovými květovanými potahy a závěsy, viktoriánskou proutěnou sedací soupravou a velikým květovaným kobercem, který koupila u Macyho, kde ležel vystavený na podlaze, a se starožitnou skříňkou s umývadlem, nahoře vykládanou bílým mramorem.

Do umývadla postavila velkou růžovou azalku a ve zlatých rámech na stěnách byly reprodukce s něžnými květinovými motivy. Postel měla čtyři sloupky a bílá nebesa s růžovými stuhami. Dodali ji právě toho rána. Na posteli byla velká růžová saténová přikrývka a přes poblíž stojící židli ležela přehozená kožešinová předložka. V malé pracovně za ložnicí byly další dekorace z květované látky a proutěné křesílko. Našla dokonce hezký malý psací stůl a umístila ho před okny. A do koupelny dala samé hezké ženské věci. Že tohle dokázala udělat v několika dnech, bylo opravdu obdivuhodné. A dosud žasla sama nad sebou, jak se jí povedlo všechny podplatit, nebo umluvit, aby jí věci hned dodali.

Všechno koupila za hotové peníze, které vybrala ve středu ráno v bance, šeky nechtěla, aby o jejích nákupech nezůstal žádný doklad. O všechny její účty se starali ve staré kanceláři

Johna Henryho a bylo by nemožné vysvětlit, co těmi šeky platila. Takhle vybrala jen jednu částku, a to už nějak vysvětlí tím, že dostala nákupní horečku, anebo možná že si sekretářka za čas nebude pamatovat, jestli to bylo před cestou do New Yorku, nebo po ní.

Vyúčtovat to teď musela jen Alexovi. Byla trochu nervózní, co tomu řekne. Ve skutečnosti moc peněz neutratila, a on ji přece požádal, jestli by se nemohla poohlédnout po nějaké posteli. Zařídila toho ovšem nahoře v ložnici mnohem víc, ale byly to ponejvíc jednoduché věci. Vybrala prostě všechno pečlivě, se vkusem a smyslem pro eleganci. Spousta květin, malé bílé záclonky, které sama ušila a převázala růžovými stužkami, polštářky, které všude poházela, a proutěná souprava, kterou jednou večer sama nastříkala barevným sprejem, to všechno pomohlo zvýšit dojem. Tyhle dodatečné úpravy, vypadající tak nákladně, ve skutečnosti skoro nic nestály. Doufala jen, že se Alex nebude zlobit a myslit si, že to trochu přehnala, když se však už jednou do toho pustila, zjistila, že nemůže přestat, dokud to té ubohé dívence dokonale nezařídí. Po té hrůze, kterou

Alexova mladá neteř zažila, chtěla ji Raphaella překvapit něčím obzvlášť pěkným, poskytnout jí koutek, který by uvítala dlouhým šťastným povzdechem, domov, kde by byla milována a kde by si mohla vydechnout. Teď tiše zavřela dveře a sešla dolů do Alexovy ložnice, rozhlédla se kolem, urovnala pokrývku na posteli, vzala si kabát, sešla po schodech dolů k hlavním dveřím a vyšla ven. S povzdechem otevřela dveře velikého Phillipsova domu a se zamyšleným výrazem pomalu stoupala nahoru. Rozhlédla se kolem po sametových závěsech, středověkých goblénech, svícnech, křídlu ve foyer a uvědomila si, že tohle je její domov.

Ne ten malý dům na Vallejo, ne místo, kde jako blázen právě strávila téměř týden zařizováním pokoje pro mladou dívku, která také nebyla její.

„Paní Phillipsová!“

„Ano?“ Raphaella chtěla právě jít z haly do svého pokoje.

Teď sebou trhla a zvedla hlavu. Byla skoro doba večeře a měla se ještě obléct. „Prosím?“

Ošetřovatelka z druhé směny se na ni usmála.

„Pan Phillips se po vás ptá už hodinu. Nechtěla byste k němu na chvilku zajít, než se obléknete?“ Raphaella klidně přikývla a zašeptala: „Ano.“ Šla pomalu ke dveřím jeho pokoje, zmáčkla kliku, a aniž počkala, až ji zavolá, vstoupila dovnitř. Klepání bylo jen formalitou jako mnoho jiných věcí v jejich životě. Ležel v posteli, přikrývku měl na sobě pěkně urovnanou, oči zavřené. Světlo v pokoji bylo hodně ztlumené. Pohlédla na zlomeného starce ležícího v posteli a zašeptala: „Johne Henry?“ Tento pokoj byl kdysi jejich ložnicí a v něm také před dlouhými lety spával se svou první ženou. Nejdřív to Raphaelle vadilo, John Henry však nerad měnil své zvyky a uvedl ji sem. Když tu však spolu lehávali, všechny přízraky se vytratily. Teprve teď si na ně vzpomněla. Teď, kdy jí skoro připadalo, že i on je jedním z nich. „Johne Henry“ zašeptala znovu a on otevřel oči. Když ji uviděl, otevřel je dokořán, usmál se tím svým křivým úsměvem a poklepal rukou na postel, aby se posadila vedle něj.

„Nazdar, maličká. Už jsem se po tobě sháněl předtím, ale řekli mi, že jsi venku. Kde jsi byla?“ Nebyl to výslech, jen přátelská otázka, ale přesto sebou v nitru škubla.

„Byla jsem venku nakupovat Na Vánoce,“ usmála se na něj. Nevěděl, že všechny její dárky do Paříže a Španělska byly poslány lodí už před měsícem.

„Koupila jsi něco hezkého?“ Přikývla. Ach ano, koupila.

Koupila rozkošné věci pro Amandu, neteř svého milence.

Když si uvědomila, co dělá, bylo jí, jako by ji někdo udeřil.

„Koupila sis něco hezkého pro sebe?“ Zavrtěla pomalu hlavou.

Oči měla široce rozevřené.

„Neměla jsem čas.“

„Chtěl bych tedy, abys šla zítra zase nakupovat a koupila sis taky něco pro sebe.“ Pohlédla na dlouhou hranatou postavu svého muže a znova ji zachvátil pocit vlastní viny.

„Radši bych byla u tebe. V po-poslední době jsem tě moc neviděla“ Zatvářila se omluvně, on však zavrtěl hlavou a unaveně mávl rukou.

„Neočekávám od tebe, abys tady se mnou seděla, Raphaello.“

Znovu zavrtěl hlavou, na chvilku zavřel oči a zase je otevřel.

Bylo v nich něco nesmírně moudrého, jak hleděl na svou mladou ženu. „Naprosto nečekám, že bys tu se mnou vysedávala, maličká to vůbec ne Jenom lituju, že tak dlouho nepřichází.“ Na chvíli ji napadlo, jestli nemluví z cesty, a s náhlou starostí se mu zadívala do očí. On se však jen usmál. „Myslím smrt, drahoušku smrt už dlouho čekám na konec. A tys byla velmi statečná. Nikdy si neodpustím, co jsem ti udělal.“

„Jak můžeš něco takového říct?“ Zděšeně na něj pohlédla.

„Miluje tě. Nechtěla bych být jinde než s tebou.“ Bylo to však teď pravda? Nebyla by radši s Alexem? Ptala se v duchu, když uchopila jeho ruku a vzala ji jemně do své. „Nikdy jsem ničeho nelitovala, drahoušku, až na to,“ cítila, že se jí sevřelo hrdlo, jak se na něj dívala „co se ti stalo.“ „Měl jsem umřít hned při prvním záchvatu. Mohlo se to stát, kdyby byl život ke mně trochu milosrdnější, kdyby jsi mě ty a ten mladý bláznivý doktor, kterého jsi zavolala, nechali.“

„Blázníš.“

„Ne, neblázním, a ty to víš. Tohle není žádný život, ani pro mě, ani pro tebe. Držím tě tu jako zajatce jeden rok za druhým, a ty jsi dosud skoro dítě, a kazím ti nejlepší léta. Moje už jsou dávno pryč. Byl jsem“ Zavřel na okamžik oči, jako by ho sevřela bolest, a jak se na něj Raphaella dívala, zachmuřila se jí tvář ještě víc. „Udělal jsem chybu, že jsem si tě vzal,

Raphaello. Byl jsem příliš starý.“

„Přestaň s tím, Johne Henry.“ Vylekalo ji, když takhle mluvil. Nedělal to často, tušila však, že na to myslivá. Něžně ho políbila, a jak se k ní nahnul, zblízka se na něj zadívala. V té veliké manželské posteli vypadal mrtvolně bledý. „Vyvezli tě tenhle týden někdy do zahrady na vzduch, drahoušku? Nebo na terasu?“

Na tváři se mu objevil ten slabý zkřivený úsměv a zavrtěl hlavou.

„Ne, slečno Milosrdná, nevyvezli. Ani nechci. Je mi líp tady v posteli.“

„Nebuď pošetilý. Vzduch ti dělá dobře a v zahradě jsi rád.“

V jejím hlase zaznělo tiché zoufalství, když si pomyslela, že kdyby nebývala tolik času mimo, pryč od něj, byla by si všimla, že ho ošetřovatelka zanedbává. Měli ho vyvézt ven. Bylo důležité, aby s ním trochu hýbali, aby ho udržovali při životě a co nejvíc v něm probouzeli zájem. Věděla, že jinak by se přestal snažit a dříve či později by to prostě vzdal. To už mu lékař řekl před lety, a teď viděla, že je v krizi. „Zítra tě vezmu ven.“

„Nechci.“ Vzdorovitě se na ni podíval. „Už jsem ti říkal, že chci zůstat v posteli.“

„To nepůjde. Co ty na to?“

„Ty malá protivo.“ Zamračil se na ni, pak se však usmál, pozvedl její ruce a lehce se jich dotkl rty. „Stále tě miluju. Ani to vypovědět nemůžu mnohem víc, než si myslíš.“ Oči se mu trochu zamžily. „Vzpomínáš na ty první dny v Paříži,

Raphaello,“ usmál se pro sebe a ona se usmála s ním „když jsem tě požádal o ruku?“ Zářivě na ni pohlédl. „Panebože, byla jsi ještě dítě.“ Chvíli na sebe něžně hleděli a ona se pak naklonila a políbila ho znova na tvář.

„A teď jsem už stará, drahoušku, a jsem šťastná, že mě dosud miluješ.“ Pak s úsměvem vstala. „Ale radši se už půjdu převléknout, nebo bys mě mohl vyhodit a najít si jinou!“

Zasmál se těm slovům, a když s políbením a zamáváním ruky odešla, cítil se líp. A ona si celou cestu do svého pokoje vyčítala, že ho půldruhého týdne tak hrozně zanedbávala. Co dělala, že skoro celý týden běhala po městě, kupovala nábytek, látky, záclony a koberce? Jakmile však zavřela dveře své ložnice, věděla, co dělala. Myslela na Alexe, na jeho neteř, na zařízení její ložnice, na ten druhý život, po němž tak hrozně toužila. A jak se zahleděla do zrcadla, plna bolesti nad tím, že skoro deset dní zanedbávala manžela, uvažovala, jestli má na štěstí s Alexem právo. Její osud byl spjat s Johnem Henrym.

Neměla opravdu právo chtít něco víc. Mohla se však toho teď vzdát? Po dvou měsících si tím už nebyla jistá.

S hlubokým povzdechem otevřela skříň a vytáhla z ní šedé hedvábné šaty, které koupila s matkou v Madridu. Černé lodičky, překrásný náhrdelník z šedých perel, který kdysi patřil matce Johna Henryho, k tomu náušnice rovněž z šedých perel a tenké šedé kombiné. Hodila to všechno na postel a pohřížená v myšlenky šla do koupelny. Uvažovala nad tím, co dělá, myslela na muže, na nějž skoro zapomněla, a na toho druhého, na nějž nikdy zapomenout nemohla. Přitom věděla, že oba ji potřebují. John Henry samozřejmě víc než Alex, potřebovali ji však oba, a navíc věděla, že i ona je oba potřebuje.

Půl hodiny nato stála před zrcadlem elegantní a půvabná, vlasy hladce sčesané do uzlu na šíji. Perly v uších vrhaly na její tvář zářivé odlesky. Dívala se do zrcadla, ale odpověď nenacházela. Nebylo možné vidět konec toho všeho. Mohla jen doufat, že nikomu nezpůsobí bolest. Jakmile však za sebou zavřela dveře, zachvěla se strachem. Věděla, že žádá příliš mnoho.

16.

V neděli večer uložila ošetřovatelka Johna Henryho do postele v půl deváté a Raphaella pomalu a zamyšleně odešla do svého pokoje. Celý večer myslela na Alexe a Amandu a v duchu počítala, kdy asi odjíždějí z města a nastupují do letadla. teď už měli do San Franciska jen dvě hodiny, ale pro ni to bylo, jako by byli v jiném světě. Den strávila s Johnem Henrym. Ráno ho pečlivě zabaleného do pokrývek dala vyvézt do zahrady. Měl teplý šál a klobouk a přes hedvábný župan černý kašmírový kabátek. Odpoledne ho v kolečkové židli vyvezla na terasu a večer si musela přiznat, že vypadá líp. Když ho ukládali do postele, byl unavený, ale osvěžený.

Takhle se o něj měla starat, to byla její povinnost, byl to její manžel. „V dobrém i ve zlém.“ Ale

znovu a znovu se v mysli vracela k Alexovi a Amandě. A jak seděla v Phillipsově velikém cihlovém domě, měla čím dál víc pocit, jako by ležela v hrobě. Zděsila se však svých vlastních citů a najednou před ní vyvstala špatnost toho, co dělá. Nebyla si už jista tím, že jedná správně.

V deset hodin tu smutně seděla a hleděla do prázdna. Věděla, že teď letadlo právě přistálo, že si jdou vyzvednout zavazadla a najít taxík. Věděla, že ve čtvrt na jedenáct jsou na cestě do města, a shledala, že si z celé duše přeje, aby tam mohla být s nimi.

Ale najednou se jí láska k Alexovi zdála něčím špatným a dostala strach, že pro nedostatek její pozornosti a péče, její společnosti a citu, bez nějž, jak věděla, nedokáže zůstat naživu, na to nakonec doplatí John Henry. Ale cožpak nemůžeš zastat obojí? zeptala se v duchu. Tím si však nebyla jista. Když byla s Alexem, bylo jí, jako by na celém světě nikdo jiný neexistoval, chtěla být jen s ním a zapomenout na všechny ostatní. Nemohla si však dovolit zapomenout na Johna Henryho. Kdyby na něj zapomněla, bylo by to totéž, jako kdyby mu přiložila k čelu revolver.

Hleděla mlčky z okna a nakonec vstala a zhasla. Měla na sobě dosud šaty, v nichž večeřela s Johnem Henrym v jeho pokoji. Jedli z podnosů, povídali si a chvilkami podřimovali, protože celý den na čerstvém vzduchu Johna Henryho hodně unavil. teď však seděla velmi tiše, jako by na něco čekala, jako by někoho nebo něco hledala, jako by se měl Alex najednou objevit. Bylo jedenáct hodin, když uslyšela zvonit telefon. Trhla sebou a zvedla sluchátko. Věděla, že kromě ošetřovatelky Johna Henryho budou všichni ze služebnictva už v posteli. Nedovedla si představit, kdo by mohl volat. Vzala telefon a byl to

Alex. Při zvuku jeho hlasu se zachvěla.

„Jsi to ty, Raphaello?“ Měla strach mluvit s ním tady, ale tolik ho chtěla slyšet. Po tom

dvouměsíčním odloučení a teď po jeho cestě do New Yorku za Amandou zatoužila najednou být zase u něj.

„Ten pokoj pro Amandu je báječný,“ řekl mile a Raphaella se na chvilku polekala, že by je někdo mohl uslyšet, z jeho hlasu však zněla taková radost, že neodolala.

„Líbí se jí?“

„Je v sedmém nebi. Poprvé za dlouhá léta jsem ji viděl vypadat tak spokojeně.“

„To je dobře.“ Raphaella v duchu viděla mladou dívku, jak si prohlíží růžovobílý pokoj, a zaradovala se. „Jak je jí?“

„Já nevím, Raphaello,“ odpověděl s povzdechem. „Snad dobře. Ale jak jí může být po tom, co prožila? Její matka před odjezdem udělala velmi ošklivou scénu. Snažila se v ní vzbudit pocit viny, protože opouští domov. A pak ovšem Kay doznala, že se bojí, jak bude vypadat před voliči, když dcera žije u strýce místo u ní.“

„Když to dobře sehraje, může se zdát, že je to proto, že má příliš mnoho práce.“

„Řekl jsem jí skoro totéž. Zkrátka a dobře zuřila a Mandy z toho byla tak vyčerpaná, že celou cestu sem v letadle spala.

Za celý den jí udělal radost jedině ten pokoj, který jsi jí tak krásně zařídila.“

„To jsem ráda.“ Při těch slovech však pocítila, jak je hrozně osamělá. Byla by bývala ráda viděla Amandinu radost, když dívka vešla do pokoje. Byla by bývala ráda na ně čekala na letišti, jela s nimi autem domů, vešla s nimi dovnitř, sdílela s nimi každou chvíli, viděla jejich úsměvy. Byla by ráda přispěla k tomu, aby se Amanda v Alexově domě, kam Raphaella v minulém týdnu zašla aspoň desetkrát, cítila dobře. Najednou měla pocit, že je ze všeho vyřazená, a jak naslouchala Alexovu hlasu v telefonu, cítila se hrozně osamělá. Bylo to téměř k neunesení. Připomnělo jí to večer, kdy pod tíhou podobné zoufalé osamělosti plakala na schodech poblíž domu onen večer, kdy poprvé uviděla Alexe Když teď na to myslela, připadalo jí, že od té doby uplynula celá věčnost. „Nějak jsi ztichla. Stalo se něco?“ Měl hluboký přitažlivý hlas a Raphaella mu naslouchala s přivřenýma očima. Zavrtěla hlavou.

„Promiň Jen jsem si na něco vzpomněla“

„Na co?“

Okamžik váhala a pak řekla: „Na tu noc na schodech kdy jsem tě poprvé uviděla.“

„Zpočátku jsi mě neviděla. Já tě viděl první,“ usmál se.

Vzpomínali na své první setkání, ale Raphaella začala být znovu nervózní. Kdyby byl někdo ze služebnictva vzhůru, mohl kdykoli zvednout telefon, a dělalo jí starost, co by uslyšel nebo si pomyslel.

„Mohli bychom si o tom snad povědět zítra.“

Pochopil. „Uvidíme tě tedy?“

„Ráda bych přišla.“ Vyhlídka na zítřek ji potěšila a osamělost ji přestala tížit.

„Jak by se ti to hodilo?“

Slabě se zasmála, teď když byl Amandin pokoj hotový, neměla co dělat. To byla za léta její jediná práce. „Přijdu, jen mi řekni, kdy. Nebo by snad bylo lepší, kdybych“ Najednou si dělala starost kvůli Amandě. Možná že je to příliš brzy, aby se s ní seznámila. Možná že by Amandě bylo proti mysli poznat

Alexovu milenku, možná že chce milovaného strýčka jen pro sebe.

„Nebuď bláhová, Raphaello. Kdybych tě dokázal přemluvit, byl bych nejradši, abys přišla hned teď.“ Oba však věděli, že je

Amanda unavená a že je příliš pozdě. „Co abys s námi posnídala? Můžeš přijít tak brzy?“ „Co takhle v šest? Nebo ve čtvrt na šest? Anebo v půl páté?“ zasmála se Raphaella.

„To zní báječně.“ Zasmál se a zavřel oči. Viděl každý detail její tváře. Toužil po tom ji zase uvidět, dotýkat se jí, držet ji v náruči, až by se jejich údy propletly, až by oba tvořili jedno jediné tělo. „Vlastně s tím rozdílným časem mezi New Yorkem a San Franciskem budu pravděpodobně vzhůru v šest. Co abys přišla, jakmile se vzbudíš? Nemusíš ani volat. Zítra ráno nejdu do kanceláře. Chci se přesvědčit, jestli ta paní, která má přijít pomáhat Amandě, bude vyhovovat.“ S oběma zlámanými pažemi byla dívka prakticky bezmocná a Alex pověřil svou sekretářku, aby sehnala nějakou kvalifikovanou ošetřovatelku, která by se dovedla trochu postarat o domácnost. A okamžik nato dodal: „Budu na tebe čekat.“ Z jeho hlasu zněla stejná touha jako z Raphaellina.

„Přijdu brzy ráno,“ odpověděla. Pak zapomněla na svůj strach, že by někdo mohl jejich hovor poslouchat, a dodala:

„Stýskalo se mi po tobě, Alexi.“

„Ty má milá.“ Tón jeho hlasu říkal všechno. „Kdybys jen věděla, jak jsi mi chyběla.“

Za chvilku zavěsili a Raphaella se ještě dlouho dívala se zářivým úsměvem na telefon. Pak pohlédla na hodinky, vstala a začala se svlékat. Byla už půlnoc pryč a za šest sedm nebo osm hodin bude už zase s ním. Při pouhém pomyšlení na to jí zasvítily oči a srdce se jí rozbušilo.

17.

Raphaella si nařídila budíček na půl sedmou a o hodinu později vyklouzla tiše z předních dveří. Předtím mluvila s ošetřovatelkou a řekla jí, že půjde na ranní mši a pak na dlouhou procházku. Tím chtěla vysvětlit, že bude patrně několik hodin pryč. Alespoň doufala, že tam tak dlouho zůstane. To už zahalená do kožichu spěchala ulicí v mrazivém chladu a mlze časného prosincového rána. Všechno kolem se utápělo v perlově šedém světle. Za malou chvilku došla do útulného domku na Vallejo a s potěšením viděla, že se už skoro všude svítí. To znamenalo, že Alex je vzhůru. Před velkým mosazným klepadlem chviličku zaváhala, zda má zaklepat, zazvonit nebo použít klíče. Nakonec se rozhodla rychle zazvonit a pak udýchaná a vzrušená čekala přede dveřmi. Ještě než se jich jeho ruka dotkla, už se Raphaella usmívala. A najednou stál před ní, vysoký, hezký, s úsměvem na rtech a rozzářenýma očima. Beze slova ji rychle vtáhl dovnitř, zavřel dveře a pevně ji sevřel v náručí. Dlouhou chvíli mlčeli. Jeho rty našly její a dlouho se nemohly odtrhnout. Potom ji jen držel v objetí, hřál ji svým tělem a jednou rukou jí hladil lesklé černé vlasy. Hleděl na ni téměř s úžasem, jako by mu stále ještě připadalo nepochopitelné, že ji vůbec zná.

„Ahoj, Alexi.“ Pohlédla na něj plná štěstí a oči jí jiskřily.

„Ahoj.“ Pak ustoupil o krok dozadu a řekl: „Panebože, jak jsi krásná.“

„V tuhle dobu zrovna ne.“ Byla to však pravda, vypadala nádherně. Její veliké oči zářily jako onyx posetý diamanty a obličej jí ostrou chůzí zrůžověl. Na sobě měla hedvábnou blůzu bledě broskvové barvy a béžové dlouhé kalhoty a přes to kožich z rysí kožešiny. Nohy vězely v semišových skořicově zbarvených střevících od Gucciho. „Jak je Amandě?“

Raphaella pohlédla nahoru a Alex se znovu usmál.

„Ještě spí.“ Nemyslel však na Amandu. To ráno mohl myslet jen na neuvěřitelně krásnou ženu stojící před ním v hale, a jak na ni hleděl, nevěděl, jestli ji má zavést dole do kuchyně a nabídnout jí kávu, nebo s ní pospíšit nahoru s trochu jiným záměrem, než je společenská zdvořilost.

Raphaella viděla, že se nemůže rozhodnout, a rozesmála se.

„Dnes ráno vypadáš naprosto hříšně, Alexi.“ Jak si sundávala těžký rysí kožich a věšela ho dole u schodů na koncový sloupek zábradlí, zasvítilo jí v očích šelmovství.

„Myslíš?“ zatvářil se jako neviňátko. „To bych rád věděl proč.“

„Nemám ponětí. Mám ti udělat kávu?“

„Právě jsem se na to chystal.“ Vypadal však tak zklamaně, že se Raphaella musela zasmát. „Ale?“

„To nic to nic.“ Vedl ji dolů, ale hned na druhém schodě se k ní obrátil a políbil ji. Sevřel ji do náruče a zůstali tam stát.

Tak je zastihla Amanda, když v modré květované košili ospale scházela ze schodů. Plavé vlasy vytvářely kolem hezkého mladého obličeje svatozář a modřiny kolem očí pomalu mizely. „Och.“ Bylo to jen kratičké slůvko překvapení, Raphaella je však okamžitě zaslechla a téměř vyskočila z Alexovy náruče.

Otočila se, slabě se začervenala a viděla, že se na ni Amanda dívá a v očích má plno otázek. Pak se Amanda podívala na

Alexe, jako by u něj chtěla najít vysvětlení. Jak tak na ně

Raphaella hleděla, pomyslela si, že Amanda vypadá skoro jako malá holčička.

Pak se otočila a s vlídným úsměvem šla k Amandě. Natáhla ruku a jen lehce se dotkla konečků prstů vykukujících ze sádrových obvazů. „Promiňte, že ruším tak brzy ráno. Chtě-chtěla jsem se jen podívat, jak se vám daří.“ Styděla se, že ji Amanda přistihla, jak se na schodech objímá s Alexem, a najednou v ní znovu vyvstaly všechny obavy ze setkání s Alexovou neteří, dívka však vypadala tak křehce a bezelstně, že nebylo možné vidět v ní nějakou hrozbu. To spíš Raphaella měla pocit, že by pro dívku mohla představovat hrozbu, a obávala se, že by ji mohla rozrušit.

Amanda se však usmála a do tváří jí vstoupil slabý ruměnec.

„To je v pořádku. Odpusťte, nechtěla jsem vás a strýce Alexe takhle překvapit.“ Docela ji potěšilo, že je uviděla, jak se líbají. Doma se s žádnou vřelostí citů nikdy nesetkala. „Nevěděla jsem, že tu někdo je.“

„Obvykle tak brzy na návštěvu nechodím, ale“

Alex jim rychle vskočil do řeči, chtěl, aby Amanda věděla, kdo Raphaella je a jak mu na ní záleží. Amanda byla dost stará, aby to pochopila. „To je víla kmotřička, která ti zařídila pokoj, Mandy.“ Z jeho hlasu zněla něha a i jeho oči jí byly plné, když se na ně na obě díval, jak všichni tři stáli na schodech.

„To jste dělala vy?“

Raphaella se zasmála, když viděla dívčiny užaslé oči. „Více méně, nejsem sice žádný zkušený aranžér, ale ta práce mě bavila.“

„Jak jste to dokázala tak rychle udělat? Alex říkal, že pokoj byl úplně prázdný, když odjížděl.“ „Všechno jsem ukradla.“ Zasmáli se a Raphaella se zazubila. „Líbí se vám to?“

„Děláte si psinu? Vždyť je to bezva!“ Tentokrát se rozesmála Raphaella, smála se Amandinu nadšení i jejímu žargonu.

„To jsem moc ráda.“ Byla by ji ráda objala, ale neodvážila se.

„Můžu vám, dámy, nabídnout snídani?“ zeptal se jich se zářivým úsměvem Alex.

„Já ti pomůžu,“ přihlásila se Raphaella a vykročila za ním po schodech dolů.

„Já taky.“ Poprvé od neštěstí, které ji potkalo, projevila

Amanda zájem. A když za hodinu seděli všichni tři kolem kuchyňského stolu a spokojeně se usmívali nad zbytky smažených vajec na slanině a topinkami, vypadala ještě šťastnější.

Dokonce se jí podařilo namazat topinky máslem, Raphaella zase udělala kávu a Alex se postaral o to ostatní. „To nám to spolu jde!“ chválil obě ženy, které ho škádlily, že je příliš přísný šéfkuchař. Bylo však víc než zřejmé, že je jim všem třem spolu dobře. Raphaella sklízela ze stolu a bylo jí, jako by dostala nesmírně cenný dar.

„Můžu vám pomoct s oblékáním, Mandy?“

„Budu ráda,“ řekla Amanda a oči se jí rozjasnily. Teprve když v devět hodin přišla nová hospodyně, byli Alex s Raphaellou zase sami.

„To je báječná dívka, Alexi.“

„Je opravdu báječná,“ řekl se šťastným úsměvem a dodal:

„Bože, Raphaello, je úžasné, jak rychle se zotavuje z Z toho, co se jí stalo. Vždyť je to teprv týden.“ Při té vzpomínce zvážněl.

Raphaella pomalu přikývla a zamyslela se nad minulými událostmi. „Věřím, že jí bude zase dobře. Díky tobě.“

„Spíš díky nám oběma.“ Nezapomínal, jak vlídně a láskyplně s ní Raphaella jednala. Dojímala ho její srdečná vřelost k Amandě a doufal, že jim všem třem bude v příštích dnech spolu dobře. Amanda byla teď součástí jeho života, tou však byla i Raphaella, a hodně pro něj znamenalo, aby se všichni tři měli rádi.

18.

„Jak to, že se ti anděl nelíbí?“ V prázdném obývacím pokoji seděl Alex nahoře na žebříku a šklebil se dolů na Amandu. Stála s Raphaellou pod ním a právě mu řekla, že anděl vypadá nějak slabomyslně. „Jen se na něj podívej, jak se hihňá. Vypadá připitoměle.“

„Chceš-li vědět, vy muži taky často vypadáte připitoměle.“

Ležely teď obě na zemi a hrály si s vláčky, které Alex přinesl ze suterénu. Patřily kdysi jeho otci a teď byly jeho.

Alex slezl ze žebříku a pohlédl na ovoce své námahy. Už měl nataženou šňůru s elektrickými žárovečkami a Mandy s Raphaellou zavěsily většinu ozdob, když rozestavoval vláčky. Tím začaly vánoční přípravy. Byl den před Vánocemi a matka slíbila, že za dva dny přijede. Zatím tu byl jen on, Amanda a Raphaella, která u nich trávila, co nejvíc času mohla, musela však obstarat i svoje věci. Chtěla, aby i John Henry to měl trochu slavnostní. A Alex s ní šel dokonce vybrat stromek. Strávila týden přípravou malé oslavy pro služebnictvo, balila dárky a chystala legrační červené punčochy s jejich jmény. Její pozornost je vždycky těšila. Věci, které jim koupila, byly vždycky užitečné a nákladné, měli z nich radost a budou se z nich těšit léta. Všechno to dělala s ušlechtilým zápalem, s horlivostí jí vlastní. Dárky byly krásně zabalené, pečlivě vybrané, dům, kde byly všude poinsettie, borové šišky a maličké borovičky v květináčích, vypadal moc hezky, a nad předními dveřmi visel obrovský krásný věnec. To ráno provezla Johna Henryho v jeho kolečkové židli po domě, pak zmizela a vrátila se s lahví šampaňského. Povšimla si však, že se tenhle rok dívá na všechno s menším zájmem. Zdálo se, že z Vánoc nemá žádnou radost.

„Na to všechno jsem už moc starý, Raphaello. Viděl jsem to příliš často. Už na tom nezáleží.“ Dokonce jako by namáhavě mluvil.

„Nemluv hlouposti. Jsi jen unavený. A kromě toho nevíš, co jsem ti koupila.“ Vybrala mu hedvábný župan s monogramem.

Věděla však, že ani to ho nevyburcuje. Byl stále víc netečný, stále víc morbidní a takový byl celé měsíce, jako by ho už nic nezajímalo.

S Alexem se jí však vrátila vánoční nálada a u Amandy viděla dětskou radost, kterou měla tak ráda na svých malých sestřenkách a bratráncích ve Španělsku. Kvůli Amandě tu visely dlouhé šňůry červených bobulí a kukuřice, cesmína, cukroví, které napekly, a vystřihované a malované ozdoby. Měli tu dárky jak ručně dělané, tak kupované. Byla to po celé týdny vyčerpávající práce a teď vyvrcholila strojením stromku. Těsně před půlnocí byli hotovi a po celé podlaze naskládali malé hromádky dárků. V prázdném obývacím pokoji vypadal strom obrovský, elektrické svíčky nádherně zářily a malý vláček jezdil na podlaze a houkal.

„Jsi šťastná?“ usmál se na ni lenivě Alex, když se v jeho pokoji natáhli před krbem, kde hořela hromada polen.

„Jsem, a moc. Myslíš, že se Mandy budou dárky líbit?“

„Jestli ne, pošlu ji zpátky ke Kay.“ Koupil jí krátký beránčí kožíšek, jako měla Raphaella, a slíbil, že až jí sundají z rukou sádru, bude jí platit hodiny jízdy. Sádra měla jít dolů za čtrnáct dní. Raphaella jí dala lyžařské boty, které Amanda chtěla na

Alexovi, jasně modrý kašmírový svetr a celý stoh knih.

„Víš, to není, jako když kupuju dárky pro sestřenice,“ usmála se Raphaella šťastně na Alexe. „Mám poprvé v životě pocit,“ zaváhala, než to řekla, protože si připadala pošetilá „ jako bych měla dceru.“

„Mně se to taky zdá,“ rozpačitě se zasmál. „Není to hezké?

Najednou si uvědomuju, jak tu bylo prázdno. Teď je to úplně jiné.“ A jako by chtěla potvrdit jeho slova, nakoukla dveřmi dovnitř šelmovská tvářička. Modřiny už byly pryč a z očí pomalu mizel sklíčený výraz. Za ten měsíc, co byla v San Francisku, si odpočinula, chodila na dlouhé procházky a skoro každý den hovořila s psychiatrem, který jí pomáhal smířit se s tím, že byla znásilněna. „Ahoj, dětičky. Copak tu děláte?“

„Nic zvláštního,“ usmál se na ni šťastně její strýc. „Jak to, že ještě nejsi v posteli?“

„Jsem moc rozrušená.“ Po těch slovech vešla do pokoje a vytáhla dva neúhledné balíky, které nesla za zády. Raphaella s Alexem se na ni překvapeně a radostně podívali, trochu se nadzvedli ze země, kde seděli, a natáhli se pro dárky, které jim podávala. Sedla si na kraj postele, a odhodila z čela dlouhé plavé vlasy. Bylo vidět, že je celá napjatá.

„Máme je otevřít teď, nebo počkat?“ zeptal se škádlivě Alex.

„Co říkáš, Raphaello?“ Ale ta už s úsměvem otvírala svůj dárek, sundala papír, pak zatajila dech a zajíkla se překvapením.

„Ale Mandy“ Užasle pohlédla na mladou dívku. „Nevěděla jsem, že umíš malovat.“ A to ještě malovala se sádrovým obvazem. Raphaella žasla. Zakryla svůj dárek, aby jej Alexander neviděl, protože tušila, že dostal také obrázek, a brzy se přesvědčila, že měla pravdu. „Ty jsou krásné Děkuju, Mandy!“

Z tváře jí zářila radost a rychle objala dívku, kterou si tak zamilovala. Alex seděl, ani se nehýbal a upíral oči na obrázek.

Mandy je zachytila bez jejich vědomí a namalovala je vodovými barvami. Byly to velmi zdařilé podobizny, kompozice i póza byly výborné. Amanda je dala zarámovat, Alexův portrét dala Raphaelle a Raphaellin Alexovi. Ten teď hleděl na dokonalou podobu Raphaelly. Nebyla přesná jen v rysech a detailech, Amanda zachytila nejen vnější podobu, ale i vnitřní, vřelost, žal a něhu krásných černých očí, jemnost tváře a smetanovou hebkost pleti. Divák přesně vyciťoval, jak ta žena myslí, dýchá a pohybuje se. A právě tak dobře vystihla Alexe.

S Raphaellou to měla těžší, protože tu tak často nebyla, a Amanda se jim nechtěla vnucovat, když měli pro sebe tak málo času. Z jejich žasnoucích tváří však bylo jasné, že její dárky se nesmírně líbily.

Alex vstal, přitiskl ji k sobě a políbil a pak všichni seděli na zemi u krbu a povídali si a povídali.

Hovořili o lidech, o životě, o svých snech a zklamáních. Amanda teď otevřeně doznala, jakou bolest jí působí rodiče. Alex přikyvoval a snažil se vysvětlit, jaká byla Kay jako mladá dívka. Mluvili o Charlottě, o tom, jaká je to radost mít takovou matku, Raphaella se zmínila o tom, jak je její otec přísný a nekompromisní a jak málo ji uspokojoval život, který musela vést u matky ve Španělsku. Nakonec Raphaella a Alex mluvili o sobě a otevřeně Amandě pověděli, jak jsou vděčni i za ty krátké chvilky, kdy jsou spolu.

Oba je překvapilo, že to pochopila, že ji nepohoršilo, že je

Raphaella vdaná, a Raphaella si zase s úžasem uvědomila, že ji

Amanda považuje za hrdinku, protože chce zůstat s Johnem

Henrym až do konce.

„Ale to je přece moje povinnost. Je to můj manžel, i když i když se všechno změnilo.“

„Snad, ale mnoho žen by to, myslím, neudělalo. Odešly by s Alexem, protože je mladý a hezký, a protože by ho milovaly.

Musí to být těžké zůstat s takovým manželem a být s ním den co den.“ Bylo to poprvé, co o tom otevřeně mluvili, a chvilku se Raphaella musela přemáhat, aby nezměnila téma hovoru, promluvit si o tom s těmito dvěma lidmi jí však dělalo dobře.

„Je to těžké,“ přisvědčila. Z jejího hlasu zněl velký soucit i velký smutek, jak si vzpomněla na zchátralý obličej svého manžela. „Je to někdy velmi těžké. Je tak unavený. Jako bych představovala to jediné, proč chce ještě žít. Někdy si nejsem jistá, jestli takové břemeno dokážu unést. Co kdyby se mi něco stalo, co kdybych musela odjet, co kdyby“ Pohlédla němě na

Alexe a ten pochopil. Potřásla zvolna hlavou. „Myslím, že by umřel.“

Amanda hleděla na její tvář, jako by hledala odpověď na svou otázku, jako by se snažila pochopit tuto ženu, kterou tak obdivovala a kterou si tak zamilovala. „Ale co kdyby zemřel,

Raphaello? Možná že už nechce dál žít. Je správné nutit ho k životu?“ To byla otázka stará jako svět a nebylo možné na ni odpovědět za jednu noc.

„Nevím, drahoušku. Já jen vím, že musím udělat, co je v mých silách.“

Amanda na ni pohlédla s neskrývaným obdivem a Alex se na ně na obě s hrdostí díval. „Ale pro nás děláš také tak moc.“

„Nebuď blázínek.“ Raphaella byla v zřejmých rozpacích. „Já přece nic nedělám. Prostě se tu každý večer objevím jako zlá víla, nakukuju vám přes ramena a ptám se, jestli jste si vyprali“ zašklebila se na Alexe „a říkám vám, abyste si uklidili v pokoji.“

„Jo, jo, to je všechno, co dělá, lidičky,“ škádlivě řekl Alex, který právě vešel do pokoje. „Vlastně nedělá vůbec nic, než že jí naše jídlo, vizitýruje naše ložnice, vylepšuje náš dům, občas nás krmí, leští měděné nádobí, pročítá právní spisy, nad nimiž se já potím, učí Amandu háčkovat, pleje zahradu, nosí nám květiny, kupuje nám dárky.“ Pohlédl na ni připraven pokračovat.

„To opravdu není nic moc.“ Raphaella se červenala a Alex ji zatahal za kadeř havraních vlasů. „Jestli tohle nic není, krásná dámo, pak nechci vidět, jak to vypadá, když pracuješ jako divá.“ Něžně se políbili a Amanda po špičkách vyšla ze dveří.

„Dobrou noc, vy dva,“ usmála se na ně ve dveřích.

„Hej, počkej ještě minutu.“ Alex natáhl ruku a přitáhl ji zpátky. „Nechceš dárky od nás taky teď?“ Místo odpovědi se jen zachichotala a Alex vstal, vzal Raphaellu za ruku a postavil ji na nohy. „Tak pojďte, lidičky, jsou Vánoce.“ Věděl, že Raphaella k nim příští den přijde dost pozdě.

Za smíchu a hovoru hrnuli se všichni tři dolů a každý se se zřejmou radostí vrhl na své dárky. Alex dostal od matky krásný irský svetr, od Amandy kromě obrázku, který mu dala nahoře, soupravu propisek, od švagra láhev vína, od sestry vůbec nic a od Raphaelly aktovku od Gucciho a také kravatu a pak knihu krásně vázanou v staré kůži byla to sbírka básní, o níž jí před měsícem vykládal.

„Propánakrále, ty ses, děvče, zbláznila!“ Jeho výčitky však přehlušilo jásavé výskání Amandy rozbalující své dárky. Pak byla řada na Raphaelle. Od Amandy dostala malou lahvičku voňavky a od

Charlotty Brandonové krásný šátek, což ji velmi dojalo, a pak malou plochou krabičku, kterou jí Alex podal s tajuplným úsměvem a políbením. „Tak jen to otevři.“

„Skoro se bojím,“ zašeptala. Viděl, jak se jí třesou ruce, když rozbalovala papír a zahleděla se na tmavozelenou sametovou krabičku. Uvnitř na smetanovém saténovém vyložení spočíval překrásný jednoduchý kruh z černého onyxu a slonoviny zasazený ve zlatě. Okamžitě poznala, že je to náramek, a pak s překvapením zjistila, že jsou k tomu i náušnice a prsten, rovněž z krásného onyxu a slonoviny. Zkusila si celou soupravu, podívala se na sebe do zrcadla a užasla, jak jí všechno dokonale padne, i prsten.

„Vidím, že ses zbláznil ty, Alexi! Co tě to napadlo?“

Celá souprava byla však tak krásná, že mu mohla těžko vyčítat tak nákladný dárek. „Mám z toho ohromnou radost, drahoušku.“ Políbila ho dlouze a tvrdě na rty, zatímco Amanda s úsměvem spouštěla vláček.

„Podívala ses na vnitřní stranu?“ Zavrtěla zvolna hlavou a sundala z pravé ruky prsten. „Je tam něco napsáno.“ Rychle zdvihla prsten a podívala se na slova vyrytá do zlatého proužku spojujícího onyx a slonovinu. Pak k němu zvedla hlavu a v očích jí stály slzy. Stálo tam JEDNOU. Nic víc. Jen to jedno slovo. Jeho oči se ponořily do jejích a Raphaella v nich četla, co nemohl vyslovit. Že jednou budou spolu, navždycky.

Jednou bude jeho a on její.

Zůstala až do tří ráno, hodinu po tom, co Amanda šla konečně do postele. Měli krásný večer, nádherné Vánoce. Alex s Raphaellou leželi vedle sebe na posteli a dívali se do ohně v krbu. Pak se k ní Alex obrátil a znovu zašeptal: „Jednou,

Raphaello, jednou.“ Ozvěna těch slov jí dosud zněla v uších, když kráčela domů k poslednímu bloku a zmizela zahradní brankou uvnitř.

19.

„Jestli neumřu stářím, tak zajdu určitě na žravost, děti. Musela jsem toho sníst za deset lidí,“ prohlásila Charlotte Brandonová a rozhlédla se po stole úplně zdolaná, ale šťastná a ostatní tři vypadali zrovna tak. Spořádali k večeři ohromnou mísu sekaných krabů a Raphaella právě podávala v malých zlato-bílých šálcích espresso. Kávový soubor patřil k několika málo pěkným věcem, na něž Rachel zapomněla, když se stěhovala do

New Yorku.

Raphaella postavila šálek před Alexovu matku a obě ženy se na sebe usmály. Vzájemné tiché porozumění spočívalo ve společné lásce k Alexovi. Nežárlily na sebe. teď je sblížilo další pouto Amanda.

„Ne že bych se zrovna rád ptal, mami, ale co Kay?“ řekl trochu nervózně Alex. Charlotte se mu podívala do očí a pak pohlédla na vnučku.

„Je ještě pořád celá pryč z toho, že je Amanda tady. A taky se, myslím, nevzdala naděje, že se Amanda vrátí.“ Na tvářích

Charlottiných posluchačů se okamžitě objevilo nervózní napětí, ona je však v tom směru uklidnila. „Nemyslím, že má v úmyslu něco podniknout, zřejmě si však teď uvědomuje, co ztratila.“ Za ty čtyři týdny od odjezdu z New Yorku se matka

Amandě ještě neozvala. „Zřejmě však nemá čas s tím něco dělat. Volební kampaň se už začíná rozjíždět.“ Odmlčela se a Alex přikývl a vrhl přitom pohled na Raphaellu. Na její tváři viděl úsměv plný obav.

„Netvař se tak ustrašeně, krasavice,“ řekl jí něžně. „Ta zlá čarodějnice z východu ti neublíží.“ „Ale Alexi.“ Všichni čtyři se zasmáli. Raphaella se však kvůli Kay neustále znepokojovala. Měla takový zvláštní pocit, že Kay by udělala cokoli, aby v životě dostala, co chtěla.

A kdyby chtěla Alexe odloučit od Raphaelly, možná že by našla způsob, jak to udělat. Proto si to

zařídili tak, aby o nich nic nevěděla, a vedli naprosto skrytý život. Nikdy si spolu nevyšli ven. Scházeli se jen v jeho domě. A kromě Charlotty a teď

Amandy nikdo o nich nic nevěděl.

„Myslíš, že vyhraje volby, mami?“ Alex si právě zapaloval jeden ze svých vzácných doutníků a teď pohlédl pátravě na matku. Kouřil havana, jen když se mu podařilo je sehnat, ty dlouhé, pronikavě vonící, aromatické, jedinečné doutníky. Dostával je od přítele, který často létal do Švýcarska, kde kupoval kubánské doutníky od jiného starého přítele.

„Myslím, že ne, Alexi. Podle mě si Kay tentokrát ukousla příliš velké sousto. Dosavadní poslanec má mnohem silnější pozici než ona. Rozhodně se však snaží nahradit to usilovnou prací a spoustou siláckých řečí. A vyhledává taky podporu u každého vlivného politika, který jí padne do rukou.“ Alex se významně podíval na matku. „Včetně mého bývalého tchána, ne?“

„Samozřejmě.“

„Pozdrav pámbůh! Je neuvěřitelná. Neznám nikoho, kdo by měl v sobě tolik drzosti.“ Pak se obrátil k Raphaelle: „Má v politice velký vliv, a to je jeden z důvodů, proč byla Kay tak dopálená, když jsem se s Rachel rozvedl. Měla obavy, že se starý pán naštve. A taky se naštval.“ Zašklebil se vesele na Raphaellu. „Opravdu hrozně zuřil.“ Pak znovu pohlédl na matku.

„Stýká se s Rachel?“

„Asi ano,“ vzdychla Charlotte. Její dcera se nezastaví před ničím, jen aby dostala, co chce. Vždycky byla taková.

Alex se znovu obrátil k Raphaelle a vzal její ruku do své.

„Vidíš, z jaké jsem zajímavé rodiny. A to si myslíš, že tvůj otec je divný. Měla bys znát některé moje bratrance a strýce. Páni, aspoň polovina jich je střelená.“

I Charlotte se vesele zasmála a Amanda vyklouzla z pokoje a běžela do kuchyně umýt nádobí. Alex si toho po chvilce všiml, pohlédl na Raphaellu a pozvedl obočí. „Stalo se něco?“

„Myslím, že ji rozrušuje, když se mluví o její matce,“ zašeptala soucitně. „Vyvolává to v ní některé nepříjemné vzpomínky.“

Charlotte se teď zatvářila ustaraně a pak jim pověděla další zprávu. „Nerada vám to teď říkám, děti, ale Kay se mi zmínila, že se bude snažit sem koncem týdne zajet. Chce o Vánocích vidět Amandu.“ „Ksakru.“ Alex se sesul na židli a zaúpěl: „Proč teď? Co, u čerta, chce?“

Matka na něj pohlédla a rovnou, bez obalu mu řekla: „Co si myslíš? Chce Amandu. Domnívá se, že by jí to mohlo vadit v politické kariéře, když žije Mandy tady. Má obavu, aby si lidé nemysleli, že ji tu skrývá, protože je děvče možná v jiném stavu nebo se léčí z drog.“

„Pro boha živého!“ zvolal a Raphaella šla raději pomoct

Mandy do kuchyně a popovídat si s ní. Všimla si, že dívenku hovor o matce sklíčil, a tak jí nakonec položila ruku kolem ramen a rozhodla se jí všechno povědět, aby byla Mandy taky připravena. „Má sem přijet tvá matka, Amando.“

„Cože?“ Dívka vyvalila oči. „Proč? Nechci, aby mě odtud odvezla. Nepůjdu s ní Já to nemůže udělat“ Do očí jí okamžitě vstoupily slzy, přitiskla se k Raphaelle a ta ji objala.

„Nemusíš s ní odjet, ale měla by ses s ní přece vidět.“

„Nechci.“

„Je to tvá matka.“

„Ne, není.“ Amandiny oči byly najednou chladné jako led, až se Raphaella poděsila.

„Amando!“

„Myslím to doopravdy. Porodit dítě ještě neznamená, že rodička je matkou. Matka je ta žena, která to dítě miluje, stará se o ně, sedí u něj, když je nemocné, snaží se je učinit šťastným a být mu přítelkyní, tohle dělá z ženy matku. Matka není žena, která shání hlasy a vítězí ve volbách. Panebože, ty j si mi víc matkou, než ona kdy byla.“ Raphaella byla dojata, nechtěla však vstoupit mezi ně. Na to vždycky dávala pečlivý pozor.

V jejím a Alexově životě mohla být jen neviditelnou společnicí. Neměla právo zaujmout Kayino

místo.

„Možná že k ní nejsi úplně spravedlivá, Amando.“

„Že ne? Máš vůbec ponětí, jak často ji vidím? A víš, kdy ji vidím, Raphaello? Když ji z některých novin chtějí vyfotografovat v jejím domově nebo když jde do některé mládežnické skupiny a potřebuje mě, abych jí pomohla, prostě když se mnou vypadá někde líp. Jenom při takových příležitostech ji vidím.“ A pak vyřkla konečné odsouzení. „Zavolala mi sem někdy?“

Na to však měla Raphaella pohotově odpověď: „Chtěla bys, aby ti zavolala?“

„Ne, nechtěla,“ doznala Amanda poctivě.

„Možná, že to vycítila.“

„V tom případě jí to vyhovovalo.“ Pak zavrtěla hlavou a odvrátila se. Najednou už to nebyla rozhněvaná mladá žena s dobrým postřehem, bylo to zase dítě. „Ty to nechápeš.“

„Ale ano, chápu.“ Chápala to mnohem víc, než chtěla

Amandě přiznat. „Jistě není žena, s jakou lze lehko vyjít, drahoušku, ale“

„Ne, to není ono.“ Amanda se k ní obrátila se slzami v očích.

„Jí prostě na mně vůbec nezáleží. A nikdy nezáleželo.“

„To nevíš.“ Raphaellin hlas zněl laskavě. „Nikdy nevíš, co se jí děje v hlavě. Možná že má víc citu, než si myslíš.“

„To určitě ne.“ V dívčiných očích byl smutek a Raphaella s ní cítila. Přistoupila k ní, objala ji a dlouho ji k sobě tiskla.

„Mám tě ráda, drahoušku. A Alex a babička také. Máš nás.“

Amanda přikývla a snažila se zadržet slzy. „Chtěla bych, aby sem nejezdila.“

„Proč? Nemůže ti ublížit. Tady jsi v naprostém bezpečí.“

„Na tom nezáleží. Nahání mi strach. Bude se snažit vzít mě odsud.“

„Když nebudeš chtít, tak ne. Jsi dost stará, aby tě nemohla nutit. A pak Alex to nedovolí.“ Amanda smutně přikývla, když však byla sama ve své ložnici, plakala po dvě hodiny. Vyhlídka na to, že uvidí znova matku, ji naplňovala hrůzou. A když druhý den ráno Alex odjel do kanceláře, seděla doma a truchlivě hleděla ven do mlhy visící nad zálivem. Mlha vypadala zlověstně jako předzvěst strašných věcí, které přijdou, a jak se na ni Amanda dívala, věděla, že musí něco udělat, dřív než matka přijede.

Trvalo jí půl hodiny, než ji konečně našla. Matčin hlas v telefonu byl velmi strohý: „Čemu vděčím za tu čest, Amando?

Měsíc ses neozvala.“

Amanda nenamítla, že matka také nezavolala, ani nenapsala.

„Babička říkala, že přijedeš.“

„To je pravda.“

„Proč?“ zeptala se chvějícím se hlasem Amanda. „Chci říct“

„Tak copak chceš říct, Amando?“ Kayin hlas studil jako led.

„Máš nějaký důvod, proč mě tam nechceš?“

„Nemusíš sem jezdit. Všechno je prostě v pořádku.“

„Fajn. Ráda se přesvědčím na vlastní oči.“

„Proč? Proboha proč?“ Amanda se proti své vůli rozplakala.

„Nechci, abys sem jezdila.“

„Jak dojemně upřímné, Amando. Těší mě, jak jsi z toho nadšená.“

„Tak to nemyslím, ale prostě“

„Co?“

„Nevím.“ Amanda už jen šeptala. „Prostě mi připomínáš

New York.“ Připomínala jí její opuštěnost doma, to, jak málo času měli pro ni její rodiče, jak prázdný byl vždycky jejich byt,

Den díkůvzdání, který strávila sama a pak byla znásilněna.

„Nebuď dětinská. Nechci po tobě, abys sem přijela. Přijedu za tebou já. Proč by ti to mělo připomínat New York?“

„Nevím. Ale bude mi ho připomínat.“

„To je nesmysl. A chci vidět na vlastní oči, jak se ti daří.

Tvůj strýc se příliš nenamáhal, aby mi dal vědět.“

„Má hodně práce.“

„Opravdu? Odkdypak?“ Z jejího hlasu znělo pohrdání a Amanda se při těch slovech okamžitě naježila.

„Vždycky měl přece hodně práce.“

„Od té doby, co ztratil Rachel, rozhodně ne, drahoušku. Copak mu zabere tolik času?“

„Nebuď tak ošklivá, mami.“

„Přestaň, Amando! Takhle se mnou nemluv. Náhodou jsi zatraceně slepá, když nevidíš strýcovy nedostatky. Není divu, že tě chce mít u sebe. Koneckonců nemá nic jiného na práci! Jak mi Rachel říkala, je sám sebou tak zaujatý, že nemá žádné přátele.

Samozřejmě kromě teď tebe.“

„Jak můžeš něco tak ohavného říct.“ Jako vždy, když mezi nimi došlo k výměně názorů, začala Amandu přemáhat zlost. „Má velkou klientelu, pilně pracuje a má spoustu jiných zájmů.“ „A jakpak ty to víš, Amando?“ Z jejích slov zněla taková jedovatost, až se Amanda zajíkla. „Mami!“ zvolala zděšeně Amanda. Byla ještě velmi mladá a zranitelná.

„No tak?“ Kay ji bezohledně tiskla ke zdi. „Je to pravda, ne?

Až se ke mně vrátíš, bude zase sám. Není divu, že se tě tak drží.“

„Je mi z tebe nanic. Náhodou má známost, skvělou ženu, která je desetkrát lepší než ty a je mi lepší matkou, než jsi byla a budeš kdy ty.“

„Opravdu?“ V Kay se probudila zvědavost a Amandě se divoce rozbušilo srdce. Věděla, že jí to neměla říkat, ale nemohla vydržet matčiny narážky. Bylo to na ni prostě moc.

„A kdopak je to?“

„Do toho ti nic není.“

„To snad ne. V tom s tebou bohužel nesouhlasím, má milá.

Bydlí s vámi?“

„Ne,“ nervózně odpověděla Amanda. „Nebydlí.“ Co to proboha provedla? Instinktivně vycítila, že udělala strašnou chybu, když to matce pověděla, a najednou dostala strach jak kvůli

Raphaelle a Alexovi, tak kvůli sobě. „Na tom nezáleží. Neměla jsem vůbec nic říkat.“

„Proč ne? Je to snad tajemství?“

„Ne, samozřejmě že ne. Proboha, mami, zeptej se Alexe a netahej to ze mě.“

„To taky udělám. A samozřejmě si to sama zjistím, až tam budu.“ A to taky udělala.

Hned druhý den bez předchozího ohlášení zazněl v půl desáté u domovních dveří zvonek a Alex seběhl rychle ze schodů.

Nedovedl si představit, kdo by to tak pozdě večer mohl být.

Raphaella seděla s Amandou a Alexovou matkou u čaje, povídaly si a pojídaly sušenky. Nebyly nijak připravené na návštěvu, která se za pár minut objevila dole u schodů. Amandina matka stála v kuchyňských dveřích a se značným zájmem je pozorovala. Rudé vlasy měla čerstvě načesané od kadeřníka, na sobě krátký mohérový kabát a k němu sukni ze stejné látky.

Bylo to ideální oblečení pro ženu zabývající se politikou. Vypadalo seriózně a zároveň jí dodávalo zdání zdatnosti a ženskosti. Raphaellu však zajímaly její oči. Vstala a čekala, až bude představena, a vztahovala ke Kay půvabnou ruku.

„Dobrý večer. Já jsem Willardová.“ Kay se krátce pozdravila s matkou, vtiskla jí na tvář letmý polibek, pak uchopila nabídnutou ruku, pevně ji stiskla a zadívala se na dokonalý ovál neznámé tváře. Měla dojem, že jí ta tvář někoho připomíná, že si ji odněkud pamatuje, rozhodně se však s touto ženou nesetkala, alespoň si to myslela. Viděla ji snad někde? Viděla někde její fotografii?

Leželo jí to v hlavě. Pak pomalu přistoupila k dceři, která se k ní nijak nehnala. Pokud bylo všem známo, od Amandina odjezdu z New Yorku se neviděly, ani spolu nemluvily. Amanda neměla odvahu přiznat, že minulý den volala matce a všechno jí o Raphaelle prozradila.

„No tak, Amando!“ pohlédla na ni Kay, jako by ji žádala, aby ji Amanda pozdravila. „Nazdar, mami,“ zdráhavě řekla

Amanda a přinutila se přistoupit k matce. Asi čtvrt metru před ní se zastavila. Zdála se nervózní a nešťastná.

„Vypadáš moc dobře.“ Matka ji nedbale políbila na čelo a podívala se jí přes rameno. Bylo zřejmé, že její zájem o Raphaellu je větší než o kohokoli jiného v místnosti.

Raphaellin vzhled prozrazoval distingovanost a eleganci, což v Alexově starší sestře vzbudilo mnohem větší zvědavost, než kdo tušil.

„Dáš si kávu?“ Alex jí nalil šálek a Raphaella se ani nepohnula. Musela se přemáhat, protože si za minulý měsíc navykla hrát paní domu, a připomenout si, že nesmí udělat nic, co by ji mohlo prozradit. Seděla tiše u stolu jako kterýkoli jiný host.

Společenský hovor pokračoval ještě půl hodiny a točil se kolem samých bezvýznamných věcí. Pak řekla Raphaella Alexovi pár slov, aby je nikdo neslyšel, a s omluvou, že už je příliš pozdě, se rozloučila. Bylo deset pryč. A jakmile se za ní zavřely dveře, podívala se Kay přimhouřenýma očima na bratra a trochu špičatě se na něj usmála.

„Velmi zajímavá dáma. Kdopak je to, Alexi?“

„Přítelkyně. Vždyť jsem ti ji představil.“ Zatvářil se netečně a nevšiml si, že se Amanda začervenala. „Ne úplně. Řekls mi jen její křestní jméno. Jaké je její příjmení? Je to někdo významný?“ „Proč? Snažíš se tady získat podporu na volební kampaň?

Ona tady nevolí, Kay. Šetři si energii pro někoho jiného.“ Jeho matka sedící u šálku čaje se tvářila pobaveně a trochu zakašlala.

„Něco mi říká, že s ní není něco v pořádku.“ Už jen tón, jakým to řekla, Alexe dopálil a podrážděně se na ni podíval. Byl celý nesvůj, že nedoprovodil Raphaellu domů, řekli si však spolu, že bude nejlepší, když před jeho sestrou nebudou okázale dávat najevo svůj vztah. Čím míň bude vědět, tím líp pro všechny.

„To jsou hloupé řeči, Kay.“

„Jistě?“ Proboha, není tady ještě ani hodinu a už se z ní může zbláznit. Snažil se nedat to najevo, ale nepodařilo se mu to.

„Tak jaké je to velké tajemství? Jakpak se jmenuje?“

„Phillipsová. Její bývalý manžel je Američan.“

„Je rozvedená?“

„Ano,“ zalhal. „Ještě chceš něco vědět? Její trestní rejstřík, doporučení od zaměstnavatelů, školní vzdělání a složené zkoušky?“

„Má nějaké?“

„Záleží na tom?“ Jejich oči se střetly a oba věděli, že jejich nepřátelství trvá. Kay uvažovala, proč. Ve svém zápalu zjistit něco o bratrově velezajímavé přítelkyni zapomněla na cíl své cesty a předstíraný zájem o dceru. „A navíc, milá Kay, co je tobě do toho? Tebe se to netýká.“

„Samozřejmě, že se mě to týká. Jestli tu často bývá a stýká se s mou dcerou, ráda bych věděla, co je zač.“ Našla si dokonalou výmluvu mateřskou starost. Schovala se pod ni jako pod deštník. „Ty se, Kay, nikdy nezměníš, co?“ pohrdavě se zasmál Alex.

„Ty taky ne.“ Ani v jednom případě to nebylo míněno jako poklona. „Vypadá tak duchaprázdně.“ Musel se přemoct, aby nevybuchl. „Pracuje vůbec?“

„Ne.“ Okamžitě na sebe dostal zlost, že se tak prořekl. Co je jí, sakra, do toho? Neměla vůbec právo se ptát.

„Asi si myslíš, že nepracovat je náramně ženské.“

„Nemyslím si nic. Je to její věc. Ne moje. Nebo tvoje. Předpokládám, že jsi přijela navštívit svou

dceru, Kay, takže vás tu obě nechám pohromadě, i když nevidím rád, že tu to dítě bude s tebou samo. Nedopiješ si čaj nahoře, mami?“

Charlotte Brandonová mlčky přikývla, pohlédla pátravě na dceru a na vnučku, a pak vyšla za synem z pokoje. Teprve když vyšli nahoru, viděla, že se uklidnil. „Proboha, mami, co si ta ženská myslí, že nás tu takhle vyslýchá?“

„Netrap se tím. Prostě tě kontroluje.“

„Ksakru, je nesnesitelná.“ Charlotte Brandonová na to nic neřekla, byla však jasně rozrušená. „Doufám, že nebude na Mandy příliš přísná. Zdálo se mi, že se hrozně vyděsila, když Kay vešla do kuchyně.“

„To jsme se vyděsili všichni.“ Zíral do ohně a v očích měl nepřítomný pohled. Myslel na Raphaellu. Prve si přál, aby neodešla. Když však viděl, jak ji Kay podrobila výslechu, byl rád, že se zvedla. Uplynula dobrá hodina, když Amanda zaklepala na dveře strýcovy pracovny.

„Tak jaké to bylo, zlato?“ Pohladil ji po ruce a jí vstoupily do očí slzy.

„Jako vždycky. Protivná.“ Pak Amanda zoufale vzdychla a dodala: „Právě odešla. Říkala, že nám zítra zavolá.“

„Nemůžu se ani dočkat.“ Alex se zatvářil žalostně, pak natáhl ruku a protřepal Amandě vlasy. „Nenech se od ní deprimovat, holčičko. Víš, jaká je, a tady ti nemůže vůbec nic udělat.“ „Že nemůže?“ řekla najednou rozzlobeně Amanda. „Oznámila mi, že jestli se začátkem března nevrátím domů, dá mě do nějakého ústavu a prohlásí, že jsem nebyla při smyslech, když jsem utekla z domova.“

„Copak má být v březnu?“ Alex vypadal znepokojeně, ale tolik se zas nepolekal, jak si jeho neteř myslela, že by měl.

„Začne agitovat na vysokých školách. Chce, abych jezdila s ní. Když si prý budou myslet, že si dobře rozumí se šestnáctiletou dcerou, budou přesvědčeni, že bude dobře rozumět i jim. Kdyby tak věděli! Páni, radši bych se dala zavřít do ústavu.“ Když se však k němu obrátila, vypadaly její oči o deset let starší. „Myslíš, že to opravdu udělá, Alexi?“

„Samozřejmě že ne,“ usmál se na neteř. „Jak si myslíš, že by se to vyjímalo v novinách? U čerta, vypadá to mnohem líp, když tě má tady.“

„Nato jsem nepomyslela.“

„S tím počítala. Prostě se tě snaží zastrašit.“

„To se jí taky podařilo.“ Měla by se Alexovi zmínit, napadlo ji, že matce do telefonu řekla o Raphaelle, z nějakého důvodu se však nedokázala přimět, aby mu to pověděla, a koneckonců snad na tom nebude tolik záležet, že to matce prozradila.

A náhodou na tom nezáleželo. Ale jen do pěti hodin ráno, kdy se Kay pomalu probudila v posteli v hotelu Fairmont. Bylo osm hodin podle východního času a ona se vzbudila jako vždycky, jak byla navyklá, a pak si teprve uvědomila, že v San

Francisku je teprve pět hodin ráno. Zůstala tiše ležet, myslela na Amandu a na bratra, a pak si vzpomněla na Raphaellu na ty tmavé oči ty černé vlasy ten obličej. A náhle, jako by před ni někdo položil fotografii, poznala tu tvář, kterou minulý večer viděla. „Panebože,“ řekla nahlas a rázem se posadila a civěla na zeď proti sobě. Pak si znovu lehla a přimhouřila oči.

Mohla by to být ale to by nemohla a mohla Její manžel měl projev k nějakému zvláštnímu kongresovému výboru. To bylo před lety a už tenkrát byl velmi starý, byl však jedním z

nejuznávanějších finančníků v zemi, a teď si zcela jasně vzpomíná, že byl ze San Franciska. Mluvila s ním jenom krátce a byla také představena jeho nápadně krásné mladé ženě.

Byla mladičká a zřejmě teprve nedávno vdaná, a i Kay byla tenkrát hodně mladá. Ta černooká mladá krasavice na ni obzvláštní dojem neudělala, nesmírně však na ni zapůsobila síla a energie vycházející z jejího muže. John Henry Phillips

Phillips Raphaella Phillipsová, řekl Alex a mluvil o bývalém manželovi. A je-li tomu tak, pak je ta žena pěkně zazobaná. Jestli se rozvedla s Johnem Henrym Phillipsem, může mít milionové jmění.

Může? Rozvedla se s ním opravdu? Kay najednou zjistila, že o tom pochybuje. O rozvodu neslyšela. Počkala hodinu a pak zavolala své sekretářce do Washingtonu.

Počítala, že bude lehké zjistit to. A měla pravdu. Sekretářka jí za půl hodiny zavolala zpátky. Mluvila s několika lidmi, kteří by to měli vědět a podle všech je John Henry Phillips dosud živ a nikdy se nerozvedl. Byl dost dlouho vdovcem a teď je ženat s jednou Francouzkou, která se jmenuje Raphaella a je dcerou význačného francouzského bankéře Antoina de MornayMalle. Mělo by jí být něco přes třicet. Manželé žijí v ústraní někde na západním pobřeží. Pan Phillips je už kolik let těžce nemocný. To taky je, řekla si Kay, když ve svém hotelovém pokoji v San Francisku, kde bylo dosud ranní šero, zavěšovala telefon.

20.

„Ty ses úplně zbláznil! Jsi neuvěřitelný osel!“ Rozzuřená

Kay vrazila do Alexovy kanceláře krátce po jeho příchodu.

„Ale, ale, ty jsi dnes ráno nějak roztomilá.“ Neměl na sestru náladu a obzvlášť ne na divadlo, které mu předváděla před psacím stolem. „Smím se zeptat, o čem mluvíš?“

„O té vdané ženské, s kterou ses zapletl, Alexi. O ní mluvím.“

„Řekl bych, že mi tady předkládáš trochu příliš troufalé závěry, ne?“ Tvářil se chladně, ale hněvivě, a sledoval, jak lítá po místnosti jako zběsilá, až se konečně zastavila a podívala se na něj přes stůl. „Je to pravda, co? Můžeš mi snad říct, že to nebyla včera večer paní Phillipsová? A že ses s ní nezapletl?“

„Nemusím ti říkat vůbec nic.“ Ohromilo ho však, jak přesně je sestra informovaná.

„Nemusíš? A jejímu manželovi taky ne?“

„Do ní, do jejího manžela a do mě ti, Kay, vůbec nic není.

Jestli ti do někoho vůbec něco je, pak je to jen tvá dcera!“ Vstal a chystal se jí postavit. Věděl však, že posledně prohrála a bude to chtít vyrovnat. Musela mu nechat dceru, a možná navždy, a vyhrožoval jí, že veřejně odhalí všechny její slabosti a nedostatky. Tím si její přátelství nezískal. Bylo mu to však úplně jedno. O její přátelství nestál. Chtěl však vědět, co je jí známo o Raphaelle a jak na to všechno přišla. „Rád bych jen věděl, nač tady narážíš?“

„Dcera mi řekla, že v tvém životě je nějaká žena, která má podle jejích slov `desetkrát větší cenu než já’, a pak zjistím, že je to žena jiného muže. Mám právo vědět, s kým se má dcera stýká, Alexi. Ať si myslíš, co chceš, jsem její matka. A George se taky nesmíří s tím, že bys ji tu měl napořád, zvlášť když máš tenhle poměr. Je to i jeho dcera.“

„Překvapilo by mě, že si to pamatuje.“

„Sakra, přestaň s tím už. Nech si ty farizejské poznámky.

Je moc snadné přijít k hotovému. Ty ses o ni sedmnáct let nestaral.“

„Ty taky ne.“

„Nekecej. Jde samozřejmě o to, do jaké společnosti jsi ji přivedl. To jsem chtěla vědět, když jsem sem přišla.“

„A pro tebe je paní Phillipsová nevhodná společnost?“

Skoro se zasmál sestře do obličeje.

„O to tady zrovna nejde. Jde o to, můj milý, že spíš se ženou jednoho z nejvlivnějších mužů v téhle zemi, a jestli na to někdo přijde, bude to konec mé politické kariéry. Ne protože jsem sama něco provedla, ale kvůli tobě a tvému zatracenému skandálnímu poměru. Poněvadž jsem tvá sestra. A já nemám v úmyslu nechat se politicky zničit kvůli nějaké zatracené děvce.“

To už bylo na Alexe trochu moc. Rázem vzplanul, natáhl se přes stůl a popadl ji za paži: „A teď poslouchej, ty odpornej politickej šmejde. Ta žena má ne desetkrát, ale tisíckrát větší cenu než ty. Je to dáma až po konečky prstů, a co s ní mám, do toho ti zatraceně nic není. A pokud jde o tvé dítě, chová se k Amandě báječně, a pokud jde o mě, dělám si zatraceně, co chci. Do toho ti, ksakru

nic, není. Na tvou politickou kariéru srdečně kašlu, nikdy mě nezajímala. Vím, že by se ti mnohem víc líbilo, kdybych se s Rachel nerozvedl a s takovým příbuzenstvem ti pomohl. Máš ale zatracenou smůlu, milá sestřičko, zatracenou smůlu. Nezůstal jsem s ní a nikdy se k ní nevrátím, je skoro tak velká mrcha jako ty, má milá. Ale žena, s kterou teď žiju, je skvělý člověk, je provdaná za chorého starce upoutaného na lůžko, kterému je, ksakru, hnedle osmdesát. Může kdykoli umřít a pak se s tou ženou, kterou jsi včera viděla, ožením, a jestli se ti to, má zlatá, nebude líbit, můžeš mi vlizt, víš kam!“

„Žasnu nad tvými vybranými výrazy a tou znamenitou výřečností, Alexi.“ Snažila se mu vyškubnout, ale držel ji pevně.

Jen jí ruku ještě víc zmáčkl a oči mu ztvrdly. „Jenže, můj milý, starý pán není ještě mrtvý, a jestli na to někdo přijde, bude to největší skandál v zemi.“

„O tom pochybuju. A je mi to, Kay, ostatně jedno, mrzelo by mě to jen kvůli Raphaelle.“

„Tak se nad tím radši rychle zamysli.“ Oči se jí zlobně zaleskly. „Já se totiž o to můžu postarat sama.“ „A spáchat politickou sebevraždu?“ hořce se jí zasmál, pustil její paži a šel kolem stolu k ní. „To mi starosti nedělá.“

„Možná však, že by mělo, Alexi. Možná, že bych měla říct všecko starému pánovi sama.“ „Nemůžeš se k němu dostat.“

„Nebuď si tím tak jist. Když budu chtít, tak se k němu dostanu,“ změřila si bratra. Ten se musel přemáhat, aby jí nedal políček.

„Vypadni z mé kanceláře.“

„S radostí.“ Vykročila ke dveřím. „Kdybych však byla na tvém místě, tak bych si to rozmyslela. Hraješ vysokou hru, sázíš moc vysoko, a tentokrát, Alexi, nevyhraješ, i kdybych měla udělat kdovíco. Už jsem do té kampaně vložila příliš mnoho, a tak tě nenechám hrát si s dynamitem kvůli nějaké mizerné francouzské děvce.“

„Vypadni!“ Tentokrát na ni zařval a chytil ji znova za paži.

Snažila se mu vykroutit, ale dotáhl ji ke dveřím a prudce je otevřel. „A už za mnou nechoď! A za nikým z nás! Čert tě vem, mrcho!“

„Sbohem, Alexi.“ Zůstala stát ve dveřích a podívala se mu přímo do očí. „Pamatuj, co jsem ti řekla. Dostanu se k němu, když budu muset. Nezapomeň na to.“

„Vypadni.“ Tentokrát ztlumil hlas a ona se otočila na patě a odešla. Když se posadil k psacímu stolu, zjistil, že se celý třese. Poprvé v životě chtěl opravdu někoho zabít. Zasloužila by uškrtit za každé bídné slovo, které řekla. Dělalo se mu zle, když si pomyslel, že je to jeho sestra. Pak ho přepadla starost o Amandu, uvažoval, že Kay se možná bude pokoušet ji přimět, aby se s ní vrátila do New Yorku. Půl hodiny o tom usilovně přemýšlel a pak oznámil sekretářce, že odchází a už se ten den nevrátí. A právě ve chvíli, kdy vyšel z kanceláře, zvedla

Raphaella doma telefon. Volala Alexova sestra. Raphaella se zamračila, když ji uslyšela.

„Ne, všechno je v pořádku. Jen jsem si myslela, že bychom si mohly spolu popovídat při šálku kávy. Stavila bych se třeba u vás, až půjdu za Mandy“ Raphaella zbledla.

„Bohužel to nepůjde, mé- “ Už málem chtěla říct, že manžel je nemocen. „Mé matce není dobře. Mám ji teď právě u sebe.“ Jak se dozvěděla telefonní číslo? Od Alexe? Od Mandy?

Od Charlotty? Raphaella se zamračila ještě víc.

„Chápu. Tak bychom se snad mohly sejít jinde?“

Raphaella navrhla bar v hotelu Fairmont a sešla se tam s Kay krátce před obědem. Objednaly si něco k pití. Kay však nečekala, až přinesou nápoje, a začala vysvětlovat, proč si chtěla s Raphaellou promluvit. Bez okolků přistoupila k věci.

„Chci, abyste se přestala stýkat s mým bratrem, paní

Phillipsová.“

Raphaella na ni ohromeně zírala. Nehorázná drzost té ženy ji vyděsila. „Smím se zeptat, proč?“ „Musím vám to opravdu říkat? Proboha, jste přece vdaná a váš manžel je velmi významný člověk.

Jestli se o vašem poměru s Alexem lidé dozvědí, bude to znamenat skandál pro nás všechny, nemyslíte?“ Raphaella teď poprvé poznala příchuť skutečného zla, které hledělo ženě z očí. Byla odporná skrz naskrz.

„Tak si myslím, že i pro vás by to byl pěkný skandál. Není to tak?“ řekla zdvořile, s jemným úsměvem.

Kay jí však odpověděla rovněž s úsměvem: „Největší skandál by to podle mě byl pro vás. Váš manžel a vaše rodina v Evropě by asi nad takovou novinou nejásali.“

Raphaella chvíli mlčela. Číšník jim přinesl nápoje a než zas zmizí, snažila se vzpamatovat. „Máte pravdu, paní Willardová, z toho bych asi radost neměla.“ Snažila se zachytit Kayin pohled a dorozumět se s ní jako žena s ženou. „Nenavázala jsem ten vztah lehkomyslně. Nechtěla jsem se s Alexem zaplést nejen kvůli sobě, ale i kvůli němu. Můžu mu dát tak málo. Můj život náleží mému manželovi a on je velmi nemocný.“ Při těch slovech se jí hlas naplnil smutkem a v očích jí stály slzy. „Vašeho bratra však miluju. Velmi ho miluju. Miluju ovšem svého manžela také, ale“ Vzdychla a vypadala najednou tak evropsky. Zdála se hezčí než jindy, silná, a zároveň tak křehká. Kay na ní všechno nenáviděla. Nenáviděla ji, protože představovala všechno, čím Kay sama nikdy nebude. „Nemůžu vám vysvětlit, jak se to stalo nebo proč,“ pokračovala Raphaella.

„Prostě se to stalo. A snažíme se to vyřešit, jak nejlíp můžeme.

Ujišťuju vás, paní Willardová, že jsme především diskrétní. Nikdy se to nikdo nedozví.“

„To je nesmysl. Má matka to ví. Mandy to ví. Dozvědí se to další lidé. Tomu nemůžete zabránit. A nezahráváte si s ohněm.

Zahráváte si s atomovou bombou. Aspoň pokud jde o mě.“

„Takže podle vás to máme ukončit?“ Raphaella vypadala unaveně a ztrápeně. Jak strašná a sobecká je ta žena. Amanda má pravdu. Myslí jen na sebe.

„Ano, ukončete to. A jestli k tomu nemá dost síly on, udělejte to vy. Ale ukončit se to musí. Nejen kvůli mně, ale i kvůli vám. Nemůžete si dovolit, aby se na to přišlo. Budu-li muset, povím to vašemu manželovi.“ Raphaella se na ni zděšeně podívala.

„Zbláznila jste se? Něco takového mu nemůžete povědět, je ochrnutý, upoutaný na lůžko, odkázaný na ošetřovatelky. Zabila byste ho!“ Pobouřilo ji, že se Kay odvažuje takhle vyhrožovat. Kay však vypadala jako žena schopná to udělat.

„Pak to radši ukončete. Kdyby ho to zabilo, zemřel by vlastně vaší rukou. Je ve vaší moci ukončit to teď, dřív než na to někdo přijde. A uvažte také, jaký hřích pácháte na mém bratrovi.

Chce děti, potřebuje ženu, je osamělý. Co vy mu můžete dát?

Tu a tam několik hodin? Podívejte, dámo, váš manžel může žít dalších deset nebo patnáct let. Tohle nabízíte Alexovi? Nedovolený poměr na dalších deset let? A to tvrdíte, že ho milujete?

Kdybyste ho milovala, tak byste ho nechala odejít. Nemáte právo se na něj pověsit a zničit mu život.“ Její slova ťala

Raphaellu do živého. Nenapadlo ji, že v tu chvíli nemyslí Kay

Willardová na to, co je dobré pro Alexe, ale na to, co se hodí jí.

„Nevím, co bych vám řekla, paní Willardová. Nikdy jsem neměla v úmyslu vašemu bratrovi ublížit.“ „Tak mu tedy neubližujte.“ Raphaella mlčky přikývla a Kay vzala účet, podepsala ho a připsala jméno svého pokoje. Pak vstala. „Myslím, že jsme spolu hotové, co říkáte?“

Raphaella znovu přikývla a bez dalšího slova odešla. Jak spěchala kolem vrátného, řinuly se jí z očí proudem slzy.

To dopoledne zašla Kay za Mandy. Alex se už vrátil z kanceláře. Seděli spolu s Mandy poklidně v jeho pracovně, když přišla Kay. Neměla možnost vzít teď Mandy s sebou. Ostatně už přestala mít o dceru zájem. Rozhodla se, že pojede zase do Washingtonu. Připomněla jí jen, aby nezapomněla, že se má v březnu vrátit, dala Alexovi chladně sbohem a matce řekla, že se spolu uvidí v New Yorku. Charlotte měla odjet druhý den odpoledne.

Když Kay v pronajaté limuzíně odjela, všem se viditelně ulevilo. Teprve teď si Alex uvědomil, že se

tu Raphaella za celé odpoledne neukázala, a pocit úlevy začal mizet. A pak náhle pochopil, co se stalo, a zavolal k ní domů.

„O-odpusť měla jsem moc práce nemohla jsem přijít já“ Z jejího hlasu okamžitě poznal všechno.

„Musím s tebou ihned mluvit.“

„Bohužel to nepů“ Snažila se mluvit klidně jako vždycky, ale po tvářích se jí řinuly slzy.

„Je mi líto, Raphaello, ale musím tě vidět jde o Mandy“

„Proboha co se stalo?“

„Vysvětlím ti to, až tě uvidím.“

Za dvacet minut byla u něj a on se mnohokrát omlouval, že ji podvedl, věděl však prý, že je svrchovaně důležité, aby s ní mohl ihned promluvit, dřív nežli před ním zase uteče a vzdá se toho, co oba tolik potřebují. Pověděl jí upřímně, jak za ním sestra přišla, a přiměl ji, aby mu pověděla, co jí řekla v hotelovém baru.

„A ty jí věříš? Ty si opravdu myslíš, že mě o něco připravuješ? Kristepane, takhle, drahoušku, jsem nebyl šťastný celá léta a vlastně vůbec nikdy.“

„Myslíš, že to udělá?“ Stále jí ležela na srdci Kayina hrozba, že to poví Johnu Henrymu.

„Ne, to si nemyslím. Je mrcha, ale není úplný blázen. Nemůže se k němu nijak dostat.“

„Mohla by, Alexi. Například nedostávám do ruky jeho poštu. Sekretářky mu ji nosí domů a předávají ji přímo jemu.“

„Proboha, přece by něco takového nenapsala v dopise. Dá si dobrý pozor na svůj krk.“

„Asi to tak bude.“ Raphaella dlouze vzdychla a stulila se mu do náruče. „Můj bože, ona je opravdu neuvěřitelná.“

„Ne,“ řekl něžně, „neuvěřitelná jsi ty.“ Pak se na ni pátravě zadíval. „Nevymažeme ty dva minulé dny úplně z paměti?“

„Ráda bych, Alexi. Máme to však udělat? Jak můžeme vědět, že jsou to jen plané výhrůžky?“ „To je přece jasné, mé sestře jde jen o jedno, Raphaello, o její kariéru. Na ní jí nakonec jedině záleží, a tu by si ohrozila, kdyby splnila svou pohrůžku. Takže nic takového neudělá. Věř mi, drahoušku, vím, že to neudělá.“ Raphaella si tím však nebyla nikdy zcela jistá. Všichni tři žili dál jako dřív, výhrůžky

Kay Willardové však celé měsíce zněly Raphaelle v uších.

Doufala jen, že Alex má pravdu, když si myslí, že jsou jalové.

21.

Raphaella zavřela za sebou dveře a domem se rozlehl její hlas: „Amando!“ Byly čtyři hodiny, věděla však, že se Amanda má vrátit ze školy. Od té doby, co Amanda začala bydlet u Alexe, navykla si Raphaella odpoledne se tu zastavit, někdy dřív, než přišla Amanda ze školy, uklidila tu, připravila jí svačinu a pak poklidně seděla v zahradě na sluníčku a čekala, až se mladá dívka objeví. Někdy si spolu dlouze povídaly o tom, co považovaly za důležité, občas jí Amanda vyprávěla něco veselého o Alexovi a v poslední době zase Raphaella dávala

Amandě přečíst ukázky z dětské knížky, kterou začala po Vánocích psát. Teď už na ní pracovala pět měsíců a doufala, že ji bude mít v konečné podobě, ještě než odjede v červenci do

Španělska.

Dnes však s sebou nepřinesla rukopis, ale časopis Time. Na první stránce byla fotografie Kay Willardové a pod ní titulek:

BÍLÝ DŮM V ROCE 199219962000? Raphaella si zamyšleně přečetla článek, a pak když se šla podívat, jestli už je

Amanda doma ze školy, vzala ho s sebou. Nejdřív chodila ve dne do domu na Vallejo jen občas, teď už Mandy očekávala, že tu bude každý den. Přicházela obvykle v tu dobu, kdy John

Henry odpoledne spal. V posledním čase spával déle a déle, až ho nakonec museli v šest hodin budit k večeři.

„Amando, jsi tu?“ zavolala Raphaella znova a dlouhou chvíli čekala. Tmavé vlasy měla zastrčené pod měkkým plstěným kloboukem a na sobě dvoudílné plátěné šaty smetanové barvy, které jí bezvadně padly. Jak šla pomalu nahoru, chviličku se jí zdálo, že slyší nějaký hluk.

Našla ji ve třetím poschodí v ložnici. Amanda seděla v proutěném křesílku s nohama pod sebou, bradu podepřenou o kolena a hleděla zasmušile na záliv.

„Amando! Co je ti, drahoušku?“ Raphaella se posadila na postel. Pod paží měla dosud zastrčený časopis a béžovou ještěrčí kabelku. „Stalo se něco ve škole?“ Naklonila se k Amandě a vzala ji za ruku. Tu se k ní Amanda pomalu otočila a její pohled okamžitě padl na časopis pod Raphaellinou paží.

„Vidím, žes to taky četla.“

„Co? Ten článek o tvé matce?“ Hezounká šestnáctiletá dívenka přikývla. „To tě tak vyvedlo z míry?“ Bylo naprosto neobvyklé, že jí Mandy nepřiběhla dolů naproti. Sotva zaslechla její hlas, už vždycky letěla ze schodů, smála se a vykládala, co se stalo ve škole. Teď však na Raphaellinu otázku jen mlčky přikývla. „Neměla jsem dojem, že je to špatný článek.“

„Až na to, že nic z toho není pravda. Copak jsi, sakra, nečetla tu pasáž o tom, jak jsem minulou zimu měla velkou automobilovou nehodu a jak se pomalu zotavuju u strýčka na slunném západním pobřeží a že matka za mnou jezdí, jak jen může?“

Zadívala se nešťastně na Raphaellu. „Proboha, vždyť já jsem jen ráda, že se tu od Vánoc neobjevila.“ Jak se ukázalo, neměla moc na vybranou. Po její bouřlivé návštěvě v kanceláři byl Alex připraven říct jí, aby se tam neukazovala, Kay však už stejně nepřišla. Vlastně několik měsíců ani skoro nezavolala.

„Panebože, Raphaello, je to tak zlá ženská a já ji tak hrozně nenávidím.“

„Ne, to nedělej. Možná, že začas si začnete rozumět líp.“

Raphaella nevěděla, co by jiného řekla. Několik minut tu s ní tiše seděla, pak se jemně dotkla její ruky. „Nechceš se jít projít?“

„Ani ne.“

„Proč ne?“

Pokrčila rameny. Byla zřejmě sklíčená a Raphaella jí rozuměla. Sama měla z Kay Willardové strach. Už mezi nimi k ničemu nedošlo, Raphaella si však stejně byla vědoma, že se ještě něco může stát. Při svém posledním hovoru s Alexem se

Kay zachovala velmi odporně, hůř než kdy jindy, svolila však, aby Mandy zatím zůstala, kde je. Za půl hodiny se Raphaelle podařilo přimět Amandu, aby si s ní vyšla na krásné májové sluníčko, a zavěšeny do sebe kráčely po Union Street, chodily po obchodech a nakonec se zastavily na ledovou kávu v kavárně Cantata, kde si na vedlejší židli naskládaly balíčky se samými hloupostmi. „Myslíš, že se Alexovi bude ten plakát líbit?“ Amanda pohlédla přes svůj šálek na Raphaellu a obě se rozesmály.

„Určitě se mu to bude moc líbit. Než přijde domů, pověsíme mu to do pracovny. Byl to věliký plakát, na němž byla vyobrazena žena stojící na prkně pro surfing na Havaji, plakát, jaký se může líbit jen velmi mladým lidem. Podstatné však bylo, že

Amanda při nákupech úplně zapomněla na matku, a Raphaelle se ulevilo. Vrátily se až v půl šesté, a Raphaella se spěšně rozloučila s Amandou a slíbila, že jako vždycky přijde ještě později večer. Pak šla ten krátký kousek cesty domů a myslela na to, jak harmonicky splynul její život v minulém půl roce s Mandiným a Alexovým. Byl pěkný příjemný večer, slunce vrhalo své zlaté světlo do všech oken a modré nebe vydávalo něžnou záři. Byla už v polovině cesty domů, když uslyšela za sebou zatroubit, otočila se a překvapeně se zadívala na černého porsche, a pak si najednou všimla Alexe za volantem.

Zastavila se a zůstala dlouhou chvíli stát na místě, hleděli upřeně jeden na druhého, jako by se

viděli poprvé. Pomalu za ní zastavil, opřel se o lenoch červeného koženého sedadla a s úsměvem se zeptal: „Nechcete se svézt, dámo?“

„S lidmi, které neznám, nejezdím.“

Usmívali se na sebe a chvíli mlčeli. Pak trochu svraštil čelo a zeptal se: „Co Mandy?“ Připadalo jim, jako by teď spolu měli dorůstající dceru. „Četla ten článek v Time?“

Raphaella zvolna přikývla a tvář jí zvážněla. Přistoupila blíž k autu a začala vykládat:

„Dnes odpoledne přišla ze školy domů. Alexi, já nevím, jak jí to říct. Má na matku stále větší dopal.“ Svraštila čelo a on přikývl. „Jak jí to s tím červencem povíme?“

„Zatím s tím ještě počkáme. Povíme jí to později.“

„Kdy asi?“ Vypadal však taky ustaraně.

„Co když nebude chtít?“

„Bude muset. Alespoň tentokrát.“ A pak vzdychl. „Ještě rok, a Mandy bude osmnáct, takže bychom mohli Kay trochu vyhovět. Dohadování před soudem by nikomu neprospělo. Kdyby se Mandy s touhle jedinou návštěvou smířila, pomohlo by to udržet klid a mír. Když uvážíš, že jsou tenhle rok volby a ona se domnívá, že Amandu nezbytně potřebuje, aby je vyhrála, je to, sakra, zázrak, že ji neukradla a nevzala domů. Myslím, že bychom měli být vděční i za maličkosti.“

Raphaella se na něj podívala a upřímně řekla: „Mandy by u matky nezůstala, i kdyby ji Kay přinutila, aby se vrátila.“

„Proto se pravděpodobně o to Kay nepokusila. Ale s tímhle létem nemůžeme zatraceně nic dělat. Bude prostě muset jet.“

Raphaella jen přikývla. Dohodli se na tom už před měsícem.

Amanda pojede domů k matce právě před svátkem 4. července, stráví u ní měsíc v jejich letním domě na Long Island, v srpnu pojede s babičkou na měsíc do Evropy a pak se vrátí do San Franciska na další školní rok.

Alex považoval za velké vítězství přimět Kay, aby souhlasila s tím, že se Mandy vrátí do San Franciska, věděl však, jak bude neteř vyvádět, až se dozví, že má jet domů. Zavolal jejímu psychiatrovi a ten se domníval, že může setkání s matkou zvládnout, a rovněž projevil názor, že psychické poškození, vzniklé důsledkem znásilnění, se zklidnilo a odeznělo. Všichni věděli, že Amanda bude zuřit, jakmile se dozví, že má opustit

Alexe a vrátit se domů k Georgeovi a Kay. Raphaella měla v úmyslu letět na východ s ní a nechat ji v New Yorku. Hodlala přespat v hotelu Carlyle a pak letět do Paříže, zůstat tam týden, a potom letět na další dva týdny do Španělska. To byla její každoroční pouť za rodiči a do Santa Eugenie. A tentokrát znamenal pro ni čas strávený v Santa Eugenii ještě víc než kdy předtím. Vyzkouší si na všech svých bratráncích a sestřeničkách konečné znění své dětské knížky, nemohla se ani dočkat, až uvidí, jak na ně zapůsobí její příběhy. Bude je prostě z anglického originálu překládat do španělštiny. Dělala to tak už předtím, kdy si přivážela do Španělska knihy ze Spojených států. Tentokrát to však bude mít mnohem větší význam, protože to jsou její vlastní příběhy, a jestli se budou dětem líbit, pošle celou sbírku Charlottinu agentovi a bude čekat, jestli je někdo na podzim koupí.

Když se Raphaella na Alexe podívala, vesele se na ni zašklebil. „Copak se ti zdá tak legrační, Alexandře?“

„My dva.“ Usmál se teď na ni mnohem něžněji a v očích mu zajiskřilo teplé světélko. „Tak jen ať nás někdo poslouchá, jak se radíme o naší dospívající dcerce.“ Chviličku váhal a pak ukázal na prázdné místo vedle sebe. „Nechceš se na chvilenku posadit?“ Zaváhala jen minutu, pohlédla na hodinky a roztržitě se rozhlédla kolem, jestli není poblíž někdo, koho zná.

„Měla bych opravdu jít domů“ Chtěla být u Johna Henryho, až mu v šest hodin přinesou podnos s jídlem.

„Nebudu tě nutit.“ Jeho oči byly tak něžné a jeho tvář tak hezká, a už tak dlouho neměli chvilku pro sebe. Zdálo se, že je

Amanda pořád s nimi. A když odešla o půlnoci nahoru, zbývalo jim tak málo času, než Raphaella musela jít domů.

Proto se teď usmála a přikývla: „Moc ráda.“

„Máme čas se trochu projet?“

Přikývla a měla pocit, že je vzpurné a darebné dítě. Rychle nastartoval a vyjel, zamířil z kopce na Lombard Street plnou dopravního ruchu, pak do lesnatého zátiší u Presidia a řítil se dolů k vodě, až zastavili u malé pevnosti pod mostem Golden

Gate u Fort Point. Nad nimi ujížděla po mostě auta do Marin

County a na vodě byly plachetnice, převozní loď, několik malých motorových člunů. Raphaella měla sundaný slaměný klobouček a čerstvý větřík jí čechral vlasy.

„Chceš vystoupit?“ Políbil ji a ona přikývla. Kráčeli vedle sebe, dva tmavovlasí, vysocí, krásní lidé, drželi se za ruce a hleděli na záliv. Jak tu tak stála, cítila se Raphaella na chvíli velmi mladá. Dokonale se sžili, strávili spolu tolik nocí, v nichž si šeptali, hovořili, seděli u krbu, milovali se, ve dvě hodiny ráno běhali dolů do kuchyně, dělali si omelety, sendviče nebo mléčné koktajly. Měli toho tolik, a přece tak málo tolik snů tak málo času a tak nekonečnou naději. Jak tam tak stáli vedle sebe a hleděli na poslední chvějivé sluneční světlo na člunech, Raphaella se otočila a zadívala se na Alexandra.

V duchu se ptala, zda budou mít někdy víc. Zda budou mít víc než pár minut, než hodinu, zda budou mít víc než hodiny před východem slunce, kradené chvilky, a nikdy víc než to. I to dítě, o které se spolu starali, bylo jen vypůjčené a za rok bude pryč. Zatímco Mandy už myslela na to, na jakou vysokou školu se přihlásí, Raphaellu a Alexe bolelo srdce už teď, pochovali ztrátu ještě dřív, než je zasáhla, a přáli si, aby tu Mandy s nimi zůstala ještě mnoho let.

„Nač myslíš, Raphaello?“ Láskyplně na ni pohlédl a shrnul jí pečlivě vlasy z čela.

„Na Amandu.“ Políbila ruku shrnující jí vlasy a váhavě odpověděla: „Přála bych si, aby byla naše.“ „Já taky,“ přikývl. Měl chuť jí říct, že jednou, za pár let budou mít taky děti, svoje vlastní. Ale neřekl to, protože věděl, jak ji bolí, že děti nemá. Byl to však častý námět jejich hovorů, dávala si za vinu, že mu brání, aby se oženil s nějakou jinou a měl vlastní děti.

„Doufám, že jí letos v létě bude dobře.“ Pomalu se vraceli po kraji cesty, protože vodní tříšť zasahovala skoro až k nim.

„Doufám, že tobě bude taky dobře,“ obrátil se teď k ní. Doposud o tom mnoho nemluvili, ale za šest týdnů měla odjet do

Španělska.

„To víš, že bude.“ Zastavili se. Raphaella ho pevně držela za ruku a řekla: „Bude se mi po tobě moc stýskat, Alexi.“

Přitáhl ji k sobě. „Mně po tobě taky“ Na chvilku se zamyslel. „Bože, nevím, co si bez tebe počnu.“ Navykl si vídat ji každý večer a teď si nedovedl život bez ní představit.

„Budu pryč jen tři týdny.“

„Pro mě to bude věčnost, zvlášť když Mandy taky odjede.“

„Aspoň snad bez nás něco uděláš.“

Zasmál se a mile se na ni podíval. Políbili se a pak šli zavěšeni dál kolem projíždějících lodí. Procházeli se tak ještě půl hodiny a potom s lítostí nasedli do auta. Bylo to příjemné zakončení krásného zlatého odpoledne. Zastavil dva bloky od jejího domova. Než vystoupila z vozu, jemně se dotkla konečky prstů jeho rtů a poslala mu políbení.

Hleděla za ním, jak ujíždí k Vallejo, pak vykročila k domovu a celé ty dva bloky se pro sebe usmívala. Bylo neuvěřitelné, jak se od chvíle, kdy poznala Alexe, celý její život za těch sedm měsíců změnil. Měnil se nepozorovaně, ale změnil se hodně. Byla milenkou báječného, hezkého, okouzlujícího mladého právníka, stala se „tajnou dcerou“, jak ji nazývala

Charlotte, spisovatelky, kterou vždycky obdivovala, stala se tajnou matkou hezounké sedmnáctileté dívenky, a bylo jí, jako by měla v domě na Vallejo s jeho veselou přerostlou zahrádkou a cihlovou

kuchyní, plnou měděných hrnců, domov. A zároveň přitom dosud byla tím, kým byla vždycky, paní John Henry

Phillipsovou, chotí proslulého finančníka a dcerou francouzského bankéře Antoina de MornayMalle. Jezdila jako vždycky za matkou do Santa Eugenie a dělala všechno, co dělala dřív. Její život však byl teď mnohem plnější, mnohem bohatší, byl tak jiný a tak šťastný. V duchu se usmála, když zahýbala za poslední roh, za nímž ležel její domov. To, co teď má, Johnu

Henrymu neublíží, ujišťovala se a zasunula klíč do domovních dveří. Stále s ním trávila několik hodin dopoledne, dohlížela na to, aby se o něj ošetřovatelky pečlivě a pozorně staraly, aby dostával jídla upravená tak, jak měl rád, a každý den mu aspoň hodinu četla. Rozdíl byl v tom, že teď toho bylo v jejím životě mnohem víc.

Ráno bývala u Johna Henryho, pak dvě nebo tři hodiny zůstávala ve svém pokoji a pracovala na dětské knížce, chtěla si ji vyzkoušet na dětech ve Španělsku. Kolem čtvrté hodiny odpoledne, kdy si John Henry vždycky zdříml, chodila do domu na Vallejo. Skoro vždycky se jí podařilo přijít dřív než Amanda, aby dívka našla doma někoho, kdo ji má rád, a nemusela být doma sama. Alex často přišel těsně předtím, než

Raphaella odešla k sobě domů. Políbili se a pozdravili jako manželé. Jediný rozdíl byl v tom, že Raphaella musela hned běžet a strávit hodinu nebo dvě s Johnem Henrym. Když měl chuť hovořit, povídala si s ním, vyprávěla mu něco zábavného nebo mu natočila kolečkovou židli, aby viděl lodě v zálivu. Večeřeli vždycky spolu, jenomže teď už nechodili do jídelny.

John Henry jedl z podnosu v posteli. Pak se přesvědčila, jestli je dobře uložen, jestli je ošetřovatelka na svém místě a jestli je v domě klid, a vrátila se na půl hodinky do svého pokoje a potom odešla z domu.

Byla si téměř jistá, že služebnictvo ví, kam chodí a jak dlouho tam zůstává, nikdo se však neodvážil zmínit se o tom, že v noci mizí a ve čtyři nebo v pět ráno že bývá slyšet, jak se zavírají domovní dveře. Všichni byli zticha. Po osmi letech nesnesitelné osamělosti a trápení našla konečně život, jaký se dal snést, život, v jakém nikdo netrpěl, jaký nikoho nezraňoval a v jakém

Raphaella nikomu nepůsobila bolest. John Henry se o Alexovi nikdy nedozví, a ona a Alex mají něco, co pro oba hodně znamená. Trápila ji občas jen jediná věc, to, že, jak Kaý tehdy řekla, Alexovi brání, aby si našel jinou ženu, která by mu mohla dát víc. Odpověděl však, že s Raphaellou má právě to, co chce, a ona věděla, že ho příliš miluje, než aby se ho vzdala.

Jak teď běžela nahoru po schodech do své ložnice, přemýšlela v duchu, co si vezme na sebe. Právě si koupila u I. Magnina tyrkysové hedvábné šaty, které nádherně kontrastovaly s její smetanovou pletí a tmavými vlasy, a když si připnula diamantové a tyrkysové náušnice, jako by se celá třpytila. Zpozdila se jen o deset minut, když zaklepala a otevřela dveře do pokoje, kde podepřen polštáři seděl na posteli John

Henry s podnosem před sebou. Oči měl hluboko zapadlé, tvář vrásčitou, jedna polovina tváře mu ochable visela, jedno oko měl pokleslé, vysoká postava a hubené paže byly tak ohnuté a křehké, že pohled na něj ji zarazil a zůstala stát ve dveřích.

Bylo jí, jako by ho velmi dlouho neviděla. Vypadal, jako by chabé pouto se životem, kterého se držel skoro osm let, začalo pomalu povolovat.

„To jsi ty, Raphaello?“ Vyslovil její jméno nezřetelně, jak to dělal už osm let, a podíval se na ni tak zvláštně, že Raphaella na něj zůstala užasle koukat a znovu si připomněla, za koho je provdaná, co jsou její povinnosti a jak je daleko toho stát se někdy Alexovou ženou.

Obrátila se, zavřela za sebou tiše dveře a než šla dál, setřela si jednou rukou z očí slzy.

22.

V pět hodin ráno se Raphaella rozloučila s Alexem a chystala se jít k sobě domů. Večer předtím si sbalila zavazadla a teď už jí jen zbývalo jít domů, napsat služebnictvu pár poznámek, co je třeba

udělat, obléknout se, nasnídat, a než odjede, dát sbohem

Johnu Henrymu. Rozloučení bude prosté a vážné, polibek na tvář, poslední pohled, pohlazení ruky, a jako vždy nejasný pocit viny, že by ho neměla opouštět a jet do Španělska. Byl to obřad, na který byli oba zvyklí, dělala to tak každý rok po celých patnáct let. Opustit Alexe bylo pro ni mnohem bolestnější. Pokaždé se jí svíralo srdce, když věděla, že ho den neuvidí. To poslední ráno před svítáním se k sobě zoufale tiskli a připadalo jim, že snad následující týdny nepřežijí. Skoro jako bý se báli, že se mezi ně něco postaví navždy a nikdy už se spolu neshledají.

Pak stáli dole pod schody a Raphaella se k němu pevně přimkla a nehýbala se. Žalostně na něj pohlédla, do očí jí vstoupily slzy a se slabým úsměvem zavrtěla hlavou jako malá holčička. „Nedokážu tě opustit.“

Usmál se a přitiskl ji k sobě ještě víc. „Nikdy mě neopouštíš,

Raphaello. Jsem vždycky s tebou, ať jdeš kamkoli.“

„Přála bych si, abys jel se mnou do Španělska.“

„Možná, že jednou pojedu.“ Stále to jednou jednou ale kdy? Tuhle myšlenku nerada rozváděla, protože jí vždycky připomínala, že až jejich „jednou“ přijde, bude John Henry mrtvý.

Už jen to pomyšlení jako by ho zabíjelo, a tak na to nemyslela a žila jen přítomností.

„Možná. Napíšu ti.“

„Můžu ti já psát?“ Přikývla.

„Nezapomeň Mandy připomenout ten kufr navíc a tenisovou raketu.“

„Jsi jako malá maminka,“ usmál se na ni. „Řeknu jí to. Kdy ji mám vzbudit?“

„V půl sedmé. Letadlo odlétá v devět.“ Odveze Mandy na letiště, nebylo však pravděpodobné, že tam Raphaellu uvidí. Tu poveze šofér a ona rychle zmizí v letadle. Objednali však

Mandy letenku na stejné letadlo a z newyorského letiště ji měla Raphaella zavézt svou najatou limuzínou do hotelu Carlyle, kam pro ni měla přijet Charlotte a doprovodit ji do Kayina bytu. Amanda rovnou řekla, že se s matkou nechce setkat sama.

Od té bouřlivé výměny názorů po Vánocích ji neviděla a návratu domů se lekala. Jak se dalo předpokládat, její otec byl na nějaké lékařské konferenci v Atlantě, takže nebude doma, aby otřes ze setkání zmírnil. „Alexi,“ Raphaella na něj naposledy pohlédla. „Miluju tě.“

„Já tebe taky, zlato.“ Přitáhl ji k sobě blíž a řekl: „Všechno bude v pořádku.“ Mlčky přikývla. Nevěděla, proč se té cesty tak bojí, nerada ho však opouštěla. V noci ležela vedle něj a ani oko nezamhouřila. „Tak jdeme?“ Přikývla a tentokrát ji doprovodil skoro až domů. Na letišti ho nespatřila, když však uviděla nastupovat Mandy do letadla, bylo jí, jako by našla kus domova. Mandy měla slaměný klobouk s širokým okrajem, bílé bavlněné šaty a bílé sandály, které kupovaly společně, a nesla si raketu. Přece jen ji nezapomněla, jak se Raphaella obávala.

„Ahoj, mami.“ Mandy se na Raphaellu zasmála a ta jí úsměv oplatila. Kdyby byla Mandy vyšší a ne tak drobná, mohla být považována skoro za ženu. Takhle však stále vypadala jako děvčátko. „To je prima, že tě vidím. Už mi začínalo být smutno.“

„To Alexovi taky. Spálil vajíčka, vylil kávu, zapomněl na topinky a cestou na letiště mu skoro došel benzin. Rozhodně nemyslel na to, co dělá, což je mírně řečeno.“ Usmály se jedna na druhou. Už jen slyšet o Alexovi Raphaellu potěšilo, jako by ho měla trochu blíž a jako by letěli do New Yorku spolu. Za pět hodin konečně přistáli. Uvítalo je tu newyorské léto se svým vedrem, zmatkem, zápachem a horečným shonem. Jakoby San

Francisco najednou přestalo existovat a jakoby Raphaella s Mandy neměly nikdy najít cestu zpátky. Podívaly se jedna na druhou a zatoužily vrátit se domů.

„Vždycky zapomenu, jaké to tu je.“

Mandy se užasle rozhlédla po letišti. „Kristepane, já taky. To je hrůza.“ Pak už je však našel šofér a za pár minut seděly vzadu v klimatizované limuzíně. „Možná, že to přece jen není tak zlé.“ Spokojeně se zakřenila na Raphaellu a ta ji s úsměvem vzala za ruku. Dala by nevímco za to, kdyby teď jela v porschi s Alexem a neseděla v limuzíně v New Yorku. teď už ji měsíce celá ta vnější

nádhera života s Johnem Henrym šla na nervy, služebnictvo, obrovský dům, ochrana, jaké požívala. Chtěla něco mnohem prostšího, jako byl domek na Vallejo a život s Amandou a Alexem. „Víš, jaké je tam venku vedro?“ pohlédla na ni Mandy nešťastně a Raphaella se musela usmát. Amanda už nacházela důvody, proč nenávidět New York.

„Na Long Islandu to nebude tak zlé. Budeš se moct chodit každý den koupat.“ Jako by utěšovala dítě, které má jet do letního tábora. Amanda však ani na chvíli nevypadala smířená s tím, co ji čeká. Pak u dveří hotelového apartmá někdo zazvonil. „To nám nesou limonádu.“

S kabelkou v ruce pospíšila rychle Raphaella ke dveřím. Dvoudílné šaty z jasně červeného hedvábí měla z letadla jen malinko pomačkané. Jejich sytá červeň nádherně kontrastovala s Raphaellinou bílou pletí a tmavými vlasy. Amanda vždycky žasla, jak je

Raphaella krásná. Na její krásu si člověk nikdy úplně nezvykl. Jak líbezná tvář a jaké obrovské černé oči! Alex také nepřestával žasnout, jak si všimla. Pokaždé, když Raphaella vešla do dveří, jako by nemohl uvěřit svým očím. A byla vždycky tak krásně ustrojená, tak dokonale elegantní. teď se Amanda dívala, jak se slabým neosobním úsměvem a suverénním výrazem otvírá dveře a očekává, že uvidí číšníka nesoucího na podnose dvě vysoké sklenice studené citronové limonády. Místo číšníka spatřila ve dveřích stát

Amandinu matku v pomačkaném lněném kostýmku ošklivé zelené barvy. Vypadala upoceně a na tváři měla podivný uspokojený úsměv. Jako by vyhrála. Amanda cítila, jak jí projel strach. Raphaella se tvářila zdvořile, ale bylo na ní znát napětí. Naposledy se viděly před půl rokem v baru hotelu Fairmont, kdy jí Kay vyhrožovala, že prozradí Johnu Henrymu její poměr s Alexem. „Matka to nemohla stihnout, tak jsem si řekla, že zajdu pro

Amandu místo ní.“ Chvilku upřeně hleděla na Raphaellu a pak vešla dovnitř.

Raphaella za ní zavřela dveře a dívala se, jak Kay jde ke své dcerce. Ta tu stála s očima široce rozevřenýma, pohlížela nervózně na matku, ale nešla jí vstříc, ani se nepohnula a mlčela. „Nazdar, Mandy.“ Kay promluvila první a přistoupila k Amandě, ale ta stále mlčela. Raphaella si všimla, že Amanda víc než kdy jindy připomíná ustrašené dítě. Jak tam tak stála a čekala, až k ní přistoupí vysoká žena s rezavými vlasy, tvářila se hrozně nešťastně. „Vypadáš dobře. To je nový klobouk?“ řekla Amanda. Raphaella vybídla Kay, aby se posadila, a hned nato se ozval zvonek podruhé číšník přinesl limonády. Jednu nabídla Kay, ta však odmítla, a druhou podala Amandě. Dívenka ji mlčky přijala a prosebně upřela oči na Raphaellu. Pak je sklopila do klína a pomalu upíjela limonádu. Byla to podivná trapná chvíle a Raphaella rychle začala hovořit o své cestě a přerušila tak mlčení. Ta půlhodinka, kdy tu spolu seděly, byla přesto nepříjemná, a Raphaelle se ulevilo, když Kay vstala a chystala se k odchodu.

„Pojedete hned na Long Island?“ zeptala se Raphaella, protože si přála Mandy nějak potěšit. „Ne. Vlastně se s Mandy vydáme na menší cestu.“ Při těch slovech Amanda zbystřila pozornost a pozorovala matku nepřátelskýma očima.

„Ano? A kam pojedete?“

„Do Minnesoty.“

„Ta cesta má něco společného s tvou volební kampaní, mami?“ To byla první slova, s nimiž se obrátila na matku. Bylo v nich obvinění a opovržení zároveň.

„Více méně. Je tam okresní veletrh, ale já si tam jedu vyřídit i pár věcí. Myslela jsem, že budeš mít radost.“ Bylo na ní vidět, že se zlobí, ale neodvážila se projevit zlost slovy. Raphaella pohlédla na Amandu a všimla si, že vypadá unaveně a nešťastně. Dívenka si nepřála nic jiného než být zase zpátky v San

Francisku s Alexem a Raphaella musela doznat, že i jí by to bylo mnohem milejší. Jenom její dobré způsoby a vychování ji přiměly, aby byla ke Kay víc než zdvořilá.

Amanda popadla svůj kufr a tenisovou raketu a obrátila se k Raphaelle. Stály chvíli proti sobě a pak ji Raphaella rychle objala. Chtěla jí říct, aby byla trpělivá, vlídná, ale přitom pevná a nedala si od matky ubližovat, chtěla jí říct ještě tisíc dalších věcí, nebyl na to však už čas a také na to nebylo

vhodné místo. „Měj se hezky, drahoušku,“ a pak něžnějším hlasem dodala: „Bude se mi po tobě stýskat.“

A Amanda se slzami v očích řekla zcela otevřeně: „Mně taky,“ a s tichým pláčem běžela do haly. Kay se zastavila ve dveřích a upřela ostré oči na Raphaellu, jako by si chtěla vrýt do paměti každý rys její tváře.

„Děkuju vám, že jste ji přivezla z letiště.“

Ani zmínka o všem dalším, co Raphaella pro Mandy udělala, o šesti měsících milující mateřské péče, kdy pomáhala Alexovi starat se o neteř, kterou si oba tolik zamilovali. Raphaella však od této ženy žádné díky nechtěla. Chtěla jen ujištění, že dívce nebude ubližovat. To však nemohla nijak získat a také nemohla Kay napomenout, aby byla hodná k vlastnímu dítěti.

„Doufám, že si ten měsíc obě hezky užijete.“

„To jistě,“ odpověděla Kay a maličko se usmála. Byl to podivný úsměv a podivný byl i pohled, kterým si změřila

Raphaellu. Pak se přes rameno ohlédla na černovlasou krasavici a skoro se rozesmála. „Mějte se v tom Španělsku dobře,“ zavolala na ni. Pak zmizela s Amandou ve výtahu a Raphaella měla najednou pocit prázdnoty a ztráty, a teprve teď se začala divit, jak může Kay vědět, že jede do Španělska.

23.

Druhý den ráno nastupovala Raphaella do letadla do Paříže a ani se netěšila na děti. Toužila jen po tom vrátit se domů.

S touto cestou se dostávala jen dál od místa, kde zůstalo její srdce. Cítila únavu a bylo jí smutno. Zavřela oči a snažila se myslit si, že je na cestě do Kalifornie, a ne do Francie.

Tenhle let jí byl tak známý, že z nudy prospala polovinu cesty nad Atlantikem. Trochu si četla, snědla oběd a večeři a pak s potěšením myslela na to, jak minulý podzim poznala na cestě do New Yorku Alexe. Zdálo se jí teď nepochopitelné, že mohla mluvit s cizím člověkem, právě tak jako se jí to zdálo nepochopitelné tenkrát. A když se chystali přistát v Paříži, neubránila se úsměvu. teď už Alex rozhodně cizí člověk není. „A kde jste se poznali?“ dovedla si představit, jak se ptá otec. „Na cestě do New Yorku, papá. Sbalil mě v letadle.“ „Co že tě?“

Skoro se teď zasmála nahlas. To už si připínala bezpečnostní pás a chystala se na přistání. Ještě se pobaveně usmívala, když ji před ostatními cestujícími odváděli z letadla a bleskurychle provedli celní kontrolou, ale pak, když se dostala k východu a uviděla otcovu tvář, všechna veselost ji přešla. Vypadal přísně a skoro hněvivě a stál tam jako socha. Díval se, jak se k němu blíží v černém kostýmku s hedvábnou bílou halenkou a v černém slaměném kloboučku se závojíčkem na hlavě. Každý jiný muž by se na ni obdivně podíval. Otec se však na ni díval tak, že se jí najednou strachem rozbušilo srdce. Zřejmě se něco stalo. Má pro ni špatnou zprávu snad matka nebo John Henry nebo některá sestřenice nebo

„Bonjour, papa.“ Sotva se shýbl, když se natáhla, aby ho políbila. Jeho statná postava se zdála pevnější než skála. Tvář měl starou a vrásčitou a jeho ledově modré oči na ni hleděly chladně, jak se na něj ustrašeně podívala. „Stalo se něco?“

„To si povíme doma.“ Ach bože to znamená John Henry.

Nechtěl jí to říct tady. Okamžitě přestala vzpomínat na Alexe.

Teď mohla myslet jen na starého muže, kterého zanechala v San

Francisku, a jako vždycky si začala vyčítat, že od něj odjela.

„Prosím tě, papá“ Stáli na letišti a hleděli na sebe. „Je to je to“ teď už jen šeptala „John Henry?“ Otec jen zavrtěl hlavou. Celý rok ji neviděl a neměl jí co říct. Vypadal stále jako ze žuly, když nastupovali do jeho černého citroenu. Kývl na šoféra a rozjeli se k domovu.

Po celou cestu do Paříže trnula Raphaella hrůzou. A když konečně zastavili před otcovým domem,

chvěly se jí ruce. Šofér jim podržel dvířka. Jeho černá uniforma odpovídala výrazu otcovy tváře a Raphaellině náladě. S podivným pocitem vešla do obrovské haly plné pozlacených zrcadel a stolků s mramorovými deskami ve stylu Ludvíka XV. Na jedné stěně visel nádherný aubussonský goblén a skleněnými dveřmi vzadu bylo vidět na zahradu. Ta nádhera však působila studeným dojmem a otcův zrak upřený na Raphaellu studil ještě víc. Pak mávl otec směrem k vysokému mramorovému schodišti, které vedlo do jeho pracovny. Raphaelle náhle připadalo, jako by byla zase dítě, které se něčím provinilo a neví čím.

S kabelkou a kloboukem v jedné ruce šla beze slova po schodech za ním nahoru a čekala, až jí sám řekne, co ho tak rozčílilo. Snad to nakonec přece jen souviselo s Johnem Henrym.

Nedovedla si představit, co by to mohlo být, ledaže by se něco přihodilo, když byla v New Yorku. Možná že dostal další záchvat mrtvice? Otec však nevypadal, jako by jí chtěl sdělit nějakou špatnou zprávu. Spíš jako by jí chtěl udělit velmi přísnou důtku za něco, čeho se dopustila. Pamatovala si z mladých let na ten zvláštní výraz v jeho tváři, když něco provedla.

Mířil vážným krokem do pracovny a Raphaella za ním. Byla to místnost s velmi vysokým stropem, dřevěným táflováním, knihovnami podél stěn a obrovským psacím stolem jako pro prezidenta nebo pro krále. Impozantní nábytek se samým zlacením byl skvělou ukázkou stylu Ludvíka XV. Otec se posadil za psací stůl.

„Alors“ Upřel na ni zlobný pohled a ukázal na židli z druhé strany stolu. Ani na okamžik se na ni vlídně nepodíval. Nevyměnili spolu jediné milé slovo a sotva se objali. A i když nebyl člověk vřelého srdce a neměl sklon své city příliš projevovat, byl teď víc než jindy nepřívětivý a strohý.

„Co se děje papá?“ Tvář jí během dlouhé cesty z letiště zbělela a teď, jak čekala, až promluví, byla ještě bělejší.

„Co se děje?“ stáhl obočí a v jeho tváři se objevil nelítostný výraz. Pohlédl nejdřív na psací stůl a pak na ni. „Nebudem si snad hrát na schovávanou.“

„Ale, papá, nemám ponětí, oč jde.“

„V tom případě“ teď už na dceru téměř řval „nemáš vůbec svědomí. Nebo jsi snad velice naivní, když si myslíš, že si můžeš dělat, co chceš, kdekoliv tě napadne, a že se to nikdo nedozví.“ Řekl ta slova tak, aby pochopila jejich význam, a Raphaelle se rozbušilo srdce. „Rozumíš mi?“ Ztišil hlas, a když zavrtěla hlavou, ostře se na ni podíval. „Tak snad bych měl být k tobě otevřenější, než jsi ty ke mně, nebo k svému chudákovi manželovi, který leží doma nemocný.“ Mluvil k ní, jediné své dceři, hlasem plným výčitek a pohrdání, a ona jako dítě, přistižené při nějakém strašném poklesku, pocítila náhle nesmírnou hanbu. Bledé tváře se najednou zalily ruměncem a Antoine de MornayMalle přikývl. „Teď už mi snad rozumíš.“

Její hlas však zněl jasně, když odpověděla: „Ne, nerozumím.“

„Pak jsi lhářka i nevěrnice.“ Ta slova se rozlehla velkým vážným pokojem jako zvon. „Před několika týdny jsem dostal dopis,“ mluvil zvolna, jako by se obracel k parlamentu a ne k své jediné dceři. „Byl od členky amerického Kongresu, madame Kay Willardové.“ Pátral v dceřině tváři a Raphaelle se zastavilo srdce.

Čekala a skoro ani nedýchala. „Musím ti říct, že mi bylo velmi trapně, když jsem ten dopis četl. Bylo mi trapně z mnoha důvodů. Především však proto, že jsem se z něj o tobě, své dceři, dozvěděl věci, jaké jsem doufal, že nikdy neuslyším. Mám pokračovat?“ Raphaella mu chtěla říct, aby přestal, ale neodvážila se. Mluvil dál a ona věděla, že by byl pokračoval, i kdyby mu byla odpověděla ne. „Vyložila mi, že podvádíš svého manžela. Muže, který byl k tobě od dob, kdy jsi byla skoro ještě dítě, jen hodný, dovol, abych ti to připomněl, Raphaello. Muže, který ti důvěřuje, který tě miluje, potřebuje tě každou chvíli, kdy je při vědomí, potřebuje každou tvou myšlenku, každý tvůj dech, potřebuje tě, abys ho držela při životě. Když mu poskytneš míň než to, tak ho zabiješ. Jistě sis toho vědoma, jak jsem přesvědčen. A nejenže ničíš muže, který tě miluje a je mým nejstarším a nejdražším přítelem, ale zřejmě ničíš i životy jiných lidí. Ničíš i muže, který zřejmě měl ženu, jež ho milovala, a tys jí ho vzala, bráníš mu, aby žil se slušnou ženou a měl děti, po nichž zřejmě touží.

Rovněž jsem se od madame

Willardové dozvěděl, že její dcera po vážné automobilové nehodě odjela do Kalifornie, aby se zotavila, a bydlila u muže, který pro tebe opustil svou ženu. Zřejmě svým pohoršujícím chováním kazíš to dítě. Kromě toho madame Willardová je členkou Kongresu, a jestli se ten skandál provalí, ztratí možnost pokračovat ve své celoživotní politické práci. Vlastně mi píše, že jestli se s jejím bratrem nerozejdete, okamžitě se vzdá své funkce, protože by nemohla vydržet tu hanbu, jakou by jí, jejímu manželovi, stárnoucí matce a dítěti takový skandál způsobil. Mohl bych ještě dodat, že kdyby se ta věc dostala na veřejnost, že bys poškodila dobrou pověst moji i banky Malle. A to nemluvím ani o tom, jak by se na tvé chování dívali ve

Španělsku. Natož co by z toho udělali v novinách.“

Raphaella měla pocit, jako by ji právě ukřižovali. To, co se stalo, co Kay napáchala, obvinění, kterými ji otec právě zahrnul, to všechno bylo tak obludné, že to téměř nemohla unést.

Jak to má otci vysvětlit? Kde by měla začít? Pravda je, že Kay je odporně ctižádostivá žena ženoucí se za politickou kariérou, která se nezastaví před ničím, jen aby dosáhla toho, co chce. Že nemá naprosto v úmyslu z politické scény odejít, ale naopak znova kandiduje, tentokrát na úřad senátora. Že Alex a ona

Amandu nekazí, ale hluboce milují, že když se s Alexem seznámila, byl už s Rachel rozvedený, že se k Rachel vrátit nechce a že sama dosud dělá pro Johna Henryho všechno, co může, že však miluje i Alexe. Otec tu však jen beze slova seděl a upíral na ni oči, v nichž se zračily odsouzení a hněv. Cítila se před ním bezmocná, a jakmile na něj pohlédla, vytryskly jí z očí slzy a stékaly po tvářích. „Musím ti také říct,“ pokračoval po chvilce, „že nemám v povaze věřit naprosto cizímu člověku. Dalo mi to dost námahy a stálo mě to dost peněz, ale najal jsem si detektiva a ten minulých deset dní zapisoval všechno, co jsi dělala, a potvrzuje, co ta žena říká.“ Zabodl do ní zuřivý pohled. „Přicházela jsi domů každý den v pět hodin ráno. A i když je ti jedno, jak ubližuješ lidem kolem sebe, myslel jsem, že ti na tvé pověsti záleží víc, Raphaello! Tvoje služebnictvo si musí myslet, že jsi děvka kurva! Coura!“ řval na ni. Pak vstal a přecházel po pokoji sem a tam. Raphaella neřekla dosud ani slovo. „Jak můžeš něco takového dělat? Jak můžeš být tak bezectná, tak odporná, tak špatná?“ Obrátil se k ní a podíval se jí do tváře a ona jen mlčky zavrtěla hlavou a složila ji do dlaní. Pak si utřela nos krajkovým kapesníkem, který vytáhla z kabelky, zhluboka se nadechla a pohlédla na otce.

„Ta žena mě nenávidí, papá to, co řekla“

„Je všechno pravda. Zprávy toho chlapíka, kterého jsem najal, to potvrzují.“

„Ne.“ Prudce zavrtěla hlavou a vstala. „Jen jedno je z toho všeho pravda, že jejího bratra miluju. Není však ženatý, byl rozvedený, když jsem se s ním seznámila“ Okamžitě jí vskočil do řeči: „A to jsi katolička, nebo jsi snad na to zapomněla? A vdaná žena, nebo jsi snad i na to zapomněla? Je mi jedno, jestli je pastor nebo pohan, ale ty jsi jednou provdána za Johna Henryho a nejsi volná, aby ses válela, s kým tě napadne. Nikdy se nebudu moct podívat Johnu Henrymu do očí po tom, cos udělala.

Nikdy se nebudu moct podívat na svého nejstaršího přítele, protože dcera, kterou jsem mu dal za ženu, je děvka!“

„Nejsem děvka!“ vykřikla a z hrdla se jí draly vzlyky. „A ty jsi mě mu nedal. Vzala jsem si ho protože jsem chtěla milovala jsem ho“ Nemohla dál.

„Nechci poslouchat ty tvoje nesmysly, Raphaello. Chci od tebe slyšet jen jednu jedinou věc. Že se s tím mužem přestaneš stýkat.“ Hněvivě se na ni zadíval a pomalu šel k ní. „A dokud to neuděláš a dokud mi to slavnostně neslíbíš, nejsi vítána v mém domě.“ Pohlédl na hodinky. „Vlastně ti letí letadlo do Madridu za dvě hodiny. Chci, abys tam odletěla a promyslela si to. Za pár dní za tebou přiletím. A chci pak od tebe slyšet, žes mu napsala a řekla mu, že je všemu konec. A mám v úmyslu tě dát na neurčitou dobu sledovat, abych věděl, že dodržuješ svůj slib.“

„Ale proč, proboha, proč?“

„Protože já čest mám, jestli ji nemáš ty. Rušíš slib, který jsi dala Johnu Henrymu, když sis ho brala. Děláš hanbu mně právě jako sobě. A já nechci mít za dceru děvku. Jestli odmítneš udělat to, co po tobě žádám, řeknu ti prostě, že mi nezbývá než říct Johnu Henrymu, cos udělala.“

„Ale proboha, papá prosím tě“ vzlykala už skoro hystericky. „Je to můj život vždyť ho zabiješ papá prosím tě“

„Zostouzíš mé jméno, Raphaello.“ Upíral na ni přísný zrak, ale nepřistoupil blíž, pak se vrátil k židli za psacím stolem a posadil se.

Pohlédla na něj a pochopila, jaká hrozná věc se stala, a poprvé v životě nenáviděla někoho tak, jako nikdy předtím. Kdyby v tu chvíli s ní v pokoji stála Kay, byla by ji s radostí zabila holýma rukama. Se zoufalým pohledem se obrátila k otci.

„Ale papá proč proč tohle musíš dělat nemáš právo“

„Mám k tomu plné právo. Zřejmě jsi byla příliš dlouho v Americe, má milá. A možná, že jsi měla přílišnou volnost, když byl tvůj muž nemocný. Madame Willardová mi psala, že se pokoušela ti domluvit, ale že jste si oba nedali říct. Psala mi, že by se byl vrátil ke své ženě, nebýt tebe, mohl vést spořádaný život a mít děti.“ Vyčítavě se na ni podíval. „Tvrdíš, že ho máš ráda, jak mu tedy můžeš něco takového udělat?“ Jeho slova a pohled byly jako nůž pronikající jí tělem. Nespouštěl z ní oči. „Mně však nejde o toho muže, mně jde o tvého manžela.

Na něm by ti mělo nejvíc záležet. Řeknu mu to, Raphaello, myslím to naprosto vážně.“

„Zabije ho to,“ odpověděla velmi tiše. Po tváři se jí dosud řinuly slzy.

„Ano,“ řekl stroze. „Zabije ho to. A budeš mít na svých rukou jeho krev. Chci, abys o tom přemýšlela, až budeš v Santa

Eugenii. A chci také, abys věděla, že jsem už všechno zařídil, abys ještě dnes večer mohla odletět.“ Vstal a jeho tvář, tvrdá jako ze žuly, jí jasně řekla, že má odejít. „Nebudu mít ani jedinou noc pod střechou děvku, Raphaello.“ Šel ke dveřím, otevřel je, lehce se uklonil a ukázal jí rukou, aby šla. Na okamžik, který se jí zdál nekonečný, se na ni dlouze a tvrdě díval.

Chvěla se jako list, zničená z toho, co se mezi nimi odehrálo, on však jen zavrtěl hlavou a krátce jí řekl: „Sbohem.“ A pak za ní rázně zavřel dveře.

Musela dojít k první židli a posadit se, jak se jí udělalo slabo.

Celá se třásla a měla pocit, že každou chvíli omdlí. Neomdlela však, seděla tu jen jako omráčená, vyděšená, do hloubi duše raněná, zmatená a zároveň se v ní vzmáhal hněv. Jak jí tohle mohl udělat? A věděla Kay, co způsobí? Mohla snad vědět, jaký hrozný účinek bude mít její dopis? Raphaella tu půl hodiny seděla jako omámená, pak pohlédla na hodinky a uvědomila si, že otec změnil její rezervaci a že by tedy měla už jít.

Šla pomalu dolů po schodech a ohlédla se ještě zpátky na otcovu pracovnu. Neměla chuť se s ním teď loučit. Řekl jí všechno, co jí chtěl říct, a věděla, že za ní přijede do Santa Eugenie.

Bylo jí však úplně jedno, co udělá, čím bude vyhrožovat nebo co řekne, nemá právo zasahovat do jejího života s Alexem.

A bylo jí jedno, jak s ní naloží. Alexe se nevzdá. Sešla po schodech dolů do přední haly, nasadila si černý klobouček se závojíčkem a popadla kabelku. Uvědomila si, že její zavazadla zůstala v citroenu a že šofér dosud stojí před domem. Otec ji vlastně vyhnal z domu, zmocnil se jí však takový hněv, že jí to bylo jedno. Celý život s ní jednal jako s věcí, jako s kusem nábytku, jako se svým majetkem. Nemíní si to už nechat líbit.

24.

Chvilku předtím než šofér odvážel Raphaellu na letiště za Paříží, měl Alex telefon. Telefon, který naprosto nečekal. Upíral teď oči na své ruce složené na stole a uvažoval, proč ho asi zavolali. Určitě to mělo co dělat s Raphaellou, víc však nevěděl.

Pociťoval zvláštní, hroznou tíhu, zatímco čekal na stanovenou hodinu. Toho rána pět minut po

deváté hodině ho zavolal jeden z tajemníků Johna Henryho a požádal ho, aby, jestli může, přišel dopoledne k Johnu Henrymu do domu. Řekl mu jen, že pan

Phillips s ním chce mluvit v soukromé záležitosti značného významu. Další vysvětlení mu nepodal a Alex se neodvážil ptát.

Hned jak zavěsil, volal svou sestru Kay, ta však to dopoledne nebyla k sehnání, a věděl, že nikde jinde se nic nedozví. Bude muset počkat, až co mu za dvě hodiny řekne John Henry. Obával se především, že někdo starému pánovi všechno pověděl a ten že mu teď řekne, aby se s Raphaellou přestal stýkat. Možná, že už s ní o tom mluvil a ona to Alexovi neřekla. Možná, že už zařídil, aby ji její rodina zdržela ve Španělsku. Cítil, že se stane něco strašného. Vzhledem k pokročilému věku Johna

Henryho a závažnosti celé situace nemohl odmítnout k němu přijít. Byl by to však rád udělal, pomyslel si, když zaparkoval vůz na druhé straně ulice před jeho domem.

Pomalu došel k ohromným dubovým dveřím, které tak dobře znal. Zazvonil a čekal a po chvilce se objevil sluha s vážnou tváří. Alex měl na okamžik pocit, jako kdyby každý člen domácnosti věděl o jeho těžkém provinění a chystal se vynést nad ním rozsudek. Byl jako malý chlapec, který má dostat vyhubováno, že kradl jablka ale ne, tohle bylo mnohem, mnohem horší. Byl by opravdu vyděšený, kdyby si to připustil. Věděl však, že je v situaci, kdy nemá naprosto na vybranou. Musel se k Johnu Henrymu dostavit, neboť mu tím byl povinen, ať už starý pán hodlal udělat nebo mu říct cokoli. Sluha ho zavedl do hlavní haly, odkud ho služebná doprovodila po schodech nahoru, a před apartmá Johna Henryho na něj čekal starší muž, který mu s vlídným úsměvem vykročil vstříc a poděkoval mu, že za panem Phillipsem tak brzy přišel. Představil se jako tajemník pana Phillipse a Alex po hlase poznal muže z telefonu.

„Jste hodný, že jste se tak rychle dostavil. Je to u pana

Henryho něco velmi neobvyklého. Už několik let nikoho nepožádal, aby sem za ním přišel. Ale bude to podle mého názoru nějaká naléhavá osobní věc, a domníval se, že mu budete schopen pomoct.“ Alexe se znovu zmocnily obavy.

„Zajisté.“ Zatímco tu čekali, až je ošetřovatelka vezme dovnitř, přistihl se, že mumlá postaršímu tajemníkovi nějaké prázdné fráze a v duchu si říká, jestli tu neomdlí. „Je hodně nemocen?“ Muž přikývl. Alex věděl, že je to hloupá otázka, protože mu Raphaella řekla, jak špatně na tom John Henry je, byl však hrozně nervózní, už jen z toho, že je v „jejím“ domově a stojí před dveřmi ložnice Johna Henryho. Po těchhle chodbách chodila každý den. V tomhle domě každý den snídala a přicházela sem, když od něj po milování odešla.

„Pan Hale“ Ošetřovatelka otevřela dveře a tajemník mu pokynul. Chvilku jako by Alex váhal a pak přistoupil ke dveřím. Bylo mu jako člověku, který jde na popravu, jde však na ni s hlavou vztyčenou. Neudělá jí hanbu. Neodmítl sem přijít a neprojevil se jako zbabělec a teď zachová důstojnou tvář. Zastavil se doma a převlékl se do tmavého proužkovaného obleku, který si koupil v Londýně, bílé košile s vázankou od Diora, ale ani to mu příliš nepomohlo, když překročil práh a pohlédl na vyzáblou postavu ve velké starobylé posteli.

„Pane Phillipsi?“ skoro jen zašeptal Alex. Tajemník a ošetřovatelka okamžitě zmizeli. Teď ti dva muži, kteří milovali

Raphaellu, byli sami, jeden tak vyčerpaný, starý a zlomený, druhý tak mladý a tak vysoký, jak teď shlížel na Johna Henryho, kterého si Raphaella vzala před patnácti lety.

„Vstupte, prosím.“ Mluvil nezřetelně, těžko se mu dalo rozumět, Alex však jeho slova lehce chápal, jako by tušil, co přijde.

Cítil se silný, protože se nezdráhal přijít a ochotně snést všechna hněvivá slova a urážky, které na něj John Henry vychrlí, ale teď, když si uvědomil, jak je jeho protivník křehký a ztrápený, se cítil slabší. John Henry mdlou rukou ukázal na židli, aby se Alex posadil, jeho modré oči však mdlé nebyly, hleděly na něj pronikavě, odhadovaly ho, podrobně si ho prohlížely. Alex si opatrně sedl. V duchu si přál, aby se probudil ve své posteli a zjistil, že tohle všechno je den zlý sen. Byl to jeden z

těch okamžiků v životě, které by člověk nejraději vymazal.

„Chtěl bych“ Mluvil namáhavě, ale oči přitom z Alexe nespouštěl a i teď měl v sobě něco velitelského. Nebylo v něm nic arogantního, ale i při tom, jak byl zesláblý, z něj vycházela jakási klidná síla: člověk cítil, že to byl kdysi velký muž. Teď bylo snazší pochopit, čím byl kdysi Raphaelle a proč ho dosud miluje. Bylo to něco víc než loajalita, on byl opravdu mimořádný člověk a na okamžik se Alex zastyděl za to, co udělali.

„Chci“ namáhal se John Henry dál a sváděl zápas s tou polovinou úst, která se už nechtěla hýbat, „vám poděkovat že jste přišel.“ V tu chvíli si Alex uvědomil, že ty oči jsou nejen pronikavé, ale i laskavé. Přikývl, protože dobře nevěděl, co říct.

„Ano, pane“ by se hodilo nejlíp. Cítil k tomuto muži úctu a měl z něj i trochu strach.

„Ano. Váš tajemník říkal, že je to důležité.“

Oba věděli, že důležité je slabé slovo. Přesto, že měl zkřivená ústa, pokusil se John Henry usmát. „Jistě že je, pane Hale jistě že je.“ A pak po krátkém mlčení: „Doufám že jsem vás nevyděsil když jsem vás požádal“ Zdálo se, že je stěží schopen větu dokončit, že je však přesto odhodlán dopovědět. Bylo to těžké pro oba. „abyste sem přišel. Je to velmi důležité,“ řekl teď zřetelněji, „pro nás všechny tři nemusím to snad vysvětlovat.“

„Ro-“ Má to popřít? Uvažoval Alex. John Henry ho však neobviňoval. Mluvil jen pravdu. „Rozumím.“ „Dobrá,“ přikývl John Henry a vypadal potěšeně. „Velice miluju svou ženu, pane Hale“ Jeho oči dostaly zvláštní lesk.

„Miluju ji tolik, že mě trápilo strašně trápilo že ji tu držím jako v pasti, zatímco já jsem vězněm tohoto zbytečného, vyřízeného těla a že je dál připoutaná ke mně“ Tvář měl plnou žalu, když se jeho oči střetly s Alexovými. „který tu ležím jako lazar. To není život pro mladou ženu a přece je ke mně tak hodná.“

Alex už nemohl mlčet. Jeho hlas zněl chraptivě, když řekl:

„Velmi vás miluje.“ Cítil se teď ještě víc jako vetřelec. Byli milenci. On byl ten, kdo mezi ně vstoupil. Poprvé to opravdu pochopil. Byla ženou tohoto muže, ne jeho. A tím, co cítili jeden k druhému, patřila sem. A přece mohl tomu opravdu věřit?

John Henry byl velmi starý a přibližoval se k smrti nekonečně malými odměřenými krůčky. A on sám zřejmě věděl, že je to pro ni krutý život. Teď se na Alexe bezmocně zadíval.

„Udělat jí něco takového je hrozné.“

„To nebyla vaše vina.“

Na tváři Johna Henryho se ukázal náznak úsměvu. „Ne nebyla ale stalo se a dosud žiju dál a trápím ji.“

„To není pravda.“ Seděli tu jako dva staří přátelé, každý z nich uznával toho druhého a jeho význam, byla to zvláštní chvíle v životech jich obou. „Jediná chvilka strávená s vámi ji netrápí.“ A znovu se musel přemoct, aby nedodal „pane.“

„Ale měla by ji trápit.“ Na chvilku zavřel oči. „Mě trápí.“

Znovu otevřel oči, byly pronikavé jako prve. „Mě to trápí kvůli ní a kvůli mně Ale nepozval jsem vás sem proto, abych vám vykládal, čeho lituju a co mě rmoutí Zavolal jsem vás proto, abyste mi pověděl o sobě.“

Alexovi se rozbušilo srdce a rozhodl se vrhnout se do toho po hlavě. „Smím se zeptat, jak jste se o mně dozvěděl?“

Věděl to celou tu dobu? Dával ji sledovat někým ze služebnictva?

„Dostal jsem dopis.“

Alex pocítil, jak v něm něco vzplanulo. „Smím vědět od koho?“

„Ne nevím.“

„Byl anonymní?“

John Henry přikývl. „Stálo v něm jen že vy a ona“

Zřejmě se mu nechtělo vyslovit její jméno před Alexem, bylo dost na tom, že tu seděli spolu a

mluvili pravdu. „Že se stýkáte už skoro rok.“ Slabě se rozkašlal a Alex se znepokojil,

John Henry však mávl rukou, že je to v pořádku, a za chvilku pokračoval: „Pisatel udal vaši adresu a telefon, uvedl, že jste advokát a zcela jasně napsal že bych udělal dobře kdybych tomu udělal konec.“ Pohlédl zvědavě na Alexe: „Proč jsem ten dopis dostal? Byl od vaší ženy?“ Zdál se rozrušený, ale Alex zavrtěl hlavou.

„Nemám ženu. Jsem už kolik let rozvedený.“

„Dosud na vás žárlí?“ Snažil se mluvit dál.

„Ne. Myslím, že ten dopis, co jste dostal, je od mé sestry.

Snaží se dělat politickou kariéru. Vlastně je členkou Kongresu.

A je to strašná, sobecká, zlá žena. Myslí si, kdyby se něco o tomto mém ehm našem vztahu dostalo na veřejnost, že by to byl skandál a politicky by ji to poškodilo.“

„Má asi pravdu,“ přikývl John Henry. „Ví o tom však někdo?“ Těžko tomu mohl věřit. Raphaella byla jistě především diskrétní.

„Ne,“ řekl rozhodně Alex. „Nikdo o tom neví, jen má neteř, a ta Raphaellu miluje a dovede mlčet.“ „Je to malé dítě?“ John Henry vypadal, že se usmívá.

„Je jí sedmnáct a je dcerou té mojí sestry. Amanda, má neteř, bydlila teď několik měsíců u mne. Na Den díkůvzdání byla zraněna, její matka se k ní zachovala hodně bezcitně, zatímco vaše ehm Raphaella“ rozhodl se zanechat okolků „Raphaella byla báječná a starala se o ni.“ Při těch slovech se mu v očích objevilo teplé světlo a John Henry se znovu usmál.

„V takovém případě je jistě báječná. Je to velmi vzácná žena.“ V tom se oba shodli. Pak však tvář Johna Henryho zesmutněla. „Měla mít děti.“ A pak dodal: „Snad je jednoho dne bude mít.“ Alex na to nic neřekl a John Henry se vrátil k původnímu námětu jejich hovoru. „Takže si myslíte, že to psala vaše sestra.“

„Vyhrožovala v dopise ještě něčím jiným?“

„Ne.“ Vypadal zděšeně. „Jen prý spoléhá na to že dokážu tomu udělat konec.“ Zatvářil se najednou pobaveně a ukázal na své bezmocné údy pod přikrývkou. „Jakou důvěru skládá v tak starého muže.“ Pohlédl na Alexe a tomu se duševně starý nezdál. „Povězte mi, jak smím-li se zeptat jak to začalo?“

„Loni jsme se setkali v letadle. Ne, tak to není.“ Alex se zamračil, na okamžik zavřel oči a vzpomínal, jak ji poprvé uviděl na schodech. „Jeden večer jsem ji viděl jak sedí na schodech a dívá se na záliv.“ Nechtěl říct Johnu Henrymu, že plakala.

„Pomyslel jsem si, že je neuvěřitelně krásná, ale to bylo všechno. Vůbec jsem nečekal, že ji ještě někdy uvidím.“

„Ale uviděl jste ji?“ zeptal se se zájmem John Henry.

„Ano, v letadle, jak jsem se už zmínil. Zahlédl jsem ji na letišti a pak mi zmizela.“

„Musíte být romantický,“ usmál se na něj vlídně John

Henry.

„To jsem,“ Alex se trochu začervenal a rozpačitě se usmál.

„Ona taky.“ Mluvil jako její otec a nepověděl, že sám byl kdysi taky romantický. „A pak?“ „pak jsme spolu mluvili. Zmínil jsem se o své matce. Četla jednu z jejích knih.“

„Vaše matka píše?“ Jeho zájem vzrůstal.

„Má matka je Charlotte Brandonová.“

„To je ohromné Četl jsem některé z jejích prvních knih byl bych ji rád poznal.“ Alex si přál mu říct, že ji může poznat, oba však věděli, že se to nestane. „A vaše sestra je členka Kongresu To jste opravdu slavná rodina.“ Usmál se laskavě na Alexe a čekal, až bude pokračovat.

„Pozval jsem ji, aby se mnou a s mou matkou v New Yorku poobědvala a“ Zaváhal jen zlomek vteřiny. „Nevěděl jsem tenkrát, kdo je. Pak mi to matka po obědě řekla.“

„Ona to věděla?“

„Poznala ji.“

„To mě překvapuje. Jen málo lidí ji zná Skrýval jsem ji před novináři.“ Alex přikývl.

„Nepověděla vám to sama?“

„Ne. Když jsem se s ní setkal příště, řekla mi jen, že je vdaná a že se nemůže s nikým scházet.“ John Henry, zřejmě potěšen, přikývl. „Řekla to velmi rozhodně, a já, obávám se, jsem na ni naléhal.“ „Proč?“ Hlas Johna Henryho najednou ostře zazněl v tichém pokoji.

„Odpusťte. Nemohl jsem si pomoct. Jsem jak jste řekl, romantik. Zamiloval jsem se do ní.“ „Tak brzy?“ Zatvářil se skepticky, ale Alex trval na svém.

„Ano.“ Zhluboka se nadechl. Bylo těžké všechno to vykládat Johnu Henrymu. A proč taky? Proč to ten starý muž chce všechno vědět? „Uviděl jsem se s ní znovu a domníval jsem se, že ji to ke mně taky přitahuje.“ Nebylo mu nic do toho, že se v New Yorku spolu vyspali. Mají také právo na své soukromí.

Není jen jeho, ale i Alexova. „Letěli jsme zpátky do San Franciska stejným letadlem, ale tam jsem se s ní setkal už jen jednou. Přišla mi říct, že se se mnou už nemůže vídat. Nechtěla vám být nevěrná.“ John Henry vypadal ohromeně. „Je to úžasná žena.“

Alex byl jasně téhož názoru. „A pak? Znovu jste na ni naléhal?“ Nebylo to obvinění, jen otázka. „Ne. Už jsem ji nechal na pokoji. Za dva měsíce mě zavolala. Myslím, že jsme byli oba stejně nešťastní.“

„A pak to začalo?“ Alex přikývl. „Rozumím. A jak dlouho to trvalo?“

„Skoro osm měsíců.“

John Henry pomalu přikývl. „Přával jsem si aby si někoho našla. Byla tak osamělá a já s tím nemůžu nic dělat. Začas jsem na to přestal myslet Zdálo se že už si na to všechno zvykla.“ Podíval se na Alexe a v jeho pohledu zase nebylo žádné obvinění.

„Je tu nějaký důvod proč bych tomu měl udělat konec?

Je nešťastná?“ Alex pomalu zavrtěl hlavou. „A vy?“

„Ne,“ vzdychl lehce Alex. „Hluboce ji miluju. Je mi jen líto, že jste se to dozvěděl. Nikdy jsme nechtěli vás ranit. Především ona by to nemohla snést.“

„Já vím.“ John Henry na něj laskavě pohlédl. „Já vím a vy jste mě neranili. Nic jste mi nevzali. Je stejně mou ženou, jako kdy byla jak dalece jí může teď být Je ke mně laskavá jako vždycky stejně milá stejně milující. A jestli jí dáváte něco víc, trochu slunce trochu radosti trochu něhy trochu lásky jak bych jí to mohl nepřát? Není správné aby muž v mém věku držel krásnou mladou ženu ve vězení

Ne!“ Jeho hlas mocně zazněl po pokoji. „Ne já jí bránit nebudu!“ Pak řekl zase tišším hlasem: „Má právo na štěstí s vámi jako měla kdysi právo na štěstí se mnou. Život je řadou měnících se údobí měnících se etap měnících se snů a my se musíme měnit s nimi. Kdyby zůstala uvězněna v minulosti, byla by odsouzena k stejnému údělu, jako je můj. Bylo by nemorální dovolit jí, aby takovou věc udělala to by byl skandál,“ usmál se laskavě na Alexe „to, co sdílí s vámi, však žádný skandál není.“ A pak skoro šeptem dodal: „Jsem vám vděčný jestli jste ji udělal šťastnou, a myslím si, že ano.“ Pak dlouhou chvíli čekal. „A co teď? Co s ní zamýšlíte? Myslíte na to?“ Vypadal znovu ustaraně, jako by se snažil zabezpečit milovanému dítěti budoucnost.

Alex nevěděl dobře, co mu říct. „Zřídkakdy o tom mluvíme.“

„Ale myslíte na to?“

Já ano,“ odpověděl mu Alex poctivě. John Henry byl příliš laskavý, než aby mu lhal.

„Postaráte se?“ při těch slovech se mu oči zalily slzami „Postaráte se o ni místo mě?“ „Jestli mi to dovolí.“

John Henry potřásl hlavou. „Jestli vám to oni dovolí. Jestli se se mnou něco stane, přijede pro ni její rodina a odveze ji.“ Slabě vzdychl. „Potřebuje vás budete-li k ní hodný, bude vás velmi potřebovat zrovna jako kdysi potřebovala mě.“

Teď zvlhly oči Alexovi. „Slibuju vám, že se o ni postarám.

A nikdy, nikdy ji od vás nebudu chtít odtrhnout. Ani teď, ani později, ani za padesát nebo deset let,

ani za dva roky. Chci, abyste to věděl.“ Naklonil se a uchopil křehkou ruku Johna

Henryho do své. „Je vaší ženou a já to respektuju. A vždycky jsem to respektoval. Vždycky budu.“ „A jednoho dne ji učiníte svojí ženou?“ Hleděli pevně jeden druhému do očí.

„Jestli mi to dovolí.“

„Postarejte se aby vám to dovolila.“ Stiskl Alexovi silně ruku, pak zavřel oči, jako by byl vyčerpán. Za okamžik je otevřel a slabě se usmál. „Jste dobrý člověk, Alexandře.“

„Děkuju vám, pane.“ Konečně to slovo řekl. A hned mu bylo líp. Jako by mluvil otec se synem. „Bylo to od vás statečné, že jste sem přišel.“

„Musel jsem.“

„A co vaše sestra?“ Jeho oči tázavě spočinuly na Alexovi a ten jen pokrčil rameny.

„Nemůže nás opravdu od sebe dostat.“ Pohlédl na Johna

Henryho. „Co může ještě udělat? Řekla vám to. Na veřejnost s tím nepůjde, protože by pak voliči na všechno přišli.“ Usmál se. „Nemá vůbec žádnou moc.“

John Henry se však tvářil starostlivě. „Mohla by ublížit

Raphaelle.“ Řekl to tak tiše, že skoro šeptal. Konečně však vyslovil její jméno.

„Nedovolím jí to.“ Z Alexova hlasu vycházela taková síla, když to říkal, že John Henry vypadal zcela uklidněn.

„Dobrá.“ A za okamžik dodal: „Bude u vás v bezpečí.“

„V ždycky.“

Dlouho se na Alexe díval a pak znovu k němu natáhl ruku.

Alex ji vzal do své, John Henry stiskl jeho a slabě zašeptal:

„Máte mé požehnání, Alexandře řekněte jí to až přijde čas.“ Se slzami v očích políbil Alex křehkou ruku, kterou držel ve své, a za chvilku pak odešel a nechal starého muže odpočívat. Odešel z velkolepého nádherného paláce s pocitem klidu a míru, jaký předtím nikdy nepoznal. Aniž chtěla, dala mu jeho sestra nesmírně drahocenný dar. Jeho vztahu s Raphaellou konec neudělala, spíš jim poskytla klíč k budoucnosti. Zvláštním starodávným způsobem předal John Henry Phillips Raphaellu

Alexandru Haleovi, ne jako majetek nebo břemeno, ale jako vzácný poklad, který oba, každý ve své době, slíbili milovat a chránit. A dal mu k tomu své požehnání.

25.

„Raphaello, drahoušku!“ zvolala matka, když dcera vystoupila v Madridu z letadla, a ovinula jí paže kolem krku. „Co je to, prosím tě, za bláznovství? Proč jsi nezůstala v Paříži přes noc?

Hned jak tvůj otec volal, že poletíš rovnou dál, řekla jsem mu, že je to naprosté šílenství.“ Alejandra de MornayMalle pohlédla na tmavé kruhy pod dceřinýma očima a trochu jí vyhubovala. Ale z jejích slov Raphaella poznala, že nemá tušení, proč se její plány změnily. O dopisu od „madame Willardové“ nebo o jejím vztahu k Alexovi, ani o tom, že je Raphaella v nemilosti, otec zřejmě nic neřekl.

Raphaella se na matku unaveně usmála. Byla by se ráda radovala, že ji vidí a že se vrací domů, že nachází útočiště před otcovým hněvem. Místo toho cítila jen vyčerpání a v duchu jí zněla ozvěna otcových slov: „Nechci mít pod svou střechou děvku, Raphaello, ani jednu noc ne.“

„Drahoušku, vypadáš tak unaveně, nejsi snad nemocná?“

Neobyčejná plavovlasá krása, kterou byla Alejandra de

Santos y Quadral proslulá jako mladá dívka, na počátku jejích středních let povadla jen maličko. Byla dosud pozoruhodně krásná, její kráse však bylo na škodu, že byla žena nudná a že zářivé zelené oči postrádaly jiskru. Jako socha by však byla nádherná. Dala se několikrát malovat a na portrétech vypadala velmi krásně. Neměla však nic z Raphaelliny tmavé krásy, která každého upoutala kontrastem jako uhel černých vlasů a pleti bílé jako slonovina. Neměla nic z Raphaelliny

vnitřní hloubky, nic z její inteligence a bystrého ducha, neměla jako

Raphaella tu krásu, která vzrušovala. Alejandra byla prostě velmi elegantní žena s velmi hezkou tváří, laskavým srdcem, znamenitým chováním a způsoby a přirozeným nenuceným vystupováním. „Je mi dobře, maminko, jsem jen hodně unavená. Ale nechtěla jsem v Paříži ztrácet zbytečně čas, protože tady nemůžu dlouho zůstat.“

„Nemůžeš tady dlouho zůstat?“ Matka se zatvářila zdrceně, když slyšela, že tu Raphaella pobude jen krátce. „Ale proč, prosím tě? Je John Henry zase nemocný, drahoušku?“

Raphaella zavrtěla hlavou. To už jely z letiště do Madridu.

„Ne, není. Ale nenechávám ho ráda samotného příliš dlouho.“

Když však druhý den odjížděly do Santa Eugenie, Alejandra si znovu povšimla dceřiny sklíčenosti a známek duševního přepětí.

Předešlý večer se brzy po jídle zvedla s omluvou, že se potřebuje pořádně vyspat a pak že jí bude druhý den zas dobře.

Matka však u ní vycítila jakousi rezervovanost, téměř umíněnost, která jí dělala starost, a příští den na cestě do Santa Eugenie Raphaella nepronesla jediné slovo. To už Alejandru skoro vyděsilo a večer zavolala manželovi do Paříže.

„Antoine, co se děje? Raphaella je tak smutná, určitě ji něco trápí. Nerozumím tomu, ale něco není v pořádku. Víš jistě, že to není kvůli Johnu Henrymu?“ Po osmi letech manželovy nemoci se zdálo podivné, že by se Raphaella měla teď tolik trápit.

Antoine jí tedy s povzdechem svěřil, co se stalo, a ona ohromeně naslouchala. „Chudinka malá,“ řekla pak.

„Ne, Alejandro, to ne. Tady není na místě žádný soucit. Zachovala se ohavně a velmi brzy to vejde ve známost. Jak ti bude, až o tom budeš číst ve společenské rubrice a uvidíš někde v novinách její fotografii, jak tančí na nějakém večírku s cizím mužem?“ Mluvil jako hodně starý a zkostnatělý člověk a Alejandra se na svém konci drátu jenom usmála.

„To na Raphaellu nevypadá. Myslíš, že ho opravdu miluje?“

„Pochybuju. A opravdu na tom nezáleží. Řekl jsem jí to jasně. Nemá naprosto na vybranou.“ Alejandra znovu přikývla, chvilku přemýšlela a pak pokrčila rameny. Antoine má asi pravdu. Skoro vždycky mívá pravdu, zrovna jako její bratři, aspoň ve většině případů.

Později ten večer se o tom zmínila Raphaelle. Ta se právě vracela z dlouhé poklidné procházky po krásně upravených pozemcích kolem zámečku. Rostly tu palmy a vysoké tmavé cypřiše, byly tu květinové zahrady a vodotrysky, živé ploty, které měly podobu ptáků ale Raphaella při chůzi myslela na

Alexe a nic z toho neviděla. Myslela pořád na ten dopis, který

Kay poslala jejímu otci, na to, že by neměla před jeho výhrůžkami ustupovat, ať je sebevíc neoblomný. Byla koneckonců dospělá. Žije v San Francisku, je vdaná a vede svůj vlastní život. Když však tak uvažovala nad otcovými slovy, znovu a znovu si uvědomovala, jak ji její rodina ovládá a ve všem ji řídí.

„Raphaello!“ Trhla sebou, když uslyšela své jméno a uviděla matku v dlouhých bílých večerních šatech s ohromnou šňůrou dokonale sladěných perel. „Promiň, jestli jsem tě vylekala.“ Usmála se a vzala jemně dceru pod paží. Dovedla dobře utěšovat jiné ženy a poradit jim, měla v tom ve Španělsku dlouholetou zkušenost. „Na co jsi na procházce myslela?“

„Ale na nic zvláštního,“ vydechla zvolna Raphaella, „na něco v San Francisku“ Usmála se na matku, ale její oči zůstávaly unavené a smutné.

„Na svého přítele?“ Tu se náhle Raphaella zastavila a matka jí ovinula paži kolem ramen. „Nezlob se. Mluvila jsem dnes večer s tvým otcem. Měla jsem o tebe velkou starost vypadáš tak rozrušeně.“ V jejím hlase však nebyla žádná výčitka, jenom lítost. Láskyplně vedla Raphaellu klikatou pěšinou. „Je mi líto, že se něco takového stalo.“

Raphaella dlouho nic neříkala a pak přikývla: „Mně také.“

Nelitovala sebe, ale v jistém smyslu litovala Alexe. Vždycky ho litovala, hned od začátku. „Je to báječný člověk. Zaslouží si mnohem víc, než mu můžu dát.“

„Přemýšlej o tom, Raphaello. Zvaž to ve svém svědomí.

Otec se obává ostudy, myslím si však, to že opravdu není tak důležité. Podle mě bys měla myslet na to, jestli někomu nekazíš život. Neničíš ho tomu muži? Víš,“ usmála se jemně, „každý se jednou nebo dvakrát v životě dopustí nějakého prohřešku. Důležité však je, abys tím nikomu neublížila. Je obvykle rozumnější, když je to někdo, koho znáš, někdy třeba i bratranec, možná i někdo jiný, kdo je také ženatý. Ale zahrávat si s někým, kdo je volný, kdo od tebe chce víc, kdo doufá, že mu dáš něco, co nemůžeš, je kruté, Raphaello. Víc než kruté, je to neodpovědné. Jestli je to tak, pak bys toho muže milovat neměla není to správné.“

Matka tak právě přihodila další kámen k obrovské tíži, kterou na sobě Raphaella cítila od svého příjezdu. Když ji přešel hněv, který v ní vzbudila otcova slova, zmocnila se jí sklíčenost, protože aspoň zčásti byla jeho obvinění pravdivá. To, že

Johna Henryho o něco připravuje, ať už mu věnuje méně času, nedává mu dost duševní opory, nebo ho dokonce olupuje o trochu citu, ji tížilo celou tu dobu, a to, že jejich vztah brání Alexovi mít ženu, která by mu mohla dát děti, bylo hned od začátku další věcí, která ji trápila.

Teď jí matka radila, aby navázala poměr s některým bratrancem nebo s někým, kdo je ženat, ne však s Alexem. Říkala jí, že milovat Alexe je kruté. A najednou Raphaellu všechno to citové rozrušení přemohlo a nemohla to už déle vydržet. Potřásla hlavou, stiskla matčinu paži a běžela po pěšině k domu.

Matka viděla Raphaellin utrápený výraz a vstoupily jí slzy do očí. Šla pomalu za Raphaellou domů.

26.

Dny, které to léto strávila Raphaella v Santa Eugenii, patřily k nejnešťastnějším, které tu kdy prožila. Každý den ji tížil jako železné jho na krku. Tenhle rok neměla radost ani z dětí. Byly hlučné a neukázněné, neustále prováděly dospělým kanadské žertíky a všelijak Raphaellu zlobily. Jediným světlým bodem bylo, že rády poslouchaly její vyprávění, teď jí však na tom, jak se zdálo, příliš nezáleželo. Po prvních několika dnech uložila rukopis zpátky do kufříku a do konce svého pobytu odmítla jim už vyprávět. Napsala Alexovi dva nebo tři dopisy, ale pak se jí najednou všechny zdály šroubované a neobratné. Nebylo možné napsat mu, co se stalo, a také to nechtěla udělat, dokud si to všechno pořádně nerozmyslí. Pokaždé když se mu snažila psát, cítila se víc provinilá a každý den ji otcova a matčina slova víc tížila

Bylo pro ni téměř úlevou, když po týdnu přijel otec na víkend a po formálním obědě, jehož se zúčastnil každý, kdo v Santa Eugenii ten den byl, čtyřiatřicet lidí dohromady, řekl

Raphaelle, že s ní chce mluvit v malém soláriu vedle svého pokoje. Když tam za ním přišla, vypadal tak hrozivě jako předtím v Paříži a ona se nevědomky posadila do zelenobíle pruhovaného křesílka, v němž sedávala jako dítě.

„Tak už jsi přišla k rozumu?“ Šel rovnou k věci a musila vynaložit všechnu duševní sílu, aby se při jeho slovech neroztřásla. Bylo směšné, že na ni v jejích letech ještě tak působí, ale prožila s ním příliš mnoho let, kdy jí rozkazoval, a tak i teď na ni zapůsobila síla, která z něho vycházela. Byl to její otec a muž zvyklý poroučet. „Tak co, mluv!“

„Nevím dobře, co tím myslíš, otče. Stále nesouhlasím s tvým názorem. Můžeš to neschvalovat, jak chceš, ale to, co jsem dělala, Johnu Henrymu neublížilo.“

„Opravdu? Tak jak je na tom se svým zdravotním stavem?

Jak jsem se dozvěděl, moc dobře se mu nedaří.“

„Není na tom nijak špatně.“ Hlas se jí zachvěl, pak vstala z křesílka, prošla pokojem, zastavila se před otcem a vrhla mu pravdu do tváře: „Je mu sedmdesát sedm, papá. Je více méně už skoro osm let upoután na lůžko. Byl několikrát raněn mrtvicí a v takovém stavu, v jakém je, nijak netouží žít

dál. Můžeš opravdu svalovat vinu na mě?“

„Touží-li tak málo žít dál, můžeš tu malou chuť k životu, která mu zbyla, ohrožovat? Odvážíš se riskovat, že mu to někdo poví a že to pro něj bude ta poslední kapka? Musíš mít velkou kuráž, Raphaello. Na tvém místě bych to neriskoval. Už jen proto, že bych si nebyl zcela jist, jestli bych s tím dovedl žít, kdybych ho zabil což, dodávám, je za těchto okolností možné. Nebo tě to snad nenapadlo?“

„Napadlo. Často,“ slabě vzdychla. „Ale papá já toho muže miluju.“

„Ne dost, abys udělala, co je pro něj nejlepší. To mě rmoutí.

Domníval jsem se, že je v tobě něco víc.“

„Musím být tak dokonalá, papá?“ podívala se na něj smutně.

„Musím být tak velmi silná? Byla jsem silná osm let osm“

Nemohla však mluvit dál, protože se znova rozplakala. Rozechvěle na něj pohlédla: „Je to teď všechno, co mám.“

„Ne,“ řekl rozhodně. „Máš Johna Henryho. Na víc nemáš právo. Až jednoho dne odejde, můžeš pak uvažovat o jiných možnostech. Zatím však tyto dveře pro tebe otevřené nejsou.“

Přísně se na ni podíval. „A kvůli Johnu Henrymu doufám, že ještě dlouho nebudou.“ Sklonila na chvilku hlavu, pak vzhlédla a šla ke dveřím malého pokoje.

„Děkuju ti, papá,“ řekla skoro tiše a vyšla ven.

Otec odjel do Paříže příští den, bylo mu však právě tak jako matce jasné, že něco z toho, co Raphaelle řekli, v ní utkvělo. Chuť bojovat ji opouštěla a nakonec po čtyřech dalších dnech v Santa Eugenii a pěti bezesných nocích vstala v pět hodin ráno z postele, šla ke svému psacímu stolu a vyndala kus papíru a pero. Nebylo to proto, že by už déle nedokázala bojovat s rodiči, ale proto, že už déle nedokázala přemáhat vnitřní hlas, který v ní probudili. Jak mohla vědět, že tím, co dělá, nepůsobí Johnu Henrymu bolest? A co říkali o Alexovi, byla také pravda. Má právo na víc, než mu může dát, a možná, že ještě mnoho let nebude volná, aby mu to dala.

Seděla u psacího stolu, hleděla na papír a nevěděla, co napsat. Ne kvůli otci nebo matce nebo Kay Willardové, říkala si, ale kvůli Johnu Henrymu a Alexovi a tomu, čím jim byla povinována. Trvalo jí dvě hodiny, než dopis složila. A když jej konečně posledním tahem pera podepsala, neviděla na něj pro slzy. Řinuly se jí po tváři, že jej viděla jen rozmazaně, to, co však Alexovi napsala, bylo naprosto jasné. Oznámila mu, že se s ním už dál nechce stýkat, že o tom během svého pobytu ve Španělsku hodně přemýšlela, že nemá smysl pokračovat ve vztahu, který nemá budoucnost. Uvědomila si prý teď, že se nehodí k ní ani k životu, který jednou, až bude volná, povede. Napsala mu, že je šťastnější se svou rodinou ve Španělsku, že patří tam, a protože on je rozvedený a ona katolička, že si ho stejně nemůže vzít. Chytala se každé lži, výmluvy a urážky, která ji napadla, nechtěla ho naprosto nechat na pochybách, že by mohli pokračovat. Chtěla mu dát úplnou svobodu, aby si mohl najít jinou ženu a nečekal na ni. Chtěla, aby věděl, že mu darovala svobodu definitivně, a musela-li přitom použít krutých slov, byla ochotna to pro Alexovo dobro udělat. To byl její poslední dar.

Druhý dopis, který napsala, byl skoro ještě tvrdší. Byl určený Mandy a poslala jej na adresu Charlotte Brandonové v New

Yorku. Vysvětlovala jí, že mezi ní a Alexem se všechno změnilo, že se už nebudou vídat, až se vrátí do San Franciska, že však

Mandy bude mít vždycky ráda a všechny ty měsíce, kdy bývaly spolu, jí zůstanou drahou vzpomínkou.

Bylo už osm hodin, když dopsala. Měla pocit, jako by ji někdo zbil. Vzala si na sebe koupací plášť ze silného froté, seběhla tiše do hlavní haly a nechala tam na stříbrném podnose oba dopisy. Vyšla pomalu ven a pak parkem dál, až se dostala ke vzdálenému místu na pláži, které objevila jako dítě. Svlékla koupací plášť a noční košili, kopnutím shodila sandály a vrhla se zuřivě do vody. Plavala usilovně, co nejdál mohla. Právě se vzdala toho jediného, proč žila, a teď jí bylo jedno, jestli bude

živá, nebo mrtvá. Zachránila Johna Henryho na další den nebo rok nebo na deset anebo i dvacet let, dala Alexovi svobodu, aby se mohl oženit a mít děti, a jí samé zůstala jen prázdnota, která ji stravovala posledních osamělých osm let.

Plavala tak daleko, jak mohla, a pak zase zpátky, až ji bolelo celé tělo. Pomalu vyšla z vody a lehla si na písku na koupací plášť. Štíhlé nahé tělo s dlouhými údy se třpytilo v ranním slunci, a jak vzlykala, ramena se jí otřásala. Ležela tam tak skoro hodinu, a když se vrátila do domu, viděla, že sluha už vzal z velikého stříbrného podnosu oba dopisy a dal je do pošty. Hotovo.

27.

Potom, co odjela ze Španělska a vrátila se do San Franciska, zdály se Raphaelle dny nekonečné. Vysedávala u Johna Henryho každý den celé hodiny, četla mu, chvílemi přemýšlela, občas mluvila. Četla mu z novin, snažila se vyhrabat knihy, které se mu kdysi líbily, sedávala s ním v zahradě a četla si ze svých knih, zatímco on podřimoval. Upadal ve spánek čím dál víc a víc. Ale každá hodina, každý den, každá chvilka se jí vlekla, jako by měla v sobě olovo Každé ráno se jí zdálo, že další den nepřečká.

A když nastal večer, byla tak vyčerpaná z toho, jaké ji stálo úsilí jen tu tak sedět, skoro se nehýbat, slyšet svůj hlas jednotvárně mumlat a Johna Henryho při jejím předčítání tiše chrápat.

Cítila, že je odsouzena k životu pozvolných muk. Bylo to teď jiné, než jaké to bylo předtím, než se minulého roku seznámila s Alexem. Tenkrát neznala nic jiného, neznala radost zařizovat pokoj pro Mandy, nepekla chleba, nedělala na zahrádce nebo na něj netrpělivě nečekala, až přijde domů, neběhala se smíchem s Mandy o závod do schodů nebo před svítáním nestála s Alexem u okna a nedívala se na záliv. teď nebylo nic, jen nekonečné smutné dny za teplého léta, kdy seděla v zahradě a pozorovala, jak se jí nad hlavou vznášejí veliké chomáče bílých mraků, nebo vysedávala pozdě do noci ve svém pokoji a naslouchala, jak nad zálivem ječí mlhové sirény.

Někdy vzpomínala na dřívější léta v Santa Eugenii nebo na léta, kdy před deseti lety trávila někde dovolenou s Johnem

Henrym. teď už však pro ni nebylo žádné plavání, žádný smích a běhání po pláži, kde jí vítr čechral vlasy. Nebylo už nic, nikdo, jen John Henry, a ten byl teď také jiný než před rokem. Byl mnohem víc unavený, opravdu vyčerpaný a zahleděný do sebe a svět kolem ho zajímal mnohem méně. Nestaral se už o politiku, o uzavírání dohod na velké dodávky nafty s arabskými státy nebo o možné katastrofy, které dřív budily jeho velký zájem. Na nic už nebyl zvědavý a najednou začal být i hašteřivý, jakmile se něco nedařilo, ať to byla sebemenší věc. Jako by měl zlost na všechno a na všechny a nenáviděl nakonec všechny za utrpení posledních osmi let. „Mám-li stejně dříve či později umřít, tak proč neumřít hned teď.“

Neustále mluvil o tom, jak si přeje, aby to už měl za sebou, o tom, jak mu jdou ošetřovatelky na nervy a že nechce, aby ho v té kolečkové židli pořád někam vozily. Tvrdil, že chce, aby mu všichni dali pokoj, a jenom před Raphaellou se s největším úsilím přemáhal, jako by ji nechtěl trestat za to, jak mu je. Každému, kdo ho viděl, však bylo zřejmé, že je hrozně nešťastný, a Raphaella si vždycky vzpomněla na otcova slova. Měl možná nakonec pravdu, že John Henry potřebuje její plnou péči. teď ji určitě potřeboval, i když předtím ne. Nebo to bylo možná tím, že teď neměla nic jiného na práci, takže se jí zdálo, že ji potřebuje mnohem víc. Jako by pohlcoval všechen její čas. Cítila, že musí u něj sedět, být mu nablízku, hlídat ho, když spí. Jako by složila ještě jeden poslední slib, že se kvůli tomuto muži vzdá celého svého života. A zároveň se zdálo, jako by John Henry ztratil definitivně vůli k životu. Raphaella cítila teď také na sobě víc tu tíhu. Jestli je unaven životem, co může ona udělat, aby ho přiměla chtít zůstat naživu? Pomoct mu svým mládím, vlít do něj svou životní sílu a svou vůli k životu? Její život však nebyl šťastnější než jeho.

Protože se vzdala Alexe, neviděla už žádný důvod, proč by měla žít, leda jako jakési životodárné sérum Johna Henryho. Byly dny, kdy si myslela, že už víc neunese.

Skoro nevycházela z domu, a když přece šla, dala se někam dovézt šoférem a pak se dlouhou procházkou vracela. Od svého návratu ze Španělska přijela tentokrát dřív nebyla v centru, a někde poblíž nechtěla chodit, ani večer, že by tu někde mohl být

Alex. Dostal její dopis den předtím, než odjela ze Santa Eugenie, a když jí sluha přišel říct, že má telefon z Ameriky, seděla chvíli nehybně a přála si, aby to byl Alex, a zároveň se toho obávala. Ze strachu, že by to mohlo být něco o Johnu Henrym, nedokázala říct, že telefon nevezme. A tak s bušícím srdcem šla k telefonu, ruce se jí třásly, a když na druhém konci uslyšela jeho hlas, semkla pevně víčka a snažila se ubránit se slzám. Řekla mu klidně a rozvážně, že přišla tady v Santa Eugenii k rozumu a že už nemá víc co říct, že už pověděla všechno v dopise, který právě dostal. Řekl na to, že se zbláznila, že ji k tomu někdo přinutil, ptal se, jestli to snad nemá co dělat s tím, co jí možná pověděla v New Yorku Kay. Ujistila ho, že to nic takového není, že se k tomu rozhodla sama, a když pak zavěsila, kolik hodin proplakala. Vzdát se Alexe bylo pro ni nejbolestnější rozhodnutí v celém životě, nemohla však déle riskovat, že když rozdělí svůj čas a oddanost mezi oba muže, zabije tím

Johna Henryho, a také nechtěla dál připravovat Alexe o všechno, co mohl a zasloužil si mít s jinou ženou. Nakonec její otec a Kay vyhráli. A teď už nezbývalo nic jiného, než aby podle toho žila až do smrti. Koncem léta už viděla, jak se léta před ní táhnou jako řada pustých prázdných pokojů. V září, kdy John Henry už začal spát kolik hodin dopoledne, vrátila se, jen aby se nějak zaměstnala, k rukopisům svých dětských knížek. Vybrala tu, která se jí nejvíc líbila, a i když si o sobě myslela, že je bláhová, že se o ni vůbec pokusila, nakonec ji přece jen opsala na stroji a konečné znění poslala nakladateli dětských knížek v New Yorku. Na ten nápad s knížkou pro děti ji přivedla Charlotte Brandonová, a přestože se jí to zdálo pošetilé, neměla co ztratit a taky co dělat.

Když knížku dokončila, znovu se jí začaly vracet vzpomínky na léto. Někdy se v ní vzmáhal hrozný hněv na otce a pochybovala, že mu kdy odpustí věci, které jí řekl. Trochu se obměkčil, když mu ze Santa Eugenie zatelefonovala, že v San Francisku všechno zařídila. Odpověděl jí, že to není nic, zač by ji měl chválit, že je to jen její povinnost a že ho mrzí, že musel použít takové přísnosti, aby změnila způsob života, který měla změnit už dávno sama. Dodal, že ho těžce zklamala, a dokonce i matčina laskavější slova v ní zanechala pocit, že selhala.

Ten pocit v ní zůstával celý podzim v San Francisku a přiměl ji odmítnout matčino pozvání, aby za ní na pár dní přijela do New

Yorku, kde se matka se svou obvyklou partou zastavila na cestě do Brazílie. Raphaella se už nedomnívala, že by měla jet za matkou do New Yorku. Její místo bylo u Johna Henryho a zůstane u něj až do jeho smrti. Kdo ví, jestli ty měsíce, kdy neustále pobíhala mezi svým domovem a Alexovým, nepřispěly nějak k tomu, že se John Henry zdál blíž smrti. Bylo samozřejmě zbytečné, aby jí někdo říkal, že takové urychlení konce by nikdo nevítal víc než John Henry sám. teď ho kromě občasných procházek skoro nikdy neopouštěla. Matku trochu vyvedlo z rovnováhy, že

Raphaella odmítla přijet za ní do hotelu Carlyle, a chvilku uvažovata, jestli se na otce dosud zlobí kvůli tomu, co se mezi nimi v červenci přihodilo. Raphaellino odmítnutí však nevypadalo jako vzdor. Vypadalo spíš, jako by se nějak stáhla do sebe. Matka si slíbila, že ji zavolá z New Yorku, aby se přesvědčila, jestli je všechno v pořádku, ale sestry, sestřenice, neteře, nekonečné pochůzky a nakupování a časový rozdíl mezi New Yorkem a San

Franciskem jí zabraly tolik času, že neměla možnost ani zavolat, než odjela do Buenos Aires. Raphaelle na tom stejně nezáleželo. Neměla chuť mluvit s matkou nebo s otcem a toho léta se rozhodla, že dokud bude John

Henry živ, do Evropy se znova nevrátí. Zdálo se, že je ve stavu, kdy se v něm život jakoby zastavil, většinu dne prospal, a když se vzbudil, byl ochablý, odmítal jíst a jako by ztrácel všechny schopnosti, které mu ještě zbyly. Lékař jí řekl, že je to u muže v jeho věku normální, zvlášť když prodělal několik záchvatů mrtvice. Že je jen s podivem, jak dlouho zůstala jeho mysl čilá a pevná a že nebyla postižena dřív. Raphaelle to připadalo jako ironie, že teď, když se mu plně věnuje, je na

tom nejhůř. Lékař jí však pověděl, že se mu zas může udělat trochu lépe, že po několika měsících apatie může zase oživnout. Bylo zcela zřejmé, že

Raphaella dělá všechno, aby ho pobavila, a teď mu začala dělat všelijaká chutná jídélka pro povzbuzení chuti k jídlu, aby ho tak přinutila jíst. Byl to život, z kterého by většina lidí měla hrůzu, ale Raphaella to zřejmě ani nepozorovala. Vzdala se toho jediného, oč stála, a opustila jediné dva lidi, které po dlouhé době milovala, a teď už jí bylo jedno, co se svým časem dělá.

Listopad uběhl jako měsíce před ním, a v prosinci dostala dopis z newyorského nakladatelství. Byli nadšeni knihou, kterou jim poslala, a překvapeni, že nemá svého agenta. Nabízeli jí zálohu dvacet tisíc dolarů, knihu chtěli dát ilustrovat a doufali, že by mohla vyjít v létě příštího roku. Chvilku hleděla užasle na dopis a poprvé po dlouhém čase se šťastně usmála. Skoro jako školačka vyběhla nahoru po schodech a nesla dopis ukázat Johnu Henrymu. Když však vstoupila do pokoje, našla ho sedět spícího v kolečkové židli. Ústa měl otevřená, bradu na prsou a slabounce chrápal. Chvilku tam stála a hleděla na něj a pak se najednou cítila hrozně sama. Chtěla mu toho tolik říct a nikdo jiný, komu by to řekla, tu nebyl. Přepadla ji zase ta známá bolestná touha po Alexovi, ale pomyšlení na něj okamžitě zahnala a řekla si, že teď už našel někoho jiného, kdo ji nahradil, a že Mandy je šťastná, a Alex už možná ženatý nebo zasnoubený. Za rok může mít dokonce děti. A řekla si, že možná jednala opravdu správně a všem prospěla.

Složila dopis a šla zpátky dolů. Uvědomila si také, že John

Henry o tom, že psala příběhy pro děti, neví a že by byl velmi překvapen, kdyby teď přišla s tím, že jí vyjde knížka. Bylo lépe neříkat nic. A matku by to samozřejmě nezajímalo a psát otci neměla chuť. Nakonec tu nebyl nikdo, komu by to řekla. A tak se posadila a napsala odpověď, poděkovala jim za zálohu, kterou ráda přijala, a teprve později uvažovala, proč to udělala. Najednou se jí to zdálo velmi pošetilé a sotva dala šoférovi dopis, aby ho dal na poštu, už toho litovala. Byla tak zvyklá všechno si odepřít, že i ta malá radost jí teď připadala jaksi nevhodná.

Trochu se na sebe zlobila, že udělala něco tak pošetilého. Později požádala šoféra, aby ji zavezl na pláž. John Henry celé odpoledne vyspával. Chtěla se jen trochu projít na čerstvém vzduchu, vidět psy a děti, cítit vítr na tváři a dostat se na chvíli ze zatuchlého vzduchu v domě. Musela si připomenout, že už budou hnedle Vánoce. Ale vlastně na tom tenhle rok nezáleželo.

John Henry byl příliš unavený, takže mu bylo jedno, jestli slaví svátky, nebo ne. Přistihla se, že chvíli vzpomíná na Vánoce s Alexem a Mandy a pak znovu od sebe ty vzpomínky zahnala. Teď už si jen zřídka dovolila vzpomínat.

Byly skoro čtyři hodiny, když šofér zastavil vedle náklaďáků, dodávek a starých vysloužilých aut. Věděla, že se tu se svou limuzínou podivně vyjímá, a vklouzla do mokasínů, které v Santa Eugenii často nosila, vyskočila z auta a octla se v ostrém větru.

Na sobě měla krátký kudrnatý beránčí kožíšek, pod ním červený rolák a k tomu dlouhé šedé kalhoty. Nestrojila se už tak pečlivě jako kdysi. Nemělo smysl strojit se, když stále seděla u Johna Henryho, který pospával, nebo večeřela z podnosu v jeho pokoji, zatímco on se díval prázdným pohledem na televizní noviny.

Šofér Tom hleděl za Raphaellou, jak mizí po schodech vedoucích na dlouhou písčitou pláž, a pak ji znova zahlédl poblíž místa, kde se tříštil příboj. Nakonec ji od ostatních už nemohl rozeznat a nasedl zase do vozu, otevřel si rádio a zapálil si cigaretu. To už byla Raphaella daleko na pláži a pozorovala tři novofundlanďany, jak se honí ve vodě a na písku, a skupinku mladých lidí v houních a modrých džínách, kteří pili víno a hráli na kytary.

Jejich zpěv ji provázel po pláži dál a konečně se posadila na kládu a dlouze se nadechla slaného vzduchu. Bylo jí tu tak hezky, bylo tak pěkné být chvilku zase venku, vidět žít aspoň jiné lidi, když už sama moc žít nemůže. Seděla tu a pozorovala, jak lidé chodí kolem, zavěšeni do sebe, líbají se, jdou jeden vedle druhého, mluví, smějí se nebo volně klusají za sebou. Zdálo se, že všichni někam míří, a byla by ráda věděla kam, když teď slunce zapadlo.

Pak se přistihla, že pozoruje nějakého klusajícího muže. Běžel z druhého konce pláže přímou čarou,

pohyboval se skoro jako stroj, bez zastávky, stále plynulým během tanečníka, až konečně zpomalil a šel po pláži krokem. Plynulost jeho pohybů v dálce ji zaujala a dlouhou chvíli ho sledovala. Pak upoutal její pozornost hlouček dětí, a když se po něm zase podívala, viděla, že má na sobě červenou bundu a že je hodně vysoký, do tváře však, dokud nepřišel blíž, mu nebylo vidět. Najednou zalapala po dechu. Seděla tu a vyděšeně na něj hleděla, nebyla schopna se pohnout nebo otočit, aby jí neviděl do obličeje. Dívala se, jak se Alex blíží, pak jeho zrak padl na ni a on se zastavil. Dlouhou chvíli se ani nepohnul a pak pomalu a rozvážně šel k ní. Chtělo se jí utéct, zmizet, ale viděla ho běžet po pláži a věděla, že by mu neutekla a také byla dost daleko od místa, kde nechala vůz. teď šel s odhodlanou tváří neúprosně k ní a už stál před ní a shlížel na ni ze své výše. Nikdo z nich dlouhou chvíli nepromluvil a pak se Alex proti své vůli usmál. „Ahoj! Jak se máš?“ Bylo těžké uvěřit, že se pět měsíců neviděli. Když se mu Raphaella podívala do tváře, kterou v duchu tak jasně a tak často vídala, zdálo se jí, jako by ještě včera byli spolu.

„Dobře. A ty?“

Vzdychl a neodpověděl. „Opravdu je ti dobře, Raphaello?“

Tentokrát jen přikývla. Byla by ráda věděla, proč neodpověděl, když se ho ptala, jak se má. Nebyl šťastnější? Nenašel někoho místo ní? Vždyť přece kvůli tomu mu dala volnost. Její oběť musela jistě ihned přinést ovoce. „Stále ještě nevím, proč jsi to udělala.“ Hleděl na ni nechápavě a nejevil chuť odejít. Pět měsíců čekal, až si s ní bude moct promluvit. Neodejde odtud, i kdyby ho chtěli odvléct násilím.

„Řekla jsem ti to. Příliš se od sebe lišíme.“

„Dva různé světy, co?“ Řekl hořce. „Kdo ti tohle namluvil?

Tvůj otec? Nebo někdo jiný? Nějaká španělská sestřenice?“

Ne, chtěla mu říct, tvá sestra se o to postarala. Tvá sestra a můj otec, který mě dal hlídat a vyhrožoval, že to poví Johnu

Henrymu, ať už ho to zabije, nebo ne a taky chci, abys měl děti, které já nikdy mít nebudu „Ne. Nikdo mi to nenamluvil. Prostě jsem věděla, že je to tak správné.“

„Opravdu? Nemyslíš, že jsme si o tom měli pohovořit spolu?

Jako dospělí lidé. U nás si lidé spolu pohovoří, než udělají závažné rozhodnutí, které se dotýká těch druhých.“

Přinutila se chladně se na něj podívat. „Začalo se to dotýkat mého manžela, Alexi.“

„Ano? Zvláštní, žes to zpozorovala ve Španělsku, šest tisíc mil daleko od něj.“

Prosebně se na něj podívala, a její oči náhle prozradily utrpení minulých pěti měsíců. Už si povšiml, jak pohubla v obličeji, jaké tmavé kruhy má pod očima a jak má najednou tenké ruce. „Proč s tím teď začínáš, Alexi?“

„Protože jsi mi k tomu v červenci nedala příležitost.“ V San

Francisku jí čtyřikrát nebo pětkrát volal, ale pokaždé odmítla jít k telefonu. „Cožpak jsi nevěděla, jakou mi ten dopis způsobí bolest? Pomyslelas na to vůbec?“ Jak mu teď hleděla do tváře, pochopila to najednou lépe. Nejdřív ho opustila Rachel a nedala mu příležitost přemoct neviditelného protivníka, místo s příjmem sto tisíc dolarů ročně v New Yorku. A pak Raphaella udělala téměř totéž, a jako záminku k rozchodu uvedla Johna Henryho a jejich

„odlišnost.“ Najednou to viděla jinak a srdce se jí sevřelo bolestí nad tím, co spatřila v jeho očích. Pod jeho pronikavým pohledem sklopila zrak a dlouhou pohublou rukou přejela po písku. „Odpusť ach bože odpusť“ Vzhlédla k němu s očima plnýma slz. Uviděl v nich takovou bolest, že poklekl vedle ní do písku.

„Víš vůbec, jak moc tě miluju?“

Odvrátila hlavu a zvedla ruku, jako by mu chtěla zabránit, aby mluvil dál, a tiše zašeptala: „Alexi, prosím“ Vzal však její ruku do své, druhou obrátil její tvář k sobě, takže se na něj musela zase dívat.

„Slyšela jsi mě? Miluju tě. Miloval jsem tě tenkrát a miluju tě teď a vždycky budu. Možná, že ti

nerozumím, možná, že nejsme stejní, že jsou mezi námi rozdíly, můžu se však naučit je lépe chápat, Raphaello. Když mi dáš příležitost.“

„Ale proč? Proč jen poloviční život se mnou, když můžeš mít celý s někým jiným?“

„Proto jsi to udělala?“ Občas si to myslíval, ale nedovedl nikdy pochopit, proč pouto mezi nimi přeťala tak rychle, tak naráz. Musilo v tom být něco víc.

„Částečně,“ odpověděla mu teď poctivě a podívala se mu do očí. „Chtěla jsem, abys měl něco víc.“ „Chtěl jsem jen tebe.“ A pak řekl měkce: „A víc nechci ani teď.“ Místo odpovědi však zavrtěla zvolna hlavou.

„To nejde.“ A pak po dlouhém mlčení dodala: „Není to správné.“

„Proč ne, hrome?“ zeptal se a oči mu planuly. „Proč? Kvůli tvému manželovi? Jak se můžeš všeho vzdát kvůli muži, který je téměř mrtvý, kvůli muži, který, jak jsi mi sama řekla, vždycky chtěl tvé štěstí a miluje tě pravděpodobně tolik, že by ti dal volnost, kdyby mohl?“

Alex věděl, že John Henry v určitém slova smyslu Raphaelle už volnost dal. Nemohl jí však o své návštěvě u Johna Henryho povědět. Její tvář svědčila o hrozném vnitřním vypětí. Nebylo možné, aby jí ještě k tomu pověděl, že John Henry o jejich vztahu ví.

Raphaella si však nedala říct. „Takovou dohodu jsem neuzavřela. V dobrém i ve zlém v nemoci i ve zdraví dokud nás smrt nerozloučí Ani nuda, ani záchvaty mrtvice, ani Alex Nic z toho mi nemůže zabránit v plnění mých závazků.“

„Vem čert tvé závazky,“ vybuchl. Raphaella se zatvářila zděšeně a zavrtěla hlavou.

„Ne, jestli nedodržím, čím jsem mu povinována, zemře. teď to vím. Řekl mi to vloni v létě otec, a měl pravdu. Proboha, vždyť se teď jen tak tak drží při životě.“

„Kristepane, copak nechápeš, že to s tebou nemá co společného? Copak necháš otce, aby řídil i tvůj život? Copak dovolíš, aby ti vládly jen ,povinnosti`, ,závazky` a tvůj smysl pro ,noblesse oblige`? A co ty, Raphaello? Copak na tom, co ty chceš a co si přeješ, nezáleží? Dovolíš si na to někdy pomyslet?“ Pravdou bylo, že se snažila na to nemyslet. Už nikdy na to nemyslet.

„Ty to nechápeš, Alexi.“ Promluvila tak tiše, že ji ve větru nebylo skoro slyšet. Seděl vedle ní na kládě tak blízko, až se začala chvět.

„Nechceš můj kabát?“ Zavrtěla hlavou. „Chápu to,“ pokračoval dál. „Myslím, že jsi v létě udělala šílenou věc, přinesla jsi obrovskou oběť, abys odpykala to, co jsi považovala za obrovský hřích.“ Zavrtěla však znovu hlavou. „Já to prostě Johnu Henrymu nemůžu udělat.“ A Alex, ať se snažil, jak chtěl, jí nemohl říct, že ta jediná stálá věc v jejím životě její vztah s manželem se už změnila. „Co mu, proboha, nemůžeš udělat? Strávit pár dní mimo jeho dům? Musíš být uvázaná na řetěz k jeho posteli?“

„Zatím ano,“ přikývla zvolna. A pak, jako by mu byla dlužna vysvětlení, dodala: „Otec mě dává sledovat, Alexi. Vyhrožoval, že to poví Johnu Henrymu. A Johna Henryho by to zabilo. Nemám na vybranou.“

„Panebože!“ Užasle na ni zůstal koukat. Neřekla mu však, že k tomu sledování došlo na základě dopisu jeho sestry Kay. „Proč by takovou věc dělal?“

„Proč by to pověděl Johnu Henrymu? Nejsem si jistá, jestli by to udělal. Nemohla jsem to však riskovat. Řekl, že to udělá, tak jsem poslechla.“

„Ale proč tě nechával sledovat?“ Pokrčila rameny a pohlédla mu do očí.

„Na tom opravdu nezáleží. Prostě to udělal.“

„A tak tu teď sedíš a čekáš.“

Zavřela oči. „Neříkej to tak. Nečekám. Zní to, jako bych čekala, až umře, a to není pravda. Dělám jen to, co jsem se rozhodla udělat před patnácti lety být jeho ženou.“

„Nemyslíš, že okolnosti jsou tady dostatečným ospravedlněním, aby zásady trochu ustoupily, Raphaello?“ Jeho oči ji prosily, ale ona znova zavrtěla hlavou. „Dobrá, nebudu tě nutit.“ Znovu si uvědomil, jaký nátlak na ni rodina ve Španělsku asi vyvíjela. Bylo těžké si představit, že ji dal otec sledovat a vyhrožoval jí, že manželovi poví, že má Raphaella milence.

S dobře skrývaným hněvem myslel Alex na to, co by jejímu otci nejradši udělal. Pak se jí podíval do očí. „Nechám to prostě otevřené. Miluju tě. Chci tě. Za jakýchkoli podmínek, které si stanovíš, kdykoli budeš chtít. Ať to bude zítra, nebo za deset let.

Přijď zaklepat na mé dveře a já tam budu. Rozumíš, Raphaello?

Víš, že to, co říkám, myslím doopravdy?“

„Rozumím, ale myslím si, že je to od tebe bláznovství dělat něco takového. Musíš mít svůj vlastní život.“

„A ty ho máš?“

„To je něco jiného, Alexi. Ty jsi rozvedený, já jsem vdaná.“

Seděli chvíli mlčky na kládě a hleděli na moře. Bylo to hezké být po tak dlouhé době tady zase spolu. Raphaella toužila tu chvilku prodloužit, začalo se však už šeřit a přicházela mlha. „Stále tě nechává sledovat?“

„Myslím že ne. teď k tomu není důvod.“ Usmála se něžně na

Alexe a přála si, aby se mohla aspoň dotknout jeho tváře. Ale věděla, že nesmí. Už nikdy. A to, co říkal, je opravdu bláznovství.

Nemůže na ni čekat celý život.

„Tak pojď.“ Vstal a natáhl k ní ruku. „Doprovodím tě k vozu.“

Pak se na ni usmál: „Není to skvělý nápad?“

„Není,“ usmála se také. „Ale můžeš mě doprovodit aspoň kus cesty.“ Už se rychle stmívalo, takže nebyla právě nadšena vyhlídkou, že půjde zpátky sama. Tázavě se na něj podívala. Obočí měla svraštěné a oči se teď v pohublé tváři zdály ještě větší než předtím. „Jak se daří Amandě?“ Alex na ni s úsměvem pohlédl. „Chybíš jí skoro jako mně“

Raphaella neodpověděla. „Jak to bylo v létě?“

„Zůstala s Kay přesně pět dní. Má drahá sestřička měla v plánu mít u sebe Mandy celý měsíc, a ukazovat ji všude voličům.

Mandy to chvíli zkusila a pak jí řekla, ať s tím jde někam.“

„Vrátila se domů?“

„Ne, má matka ji odvezla do Evropy trochu dřív.“ Pokrčil rameny. „Myslím, že si to tam užily.“ „Neřekla ti to?“

Vrhl na ni dlouhý tvrdý pohled. „Až do listopadu mi nikdo nic neřekl.“ Přikývla. Šli dál, až se nakonec zastavila.

„Odtud už půjdu sama.“

„Raphaello“ Zaváhal, ale pak se rozhodl, že se jí zeptá:

„Mohl bych tě někdy vidět? Šli bychom jen na oběd nebo si něco vypít“

Zavrtěla však hlavou. „To bych nemohla.“

„Proč ne?“

„Protože oba bychom chtěli víc než to, a ty to dobře víš. Musí to zůstat tak, jak to je, Alexi.“ „Proč? Mně se po tobě tolik stýská, že ani nevím, co dělám, a ty chřadneš a vadneš. Tak to má jít dál? Proto ti tvůj otec vyhrožoval, že všechno poví Johnu Henrymu, aby si mohl být jist, že budeme oba takhle žít? Cožpak nechceš víc, Raphaello?“ A pak se už neovládl, sklonil se a vzal ji něžně do náruče. „Nepamatuješ si, jaké to bylo?“

Přikývla a s očima plnýma slz zabořila tvář do jeho ramene, ale do obličeje se mu podívat nechtěla. „Ano ano pamatuju se ale tomu je konec.“

„Ne, není. Stále tě miluju. Vždycky tě budu milovat.“

„To nesmíš.“ Konečně se na něj podívala, v očích se jí zračila bolest. „Nato všechno musíš zapomenout, Alexi. Musíš.“

Alex neřekl nic, jen zavrtěl hlavou. „Co budeš dělat o Vánocích?“ Byla to podivná otázka a Raphaella se na něj zmateně podívala, nechápala, co tím myslí.

„Nic? Proč?“

„Matka bere Amandu s sebou na Havajské ostrovy. Odjíždějí na Boží hod v pět hodin odpoledne. Co abys večer ke mně zašla na šálek kávy? Slibuju ti, že tě k ničemu nebudu nutit, nebudu na tebe naléhat, chtít po tobě nějaké sliby. Chci tě jen vidět. Hrozně moc by to pro mě znamenalo. Prosím, Raphaello“ Jeho hlas dozněl. Raphaella tu stála a nakonec se s velkou bolestí přinutila zavrtět hlavou.

„Ne,“ zašeptala sotva slyšitelně. „Ne.“

„To mi nesmíš udělat. Budu tam. Sám. Na svém místě. Mysli na to. Budu čekat.“

„Ne, Alexi prosím tě.“

„Nevadí. Když nepřijdeš, nebudu se zlobit.“

„Ale já nechci, abys tam seděl a čekal. Nepřijdu.“

Nic na to neřekl, ale v očích měl světélko naděje. „Budu tam.“

Pak se usmál. „A teď sbohem,“ řekl. Políbil ji na temeno hlavy a poklepal ji velkýma rukama na ramena. „Dej na sebe pozor, zlato.“ Stál tam a čekal, ona však nic neřekla a pomalu se obrátila k odchodu.

Jednou se ještě otočila a viděla, jak tam stojí v červené bundě a vítr mu cuchá tmavé vlasy. „Nepřijdu, Alexi.“

„Nevadí, budu tam. Kdybys přece jen přišla.“ A když zamířila ke schodišti, které vedlo k místu, kde stál její vůz, zavolal za ní:

„Na shledanou o Vánocích.“

Díval se, jak jde po schodech nahoru, a myslel na její oddanost k Johnu Henrymu, k němu, na to, jak oddaně plní své závazky.

Nechá ji, aby se rozhodla sama.

Milovat ji však nepřestane.

28.

Raphaella a John Henry měli před sebou ty své věčné podnosy a jedli z nich krocana. Na druhé straně místnosti vesele zářil stromek postavený na karetním stolku. John Henry mlčel ještě víc než obvykle a Raphaella by byla ráda věděla, jestli je tak sklíčený, že jsou svátky, jestli mu připomínají lyžování v horách zamlada nebo cestování s ní anebo léta, kdy jeho syn byl ještě malý a dole v hale stál obrovský vánoční strom.

„Drahoušku sedí se ti pohodlně?“ zeptala se něžně a naklonila se k němu. Přikývl, ale

neodpověděl. Myslel na Alexe a na jejich rozhovor. Něco tu nebylo v pořádku, poslední měsíce byl však tak ochablý, že si nepovšiml, že Raphaella není ve své kůži. Skrývala svou vlastní bolest a byla tak odhodlaná udržet ho v dobré náladě, že ho tím obvykle oklamala. Ležel opřený o polštáře a teď povzdechl.

„Jsem tím vším tak unavený, Raphaello.“

„Cože, unavují tě Vánoce?“ Vypadala překvapeně. Jen maličký stromek v jeho ložnici prozrazoval, že jsou Vánoce, ale možná, že mu světlo z něj šlo do očí.

„Ne, unavuje mě všechno. Unavuje mě žít večeřet dívat se na zprávy, které stejně nic nového nepřinášejí. Unavuje mě dýchat mluvit spát“ Smutně se na ni podíval a v jeho očích nebyla ani známka po něčem, co by se aspoň vzdáleně mohlo podobat štěstí.

„Nemáš už toho se mnou dost?“ Místo odpovědi se jen na něj mile usmála a nahnula se, aby ho políbila na tvář, on se však odvrátil.

„Ne nedělej to.“ Hlas měl smutný a tichý, tlumený polštáři.

„Johne Henry co je ti?“ Dívala se na něj překvapeně a dotčeně a on se k ní zas pomalu obrátil. „Jak se můžeš tak ptát? Jak můžeš takhle dál žít? Jak to můžeš vydržet? Někdy myslím na ty starce co zemřeli v Indii kde na hranici s nimi upálili jejich mladé ženy. Já nejsem o nic lepší, Raphaello.“

„To neříkej. Nemluv takové hlouposti miluju tě.“

„Pak jsi blázen.“ Jeho slova nezněla jako žert, zněl z nich hněv. „A jestli jsi ty blázen, já nejsem. Proč někam nejdeš? Někam si nevyjedeš proč proboha něco neuděláš proč tu věčně sedíš a marníš svůj život? Já ho už mám za sebou,

Raphaello“ teď už jen šeptal. „Já ho už mám za sebou. Už celá léta nežiju.“

„To není pravda,“ snažila se ho přesvědčit. Do očí jí vhrkly slzy, výraz jeho tváře jí rval srdce. „Je to pravda musíš si to přiznat. Jsem už léta mrtvý.

Nejhorší na tom však je že tě zabíjím taky. Proč nejedeš na chvíli domů do Paříže?“ Znovu uvažoval, co se mezi ní a Alexem asi děje, ale nechtěl se ptát. Nechtěl, aby věděla, že o tom ví. „Proč?“ Vypadala užasle. „Proč do Paříže?“ K otci? Po tom, co se stalo v létě? Z pouhého pomyšlení na to se jí dělalo zle.

John Henry v posteli se však tvářil neústupně.

„Chci abys na čas někam odjela.“

Zavrtěla rozhodně hlavou. „Nikam nepojedu.“

„Ano, pojedeš.“ Hádali se jako děti, nikdo z nich však nežertoval a nikdo z nich se neusmál. „Ne, nepojedu.“

„Ksakru chci, abys někam jela.“

„Tak dobrá, půjdu se projít. Ale tohle je taky můj domov a nemůžeš mě poslat pryč.“ Vzala od něj podnos a postavila ho na zem. „Jdu ti prostě na nervy, Johne Henry.“ Snažila se ho poškádlit, on však jako by nechtěl vidět šelmovství, které jí začalo jiskřit v očích. „Možná, že potřebuješ nějakou novou svůdnější ošetřovatelku.“ Vtipkováním ho však nerozveselila.

Mračil se dál. Všimla si už, že se z něj stává stále větší mrznut.

„Přestaň mluvit hlouposti.“

„Nemluvím žádné hlouposti,“ odpověděla vlídně a vážně a naklonila se k němu. „Miluju tě a nechci jet pryč.“

„Já ale chci, abys odjela.“

Opřela se dozadu a chvíli mlčky seděla. Díval se na ni a pak do ticha panujícího v pokoji najednou měkce řekl: „Chci umřít,

Raphaello.“ Zavřel oči a pokračoval: „Nic víc nechci. Proč nemůžu umřít proč, Bože, proč?“ Otevřel oči a znovu se na ni podíval. „Pověz mi to. Cožpak je to spravedlivé?“ Pohlédl na ni vyčítavě. „Proč jsem ještě naživu?“

„Protože tě potřebuju,“ řekla něžně, on však zavrtěl hlavou a znovu odvrátil tvář. Dlouhou dobu nic neříkal, a když opatrně přistoupila k posteli, viděla, že usnul. Uvědomila si, jak je nešťastný, a byla z toho smutná. Měla pocit, že toho pro něj nedělá dost.

Ošetřovatelka vešla po špičkách do pokoje a Raphaella jí ukázala, že John Henry spí. Poodstoupily a šeptem se radily.

Došly k stejnému názoru, že už asi bude spát celou noc. Měl za sebou dlouhý těžký den a Vánoce na tom nic nezměnily. Vlastně nic už tady nemohlo něco změnit. Měl už toho všeho dost. „Kdybyste mě potřebovala, budu ve svém pokoji,“ zašeptala ošetřovatelce a pak šla zamyšleně dolů do haly. Chudák

John Henry, jaký má hrozný život. Podle Raphaelly nespravedlnost nebyla v tom, že dosud žil, ale v tom, že ho vůbec ranila mrtvice. Nebýt jí mohl by být ve svém věku dosud plný života. Možná, že by byl trochu pomalejší, než byl v padesáti nebo šedesáti, byl by však šťastný, aktivní a čilý. Takhle však neměl nic a v jednom směru měl pravdu. To nebyl život, to bylo živoření.

V myšlenkách na něj šla do své malé pracovny a pak v mysli zalétla k jiným věcem. Vzpomněla na rodinu slavící Vánoce v Santa Eugenii, na otce a pak, jak ani jinak nešlo, na Vánoce, které před rokem prožila s Alexem a Amandou. A potom si už posté od rána připomněla, co jí před třemi týdny řekl na pláži.

„Budu čekat budu tam“ Dosud jí zněla jeho slova v uších.

A jak tak seděla samotná v pracovně, znovu ji napadlo, jestli tam opravdu čeká. Bylo teprve půl osmé, což byla slušná hodina, a mohla jít docela dobře na procházku, kam ji to však zavede? Co se stane, jestli tam půjde? Je to rozumné, je to moudré?

Má to vůbec smysl? Věděla, že nemá, že její místo je tady ve velikém prázdném domě Johna Henryho. Jak hodiny pomalu plynuly, měla najednou pocit, že tam musí jít, aspoň na chviličku, aspoň na půl hodinky, jen aby ho viděla. Věděla, že je to šílenství, v půl desáté však vylétla ze židle, už nedokázala zůstat doma ani o minutu déle. Musela jít.

Přes jednoduché černé šaty, které měla na sobě, si rychle navlékla červený vlněný kabát, obula si dlouhé úzké černé kožené holínky, přes rameno si hodila černou koženou kabelku a pročísla si vlasy. Při pomyšlení, že ho zas uvidí, se jí rozbušilo srdce. Vyčítala si, že tam jde, pak se však náhle usmála, když si představila ten okamžik, kdy jí otevře dveře. Ve svém pokoji nechala lístek, že šla na procházku a že se zastaví u přítelkyně, kdyby ji snad někdo hledal. Těch několik bloků k malému domku, který neviděla pět a půl měsíce, letěla jako vítr.

Když uviděla domek, zůstala stát a zahleděla se na něj. Pak slabě povzdechla. Zdálo se jí, jako by byla půl roku ztracená a teprve teď našla cestu k domovu. Nedokázala už potlačit úsměv, přešla ulici a zazvonila u domu. Najednou uslyšela rychlé dupání po schodech. Chvíle ticha, pak se dveře otevřely a v nich stál on. Zprvu nebyl schopen uvěřit, že ji vidí, potom se mu však v očích objevil stejný úsměv, jaký byl v jejích. „Veselé Vánoce,“ řekli oba najednou a zasmáli se. Ustoupil s úklonou stranou, pak se narovnal a vítal ji vřelým úsměvem.

„Vítám tě domů, Raphaello.“ Beze slova vstoupila dovnitř.

Teď už byl v obývacím pokoji nábytek. Vybrali ho s Mandy, chodili na aukce a do prodejen partiového zboží, do velkých obchodních domů, uměleckých galerií, bazarů a dali dohromady kousky nábytku francouzského selského stylu a raně amerického a vytvořili harmonický vkusný interiér. Místnost zdobily krásné kožešinové předložky a přehozy, jemné malby francouzských impresionistů, spousta stříbrného nádobí a nějaké cínové a pár krásných starých knih. Na stolech stály obrovské džbány s květinami, v každém rohu zelené rostliny, kterých bylo plno i na mramorové římse krbu, odkud přepadaly dolů. Pohovka byla šedobílá, tu a tam ležely malé poštářky z kožešiny a čalounů, a pak tu bylo pár goblénů, které Alexovi vyšila Amanda, když spolu zařizovali pokoj. Po

Raphaellině odchodu se se strýcem sblížila ještě víc a považovala za svou povinnost se o něj starat, když tu nikdo jiný nebyl. Kladla mu na srdce, aby správně jedl, bral vitaminy, dostatečně spal, nejezdil příliš rychle, nedřel se tolik a plel zahradu. Dobíral si ji kvůli jejím ctitelům, kvůli jejímu vaření, líčení, kvůli tomu, jak se strojila, a přitom se mu podařilo vzbudit v ní nějak pocit, že je ta nejhezčí dívka na světě. Docela pěkně vedli spolu malou domácnost a Raphaella hned jak přestoupila práh, ucítila jejich vzájemnou lásku, vyzařující z každého kouta pokoje.

„Alexi, to je opravdu krásné.“

„Viď že? Většinu toho udělala Mandy, když přišla ze školy.“ Vypadal pyšně, když vedl Raphaellu do obývacího pokoje, a pro ni bylo úlevou, že může sedět v pokoji, který jí nepřipomínal ten, v němž bývali spolu. Trochu se předtím bála, že ji zavede do ložnice a posadí ji ke krbu, nemohla by snést vzpomínky, které by se vynořily, právě tak jako kdyby ji vzal do pracovny nebo dolů do kuchyně. Tohle bylo ideální, protože to byl útulný hezký pokoj, a byl nový.

Nabídl jí kávu a brandy. Vzala si jen kávu, posadila se na hezkou malou pohovku a znovu se s obdivem rozhlédla po pokoji. Za chviličku tu byl s kávou. Jak pokládal šálek na stůl, všimla si, že se mu třesou ruce právě tak jako jí.

„Nevěděla jsem opravdu, jestli tu budeš,“ začala nervózně,

„pak jsem si ale řekla, že se sem přece jen podívám.“

Seděl na židli vedle pohovky a hltal ji očima. „Řekl jsem ti, že tu budu. A myslel jsem to doopravdy, Raphaello. To bys už měla vědět.“ Přikývla a usrkla horké espresso.

„Jaké byly Vánoce?“

„Ale docela prima.“ Usmál se a pokrčil rameny. „Pro Mandy to byla veliká událost a matka přiletěla včera večer a vzala ji na

Havajské ostrovy. Slibovala jí je už dlouho a tentokrát se to hodilo. Právě dopsala knihu a potřebuje si také odpočinout. Nikdo z nás nemládne, jak se říká.“

„Tvá matka?“ Raphaella se zatvářila pohoršeně a pobaveně zároveň. „Ta nebude nikdy stará.“ A pak si vzpomněla, že mu předtím na pláži zapomněla něco říct. „Mně vyjde taky knížka.“ Začervenala se a měkce se zasmála. „Ovšem nic tak významného jako román.“

„Ta tvá dětská knížka?“ Oči se mu rozzářily radostí a Raphaella přikývla.

„Právě před několika týdny mi to oznámili.“

„Měla jsi agenta?“ Zavrtěla hlavou.

„Ne. Zřejmě jen začátečnické štěstí.“ Dlouhou chvíli se na sebe usmívali a pak se Alex zaklonil v židli. „Jsem rád, že jsi tady, Raphaello. Už dlouho jsem toužil ukázat ti tenhle pokoj.“

„A já jsem zas toužila povědět ti o své knize.“ Slabě se usmála. Jako by oba našli ztraceného přítele. Co však teď budou dělat? Nemůžou se znovu vrátit k tomu, co bylo. To

Raphaella věděla. To by bylo příliš riskantní, když je tu Kay, její otec, matka, John Henry. Byla by mu ráda pověděla, co se loni v létě odehrálo a co zkusila.

„Nač jsi právě teď myslela?“ Hleděla do ohně v krbu a vypadala nešťastná, zničená.

Pohlédla na něj a popravdě odpověděla: „Na minulé léto.“

Trochu vzdychla a dodala: „Bylo to hrozné.“

Zamyšleně přikývl, pak také vzdychl a trochu se usmál:

„Jsem jen šťastný, že jsi vůbec přišla a že si můžem popovídat.

To bylo pro mě z toho to nejtěžší, že s tebou už nemůžu mluvit ani tě vidět a vědět, že tu nebudeš, až se vrátím domů.

Mandy říkala, že je to pro ni právě tak těžké.“ Jeho slova bodala Raphaellu do srdce. Odvrátila se trochu, aby neviděl bolest v jejích očích. „Co děláš teď, Raphaello?“ Jeho hlas zněl něžně. Hleděla zadumaně do ohně a řekla:

„Většinu času jsem u Johna Henryho. Už několik měsíců mu není dobře.“

„To je jistě krušné pro vás oba.“

„Hlavně pro něj.“

„A pro tebe?“ Pronikavě se na ni podíval, ale ona neodpověděla. Pak už neřekl nic, naklonil se k ní a něžně ji políbil na rty.

Nebránila mu, nemyslela na to, co dělají. Oplatila mu jen políbení, nejdřív něžně, pak vášnivě. Byl v něm smutek, osamocenost a bolestná touha po Alexovi, která ji zaplavovala už od léta. To všechno se s tím prvním polibkem vynořilo. Cítila, že i Alex přemáhá svou vlastní vášeň.

„Alexi já nemůžu“ Už to znova neudělá. Nemůže s tím začít znova. Přikývl.

„Já vím. To je v pořádku.“ Pak tu seděli a povídali si, dívali se do ohně, mluvili o sobě, jeden o druhém, o tom, co se jim přihodilo a co cítili, a najednou začali mluvit o jiných věcech, o lidech, o tom, co je bavilo, co legračního zažili, jako by si to všechno celého půl roku schovávali pro tuhle příležitost. Byly tři hodiny ráno, když se s ním Raphaella na rohu poblíž svého domu rozloučila. Naléhal, že ji doprovodí. A pak jako malý chlapec chviličku otálel a nakonec se rozhodl skočit do toho rovnýma nohama. „Mohl bych tě zas vidět, Raphaello? Jen jako dnes?“ Nechtěl ji znova odstrašit, jen letmo nahlédl do jejího života a poznal, jaký nátlak snášela, ať už skutečný, nebo imaginární. Zdálo se, že se nad tím zamyslela, ale jen krátce, a pak přikývla.

„Mohli bychom se třeba jít projít na pláž?“

„Zítra?“

Zasmála se té otázce a přikývla: „Tak dobrá.“

„Budu tady na tebe čekat a můžeme jet mým vozem.“ Druhý den byla sobota a Alex měl volno. „Ve dvanáct?“

„Dobrá.“ Cítila se najednou velmi mladá, jako děvčátko.

Usmála se na něj, zamávala mu a pak byla pryč. Celou cestu domů se chichotala. Nemyslela na Johna Henryho ani na otce ani na Kay Willardovou ani na někoho jiného. Myslela jen na Alexandra Alexe a na to, že ho zítra v poledne uvidí a pojede s ním na pláž.

29.

Koncem týdne se Alex s Raphaellou scházeli každé odpoledne a chodili buď na procházku na pláž, nebo vysedávali lenivě před krbem, pili espresso a povídali si o životě. Ukázala mu smlouvu na knihu, hned jak jí přišla z New Yorku, a on jí vykládal o svých nových případech, a také si zajeli do Fort Point.

Když nebyl v práci, trávili spolu odpoledne a několik hodin večer, kdy už šel John Henry spát. Vždycky vybýval nějaký čas, kdy nemohla být u Johna Henryho, protože spal, takže neměla pocit, že by mu brala jediný drahocenný okamžik, který mu pomáhal žít. Alexovi dávala čas, který byl její, půlhodinku tu, hodinku tam, volné chvíle, kdy se mohla procházet, vydechnout si, myslet a být. Patřily k nejšťastnějším hodinám, které spolu strávili, kdy jeden druhého zase znova objevovali. Jenže tentokrát toho objevili víc než před rokem, nebo to možná bylo tím, že v době, kdy byli sami, oba tolik vyspěli. V obou případech pocit ztráty byl hrozný, podněcoval však každého jinak. Vzájemný vztah byl stále velmi pevný, všechno však bylo velmi nové a oba měli strach. Raphaella se bála, aby nezpůsobila stejnou katastrofu, jako předtím, aby nevzbudila hněv Alexovy sestry a svého otce, a stále tu zůstával stejný problém, že brání

Alexovi, aby navázal plnější vztah s nějakou jinou ženou. Alex měl však jen jedinou obavu, aby ji zase nezaplašil. Dostal koneckonců od Johna Henryho požehnání, takže necítil vůbec žádnou vinu. Postupovali ve sbližování opatrně, pomalu, krůček za krůčkem. Den po Novém roce přišla k němu ve dvě hodiny odpoledne. John Henry totiž prohlásil, že chce spát celý den, a vypadalo to, že ho opravdu prospí.

Raphaella zašla k Alexovi a zazvonila. Nebyla si jista, že bude doma, ale otevřel jí hned. Měl na sobě džíny a pohodlný starý rolák a vypadal, že má nesmírnou radost, když ji tu vidí.

„To je ale milé překvapení. Copak tady děláš?“

„Napadlo mě, že bych tě mohla přijít navštívit. Nevyrušuju?“ Začervenala se, jak si najednou uvědomila, že považuje hodně věcí za samozřejmé, a že by mohl mít nahoře ve svém pokoji nějakou ženu. Okamžitě to z její tváře poznal a vesele se zasmál.

„Ne, milostivá. Naprosto mě ,nevyrušujete`. Mohu vám nabídnout šálek kávy?“ Přikývla a šla za ním dolů do kuchyně.

„Kdopak to vyleštil?“ Ukázala na svítící měděné hrnce a posadila se na židli.

„Já sám.“

„Opravdu?“

„Samozřejmě.“ Pak se na ni usmál. „Umím leccos, o čem ještě nevíš.“

„Opravdu? Například?“ Podal jí šálek horké kávy a celý šťastný se díval, jak upíjí.

„Nevím, nevím, jestli bych ti měl prozradit všechna svá tajemství najednou.“

Chvilku seděli tiše, popíjeli kávu a každý se těšil ze společnosti toho druhého, a pak jako vždy si začali povídat o mnoha různých věcech. Čas jim spolu vždycky tak rychle ubíhal. Pak si najednou vzpomněl na rukopis matčiny knihy.

„Ach Alexi, mohla bych si jej přečíst?“ Raphaelle zasvítily oči.

„Ale to víš, že ano. Mám ho nahoře na svém psacím stole.“

Zazářily jí oči radostí, nechala kávu kávou a pospíšili nahoru. Prohlédla pár stránek a co přečetla, se jí moc líbilo. Usmála se na Alexe a náhle si uvědomila, že je zas poprvé v jeho pracovně. Opatrně zalétla pohledem přes halu k jeho ložnici a pak se na sebe mlčky podívali. Pomalu, zkušeně a dychtivě ji políbil a držel ji v náručí, až se potěšením prohnula. Čekal, že ho zarazí ale nechala ho, a tak začal přejíždět rukama po jejím těle, a pak, jako by si řekli, prošli pomalu halou.

Poprvé ve svém dospělém životě se lekal toho, co dělá, a následků, které to může mít. Zoufale se bál, že ji pak ztratí,

Raphaella mu však sama zašeptala: „To je v pořádku, Alexi,“ a pak když z ní stahoval svetr: „Tolik tě miluju.“ Vypadalo to jako balet, jak ji pomalu svlékal a ona mu zároveň také sundavala šaty. Dotýkali se navzájem, sahali na sebe, tiskli se k sobě a hladili se, nijak nepospíchali, takže se zdálo, že jim milování bude trvat celé odpoledne, a když leželi vedle sebe a jejich těla byla ukojená, mysli a srdce přetékající láskou, zdálo se, že jsou oba šťastnější, než kdy spolu byli. Alex, podepřený o loket, pohlédl na ni s úsměvem, jaký u něj už dlouho neviděla.

„Víš, jak jsem hrozně šťastný, že tě tu mám?“

„Tolik se mi po tobě stýskalo, Alexi,“ usmála se měkce, „ve všem, Alexi.“ Přikývl a znovu si lehl vedle ní, přejížděl prsty po jejím těle, ústa dychtící přisát se k její pleti, úd chvějící se vzrušením, a najednou věděl, že ji chce znovu. Znovu a znovu se milovali až do večera a pak se spolu vykoupali v teplé vodě.

Raphaella seděla zasněně s přivřenýma očima ve vaně.

„Drahoušku, jsi rozkošná.“

„A moc ospalá.“ Otevřela jedno oko a usmála se. „Musím se probudit a jít domů.“ Zdálo se však divné někam chodit a ještě divnější nazývat ten druhý dům domovem. Domov byl zase tady, kde byl Alex, kde spolu sdíleli svůj život, kde mísili své duše a těla, kde se milovali. A bylo jí naprosto jedno, čím otec vyhrožuje. Nikdy od Alexe neupustí. Ať mu Kay napíše další zatracený dopis. Ať jdou všichni k čertu. Ona Alexe potřebuje.

A nakonec má na něj právo.

Seděli ještě pořád ve vaně. Znovu ji políbil a ona mu žertem řekla, že na něj zavolá policii, jestli se jí ještě dotkne. Byl však právě tak unavený jako ona a když ji dovezl domů, spokojeně zívl, ještě jednou ji políbil, a pak jako obvykle ji nechal jít poslední blok samotnou.

Když si otevřela, bylo v domě podivné ticho, jako by se někde zastavily všechny hodiny, jako by zdánlivě znějící zvuky v obrovském paláci náhle zmlkly. Řekla si, že se jí to jen zdá, že je tak vyčerpaná, že nic nevnímá, zasmála se tomu, zívla a začala stoupat do schodů. Když však došla k první podestě, uviděla přede dveřmi Johna Henryho postávat dvě služebné a dvě ošetřovatelky. Na okamžik se jí srdce zastavilo a zarazila se, pak vystoupila na poslední schod a ženy ji uviděly. „Stalo se něco?“

„Váš“ Ošetřovatelka s uplakanýma očima se obrátila k Raphaelle. „Váš manžel, paní Phillipsová.“ „Ach bože,“ zašeptala. Věděla to hned, jak je tam uviděla, jejich tváře jí to prozradily.

„Je“ Dál už mluvit nemohla a ošetřovatelka přikývla.

„Zemřel.“ Pak ji přemohlo dojetí a propukla v pláč. Druhá ošetřovatelka ji okamžitě objala. „Jak se to stalo?“ zeptala se Raphaella a pomalu k nim přistoupila. Stála tu rovně jako svíce, ale její hlas zněl měkce. Oči se zdály obrovské. John Henry zemřel, když ležela v posteli s Alexem, laškovala a dováděla a milovala se. Bylo jí, jako by dostala políček. Okamžitě si vzpomněla, jak na ni zapůsobila otcova slova loni v létě. Nazval ji děvkou. „Dostal další záchvat?“

Čtyři ženy na chvíli strnuly a pak ošetřovalka, která plakala, hlasitě zavzlykala, a obě služebné najednou zmizely. Teprve pak se druhá ošetřovatelka podívala na Raphaellu a ta hned věděla, že se stalo něco hrozného, když byla pryč.

„Lékař chce s vámi mluvit, paní Phillipsová. Čeká už dvě hodiny. Nevěděli jsme, kde jste, našli jsme však ve vašem pokoji lístek a usoudili jsme, že budete brzy doma.“ Raphaella cítila, že se jí dělá zle. „Je tu ještě lékař?“

„Je u mrtvého v jeho pokoji. Brzy však přijdou a tělo odnesou. Lékař žádá pitvu, aby si byl jist.“ Raphaella na ni tupě zírala a pak běžela do pokoje Johna Henryho. Přistoupila k posteli a viděla, jak tu leží. Vypadal, jako by spal, a na chvilku se jí zdálo, jako by pohnul rukou. Stála tu tiše a nehybně a ani si nevšimla lékaře. Viděla jen Johna Henryho. Zdál se tak unavený, scvrklý a starý a vypadal, jako by jen spal.

„Paní Phillipsová? Raphaello?“

Uslyšela za zády hlas a rychle se otočila, a když viděla, kdo je to, vzdychla. „Nazdar, Ralphe.“ Pak, jako přitahována magnetem, obrátila oči zase k muži, za nějž byla patnáct let provdána. Ještě ani přesně nevěděla, co cítí. Žal, prázdnotu, lítost, výčitky, nevěděla ještě, co. Nepochopila doopravdy, že je mrtvý. Ještě před několika hodinami řekl, že je unaven, a teď vypadal, jako by spal. „Pojďme do vedlejšího pokoje, Raphaello.“

Šla s lékařem do oblékárny. Tuhle místnost ošetřovatelky často používaly. Teď tu Raphaella a lékař spolu stáli jako dva spiklenci. Upíral na ni pohled a netvářil se šťastně. Bylo jasné, že jí musí něco říct.

„Co se děje? Co je to, co mi nechce nikdo říct? Byl to přece záchvat mrtvice, ne?“ A najednou pochopila. Lékař zavrtěl hlavou a potvrdil tak její nejhorší obavy.

„Ne, mrtvice to nebyla. Stalo se hrozné neštěstí. Strašný omyl, skoro neodpustitelný, až na to, že nebyl spáchán ze zlé vůle. A nikdo nemůže vědět, jak mu bylo.“

„Co se mi to pokoušíte říct?“ zvýšila hlas. Měla pocit, jako by se jí měla hlava rozskočit.

„Váš manžel John Henry ošetřovatelka mu dala uspávací prášek a lahvičku nechala na nočním stolku“ Lékař dlouho mlčel a Raphaella na něj hleděla, plná hrůzy. „Vzal ty prášky,

Raphaello. Celou lahvičku. Spáchal sebevraždu. Nevím, co bych vám jiného řekl. Ale tak se to stalo.“ Hlas se mu zachvěl a Raphaelle se chtělo křičet. Zabil se

John Henry se zabil, zatímco byla v posteli s Alexem Zabila ho ona zabila ho právě tak, jako by to udělala holýma rukama. Udělal to proto, že věděl o Alexovi? Udělal to proto, že něco tušil? Mohla tomu zabránit, kdyby tu bývala byla? Mohla by byla by co jestli myšlenky se jí honily v hlavě, oči měla doširoka otevřené, jak nad tím vším přemýšlela, nemohla však ze sebe dostat ani slovo. Nedokázala to. Otec měl pravdu.

Zabila ho. John Henry spáchal sebevraždu. Konečně se přiměla podívat se na lékaře.

„Nechal mi tu nějaký dopis?“ Lékař zavrtěl hlavou.

„Ne.“

„Ach bože.“ Řekla to skoro jen pro sebe a pak padla na zem k jeho nohám. Omdlela.

30.

Antoine de MornayMalle přiletěl druhý den v šest hodin večer z Paříže a našel Raphaellu, jak sedí u okna a upírá oči na záliv. Když uslyšela za sebou jeho hlas, vstala ze židle, obrátila se k němu a pozdravila se s ním. Oči měla téměř bezvýrazné. Minulý večer si nešla ani lehnout, uspávací prášek, který jí nabízel lékař, odmítla. Jak tu teď proti němu stála, vypadala velmi unavená. V černých vlněných šatech se zdála ještě hubenější než byla. Vlasy měla přísně sčesané dozadu a obrovské oči v přízračně bledé tváři byly zapadlé. Když se jí podíval na nohy, viděl, že má smuteční černé punčochy. Na sobě neměla jediný šperk kromě těžkého zlatého snubního prstenu, který nosila už patnáct let.

„Papá“ Vykročil k ní a ona mu pomalu šla vstříc. Jeho oči pátraly v její tváři. Když mu telefonovala, poznal z jejího hlasu, že se muselo stát něco hrozného, že je to něco víc než smrt jejího manžela. Něco, co s ní souviselo a co mu ještě neprozradila.

„Je mi to moc líto, Raphaello,“ řekl trochu srdečněji a posadil se k ní. „Byla to byla to rychlá smrt?“

Neřekla ani slovo, upírala dál oči na záliv a držela se křečovitě jeho ruky. „Nevím myslím, že ano“

„Tys u něj nebyla?“ Zůstal na ni překvapeně koukat a zachmuřil se. „Kde jsi byla?“ V hlase se mu najednou ozvalo podezření a Raphaella se mu nedokázala podívat do očí.

„Byla jsem chvíli venku.“

Otec pokývl hlavou. „Byl to asi další záchvat mrtvice nebe mu prostě vynechalo srdce?“ Jako

mnoho lidí jeho věku chtěl přesně vědět, jak nastal konec, snad proto, kdyby se mu to stalo, aby věděl, co má čekat. Ale něco v dceřině tváři se mu stále nějak nezdálo. Ta zatím vážně pomýšlela na to, že mu nic neřekne, věděla však také, že nemá význam mu lhát. Znala dobře otce a byla si jistá, že se dá s každým do řeči, se služebnými, ošetřovatelkami, lékařem. Náhodně nebo záměrně odhalí pravdu. V domácnosti to už věděl každý. Dohodla se sice s lékařem, že o okolnostech smrti Johna Henryho naprosto pomlčí, ošetřovatelky to však řekly služebné, ta se o tom zmínila sluhovi a ten to s užaslou a zděšenou tváří sdělil šoférovi. A nebude trvat dlouho a někdo z nich to řekne známému z jiného domu a nakonec se o tom bude mluvit po celém městě. John

Henry Phillips spáchal sebevraždu. A Raphaella věděla, že otec na to přijde také.

„Papá“ Pomalu se k němu obrátila a konečně se mu podívala do očí. „Nebyla to mrtvice“ Na chvilku pevně zavřela oči, chytila se židle, pak oči znovu otevřela a řekla hlasem, který bylo sotva slyšet: „Byla to vzal prášky na spaní, papá“

Podíval se na ni, jako by nerozuměl. „Já on byl v poslední době hodně sklíčený těžce snášel, že je upoután na lůžko měl depresi“ Hlas se jí zlomil, do očí jí vstoupily slzy a z hrdla se jí vydralo zaštkání.

„Co mi to tu povídáš?“ Upřel na ni pohled, ale ani se nepohnul.

„Říkám ti, že“ Nadechla se a teď už řekla zřetelně: „Ošetřovatelka nechala uspávací prášky na nočním stolku vedle něj vzal je všechny.“

„Zabil se?“ zeptal se zděšeně otec. Raphaella zvolna přikývla. „Proboha, kde jsi byla? Proč jsi nedohlédla na to, aby ošetřovatelka lék odnesla? Proč jsi u něj nebyla?“

„Nevím, papá ale nikdo nevěděl, že chce umřít. Chci říct, já to věděla byl tak unavený a v poslední době tak nešťastný z toho, že tak dlouho leží. Nikoho však nenapadlo nepomyslela jsem si vůbec mě to nenapadlo, že by“

„Proboha, copak jsi blázen? Proč jsi nebyla opatrnější? Proč jsi na ošetřovatelky nedohlédla? Byla to tvá povinnost Bylas za to zodpovědná“ Chtěl mluvit dál, Raphaella však vyletěla ze židle, jako když ji píchne.

„Přestaň, papá! Přestaň! Nemohla jsem za to Nikdo za to nemohl! Nebyla to ničí vina byl to“ „Budeš ošetřovatelku žalovat, ne?“ Tvářil se zas už jako člověk schopný všechno zařídit a podíval se na Raphaellu. Ta však zavrtěla hlavou. Vypadala zničená a plná žalu.

„Samozřejmě že ji nebudu žalovat. Nemohla to vědět Byla to nešťastná náhoda, papá.“ „Nešťastná náhoda, která ti zabila manžela.“ Podívali se dlouze jeden druhému do očí. Jako by vycítil něco víc, než mu pověděla, přimhouřil oči a pozorně se na ni zahleděl. „Je v tom něco víc, Raphaello? Něco, cos mi nepověděla?“ A pak jako by se mu rozjasnilo, už to pro něj nebyla domněnka, ale jistota o její vině. Narovnal se na židli a upřel pohled na dceru. „Kde jsi, Raphaello, byla, když se otrávil?“ Pohlédla bolestně na otce, ne jako dospělá žena, ale spíš jako dítě. Když jí dával otázky, kladl na slova hrozný důraz, a ona na to nemohla nic říct.

„Byla jsem venku.“

„S kým?“

„S nikým.“ Bylo to však zbytečné. Už to uhodl a ona věděla, že to ví. Podívala se na něj a v její tváři byla vepsána trýzeň s vědomím vlastní viny.

„Byla jsi s ním, viď, Raphaello?“ Zvýšil hrozivě hlas a ona jen přikývla, protože nevěděla, jak se vymluvit. „Kristepane, tak jsi ho tedy zabila. Chápeš to? Víš, proč ty prášky vzal?“

Otec se na ni podíval s neskrývaným odporem, Raphaella však znovu zavrtěla hlavou.

„On o tom nevěděl, papá. Jsem si tím jistá.“

„Jak si tím můžeš být jistá? Služebnictvo o tom muselo vědět, jistě mu to někdo řekl.“

„To by mu neudělali a nemyslím si, že to věděli.“ Přistoupila apaticky k oknu. To nejhorší měla za sebou. Otec teď ví pravdu. Už se jí nic víc nemůže ptát. Teď se ke všemu doznala, ke své zradě, nevěře, k tomu, že selhala, a proto že se John

Henry otrávil, místo aby zemřel přirozenou smrtí z vůle boží.

„Pak jsi mi tedy lhala, když jsi řekla, že se s ním už neuvidíš?“

„Ne, řekla jsem ti pravdu.“ Obrátila se k němu a pohlédla mu do tváře. „Už jsem ho pak neviděla, až jsem se s ním před dvěma týdny náhodně setkala.“

„Takže jsi rovnou vlezla zpátky do jeho postele.“

„Papá prosím tě“

„A není to tak? Nezabilo to tvého manžela? Přemýšlej o tom.

Dokážeš s tímhle opravdu žít? Můžeš s tím žít?“

„Ne, nemůžu.“ Zavrtěla hlavou a v očích se jí znovu objevily slzy.

„Tys ho zavraždila, Raphaello.“ Slova mu vyklouzla z úst jako hadi, jejichž jed otráví všechno kolem. „Jsi vražedkyně právě jako děvka.“ A pak se napřímil a stanul před ní v celé své výši. „Zneuctila jsi mě a já tě ze svého srdce vypudím, ale kvůli sobě a tvé matce nedopustím, abys mě zneuctila znovu. Nemám ponětí, co hodláš udělat se svým milencem. Jsem jist, že bys s ním nejradši utekla, sotva uloží Johna Henryho do hrobu.

Jenže, má milá, to se nestane. Teď ne. Co uděláš později, se mě netýká, ale, jak neustále připomínáš, jsi dospělá žena. Odporná, nemorální, ale rozhodně dospělá. Takže za rok, po patřičné době smutku, se klidně kurvi dál. Ale zatím se ten rok budeš chovat slušně, kvůli mně, své matce a památce muže, kterého jsem velmi miloval, i když ty zřejmě ne. Po pohřbu odletíš s matkou do Španělska. A zůstaneš tam celý rok. Já se postarám o všechny majetkové záležitosti, bude to trvat skoro rok, než se všechno vyřídí, a pak se sem můžeš vrátit a dělat si, co chceš. Ale ten jeden rok jsi povinna dát muži, kterého jsi zabila. Kdybys šla do vězení, bylo by to na doživotí. A pravda je, mladá dámo, že s tím, co jsi udělala, budeš muset žít celý život.“ Zachmuřeně došel ke dveřím a pak se otočil. „Připrav se, abys mohla v den pohřbu odjet. Víc se o tom s tebou bavit nebudu. Držet rok přísného smutku je nízká cena za to, žes dohnala muže k sebevraždě.“ Stála tam a hleděla, jak odchází, a po tvářích jí pomalu kanuly slzy.

Alex se jí ozval teprve druhý den dopoledne. Den to uchovali v tajnosti před novináři, ale druhý den ráno to už bylo na první stránce novin. John Henry Phillips zemřel. Psali, že od prvního záchvatu mrtvice byl upoután na lůžko, že záchvatů měl několik, že byl invalidní osm let. O Raphaelle byla nepatrná zmínka, v článku se uvádělo jen, že po zesnulém nezůstaly žádné děti, jen druhá manželka Raphaella, rozená MornayMalle y de Santos y Quadral, pak následoval výčet akciových společností, které založil, výše jmění, které zdědil, významné mezinárodní transakce, které během let uskutečnil. To však

Alexe nezajímalo. Zíral užasle do novin, které si koupil cestou do práce.

Zůstal stát jako solný sloup, několik minut pročítal zprávu, pak běžel zpátky domů a zavolal Raphaellu. Už uvažoval, proč

Raphaella večer předtím nepřišla, děsil se, jestli si to zas nerozmyslela, jestli se jí po té noci, kterou spolu strávili, znovu nezmocnil pocit viny, takže před ním nanovo utekla. Teď uvažoval, co to bude pro ni znamenat, že John Henry zemřel, když byla s ním, s Alexem. V novinách stálo, kterou noc zemřel, a Alex věděl, že zemřel, buď když Raphaella nebyla doma, nebo krátce po tom, co přišla. Dovedl si představit, co ji čekalo, když se od něj vrátila, po těch hodinách, co spolu strávili. Vytáčel telefón a celý se chvěl. Telefon vzal sluha a pak to trvalo několik minut, než přišla Raphaella. Její hlas zněl mdle a bezvýrazně. Když uslyšela Alexe, celá se roztřásla. Jeho hlas jí krutě připomněl, co právě dělala, když její manžel vzal smrtelnou dávku uspávacích prášků.

„Jsi to ty, Raphaello?“ zeptal se něžně. Byl zřejmě rozrušen.

„Právě jsem četl noviny. Je mi to moc líto“ Okamžik mlčel a pak dodal: „Jsi v pořádku?“ Kromě pozdravu neřekla zatím nic.

„Ano,“ odpověděla velmi pomalu: „Jsem.“ A pak: „Promiň měla jsem právě něco na práci, když jsi zavolal.“ Vybírala šaty, které dají Johnu Henrymu do rakve, vedle ní stál otec a v jeho tváři bylo vepsáno obvinění smíšené s žalem pro mrtvého přítele. „Pohřeb je zítra.“ Mluvila sklíčeně a nesouvisle a on naslouchal sedě na schodech se zavřenýma očima, se sluchátkem v ruce. Bylo mu

jasné, co se stalo. Trápila se, že je vinna smrtí manžela. Musí ji vidět. Musí s ní mluvit. Musí zjistit, jak jí opravdu je.

„Mohl bych tě vidět po pohřbu, Raphaello? Aspoň na chviličku? Chci jen vědět, že jsi v pořádku.“ „Díky, Alexi. Jsem v pořádku.“ Mluvila jako ze sna. A Alex dostal náhle strach. Vypadalo to, jako by byla pod vlivem silných utišujících prášků a jako by byla v šoku.

„Můžu tě vidět?“

„Odjíždím zítra do Španělska.“

„Zítra? Proč?“

„Vracím se s rodiči. Otec soudí, že bych měla čas smutku strávit tam.“

Kristepane. Alex potřásl hlavou. Co se stalo? Co jí udělali?

Co jí řekli? „Jak dlouhá je doba smutku?“

„Rok,“ odpověděla bezvýrazně.

Zůstal, jako když do něj udeří blesk, a upíral zoufale oči na podlahu. Odjede na rok pryč? Věděl, že ji znovu ztratil, a věděl také, že tentokrát nadobro. Jestliže spojuje smrt Johna Henryho s jejich milováním, pak pro ni jejich vztah vždycky zůstane zlou chvílí, na kterou bude chtít zapomenout. Věděl jen, že ji musí vidět. Na minutu, na deset vteřin, aby ji přivedl zpátky ke skutečnosti, aby jí připomněl, že ji opravdu miluje, že neudělali nic špatného, že nezavinili smrt Johna Henryho. „Raphaello, musím tě vidět.“

„To myslím nepůjde.“ Ohlédla se rychle přes rameno a uviděla otce ve vedlejším pokoji.

„Ale půjde.“ Pak Alexe něco napadlo. „Uvidíme se na schodech, před tvou zahradou. Sejdi jen dolů a já tě tam budu čekat.

Na pět minut, Raphaello to je všechno prosím.“

Jeho hlas tak žadonil, až jí ho bylo líto, ale už k nikomu nic necítila. Ani k sobě, ani k Alexovi, možná že ani k Johnu

Henrymu. Byla z ní teď vražednice. Špatná žena. Byla jako strnulá. Nebyl to však Alex, kdo zabil Johna Henryho. Zabila ho ona. On nemohl být trestán.

„Proč mě chceš vidět?“

„Musím s tebou mluvit.“

„Co když nás někdo uvidí?“ Co na tom však záleželo? Toho největšího hříchu se už dopustila. A její otec o Alexovi věděl, věděl, že byla s ním, když John Henry vzal prášky. Teď už na ničem nesejde, ale aspoň tím ulehčí Alexovi. Druhý den stejně odjíždí do Španělska.

„Neuvidí nás. Zůstanu jen několik minut. Přijdeš?“

„Ano,“ přikývla zvolna.

„Za deset minut tam budu.“

Zavěsili a deset minut nato ji nervózně očekával dole na schodech, kde ji poprvé uviděl zahalenou do norkového kožichu, který změkčoval obrys její tváře ozářené světlem pouliční lampy. Na Raphaellu, jakou teď viděl scházet po schodišti, však připraven nebyl. Vypadala strnulá, zachmuřená, sklíčená.

Byla v přísném smutku, černé šaty, černé punčochy, černé střevíce, nenalíčená. Pohled v jejích očích ho však vyděsil do hloubi duše. Ani se neodvážil jít jí vstříc. Jenom tu stál a čekal, až k němu přijde sama, a pak najednou byla před ním, a v černých očích měla ten bolestný polekaný pohled. „Ahoj, Alexi.“ Promluvila tak tiše a bezvýrazně, jako by sama byla mrtvá. Nebo jako by ji někdo zabil, což vlastně udělal její otec.

„Raphaello holčičko drahá“ Toužil ji vzít do náruče, ale neodvážil se jí dotknout, a tak na ni jen hleděl s úzkostí v očích.

„Sedněme si,“ vybídl ji konečně. Posadil se a ukázal rukou, aby si sedla k němu. Poslechla jako stroj a zimomřivě si přitáhla kolena k prsům. Bylo chladno a schody byly studené. „Chtěl bych, abys mi pověděla, co cítíš. Vypadáš, jako bys to všechno v sobě držela, až mě to děsí, a myslím si, že si vyčítáš něco, zač vůbec nemůžeš. Sama jsi mi řekla, že už měl takového života dost a že si přál

zemřít. Že se to stalo zrovna v tu dobu, je jen náhoda.“

Raphaella se na něj smutně usmála a zavrtěla hlavou, jako by ho litovala, že je takový blázen. „To není náhoda, Alexi. Zabila jsem ho. Nezemřel ve spánku, jak psaly noviny. Nebo zemřel, jenže to nebyl přirozený spánek. Vzal prášky na spaní.“

Čekala, až mu to dojde, a upírala na něj prázdný pohled. „Spáchal sebevraždu.“

„Proboha.“ Lekl se, jako by ho někdo udeřil do tváře, nyní však porozuměl tomu, co slyšel v jejím hlase a co teď viděl v její tváři. „Víš to jistě, Raphaello? Zanechal nějaký dopis?“

„Ne, to ani nemusel. Prostě to udělal. Otec je přesvědčen, že o nás dvou věděl, takže jsem ho vlastně zabila já. To říká otec a má pravdu.“ Alex by byl v tu chvíli jejího otce nejradši zabil, neřekl jí však nic.

„Jak to ví?“

„Proč by to jinak John Henry dělal?“

„Protože už měl takového života dost, Raphaello. Jak často ti to sám řekl.“ Ona však jen zavrtěla hlavou. Nechtěla to slyšet.

Alex tvrdil, že na tom nenesou vinu, Raphaella však příliš dobře věděla, jak velké je jejich provinění. A jestli ne jeho, pak určitě její. „Ty mi nevěříš?“

Zavrtěla pomalu hlavou. „Ne, nevěřím. Myslím, že otec má pravdu. Někdo nás musel vidět a řekl mu to, možná že někdo ze služebných nebo ze sousedů, když jsme se některé noci vraceli domů.“ „Ne, Raphaello, mýlíš se. Ze služebnictva mu to nikdo neřekl.“ Něžně na ni pohlédl. „Napsala mu to má sestra, když jsi byla loni v létě v Evropě.“

„Ach bože.“ Raphaella vypadala, že omdlí, vztáhl však paži a uchopil ji za ruku.

„Ale nebylo to tak. Kay to sice v úmyslu měla, ale nevyšlo jí to. Zavolal mi jeden jeho tajemník a požádal mě, abych k němu přišel.“

„A ty jsi šel?“ zeptala se zděšeně.

„Šel. Byl to báječný člověk, Raphaello.“ Teď měl slzy v očích i on.

„Co se stalo?“

„Mluvili jsme spolu dlouho. O tobě. A o mně taky. O nás dvou. Dal mi své požehnání, Raphaello.“ Alexovi vytryskly slzy z očí. „Řekl mi, abych se o tebe postaral, až“ Natáhl k ní ruku, ale ona ucukla. Teď to požehnání neplatilo. I Alex to věděl. Teď už na to bylo pozdě. „Raphaello, drahoušku, nenech si od nich ublížit. Nenech si vzít to, co oba potřebujeme, co i John

Henry uznával, to, co je správné.“

„Ale my jsme se správně nezachovali. Zachovali jsme se velmi, velmi špatně.“

„Že jsme se zachovali špatně?“ Podíval se jí zpříma do očí.

„Opravdu si to myslíš?“

„Co mi zbývá, Alexi? Jak si můžu myslet něco jiného? Tím, co jsem dělala, jsem zabila manžela, dohnala jsem ho k sebevraždě. Můžeš mi skutečně říct, že jsem neudělala nic špatného?“ „Ano, můžu a řekl by ti to každý, kdo by znal pravdu. Jsi nevinná, Raphaello. Ať říká tvůj otec, co chce. Kdyby byl John

Henry živ, jistě by ti řekl totéž. Jsi si jistá, že ti nezanechal dopis?“ zeptal se a zadíval se jí pátravě do očí. Zdálo se divné, že John Henry nenapsal nic na rozloučenou, vypadal na muže, který by to udělal. Zavrtěla však znova hlavou.

„Nic. Lékař se díval, když přišel, a ošetřovatelky taky. Nic nenašli.“

„Jsi si tím opravdu jistá?“ Znovu přikývla. „Tak co uděláš?

Pojedeš s matkou do Španělska a budeš odpykávat svůj hřích?“

Znovu přikývla. „A co pak? Vrátíš se sem?“ V duchu se smiřoval s dlouhým osamělým rokem. „Nevím. Musím se sem vrátit a dát do pořádku všechny záležitosti. Až bude pozůstalostní řízení skončeno, dám dům do prodeje. A pak“ hlas se jí zachvěl, sklopila oči k zemi a monotónním hlasem řekla „odjedu asi do Paříže nebo možná do

Španělska.“

„Raphaello, to je šílenství.“ Už to nevydržel a vzal ji za ruce.

Sevřel její dlouhé tenké prsty ve svých dlaních. „Miluju tě.

Chci se s tebou oženit. Není tu žádný důvod, proč bychom se neměli vzít. Nic špatného jsme neudělali.“

„Udělali, Alexi.“ Velmi pomalu se od něj odtáhla a vyndala svou ruku z jeho. „Udělala jsem něco velmi špatného.“

„A po celý zbytek života poneseš to břímě, že ano?“ Věděl však, že víc odpovídá pravdě, že by jí po celý zbytek života připomínal to, co pokládala za svůj velký hřích. Ztratil ji. Ztratil ji náhlou nepřízní osudu, tím, že John Henry spáchal sebevraždu v době, kdy Raphaella byla u něj, u Alexe, ztratil ji vinou nerozumu starého unaveného muže a vinou krutého obvinění jejího otce. Ztratil ji. A pak, jako by věděla, co si myslí, přikývla a vstala. Dlouho na něj hleděla a potom měkce zašeptala: „Sbohem.“ Nedotkla se ho, ani ho nepolíbila a nečekala na odpověď.

Jen se otočila a pomalu scházela po schodech dolů. Alex hleděl za ní, zděšený z toho, co ztrácí a co Raphaella dělá. V přísných smutečních šatech vypadala jako jeptiška. Bylo to teď potřetí, co ji ztratil. Tentokrát však navždy, jak věděl. Když došla ke skrytým zahradním dvířkám, otevřela je a zas je za sebou zavřela.

Alex tam dlouho stál, připadalo mu, že je tam celé hodiny, a pak s bolestí v srdci a s pocitem, jako by měl zemřít, vyšel pomalu ztrápeně nahoru, nasedl do vozu a jel domů.

31.

Pohřeb byl tichý a měl se konat bez účasti širší veřejnosti, přesto však bylo v kostelních lavicích malého kostelíka přes sto lidí. Raphaella s matkou a otcem seděla v přední. Otci stékaly po tvářích slzy, matka vzlykala a hlasitě oplakávala muže, kterého sotva znala. V lavici za nimi bylo půl tuctu příbuzných, kteří přijeli s matkou ze Španělska. Alejandrin bratr a dvě její sestry, sestřenice s dcerou a se synem. Měli být oporou jak

Raphaelle, tak Alejandře, Raphaella však měla pocit, jako by byli vězeňskou stráží, která ji přišla dopravit zpátky do Španělska.

Sama seděla při pohřebním obřadu se suchýma očima a upírala prázdný pohled na rakev celou pokrytou bílými růžemi.

O květiny se postarala matka, otec zařídil všechno ostatní.

Raphaella nemusela udělat nic, mohla sedět jen ve svém pokoji a myslet na to, co spáchala. Chvílemi myslela na Alexe, na jeho tvář, jak ji naposled viděla, na to, co jí řekl. Věděla však, že Alex nemá pravdu. Byla to všechno jasně její vina, jak jí otec řekl, a Alex se jen snažil její vinu zmenšit. Uvědomovala si, jak je zvláštní, že ztratila oba najednou. Alexe ztratila právě tak jako Johna Henryho. Seděla strnule, naslouchala hudbě a myslela na to, že už žádného z nich neuvidí. Pomalu jí začaly téct slzy, pod hustým černým závojem se jí nezadržitelně řinuly po tvářích a tiše dopadaly na něžné ruce složené na klíně.

Za celý obřad se ani nepohnula. Seděla tu jako zločinec před soudem, který se nemá čím hájit. V jednu chvíli měla šílenou touhu vyskočit a říct jim, že ho nezabila schválně, že je nevinná, že je to všechno omyl. Pak si připomněla, že nevinná není, že nese vinu a teď za ni bude muset pykat. Když bylo po smutečním obřadu, odjeli v tichosti na hřbitov.

John Henry měl být pohřben vedle své první ženy a jejich syna. Raphaella hleděla na hrob zarostlý trávou a věděla, že tu nikdy nebude odpočívat s ním. Bylo nepravděpodobné, že by ještě někdy žila v Kalifornii. Vrátí se sem za rok na pár týdnů, vezme si své věci a dům prodá, a jednoho dne zemře v Evropě a bude tam pohřbena. Zdálo se to nějak vhodnější. Nemá právo ležet tady s ním. Zabila ho, je jeho vražedkyní. Bylo by to rouhání pohřbít ji s ním do jednoho hrobu. Na konci modlitby, kterou kněz odříkal nad rakví, se na ni otec podíval, jako by jí chtěl říct totéž.

Zpátky jeli domů zase mlčky a Raphaella se vrátila do svého pokoje. Měla už téměř sbaleno.

Neměla co dělat a nechtěla s nikým mluvit, ani nikoho vidět. Nikdo také po tom nijak zvlášť netoužil. Celá rodina věděla, co se stalo. Tety, strýcové, sestřenice a bratranci o jejím poměru sice nevěděli, věděli však, že John Henry spáchal sebevraždu, a jejich oči hleděly na ni téměř vyčítavě, jako by jí znovu a znovu říkaly, že je to její vina. Bylo pro ni lehčí, když je neviděla, když neviděla jejich tváře a oči. A tak zas seděla a čekala ve svém pokoji jako vězeň a záviděla Johnu Henrymu jeho odvahu. Kdyby byla měla stejnou lahvičku prášků, byla by ráda umřela. Věděla však také, že musí být potrestána, a zemřít bylo příliš snadné. Bude muset žít dál s vědomím, čeho se v San Francisku dopustila, a bude muset od své rodiny ve Španělsku snášet odsuzující pohledy a řeči. Věděla, že za čtyřicet nebo padesát let budou ještě o ní mluvit a podezírat, že za vším bylo něco víc, než věděli.

Pak se snad ve vyprávění o ní objeví i Alexovo jméno. Bude se říkat, že Raphaella podvedla manžela vzpomínáte si, spáchal sebevraždu Nevím, kolik jí bylo, snad třicet ve skutečnosti ho vlastně zabila.

Ta slova jí tak zněla v sluchu, že složila hlavu do dlaní a dala se do pláče. Plakala pro děti, které ji nikdy nepoznají a nedozvědí se pravdu o tom, co se jí tu přihodilo, plakala pro Alexe a pro to, co mohlo být, pro Mandy, kterou už nikdy neuvidí, a konečně pro Johna Henryho pro to, co udělal pro to, jaký kdysi byl pro muže, který ji před tak dlouhým časem miloval a požádal ji o ruku, když šli spolu podél Seiny.

V devět hodin jí matka přišla říct, že je čas vyrazit, aby stihli letadlo. Odlétali v půl jedenácté do New Yorku, kde přistanou v šest hodin ráno newyorského času a v sedm hodin nasednou do letadla do Španělska. Letadlo přistane v osm hodin místního času v Madridu. Měla před sebou dlouhou cestu a velmi dlouhý rok. Sluha, který v domě obstarával těžší úklid, popadl oba její kufry a snesl je dolů a Raphaella sestoupila pomalu po hlavním schodišti. Odcházela a věděla, že už tu nikdy žít nebude. Jejím dnům v San Francisku byl konec. Život s Johnem Henrym patřil minulosti. A chvíle prožité s Alexem skončiy katastrofou. Měla vlastně život za sebou.

„Hotovo?“ zeptala se matka a laskavě na ni pohlédla.

Raphaella se na ni podívala prázdnýma očima, jaké na ní viděl toho rána Alex, přikývla a vyšla ze dveří.

32.

Na jaře dostala výtisk své dětské knížky, která měla vyjít někdy koncem července. Přišla jí ze San Franciska, kam ji poslalo newyorské nakladatelství. Klidně si ji prohlédla, dívala se však na ni s jakýmsi chladným odstupem. Zdálo se jí, že je to tisíc let, co ji začala psát, a teď jí najednou připadala bezvýznamná. Byla jí lhostejná. A zrovna tak necítila skoro nic k dětem, rodičům, sestřenicím a bratrancům a dokonce k sobě samé. Pět měsíců chodila jako živá mrtvola, ráno vstala, oblékla si černé smuteční šaty, šla k snídani, vrátila se do ložnice, odpovídala na tucty dopisů, které jí stále přicházely ze San

Franciska, samé projevy soustrasti. Odepisovala na ně na dopisních papírech se širokým černým okrajem, jak se k tomuto účelu hodilo. V době oběda se znovu vynořila z ložnice a hned po něm zase zmizela. Občas si před večeří vyšla na osamělou procházku, snažila sé však vyhnout se každému doprovodu a vždycky se nějak vymluvila, když někdo naléhal, že půjde s ní.

Bylo jasné, že si Raphaella nepřála nikoho vidět a že si ten rok smutku brala hodně k srdci. Hned po svém příjezdu došla k rozhodnutí, že nemá chuť zůstat v Madridu. Uchýlila se do

Santa Eugenie, aby byla sama, a zpočátku s tím rodiče souhlasili. Matka a ostatní členové rodiny ve Španělsku byli zvyklí držet smutek, zachovávali ho rok, a vdovy a děti po zesnulém chodily v černém. A ani v Paříži to nebylo nic neobvyklého.

Ale to, s jakou horlivostí se Raphaella ponořila do svého smutku, každého neobyčejně překvapilo. Jako by se trestala a pykala za nesčetné nevyslovené hříchy. Po prvních třech měsících jí navrhla

matka, aby jela do Paříže, Raphaella však okamžitě odmítla. Chtěla zůstat v Santa Eugenii, neměla chuť jet někam jinam. Vyhýbala se společnosti těch druhých, vyhýbala se dokonce i matce. Jak všichni věděli, nedělala nic jiného, než zůstávala ve svém pokoji a odpovídala na nesčetné soustrastné dopisy a kartičky a chodila na osamělé procházky.

Mezi těmi, které přišly po jejím příjezdu, byl dlouhý a srdečný dopis od Charlotty Brandonové, která se snažila Raphaellu potěšit. Napsala jí bez obalu, ale laskavě, že jí Alex vysvětlil okolnosti smrti Johna Henryho a že ona, Charlotte, doufá, že bude Raphaella tak moudrá a nebude si nic vyčítat. Pak následovala dlouhá filozofická pasáž. Charlotte tu psala, že o Johnu

Henrym slyšela, ještě když byl mladý, a po letech že se dozvěděla o jeho nemoci, která na něj dopadla jako zlá rána a duševně ho ničila. Jistě když srovnával, jaký byl a čím se stal, a pomyslel na Raphaellu, kterou tak miloval, musel být život pro něj vězením, z kterého se snažil uniknout. A i když to, co udělal, můžou ti, kdo tu po něm zůstali, těžko pochopit, pro něj je to vysvobození. „A i když jednal sobecky,“ psala Charlotte

Raphaelle, „doufám, že jeho čin pochopíte a uznáte a nebudete z něj obviňovat sebe a

egocentricky se proto trýznit.“ Vybízela

Raphaellu, aby se s jeho smrtí prostě smířila, zachovala mu vlídnou památku, měla dost laskavosti k němu i k sobě a žila dál. Charlotte žádala Raphaellu, aby si neubližovala, ať už tím myslela, co chtěla.

To byl jediný dopis, na který Raphaella ze své slonovinové věže, kde vysedávala nekonečné hodiny, hned neodpověděla.

Dopis od Charlotty ležel týdny na stole bez odpovědi.

Raphaella prostě nevěděla, co odepsat. Nakonec vyjádřila jen vděčnost za laskavá slova a ženskou sympatii a vyslovila naději, že ji Charlotte, jestli přijede do Evropy, navštíví v Santa

Eugenii. Ačkoliv Charlottu spojovala v duchu s Alexem, což v ní probouzelo bolestné vzpomínky, měla Charlottu ráda i samotnou a za čas by ji docela ráda uviděla. Když se však o tom v dopise zmínila, nečekala, že jí Charlotte pošle lístek už koncem června. Charlotte s Mandy přiletěla právě do Londýna jako každý rok a měla tu vystoupit před čtenáři a propagovat svou poslední knihu. Měla mít i nějakou reklamu ve filmu. Byla tedy hodně zaměstnaná. Pak měla letět ještě do Paříže a do

Berlína, ale když už byla v Evropě, napadlo ji, že poletí i do

Madridu a navštíví tam pár přátel. Byly by s Mandy rády viděly Raphaellu a uvažovaly, jestli by ji mohly vylákat do Madridu nebo na jedno odpoledne za ní zajet do Santa Eugenie. Byly ochotny podniknout tu cestu, jen aby ji viděly, a Raphaella tím byla hluboce dojata. Dojalo ji to natolik, že se neodvážila odmítnout se s nimi setkat, vynasnažila se je však laskavými slovy odradit. Napsala jim, že není vhodné, aby odjela ze Santa

Eugenie, že je jí tu zapotřebí, aby pomohla dohlížet na děti a aby všechno hladce běželo, když má matka tolik hostů, z čehož ovšem nic nebylo pravda. Začínali už sice na léto přijíždět ostatní členové rodiny, ale Raphaella se vyhýbala společnosti ještě víc než předtím a často si nosila do svého pokoje jídlo na podnosu. Citovým Španělům kolem ní se její chování v době smutku nezdálo ničím neobvyklým, její matka však byla stále víc znepokojena.

Dopis, který poslala Charlottě do Paříže, položila Raphaella na stříbrný podnos, kam členové rodiny dávali všechnu odcházející poštu. Ten den, kdy ho tam Raphaella dala, jedno z dětí shráblo všechnu poštu do batohu, aby ji v městě odeslalo, a když si šlo se sestrami a bratry koupit cukroví, vyklouzl mu dopis adresovaný Charlottě z ruky, dřív než jej dalo do schránky. To bylo aspoň jediné vysvětlení, které pro to Raphaella mohla najít, když ji za tři týdny v červenci zavolala Charlotte, která od ní nedostala žádnou odpověď.

„Můžeme vás přijít navštívit?“ Raphaella dlouhou chvíli váhala, cítila, že je v pasti, a přitom věděla, že je hrubá, když neodpovídá.

„Já je tu hrozné vědro, nelíbilo by se vám tu je tak těžké se sem dostat, nerada bych vás

vystavovala příliš velkým obtížím.“

„Tak přijeďte do Madridu.“ Z Charlottina hlasu dýchala radostná nálada.

„Já odtud opravdu nemůžu, i když bych ráda.“ Byla to nestoudná lež.

„Nu, tak to tedy vypadá, že nemáme na vybranou. Tak co zítra? Najmeme si vůz a po snídani budeme u vás. Co říkáte?“

„Pojedete tři hodiny, jen abyste mě viděly? Ale Charlotte hrozně se stydím“

„To nemusíte. Přijedeme moc rády. Hodí se vám to?“ Na chvíli si Charlotte nebyla jista, jestli je Raphaella opravdu chce vidět, a pak ji najednou napadlo, jestli by je Raphaella třeba radši neviděla. Možná, že je pro ni ještě příliš bolestné připomenout si s nimi Alexe. Charlotte však u ní bolest nevycítila, a když Raphaella zase promluvila, zdálo se podle hlasu, že je ráda uvidí.

„To bude báječné zas vás obě vidět!“

„Nemůžu se ani dočkat, až se s vámi shledám, Raphaello.

A Mandy skoro nepoznáte. Víte, že jde na podzim do

Stanfordu?“

To už se Raphaella mile usmívala. Mandy její Amanda těšilo ji, že je dosud u Alexe. Potřeboval ji právě tak, jako ona potřebovala jeho. „To ráda slyším.“ A pak se neubránila, aby se nezeptala: „A co Kay?“

„Prohrála volby. Ale to jste musila vědět, ještě než jste odjela. Bylo to vloni.“ Věděla to, když se to stalo, protože to četla v novinách. Během té krátké doby, kdy znovu obnovili svůj poměr, Alex odmítal o sestře mluvit. Kvůli Amandě se s Kay jednou provždy rozešel a přerušil s ní všechny styky a Raphaella často uvažovala, co by byl udělal, kdyby ještě věděl, že Kay napsala jejímu otci. Byl by ji nejspíš zabil. Raphaella mu to však neřekla. A teď byla ráda. Co na tom záleželo? Jejich společný život skončil, a Kay byla koneckonců jeho sestra. „Drahoušku, zítra si to všechno povíme. Máme vám něco přivézt z Madridu?“

„Jen sebe.“ Raphaella se usmála a zavěsila, celý den však nervózně přecházela po pokoji. Proč jen se nechala od nich přemluvit? A co bude dělat, až přijdou? Nechtěla vidět Charlottu ani Amandu, nechtěla si nic připomínat z minulého života. Vedla teď v Santa Eugenii nový život. Všechno ostatní si zakázala.

Jaký mělo smysl zůstávat ve styku s minulostí?

Když ten večer sešla dolů k večeři, všimla si matka nervózního chvění jejích rukou a v duchu si řekla, že o tom musí promluvit s Antoinem. Myslela si, že Raphaella by měla jít k lékaři. Už měsíce vypadala hrozně. Přes nádherné letní slunce zůstávala zavřená v pokoji a byla strašně bledá. Od té doby, co přijela ze San Franciska, ztratila sedm nebo deset kilo a ve srovnání s ostatními členy rodiny vypadala opravdu nezdravě.

V pohublé, skoro vyzáblé tváři byly už vidět jen ty veliké tmavé nešťastné oči.

Matce se jen tak mimochodem zmínila, že za ní z Madridu přijedou dvě známé. „Jsou vlastně ze Států.“

„Ale?“ Matka na ni radostně pohlédla. Ulehčilo se jí, že

Raphaella bude mít návštěvu. Nechtěla se předtím se svými starými známými ze Španělska ani setkat. Zachovávala po celou dobu ten nejpřísnější smutek. Takový Alejandra ještě neviděla. „Kdo je to, drahoušku?“

„Charlotte Brandonová s vnučkou.“

„Ta spisovatelka?“ Matka vypadala překvapeně. Četla některé její knihy přeložené do španělštiny a věděla, že Raphaella zná všechny. „Chtěla bys, aby tu zůstaly přes noc?“ Raphaella roztržitě zavrtěla hlavou a šla nahoru do svého pokoje.

Druhý den pozdě dopoledne byla ještě v pokoji, když přišla služebná zaklepat na její dveře. „Doňo Raphaello máte hosty.“ Skoro nikdy se neodvažovala Raphaellu vyrušit. Dveře se otevřely a patnáctiletá dívka v úboru služebné se jasně chvěla strachem.

„Děkuju,“ Raphaella se usmála a šla ke schodům. Byla tak nervózní, že měla nohy jako dřevěné.

Zdálo se to zvláštní, ale neviděla tak dlouho žádné přátele, že nevěděla honem, co říct.

Měla na sobě elegantní černé šaty, které jí matka koupila v Madridu, a na nohou černé punčochy, které dosud nosila.

V obličeji byla hrozně bledá, až se Charlotte čekající u schodů zrovna lekla, když ji uviděla scházet dolů. Nikdy neviděla nikoho, kdo by vypadal tak nešťastně. V černých šatech s očima plnýma žalu připomínala Raphaella obraz umučení. Okamžitě se na Charlottu usmála, ale ten úsměv byl jako pokus dostat se přes nepřeklenutelnou propast. Jako by od té doby, co ji Charlotte naposledy viděla, sklouzla do jiného světa, a když se teď na ni Charlotte dívala, chtělo se jí plakat. Nakonec se však přece jen ovládla, objala Raphaellu a něžně ji přitiskla k sobě. Pak když přihlížela, jak ta vyhublá kráska objímá

Amandu, uvědomila si, že je v jistém smyslu mnohem krásnější než předtím, že je to však ta krása, na jakou se člověk jen dívá a nikdy se jí nedotkne a jakou ve skutečnosti nikdy nepozná. Během návštěvy byla Raphaella pohostinná a vlídná, k oběma velmi milá, ukázala jim dům a zahrady, historickou kapli, kterou dal postavit její prapradědeček, a seznámila je s dětmi, které si za dozoru chův hrály ve zvláštní zahradě.

Charlotte se přistihla při pomyšlení, že je to podivné místo, kde trávit léto, že je to pozůstatek staré doby, jiný svět, ale rozhodně ne místo, kde by se měla mladá žena jako Raphaella zahrabat, a vyděsila se, když jí Raphaella řekla, že tu hodlá zůstat.

„Nevrátíte se do San Franciska?“ zeptala se Charlotte. Vypadala, že ji to rozrušilo.

Raphaella však ihned zavrtěla hlavou. „Ne. Budu tam muset samozřejmě zajet kvůli domu, abych ho zavřela, ale možná že to budu moct udělat i odsud.“

„A nebudete se pak chtít přestěhovat do Paříže nebo do Madridu?“

„Ne,“ řekla rozhodně a usmála se na Amandu, ta však byla zticha. Od chvíle, co přijely, neřekla skoro nic a jenom užasle hleděla na Raphaellu. Bylo jí, jako by viděla přízrak, a ne živou Raphaellu, kterou kdysi znala. To už nebyla Raphaella, to byl její stín. A jako Charlotte i Mandy se celé odpoledne přemáhala, aby neplakala. Musela myslet na ty doby s Alexem, kdy on a Raphaella byli tak šťastní a kdy Raphaella na ni každý den čekávala, když se Mandy vracela ze školy. Ale tato žena, na kterou teď hleděla, byl někdo cizí, někdo jiný, neznámý.

Raphaellu jen připomínala. Oddychla si, když jí Raphaella navrhla, aby si šla zaplavat. Právě tak jako před dlouhým časem

Raphaella, snažila se Mandy unavit se dlouhým plaváním, aby si pročistila mysl a mohla se vyznat ve svých citech. To dalo

Charlottě příležitost, po které toužila, příležitost být s Raphaellou sama. Pak když seděly spolu na pohodlných židlích v odlehlém koutku zahrady, pohlédla Charlotte s něžným úsměvem na Raphaellu.

„Raphaello můžu s vámi mluvit jako stará přítelkyně?“

„Vy vždycky.“ V očích se jí však okamžitě zase objevil pohled vylekané laně. Nechtěla odpovídat na žádné otázky, nechtěla objasňovat své rozhodnutí. Teď to byl její život.

A nechtěla, aby o něm věděl někdo jiný.

„Myslím, že se trápíte víc, než si kdo může představit. Vidím vám to ve tváři, ve vašem vyděšeném pohledu, v tom, jak mluvíte Co vám mám říct, Raphaello? Co může kdokoli říct, aby vás osvobodil?“ V pouhé minutě se dostala přímo k jádru věci a Raphaella odvrátila tvář, aby Charlotte neviděla, že se jí v očích lesknou slzy. Předstírala, že se dívá na zahradu a pak pomalu, smutně zavrtěla hlavou.

„Já už nikdy nebudu volná, Charlotte.“

„Ale vždyť jste se sama uvěznila do tohohle života. Vzala jste na sebe vinu za něco, co jste neudělala. Nikdy, nikdy neuvěřím, že to byla vaše vina. Vždycky budu věřit, že váš manžel byl unaven životem, a domnívám se, že to víte také, jen kdybyste byla ochotna si to přiznat.“ „Nevím to. A nikdy to vědět nebudu. Ostatně na tom nezáleží. Svůj život jsem naplnila. Byla jsem

vdaná patnáct let. Nic víc nechci. Teď jsem tady. Vrátila jsem se domů.“

„Až na to, že už to pro vás není domov, Raphaello. Mluvíte jako stará žena.“

„Také se tak cítím,“ usmála se Raphaella.

„To je šílenství.“ Pak pohlédla Raphaelle do očí a bez váhání řekla, jak ji to právě napadlo: „Pojeďte s námi do Paříže.“

„Teď?“ zděsila se Raphaella.

„Dnes večer se vracíme do Madridu a zítra poletíme do Paříže. Co tomu říkáte?“

„Že je to mírně řečeno bláznovství,“ usmála se slabě

Raphaella. Vůbec ji to nelákalo. Nebyla v Paříži rok, ale neměla naprosto chuť tam jet.

„Přemýšlejte o tom, ano?“

„Ne, Charlotte, chci zůstat tady,“ zavrtěla smutně hlavou

Raphaella.

„Ale proč? Proč tu musíte zůstat? Není to správné.“

„Ale je,“ odpověděla Raphaella a pomalu pokývla hlavou.

A pak se nakonec odvážila položit Charlottě otázku, která jí celý den ležela v hlavě: „Jak se daří Alexovi? Je už v pořádku?“ Dvakrát jí psal a ona neodpověděla, z dopisů však poznala, že je z toho, co se stalo, silně rozrušený a že mu ještě přitížil její odchod, její mlčení a původní rozhodnutí, že se spolu už nikdy nesmějí setkat.

„Zvládá to,“ přikývla pomalu Charlotte. Tohle však bylo mnohem těžší než jeho rozchod s Rachel a nebyla si už zcela jistá, že bude, jako býval dřív. Nevěděla, má-li to říct

Raphaelle, nebo nemá. Nebyla si jistá, že Raphaella snese ještě další vinu, než byla ta, která ji tížila. „Nikdy jste mu nenapsala, že ano?“

„Ne.“ Pohlédla Charlottě přímo do očí. „Myslela j sem, že bude pro něj lepší, když skončím všechno naráz.“

„To jste si už myslela předtím jednou, ne? A tenkrát jste se mýlila.“

„To bylo něco jiného.“ Raphaella vypadala nepřítomně.

Vzpomněla si na scénu s otcem před rokem v Paříži. Bylo to tenkrát tak naléhavé a důležité, a teď se všechno změnilo a na ničem z toho už nezáleželo. Kay ztratila své volby, které pro ni měly tak velký význam, ona ztratila Alexe a John Henry byl mrtev Raphaella se teď znovu podívala na Charlottu. „Kay napsala mému otci a pověděla mu o mém poměru s Alexem, žádala ho, aby tomu učinil konec, což on také udělal.“ Když viděla, jak je tím sdělením Charlotte zděšená, rozhodla se nepovědět jí už o Kayině dopise Johnu Henrymu, což byla ještě krutější věc. Usmála se na Alexovu matku. „Otec mi vyhrožoval, že to poví mému manželovi, a dal mě sledovat. Tvrdil také, že jsem sobecká a ničím Alexovi život, protože mu bráním, aby se oženil a měl děti.“ Slabě vzdychla: „Tenkrát jsem měla pocit, že mi nic jiného nezbývá.“

„A tentokrát?“

„Otec chtěl, abych sem na rok odjela. Myslel si, že je to to nejmenší, co můžu udělat,“ to už skoro jen šeptala „když jsem zabila Johna Henryho.“

„Ale vy jste ho nezabila.“ Chvíli obě mlčely a pak se

Charlotte zeptala: „Co bude, až rok uplyne? Bude vaše rodina nešťastná, když odsud odjedete?“ „Nevím. Ale je to jedno. Já odsud neodjedu, Charlotte. Patřím sem. A tady zůstanu.“

„Proč sem patříte?“

„O tom nechci hovořit.“

„Kristepane, přestaňte se už trestat!“ Vzala Raphaelliny ruce do svých. „Jste krásná mladá žena ušlechtilého smýšlení a s dobrým srdcem a zasluhujete si plný šťastný život, manžela, děti s Alexem nebo s někým jiným, to záleží na vás, nemůžete se však tady zahrabat, Raphaello.“ Raphaella pomalu vymanila své ruce ze Charlottiných. „Ale ano, můžu. S tím, co jsem udělala, nemůžu žít nikde jinde. Ať bych přišla do styku s kýmkoli, ať bych milovala a vzala si kohokoli, vždycky bych musela myslet na Johna Henryho a na

Alexe. Jednoho z nich jsem zabila a druhého skoro zničila. Jaké právo mám zasahovat do života někoho jiného?“

„Ale vy jste nikoho ani nezabila, ani nezničila. Panebože, jak bych si přála, abych vám to konečně vysvětlila.“ Věděla však, že je to téměř beznadějné. Raphaella se uzavřela do sebe a skoro neslyšela, co se jí říká. „Tak tedy do Paříže nepojedete?“

„Ne,“ slabě se usmála. „Děkuju však za pozvání. A Mandy vypadá báječně.“ Těmi slovy dala najevo, že si už nepřeje mluvit o sobě. Neměla už chuť vysvětlovat, proč se tak rozhodla.

Místo toho pozvala Charlottu, aby se šla podívat do růžových zahrad na konci panství. Pak se vrátily k Amandě a za nějakou chvíli byl už čas se rozloučit. Dívala se za nimi s lítostí a pak šla zpátky do velkého domu, halou z růžového mramoru ke schodům a pomalu po nich nahoru.

Když Charlotte projížděla najatým vozem hlavní branou

Santa Eugenie, propukla Amanda v pláč. „Ale proč nechce jet do Paříže?“

Charlotte měla v očích také slzy. „Protože nechce, Mandy.

Chce se tady zaživa pohřbít.“

„Nemohla jsi jí to vymluvit?“ Mandy si utřela nos a osušila oči. „Panebože, vypadala hrozně. Jako by umřela ona, a ne on.“

„V jistém smyslu asi umřela.“ Charlotte zamířila po dálnici do Madridu. Slzy jí volně stékaly po tvářích.

33.

V září začala Alejandra na Raphaellu naléhat. Ostatní členové rodiny už odjeli zpátky do Barcelony a Madridu, ale Raphaella byla rozhodnutá zůstat přes zimu v Santa Eugenii. Tvrdila, že chce pracovat na další dětské knížce, byla to však jen chabá výmluva. Neměla zájem ještě něco psát a věděla to. Matka však trvala na tom, aby se s ní Raphaella vrátila do Madridu.

„Nechci do Madridu, mami.“

„Nesmysl. Udělá ti to dobře.“

„Proč? Nemůžu chodit do divadla ani do opery ani na večírky.“

Matka se zamyšleně zadívala na dceřinu bledou unavenou tvář. „Už je to devět měsíců, Raphaello. Mohla by sis se mnou občas vyjít.“

„Děkuju“ Pohlédla smutně na matku. „Chci však zůstat tady.“ Mluvily o tom přes hodinu, ale nevedlo to nikam, a odpoledne zmizela Raphaella jako obvykle ve svém pokoji. Vysedávala tam celé hodiny, hleděla na zahrady, přemýšlela, snila. teď už přicházelo méně dopisů, na něž musela odpovídat.

A přestala vůbec číst knihy. Jen tu tak seděla a na něco myslela, někdy na Johna Henryho, někdy na Alexe, na chvíle, které s nimi strávila. Nebo myslívala na cestu do Paříže, na to, jak ji otec vyhodil z domu a nazval ji děvkou. Pak myslela na to, co ji čekalo, když se tenkrát tu noc vrátila domů, po tom, co John Henry a pak když přijel otec jak ji nazval vražednicí. Prostě seděla v pokoji, žila ve vzpomínkách a hleděla z okna, nic neviděla, nikam nechodila, nic nedělala a ztrácela se před očima. Matka se dokonce bála ze Santa Eugenie odjet.

V Raphaellině chování bylo něco děsivého. Byla tak nepřístupná, tak roztržitá, tak vzdálená, tak lhostejná. Zdálo se, že už vůbec nejí, s nikým nemluví, ledaže musí, nikdy se neúčastní žádných žertů nebo debat, nikdy se s ostatními nezasměje. Byl na ni hrozný pohled. Koncem září matka však už neustoupila.

„Říkej si, co chceš, Raphaello, dovezu tě do Madridu. Můžeš se zavírat tam.“ Měla už dost podzimních nudných dnů na venkově. Sama dychtila po zábavách a nemohla pochopit, jak mladá čtyřiatřicetiletá žena může takový život snést. Raphaella si tedy sbalila a jela s ní. Cestou ani nepromluvila a šla rovnou nahoru do velkého apartmá v matčině domě, kde vždycky bydlela. Jak se zdálo, nikdo si jí už nevšímal, když bez cíle přecházela mezi ostatními, tetami, bratranci,

bratry a strýci. Museli ji prostě brát takovou, jaká teď byla.

Matka začala sezonu pořádáním večírků, v domě zněla hudba a smích, tančilo se. Podporovala různé dobročinné akce, vodila celé velké skupiny známých do divadla, dávala velké a malé večeře a neustále hostila spoustu přátel. Kolem prvního prosince to už Raphaella nemohla vydržet. Zdálo se, že pokaždé když šla dolů, čeká tam na čtyřicet lidí ve večerních šatech a černých vázankách. A matka rezolutně odmítla dovolit jí dál jíst v jejím apartmá. Tvrdila, že je to nezdravé a že, i když má smutek, může jíst aspoň s matčinými hosty. Kromě toho jí prý udělá dobře, když bude trochu mezi lidmi. Raphaella s tím však nesouhlasila. Koncem prvního prosincového týdne se rozhodla odjet. Vzala telefon a zajistila si letenku do Paříže. Domnívala se, že několik dní strávených ve vážném, přísném prostředí otcova bytu bude pro ni úlevou. Vždycky se divila, jak ti dva to spolu vydrželi, matka tak družná, rozmarná a společenská, a otec tak vážný a rezervovaný. Bylo to zřejmě proto, že matka žila v Madridu a otec v Paříži. V té době už velmi zřídka přijížděl do Španělska. Cítil se příliš starý na Alejandřiny povrchní zábavy a Raphaella si musela přiznat, že má stejný pocit.

Zavolala do Paříže, aby otci oznámila svůj příjezd. Domnívala se, že její návštěva nebude pro něj žádný problém. Měla svůj pokoj i v jeho domě. Když mu zavolala, nebyl doma, telefon zvedla nová služebná. Rozhodla se ho tedy překvapit. Vzpomněla si sice, že u něj nebyla od toho roku, kdy jí vyčetl poměr s Alexem. Teď však za devět měsíců ve Španělsku, kde vedla trpký klášternický život, odpykala alespoň část svých hříchů.

Věděla, že otec její kajícné chování schvaluje, a po jeho krutém obviňování by bylo pro ni úlevou, kdyby věděla, že uzná její snahu ještě víc

Letadlo do Paříže bylo zpola prázdné. Z letiště v Orly si vzala taxík. Když vystoupila, zahleděla se chvíli na otcův nádherný dům. Připadalo jí vždycky nějak divné, když tu byla zpátky. Tohle byl dům, v kterém žila jako dítě, a vždycky když se sem vracela, měla nějak pocit, jako by nebyla dospělá žena, ale malá holčička. Dům jí také pňpomínal Johna Henryho, jeho někdejší cesty do Paříže, jejich procházky v Lucemburské zahradě a jejich potulky podél Seiny.

Zazvonila, dveře se otevřely a znovu se objevil neznámý obličej. Šofér nesl zavazadla do domu a služebná v naškrobené zástěře s nevlídnou tváří a hustým černým obočím se na Raphaellu tázavě podívala.

„Prosím?“

„Jsem madame Phillipsová, dcera pana de MornayMalle.“

Služka jen přikývla. Nezdálo se, že by na ni návštěvnice udělala dojem, ani že by ji zajímala. Raphaella se usmála. „Je otec doma?“ zeptala se.

Mladá žena se na ni podivně podívala a přikývla. „Je nahoře.“ Bylo osm hodin večer a Raphaella si nebyla zcela jistá, že zastihne otce doma. Věděla však, že bude večeřet doma sám nebo někde ve městě. Neriskovala, že tam jako u matky najde společnost a že v hale budou tančit smějící se páry. Otec byl mnohem méně společenský a raději se scházel se známými v restauracích než doma. Raphaella znovu vlídně kývla na ženu. „Půjdu za ním nahoru.

Buďte tak laskavá a řekněte jednomu ze sluhů, aby vynesl zavazadla do mého pokoje.“ Pak si uvědomila, že žena možná neví, který pokoj je její, a dodala: „Do velké modré ložnice ve druhém poschodí.“

„Ach,“ řekla služebná a pak najednou sklapla ústa, jako by nebyla s to říct něco víc. „Ano, madame.“ Přikývla Raphaelle a běžela zpátky do komory. Raphaella zatím šla pomalu po schodech nahoru. Nepociťovala žádnou zvláštní radost, že se sem vrací, ale byl tu aspoň klid a po tom neustálém ruchu v matčině domě ve Španělsku si oddychla. Když došla na druhou podestu, uvědomila si, že až prodá dům v San Francisku, bude si muset zařídit vlastní domácnost. Uvažovala, že si koupí kousek půdy poblíž Santa Eugenie a postaví si malý dům vedle rodinného panství. Než ho postaví, může žít klidně v Santa Eugenii. Bude mít tak dokonalou omluvu, aby nemusela do města. To byla jedna věc, o které chtěla s otcem mluvit. Spravoval její majetek od chvíle, co odjela ze San Franciska, a teď se chtěla zeptat, jak to s jejími záležitostmi vypadá. Za několik měsíců se chtěla vrátit do Kalifornie a

dům nadobro zavřít.

Před otcovou pracovnou chvilku zaváhala, hleděla na bohatě vyřezávané dvoukřídlé dveře a pak šla tiše dál k vlastnímu pokoji, kde si chtěla svléci kabát, umýt ruce a přičísnout se. Na shledání s otcem nepospíchala. Domnívala se, že si asi bude v knihovně číst nebo se probírat v nějakých papírech a pokuřovat doutník.

Aniž si uvědomila, co dělá, otočila velkým mosazným knoflíkem a vešla do předsíňky u svého starého pokoje. Vchod do pokoje uzavíraly dvoje dvoukřídlé dveře, prošla prvními a pak bez uvažování otevřela další a vešla dovnitř. Najednou se však zarazila, neboť měla pocit, že vešla do jiného pokoje. U jejího toaletního stolku seděla vysoká zavalitá blondýna v modrém krajkovém župánku s labutěnkou kolem krku. Když vstala a smělým tázavým pohledem si ji změřila, viděla Raphaella, že má na nohou modré saténové pantoflíčky téže barvy jako župánek. Nekonečnou minutu tu Raphaella jen stála, neschopná pochopit, kdo ta žena je.

„Co si přejete, prosím?“ Žena hleděla na Raphaellu tak sebevědomě, že si Raphaella na chvilku myslela, že jí řekne, aby opustila svůj vlastní pokoj. A pak si náhle uvědomila, že otec má zřejmě hosty a že sem přišla zcela neohlášena. Nebyl to však vlastně žádný problém. Může spát ve velkém žluto-zlatém pokoji ve třetím poschodí. V tu chvíli, kdy tam stála, jí nepřipadlo zvláštní, že otcovi hosté nemají ten hostinský pokoj nahoře.

„Velice se omlouvám domnívala jsem se“ Nevěděla, máli jít dál a představit se, nebo beze slova vycouvat.

„Kdo vás sem pustil?“

„Dost dobře nevím. Zdá se, že je tu nová služebná,“ odpověděla s příjemným úsměvem. Žena k ní rozzlobeně přistoupila a Raphaella měla na okamžik dojem, že je v domě této zavalité paní. „Kdo j ste?“

„Raphaella Phillipsová.“ Trochu se začervenala a žena zůstala stát. Raphaella se na ni zadívala a zdálo se jí, že už tu ženu někdy viděla. Ten účes vypadající jako silně nalakovaná plavá helma, zasazení očí, to vše jí bylo nějak povědomé, Raphaella si však nemohla vzpomenout, odkud ji zná. V tu chvíli vešel dveřmi budoáru otec. Měl na sobě tmavočervený hedvábný župan, vlasy

napomádované, byl dokonale upravený a čistotou se přímo leskl. Pod maličko rozhaleným županem neměl nic, vykukovaly mu z něj jen nahé nohy a chomáče šedých chlupů na prsou. „Ach“ Raphaella couvla ke dveřím, jako by byla vešla do pokoje, kam neměla nikdy vstoupit. A to právě udělala, jak si uvědomila. Tady se mělo konat dostaveníčko, a jakmile to pochopila, hned tu ženu poznala. „Panebože,“ řekla si v duchu a užasle zírala na otce a blondýnu, ženu

nejvýznamnějšího francouzského ministra.

„Prosím, nechte nás laskavě o samotě, Georgette.“ Hlas zněl přísně, ale na obličeji byla znát nervozita. Žena se zarděla a obrátila se k odchodu. „Georgette“ promluvil na ni něžně a kývl hlavou směrem k budoáru. Jakmile zmizela, obrátil se k dceři a přitáhl si župan těsně k tělu. „Smím se zeptat, co tady děláš, tak neohlášeně a v tomhle pokoji?“

Chvíli se na něj dívala, než odpověděla. A najednou ji zachvátil zuřivý hněv, který by byla měla cítit před rokem, a to s takovou silou, že se mu nemohla ubránit a zadržet ho. Pomalu, krok za krokem se k němu blížila a oči jí plály, jak ještě nikdy u ní neviděl. Bezděčně se chytil rukou opěradla vedle stojící židle, a když se podíval na své dítě, něco se v jeho nitru zachvělo.

„Co já tu dělám, papá? Přišla jsem tě navštívit. Myslela jsem, že se půjdu podívat na svého otce v Paříži. Snad jsem měla zavolat a ušetřit madame trapných rozpaků, že jsem ji poznala, ale myslela jsem, že to bude hezčí, když tě překvapím. A důvod, proč jsem vešla do tohohle pokoje, je prostý, býval totiž můj.

Myslím však, že je mnohem víc na místě zeptat se, co v tomhle pokoji děláš ty, otče. Ty, se svými přísnými morálními zásadami a nekonečnými řečmi. Ty, který jsi mě před rokem z tohoto domu vyhodil a nazval mě děvkou. Ty, který jsi mě nazval vražednicí, protože jsem ,zabila` svého sedmasedmdesátiletého manžela, který byl devět let téměř mrtvý. A co jestli zítra pana ministra

raní mrtvice, to budeš taky vrahem, papá? Co jestli bude mít srdeční záchvat? Co jestli zjistí, že má rakovinu, a zabije se, protože to neunese, pak budeš mít ty vinu a potrestáš se, jako jsi potrestal mě? Co jestli tvůj poměr s jeho ženou zničí jeho politickou kariéru? A co ona, papá? Co ona? V čem jí bráníš ty?

A jakým právem tohle děláš, zatímco matka je v Madridu? A jaké právo máš ty, zatímco já ho před rokem neměla? Jaké právo? Jak ses opovážil! Jak ses opovážil!“ Stála před ním, celá se třásla a křičela na něj.

„Jak ses opovážil mi něco takového před rokem udělat. Vyhodils mě z domu a poslals mě ten večer do Španělska a řekl jsi, že nechceš mít pod svou střechou děvku. No tak, teď máš pod svou střechou děvku, papá.“ Ukázala hystericky na budoár, a než jí v tom mohl zabránit, přikročila ke dveřím. Ministrova žena seděla na krajíčku židle a tiše vzlykala do kapesníku. Raphaella se na ni pohrdavě podívala a řekla: „Dobrý večer, madame.“

Pak se obrátila k otci: „Sbohem, papá. Já také nestrávím s tebou noc pod jednou střechou, a děvka jsi ty, papá, ne tady madame a já. Děvka jsi ty ty“ A hystericky se rozvzlykala. „To, cos mi před rokem řekl, mě téměř zabilo skoro celý rok jsem se trápila nad tím, co John Henry udělal, zatímco všichni ostatní mi říkali, že jsem nevinná, že to udělal proto, že byl tak starý, tak nemocný a tak nešťastný. Tys mi řekl, že jsem ti udělala hanbu, že jsem tě vydala nebezpečí skandálu, který mohl zničit tvé dobré jméno. A co děláš ty, ksakru? A co ona?“ Mávla rukou k budoáru, kde seděla žena v modrém župánku. „Nemyslíš si, že tohle by byl vrchol všech skandálů? A co tvoje služebnictvo? A co monsieur le ministre? Co voliči? Co tvoji klienti v bance?

Na těch ti nezáleží? Nebo snad ostudu můžu dělat jen já? Panebože, to, co já udělala, se nedá ani srovnat s tím, co děláš ty.

A máš na to právo, když to dělat chceš. Kdo jsem já, abych ti říkala, co smíš a nesmíš, co je špatné a co ne? Ale jak se odvažuješ mě nazvat děvkou! Jak ses odvážil naložit se mnou tak, jak jsi se mnou naložil?“ Svěsila na chvilku hlavu a vzlykala, pak na něj znovu upřela planoucí pohled. „Nikdy ti neodpustím, papá nikdy“

Hleděl na ni a vypadal jako zlomený muž. Župan na jeho stárnoucím těle volně visel a v jeho tváři se zračila bolest z toho, co právě vyslechl. „Raphaello udělal jsem chybu udělal jsem chybu Tohle se stalo až potom. Přísahám. Začalo to v létě“

„Mně je úplně jedno, kdy to začalo,“ vychrlila na otce. Stál tu sklesle a hleděl na ni a na svou plačící milenku, která seděla v křesílku opodál. „Když jsem to udělala, nazvals mě vražednicí. teď když to děláš ty, je to v pořádku. Byla bych strávila zbytek svého života v Santa Eugenii a trápila se. A víš kvůli čemu?

Kvůli tomu, co jsi mi řekl. Protože jsem ti věřila. Protože jsem se cítila tak hrozně provinilá a vzala na sebe všechny hříchy, které jsi mi naházel na hlavu.“ Potřásla hlavou, vyšla z budoáru a zamířila ke dveřím modrého pokoje. Šel v trapných rozpacích za ní. U dveří se na okamžik zastavila a vrhla na něj pohled plný pohrdání.

„Raphaello lituju toho“

„Čeho lituješ, otče? Že jsem tě přistihla? Byl bys mi to přišel říct? Řekl bys mi, že jsi změnil názor, že jsem svého manžela nezabila? Pověděl bys mi, že jsi o tom přemýšlel a že ses možná mýlil? Kdypak bys mi to asi řekl? Kdybych tě tu nepřistihla, kdypak bys za mnou přišel a řekl mi to? Kdy?“ „Nevím“ zašeptal chraptivě. „Za čas bych to udělal“

„Udělal bys to?“ Potřásla rezolutně hlavou. „Nevěřím ti. Nikdy bys to neudělal. A zatímco by ses tu dál bavil se svou milenkou, já bych se pohřbila ve Španělsku. Dokážeš s tím žít dál, když to víš? Dokážeš to? Jediný, kdo zničil život tomu druhému, jsi ty, otče. Mně jsi ho skoro zničil.“

A po těch slovech práskla dveřmi. V mžiku byla ze schodů dole, kde v hale uviděla dosud stát svá zavazadla. Třesoucíma rukama uchopila do každé ruky jedno, kabelku si hodila přes rameno, otevřela dveře, vyšla ven a zamířila k nejbližšímu stanovišti taxíků. Věděla, že jedno je za rohem, ale i kdyby měla jít na letiště pěšky, udělala by to, byla odhodlána vrátit se do Španělska. Když konečně

našla taxíka, ještě se celá třásla. Řekla řidiči, aby ji zavezl do Orly, pak si opřela hlavu o zadní opěradlo, zavřela oči a potají si utřela slzy, které jí stékaly po tvářích.

Náhle pocítila k otci nenávist a hněv. Jaký to byl mizera a pokrytec! A co matka? A všechna ta obvinění, která jí vrhl do tváře! Co jí všechno řekl? Celou cestu na letiště zuřila a pak se najednou přistihla při pomyšlení, že je jenom lidský, právě tak, jako je lidská matka, tak lidský, jako byla ona sama, možná že tak lidský, jako byl kdysi John Henry. Možná že ve skutečnosti

Johna Henryho nezabila. Možná, že prostě nechtěl žít dál.

Když letěla zpátky do Madridu a hleděla na noční oblohu, přemýšlela nad tím vším znovu a poprvé za téměř celý rok se cílila zbavena té mučivé tíže vlastní viny a muk. Bylo jí najednou otce líto a musela se v duchu smát, když si ho představila v červeném županu s jeho zavalitou milenkou v modrém pláštíku s labutěnkou kolem tlustého krku. Tiše se smála, když letadlo přistálo v Madridu, a stále se ještě chichotala, když z něj vystupovala.

34.

Když druhý den ráno Raphaella sešla k snídani, měla sice tvář právě tak bledou a pohublou jako po celý rok, ale v očích jí svítilo jiné světlo. Při kávě matce vesele pověděla, že s otcem prohovořila všechny své věci a rozhodla se vrátit se domů.

„Proč jsi mu ale v tom případě jen nezavolala?“

„Protože jsem si myslela, že to bude déle trvat.“

„Ale to bylo od tebe pošetilé. Proč jsi tam aspoň nezůstala a nepřijela s otcem?“

Raphaella tiše položila šálek s kávou na stůl. „Protože jsem se sem chtěla vrátit co nejdřív, mami.“ „Ale?“ Alejandra vycítila, že se jí dcera chystá něco sdělit.

„Proč?“

„Vrátím se domů.“

„Do Santa Eugenie?“ Alejandra se zatvářila mrzutě. „Proboha, co tam zas budeš dělat? Zůstaň v Madridu aspoň do Vánoc a pak tam budem všichni spolu. teď tě tam mít však nechci.

V téhle době je tam příliš smutno.“

„To vím, ale já tam nejedu. Myslila jsem San Francisco.“

„Cože?“ zadívala se na ni ohromeně matka. „O tom jsi mluvila s otcem? Co ti řekl?“

„Nic.“ Raphaella se skoro zasmála, když si vzpomněla na červený župan. „Rozhodla jsem se sama.“ To, co se na otce dozvěděla, ji konečně osvobodilo. „Chci domů.“

„Nebuď směšná. Tvůj domov je tady, Raphaello.“ Mávla rukou kolem sebe na bohatě zařízený dům, který byl v majetku rodiny už sto padesát let.

„Částečně ano. Ale tam mám také domov. Chci se tam vrátit.“ „A co tam budeš dělat?“ Matka vypadala nešťastně. Nejdřív se dcera jako raněné zvíře schovávala v Santa Eugenii, a teď chtěla utéct. Alejandra si však musela přiznat, že je Raphaella trochu živější. Byl to jen letmý náznak malá jiskřička připomnělo jí to však trochu, jaká Raphaella bývala kdysi. Dosud byla podivně tichá a zdrženlivá, ani teď nechtěla říct, co hodlá dělat. Alejandra se přistihla, jak uvažuje, jestli jí znova nenapsal ten muž, jestli tam nejede kvůli němu, a jestli tomu tak bylo, pak ji to příliš netěšilo. Koneckonců nebyl to od smrti jejího manžela ještě rok. „Proč nepočkáš až na jaro?“

„Ne, pojedu teď hned,“ zavrtěla hlavou Raphaella.

„Kdy?“

„Zítra.“ Právě teď se rozhodla a podívala se matce do očí.

„A nevím, jak tam dlouho zůstanu nebo kdy se vrátím. Možná, že dům prodám, nebo možná ne. Ještě nevím. Vím jen, že když jsem tam všechno opustila, byla jsem jako v šoku. Musím se tam vrátit.“ Matka věděla, že je to pravda, bála se však, že ji ztratí. Nechtěla, aby Raphaella zůstala ve Státech. Patří do Španělska.

„Proč nenecháš na otci, aby za tebe všechno zařídil?“ Tak by to udělala Alejandra.

„Protože už nejsem žádné dítě,“ podívala se na ni pevně Raphaella.

„Chceš si s sebou vzít některou sestřenici?“

„Ne, mami,“ usmála se Raphaella. „Stačím si sama.“

Alejandra se ještě několikrát pokusila si s Raphaellou o tom promluvit, ale bylo to zbytečné, a když Antoine dostal zprávu, bylo už pozdě. Třesoucíma se rukama zvedl druhý den telefon a zavolal Španělsko. Myslel si, že Raphaella možná matce řekla, že i jeho vlastní manželství je rozbité. Dozvěděl se však jen, že Raphaella odletěla toho rána do Kalifornie. Bylo příliš pozdě jí v tom zabránit, Alejandra však chtěla, aby jí zavolal a řekl jí, ať se vrátí domů.

„Myslím, že neposlechne, Alejandro.“

„Tebe poslechne, Antoine.“ Při těch slovech si vybavil scénu, jak ho Raphaella před dvěma dny překvapila, a najednou pocítil velkou vděčnost, že to matce nepověděla. Potřásl hlavou. „Neposlechne mě, Alejandro. Už mě neposlechne.“

35.

Letadlo přistálo za velmi jasného prosincového dne na Mezinárodním letišti v San Francisku ve tři hodiny odpoledne.

Slunce krásně svítilo, vzduch byl teplý a vanul čerstvý vítr.

Raphaella se zhluboka nadechla a pomyslela si, jak jen bez zdejšího svěžího vzduchu mohla vydržet. Byla ráda, že tu zase je, a když sama prošla se zavazadly celnicí, cítila se silná, volná a nezávislá. Vyšla s nosičem z haly a zavolala si taxík. Tentokrát na ni nečekala žádná limuzína a také nevystoupila z letadla zvláštním východem. Nepožádala, aby ji někdo ze zaměstnanců aerolinií provedl přes celnici. Šla k proclení jako všichni ostatní a těšilo ji to. Měla už toho dost, jak ji pořád skrývali a chránili. Věděla, že je na čase, aby se o sebe starala sama. Personálu v domě zavolala, že přijede. teď tam zbylo jen pár lidí. Ostatní už propustil její otec, někteří dostali penzi, jiným zanechal John Henry malé odkazy, všichni však odcházeli s lítostí nad tím, že doba Johna Henryho skončila. Všichni se domnívali, že se Raphaella už nikdy nevrátí, a tak těch pár, co tu ještě zůstalo, užaslo, když se dozvěděli, že přijede.

Když taxík zastavil před domem a Raphaella zazvonila, uvítaly ji vřelé a přátelské úsměvy. Všichni byli šťastni, že ji vidí, šťastni, že je kromě nich zase někdo v domě, i když tušili, že její návrat je předzvěstí další změny. Připravili skvělou večeři, nadívaného krocana, batata s chřestem a báječný jablečný koláč. V přilehlém pokojíku, kde chystali příbory, mluvili o tom, jak hrozně zhubla, jak vypadá nešťastně a unaveně a že tak smutné oči ještě nikdy neviděli. Nikdo z nich však nemohl vědět, že vypadá teď lépe než minulý rok v Santa Eugenii.

Aby jim udělala radost, večeřela v jídelně a pak pomalu procházela domem. Vypadal nějak smutně, prázdně, jako dům, který už nikdo nemiluje. Jak se rozhlížela kolem, věděla, že je čas ho zavřít. Jestli v San Francisku zůstane, čímž si nebyla vůbec jistá, nebude tak velký dům potřebovat. Jak šla po schodech nahoru, uvědomovala si, že by ji vždycky skličoval.

Vždycky by tady viděla Johna Henryho v tom zuboženém stavu, v jakém byl poslední léta. Trochu ji to lákalo zůstat v San Francisku, ale v tom případě by potřebovala mnohem menší dům takový jako Alexův na

Vallejo Přestože si to zakázala, zalétala myslí zase k němu.

Jakmile přišla do své ložnice, musela myslet na všechny ty noci, kdy tu netrpělivě čekala, až bude moct jít za ním. Na to teď myslela, jak se tu rozhlížela, byla by ráda věděla, jak se mu daří, co se všechno stalo, co minulý rok dělal. Amanda ani

Charlotte se už znova neozvaly, a měla jakési tušení, že se už neozvou. Sama také neměla v úmyslu

se jim připomenout ani

Alexovi. Nehodlala mu zavolat, že je zpátky. Přijela sem oživit si vzpomínky na Johna Henryho a vyrovnat se s nimi, zavřít dům, vyrovnat se sama se sebou. Už si o sobě nemyslela, že ho zabila, měla-li však žít s tím, co se stalo, musela se s tím vypořádat tam, kde se to stalo, vidět všechno jasně a poctivě, nežli začne znova, ať už zůstane v San Francisku, nebo se vrátí do

Španělska. Není už důležité, kde bude žít. Rozhodující pro celý její další život bude, jak se bude dívat na to, co se stalo. To věděla až příliš dobře. Chodila neklidně z pokoje do pokoje, snažila se nemyslet na Alexe, nezalétat v myšlenkách jinam a nepřipustit, aby se cítila vinna za to, jak John Henry zemřel.

Byla skoro půlnoc, když sebrala odvahu a šla do jeho ložnice. Dlouhou chvíli tam stála, rozhlížela se kolem, vzpomínala na chvíle s ním strávené, jak mu četla, jak s ním mluvila, naslouchala mu, jak jedli spolu z podnosů. A pak si z nějakého důvodu vzpomněla na básně, které měl tak rád, a jako by se na to stále chystala, šla pomalu ke knihovně a začala si prohlížet knihy. V dolní řadě našla útlou knížku, kterou tam někdo dal.

Většinou ji míval na nočním stolku u postele. Pamatovala se, že ji tam viděla to ráno tu noc po Ráda by věděla, jestli ji četl, než zemřel. Byla to zvláštní romantická představa, která asi těžko odpovídala pravdě, ale dávala jí pocit, že je mu zase blízko, posadila se na židli u postele, držela v ruce útlou knížečku a vzpomínala, jak ji na svých líbánkách na francouzském jihu poprvé spolu četli. Byl to týž svazek, který si koupil jako mladík. S něžným úsměvem začala v knize listovat a najednou se zarazila u známé pasáže, kde byla do knihy vložena volná modrá stránka jako znamení. Kniha se jí sama na té stránce otevřela. Srdce se jí náhle rozbušilo, jak uviděla, že volná stránka je popsána roztřeseným písmem, jakým John

Henry poslední léta psal. Zdálo se, jako by tu zanechal poslední zprávu, několik posledních slov A pak, jak začala číst, si uvědomila, že jsou to opravdu slova na rozloučenou, a když se podívala na konec, vstoupily jí do očí slzy.

Pak už viděla slova rozmazaně, jak je znova četla, a po tvářích jí pomalu tekly slzy.

Miláčku Raphaello, je nekonečně dlouhý večer na konci nekonečně dlouhého života. Bohatého života. Bohatšího kvůli tobě. Můj malý miláčku, jakým drahocenným darem jsi pro mě byla. Nádherným diamantem bez nejmenšího kazu. Nikdy jsi mě nepřestala naplňovat posvátným obdivem, byla jsi mi nekonečným zdrojem potěšení a radosti. Teď tě jen prosím, abys mi odpustila. Myslel jsem na to už dlouho. Už tak dlouho jsem si přál být vysvobozen. Odcházím teď bez tvého dovolení, ale doufám, že s tvým požehnáním. Odpusť mi, miláčku. Opouštím tě, ale nechávám ti tu všechnu lásku, jaká kdy ve mně byla.

A nemysli na mě jako na mrtvého, ale jako na vysvobozeného.

Z celého srdce

Tvůj John Henry.

Četla ta slova znova a znova. „Nemysli na mě jako na mrtvého, ale jako na vysvobozeného.“ Přece jen jí zanechal dopis.

Byla to tak obrovská úleva, že se v první chvíli nemohla ani pohnout. John Henry žádal, aby ona jemu odpustila. Jak to bylo všechno nesmyslné. A jak se mýlila. Není mrtvý je vysvobozený. Takhle teď na něj myslela a žehnala mu, jak ji o to před rokem prosil. A požehnání se oplátkou dostalo i jí. Neboť poprvé za ten rok se Raphaella najednou cítila také vysvobozena.

Procházela pomalu domem a uvědomovala si, že jsou vysvobozeni oba, ona i John Henry. Odešel jinam, jak si tolik přál.

Zvolil si cestu, která byla pro něj správná. I ona může odejít jinam Byla zase sama sebou. A najednou zatoužila zavolat

Alexe a povědět mu o dopise, věděla však, že to nemůže udělat. Bylo by to nesmírně kruté vkročit

po tak dlouhé době znova do jeho života. Ale tolik toužila mu to říct. Johna Henryho nakonec nezabili. Odešel prostě jinam.

Když se ve tři hodiny ráno vracela do své ložnice, myslela s něhou a láskou na oba muže, milovala je teď víc než dlouhý čas předtím. Jsou teď všichni vysvobozeni všichni tři. Konečně.

Druhý den dopoledne zavolala do realitní kanceláře, dala dům do prodeje, zavolala do několika muzeí, knihoven Kalifornské a Standfordské univerzity a nakonec zavolala stěhovací firmě, aby jí poslali pár stěhováků, nějaké krabice a izolepu.

Byl čas odejít. Už se rozhodla. Nevěděla ještě, kam půjde nebo co bude dělat, byl však čas dostat se z domu, který byl vždycky

Johna Henryho a nikdy její. Možná že byl i čas vrátit se do

Evropy, tím si však nebyla ještě jistá. Dopisem Johna Henryho se jí dostalo odpuštění jejího „hříchu.“ Pěkně ho složila a dala ho do kabelky. Chtěla ho ještě s dalšími důležitými listinami uložit v bance. Pro ni to byla nejdůležitější listina, jakou kdy měla.

Koncem týdne věnovala muzeím umělecké předměty z pozůstalosti a mezi obě univerzity rozdělila knihy. Nechala si jich jen pár, které čítala s Johnem Henrym, a samozřejmě knížku básní, v níž nechal ten poslední dopis, který jí napsal v den své smrti. Otec jí už telefonoval, a tak mu o dopise pověděla. Když mu to říkala, bylo na druhém konci drátu dlouhé ticho, a když se zase ozval a omlouval se za všechno, co jí řekl, zněl jeho hlas chraptivě. Ujistila ho, že k němu nechová žádné nepřátelství, a když zavěsili, uvažovali oba, jak vzali ten rok zpátky, jak vzali zpátky slova, která nemohla být nikdy odvolána, jak hojivou mastí potřeli rány, které se nemusely nikdy zacelit. Raphaellinu úzkost však zhojil John Henry a svým listem, kde jí řekl pravdu, jí dal ten nejkrásnější dar.

Když se služebnictvem balila poslední krabici, zdálo se jí to všechno jako sen. Trvalo jim to hnedle dva týdny a další týden na Vánoce chtěla být Raphaella ve Španělsku. Nebyl opravdu žádný důvod, aby tu zůstávala. Dům byl skoro prodán jedné paní, které se hrozně líbil, její manžel potřeboval jen ještě trochu času na rozmyšlenou, aby udělal konečnou nabídku. Všechen nábytek až na několik malých kousků, které poslala matce do Španělska, šel do dražby. Už tu opravdu neměla co dělat, a za pár dní se Raphaella přestěhuje do hotelu, kde zůstane těch několik nocí, nežli odjede ze San Franciska nadobro.

Zůstaly jen vzpomínky, které tu bloudily jako dávní duchové.

Vzpomínky na večeře s Johnem Henrym v jídelně, kam

Raphaella chodila v hedvábných šatech s perlami na krku na večery u krbu na den, kdy poprvé viděla dům. Bude muset zabalit i vzpomínky a vzít je s sebou, říkala si, když právě týden před Vánócemi končili s balením. Už byla tma a kuchař jí udělal k večeři vejce na slanině, což bylo právě to, nač měla chuť. Sedla si v starých khaki kalhotách na zem, protáhla se a s povzdechem se rozhlédla kolem sebe. Všechno už čekalo jen na stěhováky, kteří měli odvézt věci do aukční síně a dopravní plavební firmě, jež pošle pár věcí, co si Raphaella chtěla nechat, do Španělska. Jak tam tak seděla a dojídala poslední sousta vajec na slanině, zalétla v mysli zase k Alexovi a k onomu dni, kdy se setkali na pláži, byl tomu právě rok. Napadlo ji, jestli by ho zas neuviděla, kdyby tam šla, zdálo se to však tak nepravděpodobné, že se usmála sama sobě. I ten sen skončil.

Když dojedla vejce, odnesla talíře do kuchyně. Poslední ze služebního personálu odejde za pár dní a Raphaellu nějak podivně těšilo starat se ve vyklizeném opuštěném domě o své potřeby sama. teď už tu však neměla žádné knihy na čtení, ani televizi, na kterou by se mohla dívat, a nemusela psát žádné dopisy. Poprvé si řekla, že půjde taky jednou do kina, místo toho se však rozhodla pro malou procházku a po ní si chtěla jít lehnout. Příští den dopoledne měla ještě něco na práci a pak musela zajít do aerolinií zajistit si letenku do Španělska.

Šla pomalu k Broadwayi, občas se rozhlédla kolem po krásných důstojných domech, věděla však, že je nebude postrádat, až odjede. Dům, po němž se jí tolik stýskalo, byl mnohem menší a prostší, natřený na béžovo a bíle zdobený, s pestrými květinami v přední zahrádce, které na jaře rozkvétaly.

Skoro jako by nohy věděly, nač hlava myslí, nesly ji tím směrem, až zahnula za roh a uviděla, že je to jen jeden blok odtud. Vlastně ten dům nechtěla vidět. V hloubi duše však věděla, že tu chce být, že chce znovu pocítit lásku, kterou tu poznala. Dala konečně sbohem domu, kde žila s Johnem Henrym, a teď se chtěla rozloučit s domem, kde poznala Alexe. Pak ji snad nebude nic poutat a bude si moct najít jiný domov, tentokrát svůj vlastní, a možná jednoho dne i muže, kterého bude milovat, jako milovala Alexe a před ním Johna Henryho.

Šla dál a měla pocit, jako by byla neviditelná, šla, jako by ji táhla nějaká mocná síla, kterou si opravdu nedovedla vysvětlit.

Jako by čekala celý týden, až přijde sem, znovu uvidí ten dům, přizná si, co všechno pro ni znamenal. Byla v něm tma, když k němu došla, a věděla, že uvnitř nikdo není. Dokonce si pomyslela, jestli není Alex pryč, třeba v New Yorku, a pak si vzpomněla, že je Mandy v koleji. Možná že už odjela domů k matce na vánoční prázdniny nebo jela zase se Charlottou na

Havajské ostrovy. Najednou se jí zdálo, že všichni ti lidé zmizeli daleko z jejího života. Dlouho tu stála, hleděla do oken, vzpomínala, znovu prožívala všechny své někdejší pocity, přála Alexovi všechno dobré, ať už je kdekoli. Jak tu tak stála, neviděla, že se dveře garáže otevřely, že se na rohu zastavil černý porsche a že za volantem sedí vysoký tmavovlasý muž a užasle na ni hledí. Byl si skoro jistý, že na druhé straně ulice proti jeho domu stojí Raphaella a dívá se k němu do oken, věděl však, že to není možné, že je to klam, že je to sen. Žena, která tam stála a zasněně hleděla nahoru, vypadala vyšší a mnohem hubenější, měla na sobě staré khaki kalhoty a vlasy svázané do uzlu, tak jak je nosila Raphaella. Postavou se jí hodně podobala, i výraz tváře, pokud mohl z té z dálky posoudit, mu byl nějak povědomý, věděl však, že je Raphaella ve Španělsku a že ztratila všechen zájem o život, jak mu právě pověděla matka.

Pozbyl všechnu naději, že by ji ještě někdy mohl uvidět. Na žádný jeho dopis neodpověděla a podle toho, co mu matka řekla, bylo to s ní beznadějné. Odpoutala se od všeho, co měla kdysi ráda, přestala snít, přestala být, přestala cítit. Za ten rok na to málem umřel, teď se s tím však už vyrovnal. Právě tak jako přišel na to, že se nemůže donekonečna trápit kvůli Rachel, přišel i na to, že nemůže lpět dál na Raphaelle. Nepřála si to.

Tolik pochopil, a tak se s tím po roce trápení zdráhavě smířil.

Nikdy však na ni nezapomene nikdy Nikdy nemiloval žádnou ženu tolik jako ji.

Řekl si, že ta žena venku nemůže být Raphaella, nastartoval a vjel do garáže. Na druhé straně ulice se vynořil chlapec, kterému se tolik líbil černý porsche, a s obvyklým nadšením zíral na vůz. Byli teď s Alexem přátelé. Jednoho dne ho Alex dokonce svezl kolem bloku. Tentokrát však Alexovu pozornost neupoutal chlapec, ale ženská tvář, kterou zahlédl v zadním zrcátku. Byla to ona byla. Vyskočil z nízkého porsche tak rychle, jak jen mu to dlouhé nohy dovolovaly, a vyběhl spěšně pod automatickými dvěrmi, dřív než se zavřely. A pak se náhle zastavil, skoro se ani nehýbal a hleděl jen na ni. Stála na druhé straně, chvěla se a dívala se na něj. V obličeji byla mnohem pohublejší, oči měla ještě větší a ramena se v šatech, které měla na sobě byly to tytéž, v kterých skládala věci do krabic, zdála pokleslá. Vypadala unaveně. Byla to však Raphaella, žena, o níž snil tak dlouho, až nakonec pochopil, že už ji nikdy neuvidí. A teď tu najednou byla a hleděla na něj, nebyl si zcela jist, jestli se směje, nebo pláče. Na rtech měla slabý úsměv, v pouličním světle se však zatřpytila slza stékající jí pomalu po tváři.

Alex nic neřekl, jen tam stál, a ona pak pomalu vykročila k němu, tak opatrně, jako by se brodila přes potok tekoucí mezi nimi. Po tvářích se jí řinuly slzy, úsměv se však rozšířil a teď se také on na ni usmál. Nevěděl jistě, proč tam je a dívá se na něj, jestli přišla, aby ho viděla, nebo tu jen tak stojí, vzpomíná a sní.

Teď však, když ji uviděl, ji už od sebe nepustí. Tentokrát už ne.

Došel těch pár kroků k ní a vzal ji do náruče. Jeho rty ulpěly na jejích a jak ji k sobě přivinul, slyšel bušit vlastní srdce a pak uslyšel i její, když ji k sobě přitiskl ještě víc a znova ji políbil.

Stáli uprostřed ulice, líbali se, ale žádná auta kolem nejela. Stál tu jen malý chlapec, který se přišel

podívat na černého porsche.

Viděl, že se líbají, ale to ho nezajímalo. Jeho obdiv patřil porschi a ne těm dvěma dospělým, kteří se tu objímali uprostřed ulice. Tiše se smáli a muž stíral z ženiných očí slzy. Ještě jednou se políbili, pak zavěšeni jeden do druhého vešli do zahrady a zmizeli v domě. Chlapec jen pokrčil rameny, vrhl poslední pohled na garáž, v níž se skrýval jeho ideál, a šel domů.