Danielle Steel

Dům

1

Sarah Andersonová odcházela v ono červnové úterní ráno z kanceláře na schůzku se Stanleym Perlmanem v půl desáté. Vyběhla z budovy, sestoupila z obrubníku a zamávala na taxík. Jako pokaždé ji napadlo, zda právě toto setkání nebude poslední. Stanley to tvrdil o každé schůzce. Sarah si ale pomalu začínala myslet, že bude žít věčně, navzdory času. Právnická firma spravovala jeho záležitosti víc než půl století. Ona osobně působila jako jeho zástupkyně v majetkových a finančních věcech poslední tři roky. Před dvěma lety se osmatřicetiletá Sarah, které všichni říkali Sára, stala ve firmě partnerkou a Stanleyho zdědila, když zemřel jeho předchozí právník.

Stanley všechny přežil. Bylo mu devadesát osm let, čemuž se občas dalo jen stěží věřit. Uvažoval bystře, hltal knihy a neušla mu žádná novinka v daňových zákonech. Stanley Perlman byl celý život geniální obchodník. Po letech ho zradilo tělo, avšak nikoli mysl.

Už téměř sedm let byl upoutaný na lůžko.

Staralo se o něj pět ošetřovatelek, které se pravidelně střídaly v osmihodinových směnách. Stanley dlouhé roky neopustil dům. Sára ho měla ráda, třebaže ostatní ho považovali za popudlivého a hašteřivého.

Podle

ní

to

byl

pozoruhodný muž. Udala taxikáři adresu, Scott Street. Popojížděli sanfranciským centrem a mířili na západ k části Pacific Heights, kde Stanley už sedmdesát šest let žil.

Když stoupali čtvrtí Nob Hill, slunce jasně svítilo, ale Sára věděla, že za chvíli to může být jinak. Na rezidenční čtvrť města často padala hustá mlha, i když v centru bylo hezky a slunečno.

Turisté spokojeně seděli v lanovce, smáli se a rozhlíželi kolem. Sára nesla Stanleymu k podpisu pár dokumentů.

Často doplňoval poslední vůli. Celou dobu, co se s ním znala, a ještě dávno předtím, se připravoval na smrt. Přesto se pokaždé, když se zdálo, že se jeho stav zhoršuje, ke svému zklamání zase zotavil. I dnes ráno, když mu volala a potvrzovala schůzku, říkal, že se cítí mizerně a že už to nebude dlouho trvat.

„Nevyhrožujte, Stanley,“ okřikla ho, zatímco si ukládala dokumenty do aktovky. „Všechny nás přežijete.“

Někdy jí ho bylo líto, ačkoli on sám si zřídkakdy stěžoval. Na ošetřovatelky stále štěkal rozkazy, denně četl The New York Times, The Wall Street Journal i místní noviny, miloval sendviče s uzeným hovězím masem a hamburgery a s neuvěřitelnou přesností dokázal vyprávět o svém mládí ve čtvrti Lower East Side v New Yorku. Do San Franciska přišel v roce 1924 jako šestnáctiletý.

Začal

pracovat

pro

správné lidi, chopil se každé příležitosti a šetřil. Pak nakupoval za výhodných podmínek nemovitosti, přičemž občas využil něčí smůlu, jak ochotně přiznával, a obchodoval s nimi. Vydělával i v době krize ve třicátých letech, kdy ostatní přišli o peníze. Stal se prototypem úspěšného muže, jenž se vypracoval sám.

Rád zdůrazňoval, že dům, v němž žije, koupil v roce 1930 za pár šestáků. Jako jeden z prvních začal budovat nákupní centra v jižní Kalifornii. Zpočátku vydělával na obchodu s nemovitostmi, prodával jednu budovu za druhou, občas zakoupil pozemky, o něž nikdo jiný nestál, a v pravou chvíli je výhodně prodal nebo na nich postavil kancelářské budovy. Stejně intuitivně si počínal později s investicemi do ropných vrtů.

Nashromáždil

doslova

ohromující

majetek. Byl geniální byznysmen, ovšem nic jiného v životě nestihl. Neměl děti, nikdy se neoženil, neudržoval kontakt s nikým jiným než s ošetřovatelkami a právníky. Neexistoval nikdo, kdo by si dělal o Stanleyho Perlmana starosti, kromě mladé

právničky

Sáry

Andersonové, a nikdo, komu bude chybět,

až

umře,

s

výjimkou

ošetřovatelek,

jež

zaměstnával.

Devatenáct dědiců zmíněných v závěti, kterou Sára znovu doplnila (tentokrát o několik ropných vrtů zakoupených poté, co právě včas prodal jiné), byli prasynovci a praneteře, s nimiž se vůbec nestýkal, a dva bratranci, téměř tak staří jako on. Ty podle svých slov neviděl od čtyřicátých let, avšak cítil k nim jakýs takýs vztah. Popravdě řečeno nepřilnul nikdy k nikomu, a nedělal si kvůli tomu těžkou hlavu. Život zasvětil jedinému poslání, a tím bylo vydělávání peněz.

Svého cíle dosáhl. Tvrdil, že v mládí miloval dvě ženy, ale nenabídl jim sňatek. Když ho opustily a před více než šedesáti lety se provdaly za jiné muže, ztratil s nimi kontakt.

Litoval prý pouze toho, že neměl děti.

Sáru bral jako vnučku, kterou by mohl mít, kdyby se oženil. Taková by se mu líbila.

Chytrá,

zábavná,

zajímavá,

pohotová, krásná a dobrá ve své práci.

Rád si s ní celé hodiny povídal.

Dokonce ji občas vzal za ruku, což se ošetřovatelkám nikdy nestalo. Ty mu lezly na nervy, chovaly se k němu blahosklonně a obskakovaly ho, což nesnášel. Sára s ním mluvila o věcech, které ho zajímaly. Měla přehled o nových daňových zákonech. Stanley oceňoval její nápady, jak mu ušetřit peníze. Nejdříve zachovával odstup, protože byla mladá, ale postupně jí po několika návštěvách v jeho malém zatuchlém podkrovním pokojíku na Scott Street začal důvěřovat. Přicházela po zadním schodišti s aktovkou v ruce, tiše vstoupila a posadila se na židli u jeho lůžka. Povídali si, dokud neusoudila, že je vyčerpaný. Později si navykl jí telefonovat, oznamoval, co chce prodat, co koupit, co získat nebo čeho se zbavit.

A ať přišel s jakýmkoli nápadem, pokaždé rozmnožil svůj majetek. Stanley Perlman i v osmadevadesáti letech dokázal jak bájný král Midas zhodnotit vše, nač sáhl. Nejlepší však bylo, že se navzdory velkému věkovému rozdílu Sára a Stanley stali přáteli.

Sára vyhlížela z okna taxíku, zatímco míjeli Grace Cathedral na vrcholku Nob Hill, pak se opřela a přemýšlela, je li na tom Stanley opravdu tak špatně. Na jaře měl dvakrát zápal plic, ale pokaždé se jako zázrakem uzdravil. Ošetřovatelky se o něj staraly pečlivě, avšak v jeho věku dříve, nebo později k něčemu dojde. Věděla, že se jí po něm bude hrozně stýskat, až zemře.

Dlouhé tmavé vlasy si úhledně stáhla dozadu, velké oči měly téměř barvu chrpy. Když se poprvé setkali, zeptal se Stanley, jestli nemá barevné kontaktní čočky. Sára se rozesmála a ujistila ho, že je nenosí. Po několika víkendech strávených u jezera Tahoe byla docela opálená. Ráda lezla po horách, plavala, podnikala pěší výlety a jezdila na horském kole. O víkendech mimo město si dopřávala odpočinek po hodinách strávených v kanceláři. Partnerství ve firmě si vysloužila tvrdou prací.

Absolvovala

s

vyznamenáním

právnickou školu ve Stanfordu.

V San Francisku se narodila a strávila tu celý život kromě čtyř let, kdy studovala na Harvardu. Kladné posudky a pracovní úsilí udělaly dojem na Stanleyho i na její partnery. Stanley ji při prvním setkání podrobil křížovému výslechu a poznamenal, že vypadá spíš na modelku. Vysoká, štíhlá, s atletickou postavou a dlouhýma nohama, které vždycky tiše obdivoval. Na sobě měla elegantní tmavě modrý kostým, ten k němu na návštěvy nosívala pokaždé.

Jediným šperkem byly malé diamantové náušnice, vánoční dárek od Stanleyho.

Osobně jí je objednal po telefonu v obchodním domě Neiman Marcus.

Obvykle

nebýval

tak

velkorysý,

ošetřovatelkám spíš nabídl peníze na dovolenou, avšak pro Sáru měl slabost, stejně jako ona pro něho. Darovala mu několik kašmírových přikrývek, aby mu bylo teplo. Z domu jako kdyby čišelo chladno a vlhko. Stanley se zlobil, když ošetřovatelky pustily topení. Raději si vzal další přikrývku, než by schválil plýtvání svými penězi.

Sáru udivovalo, že nikdy neobýval hlavní část domu, pouze pokoje pro služebnictvo v podkroví. Tvrdil, že si dům koupil jako investici a měl v plánu jej prodat, ale k tomu nikdy nedošlo.

Ponechal si ho spíš z lenosti, a ne že by si ho nějak oblíbil. Dům pocházel z dvacátých let, byl velký, nádherný a kdysi i přepychový. Stanley jí prozradil, že rodina, která si dům nechala postavit, se dostala do obtíží při krachu v roce 1929. On dům v roce 1930 odkoupil.

Nastěhoval se do jednoho z pokojíků pro služky zařízeného mosaznou postelí, prádelníkem, jejž tam zanechali původní majitelé, a křeslem s péry, která už dávno dosloužila, takže když jste se posadili, měli jste dojem, že jste spočinuli na betonu. Před deseti lety mosaznou postel nahradilo nemocniční lůžko. Na zdi visela stará fotografie z požáru po zemětřesení, ale ani jediný obrázek nějaké osoby. Do Stanleyho života nepatřili žádní lidé, pouze investice a právníci. Nikde v domě jste nenarazili na nic osobního. Všechen nábytek prodali

původní

majitelé

v dražbě za směšnou částku. A Stanley se neobtěžoval tím, že by si zakoupil nový. Vyprávěl jí, že dům převzal úplně prázdný. Veliké místnosti bývaly asi elegantně zařízené, na několika oknech ještě visely cáry závěsů. Ostatní okna byla zatlučená, takže zvědavci nemohli dovnitř nahlížet. V domě prý je i taneční sál, i když Sára ho neviděla. Nikdy se po domě neprocházela, vždy vešla přímo vchodem pro služebnictvo a vyběhla po schodech do podkrovní ložnice. Neměla důvod si ho prohlížet, dokud nenadejde den, kdy ho pravděpodobně bude muset prodat. Až Stanley zemře. Všichni dědicové žili daleko, na Floridě, v New Yorku nebo na Středozápadě. Žádný z nich o danajský dar v podobě domu v Kalifornii nebude stát. Ani Stanley pro něj nenašel žádné využití. Sotva se dalo uvěřit, že v domě sedmdesát šest let žil a přitom ho nezařídil ani se nepřestěhoval z podkroví. Typický Stanley. Trochu podivín, ale skromný, loajální a vážený klient. Sára Andersonová byla jeho jediný přítel. Zbytek světa zapomněl, že Stanley existuje. A pokud kdysi měl přátele, všechny přežil.

Taxík zastavil u domu na Scott Street.

Sára zaplatila, vzala si aktovku, vystoupila

a

zazvonila.

Jak

předpokládala, venku se ochladilo a padla mlha, takže se v lehkém saku třásla zimou. Pod tmavě modrý kostým si oblékla jen slabý bílý svetřík. Trvalo vždycky věčnost, než ošetřovatelky sešly tři patra z podkroví. Starší ženy, které o Stanleyho pečovaly, chodily pomalu.

Tentokrát

otevřela

jedna

mladší,

poměrně nová, ale se Sárou se už viděly.

„Pan Perlman vás očekává,“ oznámila zdvořile, ustoupila, aby mohla Sára vejít, a zavřela za ní.

Používaly

pouze

vchod

pro

služebnictvo. Hlavních dveří se nikdo nedotkl celé roky, byly zamčené a zavřené na zástrčku. Světla v hlavní části domu se nikdy nerozsvěcela, svítilo se pouze v podkroví. Vařilo se v malé kuchyni ve stejném patře. Hlavní kuchyně, nyní už historická místnost, se nacházela v suterénu. Zůstaly tam staromódní chladničky a mrazáky na maso. Za starých časů rozváželi zaměstnanci mrazíren led v obrovských kusech. Sporák pocházel z dvacátých let, avšak Stanley ho od čtyřicátých let nepoužíval. Takováhle kuchyň je určena pro spoustu kuchařů a sloužících, na něž mají dohlížet hospodyně a majordomus.

Vůbec se nehodila ke způsobu života, který vedl Stanley. Dlouhá léta si domů nosíval sendviče a jídlo z restaurací a jídelen. Nikdy si nevařil, a než musel být upoután na lůžko, chodil do restaurací i na snídaně. V domě pouze spal ve spartánské mosazné posteli, sprchoval se tu a ráno holil. Poté odjížděl do centra do své kanceláře, aby vydělal další peníze. Zřídkakdy se vracel před desátou večer. Někdy přicházel až kolem půlnoci. Neměl proč spěchat domů.

Sára šla za ošetřovatelkou s aktovkou v ruce poněkud ztěžka. Na schodech byla jako vždy tma, osvětlovaly je pouze obyčejné slabé žárovky. Tudy chodívalo v dobách

dávno

zašlé

slávy

služebnictvo.

Ocelové

stupínky

pokrývaly úzké pruhy prošoupaného prastarého

koberce.

Vstupy

do

jednotlivých podlaží zůstávaly uzavřené, takže Sára spatřila denní světlo až v podkroví. Pokoj se nacházel na konci dlouhé chodby.

Většinu

prostoru

zabíralo

nemocniční

lůžko,

kvůli

kterému museli vystěhovat jediný úzký prádelník. U postele stála rozviklaná židle a malý noční stolek. Jakmile Sára vstoupila, Stanley otevřel oči. Vyděsilo ji, jak pomalu zareagoval, ale potom se usmál. Z jeho tváře čišela únava, až se zalekla, že tentokrát měl pravdu.

Vypadal přesně na svých devadesát osm let.

„Dobrý den, Sáro,“ pozdravil ji tiše a kochal se jejím mládím a krásou. Třicet osm let mu připadalo jako dětský věk.

Vždycky se smál, když tvrdila, že se cítí stará. „Pořád tolik pracujete?“ zeptal se.

Pokaždé ožil, když přišla. Působila jak čerstvý závan větru nebo jarní deštík na květinový záhon.

„Samozřejmě,“ potvrdila s úsměvem a on ji vzal za ruku. Rád vnímal dotek její kůže, její teplo.

„A neříkám vám vždycky, abyste se tak nehonila? Jinak dopadnete jako já, opuštěná někde v podkroví a kolem vás bude pobíhat

banda

otravných

ošetřovatelek.“

Několikrát

ji

přemlouval, aby se vdala a měla děti.

Když prohlašovala, že na to nikdy nedojde, hlasitě ji huboval. Litoval, že neměl děti. Varoval ji, aby neudělala stejnou chybu. Akcie na jméno, obligace, nákupní centra ani ropné vrty nikomu děti nenahradí. Jenže si to uvědomil pozdě. Teď zůstala jedinou radostí v jeho životě Sára. S oblibou a často připojoval další a další dodatky k poslední vůli, aby měla důvod k návštěvě.

„Jak se daří?“ zeptala se a tvářila se jako starostlivá příbuzná, a ne pouhá právní zástupkyně.

„Jsem unavený,“ přiznal poctivě a stále jí svíral ruku. „Ve svém věku nemůžu nic lepšího čekat. Tělo selhalo dávno, jen mozek mi ještě slouží.“ Sára však tentokrát

v

jeho

pohledu

vypozorovala skleslost. Obvykle mu v očích jiskřilo. Ráda by ho vzala ven i při jiných příležitostech, než jsou občasné cesty sanitkou do nemocnice.

Neopustil dům už roky. Podkroví se stalo jakýmsi lůnem, v němž byl odsouzen strávit poslední dny svého života. „Posaďte se,“ vybídl ji. „Moc vám to sluší, Sáro. Jako vždy.“

Připadala mu svěží a krásná. „Mám radost, že jste přišla.“ Pronesl ta slova mnohem vřeleji než jindy, až ji z toho zabolelo u srdce.

„Také vás ráda vidím. Měla jsem hodně práce,“ omlouvala se.

„Kde jste se opálila?“ Pomyslel si, že je ještě hezčí než jindy.

„Byla jsem párkrát o víkendu u jezera Tahoe. Je tam teď pěkně.“ Usmála se na něj, posadila se na nepohodlnou židli a odložila aktovku.

„Já jsem nikdy na víkendy nejezdil.

Za celý život jsem měl snad dva týdny dovolené. Jednou jsem byl ve Wyomingu na nějakém ranči a podruhé v Mexiku.

Tam ani tam se mi nelíbilo. Připadalo mi, že plýtvám časem, když si stejně jen lámu hlavu, co se asi děje v kanceláři a co jsem prošvihl.“ Docela si ho uměla představit, jak napjatě čeká na zprávy z kanceláře a nejspíš jede domů dřív, než plánoval. Ona se chovala stejně.

Nosila si práci domů. Její byt nevypadal o moc lépe než tohle podkroví, jen byl větší. Nic okolo ji nezajímalo tak jako jeho.

Pár minut si povídali, Sára mu předala dokumenty, které přinesla. Už je znal. Zasílala mu koncepty kurýrem ke schválení, protože neměl fax ani počítač.

Dával přednost originálním dokladům, s moderními vynálezy neměl trpělivost.

Nikdy nevlastnil mobilní telefon a ani ho nepotřeboval.

Sousední

místnost

užívaly

ošetřovatelky. Neodvažovaly se od něj příliš vzdálit, takže čas trávily buď ve svém malém pokojíku, na nepohodlné židli u jeho lůžka nebo v kuchyni, kde mu chystaly jednoduchá jídla. Na chodbě se nacházely další pokojíky pro služebnictvo, kde mohly ošetřovatelky spát, když jim skončila služba, nebo si alespoň odpočinout. Žádná z nich zde nebydlela. Jediným stálým obyvatelem domu byl Stanley.

„Se změnami souhlasím,“ pochválil ji.

„Jsou rozumnější než ty, které jste mi poslala minulý týden. Takhle je to jasnější.“

Dělal si starosti s tím, jak dědicové s jeho investicemi naloží. S většinou z nich se nikdy v životě nesetkal a ti, s nimiž se někdy viděl, už byli velice staří. Předpokládal, že všechno prodají, což bude

v

některých

případech

hloupost. Ale koláč musel být rozdělen na devatenáct dílů. A byl to hodně velký koláč, na každého zbyde úctyhodný kousek, mnohem větší, než si kdy uměli představit. Stanley se však pevně rozhodl, že odkáže majetek příbuzným, a ne charitě. Dobročinným organizacím přispíval celé roky, ovšem jinak byl přesvědčen, že košile je bližší než kabát.

A protože neměl přímé dědice, chtěl zanechat

vše

svým

bratrancům,

praneteřím a prasynovcům. Doufal, že některým nečekané dědictví spadlé do klína změní život, „To jsem ráda,“ potěšeně odpověděla a snažila se přehlížet bezduchý výraz v očích, z něhož jí bylo do pláče.

Poslední zápal plic ho silně vyčerpal.

„Nemám ještě něco doplnit?“ zeptala se a Stanley jen zavrtěl hlavou. Seděla tiše na polámané židli a pozorovala ho.

’ „Co budete dělat v létě, Sáro?“

změnil téma hovoru.

„Asi pojedu zase k jezeru. Nemám žádné konkrétní plány.“ Napadlo ji, že se Stanley obává, aby nebyla dlouho pryč, a tak ho chtěla uklidnit.

„Tak si koukejte něco naplánovat.

Nemůžete pořád jen dřít, Sáro. Jinak skončíte jako stará panna.“ Rozesmála se. Prozradila mu, že s někým chodí, ale tvrdila, že to není vážné, což byla pravda. Šlo o nezávazný vztah, který trval čtyři roky. Na to Stanley opáčil, že čtyři roky s nikým nemůže být „nezávazně“. Totéž říkala i její matka.

Sára o nic víc nestála. Práce zaujímala v jejím životě první místo. Přesně jako u něj.

„Staré panny už neexistují, Stanley.

Teď jsou nezávislé ženy, které si budují kariéru a mají jiné priority a potřeby než před lety,“

vysvětlila

mu,

ale

přesvědčovala především sebe. Na to jí Stanley neskočil. Věděl své.

„To jsou kecy a vy to dobře víte,“

prohlásil příkře. „Lidé se za dva tisíce let nijak zvlášť nezměnili. Ti chytřejší se nakonec vždycky usadí, ožení se, vdají a mají děti. Nebo dopadnou jako já.“

Nepřipadalo jí zas tak špatné skončit jako bohatý muž. Litovala ho, že neměl děti ani žádné blízké příbuzné, jenže když je někdo živ tak dlouho jako on, není divu, že je sám. Všechny přežil.

Nakonec, říkala si Sára v duchu, stejně z tohoto světa odejdeme osaměle.

Kromě toho ze zkušeností s manželstvím své matky dobře věděla, že člověk může být sám, i když má manžela a děti.

A s tím ona nespěchala. Ženatí muži či vdané ženy, které znala, jí nepřipadali nijak zvlášť šťastní. A kdyby se už vdala a manželství

nevyšlo,

nestála

o ex manžela, kterého by nenáviděla a který by ji trápil. Takových případů znala také

hodně.

Takhle

byla

spokojenější, nezávislá, s partnerem, který prozatím splňoval její představy.

Na sňatek s ním nikdy nepomyslela.

A on také ne. Hned na počátku se dohodli, že jim vyhovuje volný vztah.

Sára si všimla, že Stanley je opravdu vyčerpaný, a rozhodla se, že návštěvu tentokrát zkrátí. Dokumenty podepsal, zdálo se, že každou chvíli usne.

„Brzy zase přijdu. Kdybyste něco potřeboval, dejte mi vědět. Zastavím se,“ slíbila, vstala, vzala si listiny a pohladila ho po křehké ruce. Zadumaně se na ni usmál.

„Možná tu už nebudu,“ pronesl bez sebelítosti. Prostě to konstatoval.

„Neblázněte,“ zlobila se na něj.

„Spoléhám na to, že mě přežijete.“

„Ještě to tak,“ odmítl příkře. „Příště chci slyšet podrobnosti o dovolené, kterou si vezmete. Vyjeďte si na okružní plavbu, povalujte se na pláži. Sbalte nějakého chlapa, jděte tancovat nebo na skleničku, uvolněte se. Dejte na mě, Sáro, jinak budete jednou litovat.“ Sára se rozesmála, když si představila, jak se seznamuje s cizími muži na pláži.

„Myslím to vážně!“

„Já vím, Stanley. Snažíte se, aby mě vyškrtli ze seznamu advokátů.“ Široce se na něj usmála a políbila ho na tvář. Bylo to nečekaně neprofesionální gesto, ale měla ho ráda.

„To není špatný nápad. Prospělo by vám to. Musíte žít, Sáro. Přestaňte se tak štvát.“ Vždycky jí říkal totéž a ona jeho slova brala s rezervou. Práce pro ni byla jako droga a ona se nemínila své závislosti vzdát, ačkoli věděla, že Stanley varování myslí upřímně.

„Zkusím to,“ zalhala.

„Snažte se.“ Zamračil se, ale vzápětí se zase usmál, když ho políbila na tvář.

Miloval dotek její sametové pleti, závan jejího dechu. Měl pocit, jako kdyby omládl. Jenže v mládí by byl tak hloupý a tak ponořený do práce, že by jí nevěnoval vůbec pozornost. Dvě ženy, s nimiž se tehdy zásluhou své omezenosti rozešel, byly právě tak krásné a přitažlivé jako ona. Až donedávna si to nedokázal přiznat. „Dávejte na sebe pozor,“ dodal, když už stála u dveří.

Otočila se.

„Vy taky. Opatrujte se a nehoňte se za ošetřovatelkami, nebo vám tu s tím praští.“ Zakuckal se smíchy při té představě.

„Copak jste je neviděla? Kvůli takovým bych z postele nelezl,“ podotkl a zašklebil se. „Jsem sice nemohoucí, drahoušku, ale ne slepý. Pošlete mi nějaké mladší a já je možná trochu proženu.“

„To se vsadím,“ usmála se, zamávala mu a konečně se odhodlala k odchodu.

Ošetřovatelku ujistila, že dolů trefí sama.

Sešla po ocelovém schodišti, na němž její kroky duněly, a zvuk se odrážel v úzké chodbě. Prošoupaný koberec je nedokázal ztlumit. Ulevilo se jí, když se ocitla na poledním sluníčku, které konečně dorazilo i do okrajové části města. Na Union Street chytla taxík.

Zadala adresu do kanceláře a celou cestu přemýšlela o Stanleym. Obávala se, že to s ním jde definitivně z kopce.

Návštěva ho trochu povzbudila, ale to nebude

mít

dlouhého

trvání.

Devadesátých devátých narozenin, které bude mít v říjnu, se sotva dožije. A proč také? Trávil poslední dny svého života na lůžku uvězněný mezi čtyřmi stěnami.

Sára byla z takových myšlenek smutná.

Věděla, že jí bude Stanley chybět.

Do kanceláře přiběhla krátce po poledni. V jednu ji čekala schůzka s partnery, potom tři jednání s klienty a večer bude muset přečíst padesát stránek nových zákonů, protože všechny či alespoň některé by se mohly týkat jejích klientů. Na stole měla spoustu vzkazů.

Zvládla kromě dvou všechny vyřídit ještě před schůzkou s partnery. K těm zbylým se

vrátí

později.

Oběd

nestihla… stejně jako děti či manželství.

Stanley si sám zvolil a sám se mýlil, i ona měla nárok na vlastní omyly.

2

Sára i v červenci a srpnu posílala Stanleymu jako vždy knihy a zajímavé články. V září dostal chřipku, ale tentokrát nemoc nevyžadovala pobyt v nemocnici. Když za ním Sára přišla v říjnu na jeho narozeniny, byl očividně v dobré náladě. Přinesla mu tvarohový koláč a zapíchla do něj svíčku. Věděla, že ho má rád, protože mu připomíná dětství strávené

v

New

Yorku.

Protentokrát ji nehuboval, že moc pracuje. Dlouho si povídali o návrhu nového zákona, jenž by měl příznivý dopad na jeho majetek. Stanley byl čilý a už nevypadal tak křehce jako při minulé návštěvě. Nová ošetřovatelka ho poctivě nutila do jídla a Sára si všimla, že trochu přibral. Při odchodu ho zase políbila na tvář a slíbila, že příští rok spolu oslaví sté narozeniny.

„Prokrista, jen to ne,“ odmítl se smíchem nabídku. „Koho by napadlo, že to dotáhnu takhle daleko?“

Donesla mu hromádku nových knih, pár kompaktních disků s hudbou a černé saténové pyžamo, které ho zřejmě pobavilo. Tak veselého ho ještě nezažila, proto ji za dva týdny, 1.

listopadu, opravdu překvapila zpráva, že zemřel. Věděla, že odejde, ale stejně ji jeho smrt

zastihla

nepřipravenou.

Ošetřovatelka jí vylíčila, že Stanley zemřel ve spánku, měl na sobě saténové pyžamo, které mu darovala, a poslouchal její hudbu. Najedl se, usnul a odešel z tohoto světa klidně a tiše, bez jediného slova. Ošetřovatelka ho tak našla, když ho přišla za hodinu zkontrolovat. Měl na tváři klidný výraz.

Sáře vyhrkly slzy. V kanceláři předtím vedla ohnivou debatu se dvěma kolegy kvůli záležitosti,

v

níž

s

nimi

nesouhlasila, a měla pocit, že se proti ní spikli. A předešlý večer se pohádala s mužem, s nímž chodila, což sice nebylo nic mimořádného, ale stejně ji to rozrušilo. V uplynulém roce se jejich názory začaly rozcházet. Oba byli hodně zaneprázdnění a scházeli se pouze o víkendech. Přesto si s Philem šli občas pěkně na nervy. Zpráva o Stanleyho smrti zafungovala jako příslovečná poslední kapka. Sára se cítila jako oloupená a vzpomněla si na dobu před dvaadvaceti lety, kdy jí bylo šestnáct a zemřel jí otec.

Zvláštní shodou náhod plnil Stanley jakýsi otcovský dohled, byť to byl klient. Vždycky ji nabádal, aby tolik nepracovala a aby se poučila z jeho omylů. To jí nikdo jiný neříkal.

Uvědomovala si, jak jí bude chybět. Ale kvůli této situaci vlastně vstoupila do jeho života, kvůli tomu, aby naplánovali, jak bude pozůstalost rozdělena mezi dědice. Přišel čas pustit se do práce.

Základy položili v uplynulých třech letech. Sára měla vše nachystané.

„Pohřeb uspořádáte vy?“ zeptala se ošetřovatelka. Sára potvrdila, že zavolá do pohřební síně. Stanley si kdysi jednu vybral, ačkoli zdůrazňoval, že nestojí o žádný obřad. Chtěl být zpopelněn a pohřben bez okázalosti. Nepřijdou žádní pozůstalí. Přátelé a obchodní partneři byli dávno mrtví a rodina ho neznala.

Hned

jak

Sára

domluvila

s ošetřovatelkou, vytočila číslo pohřební síně. Překvapeně si všimla, že se jí třese ruka. Stanley bude zpopelněn následující den a uložen v kolumbáriu na místě, které zakoupil před nějakými deseti lety.

Na otázku, zda si přeje bohoslužbu, odpověděla Sára záporně. Zřízenci přislíbili, že si tělo vyzvednou během hodiny. Sáře bylo celý den smutno, obzvlášť když diktovala dopis nic netušícím dědicům. Zvala je na schůzku, na níž se otevře a přečte poslední vůle, do kanceláře v San Francisku, jak si přál Stanley.

Zároveň

by

si

mohli

prohlédnout

dům,

jejž

zdědí,

a

rozhodnout se, jak s ním naloží. Stále existovala nepatrná naděje, že si někdo z nich dům ponechá a podíly ostatních vyplatí, i

když

to

se

Stanleym

považovali za málo pravděpodobné. Ze hřbitova dostala zprávu, že pohřeb se bude konat zítra v devět hodin ráno.

Věděla, že bude trvat několik dní, či ještě déle, než se jí začnou příbuzní ozývat. Těm, kteří nechtějí nebo nemohou přijet, zašle kopii poslední vůle, jakmile bude přečtena. Majetek také musí být soudně ověřen, což zabere nějaký čas. Dnes Sára uvedla do pohybu celou mašinérii.

Kvečeru se v kanceláři zastavila ošetřovatelka a přinesla klíče od domu.

Uklízečka, která celá léta poklízela v podkroví, bude docházet dál. Jednou měsíčně se také provádí úklid ostatních částí domu. Ani na tom se nic nezmění.

Stanley měl velmi málo osobního majetku a nábytku. Vše si odveze charita. O nic z toho by dědicové stejně nestáli. Vedl prostý život a nepotrpěl si na luxus. Kromě toho byl už roky upoután na lůžko. Dokonce neměl ani nijak cenné hodinky. Kdysi si sice koupil zlaté, ale dávno se jich zbavil.

Vlastnil pouze nemovitosti, nákupní centra, ropné vrty, obligace, cenné papíry a dům na Scott Street. Stanley Perlman získal nesmírné bohatství, ale osobně mu stačilo jen pár věcí.

Sára zůstala v kanceláři toho dne skoro až do devíti hodin, odpovídala na e maily, hloubala nad spisy a vyřizovala záležitosti, které ležely na stole už hezkých pár dnů. Nakonec si uvědomila, že nechce jít domů, jako kdyby se samota ze Scott Street mohla nějak přenést do jejího vlastního domova.

Zavolala matce, ale ta nebyla doma.

Zkusila volat Philovi, ale pohlédla na hodinky a vzpomněla si, že je právě v posilovně. V týdnu se vídali výjimečně, pokud vůbec. Každý den po práci chodil do posilovny. Zabýval se pracovním právem v konkurenční firmě, specializoval se

na

případy

diskriminace a věnoval zaměstnání tolik času jako ona. Dvakrát týdně také večeřel se svými dětmi, protože se nevídali o víkendech. Ty si ponechával volné pro osobní záležitosti. Na mobilním telefonu měl jen hlasovou schránku. Vzkaz nenechala. A uměla si představit, jak by probíhala konverzace.

„Včera

v

noci

zemřel

můj

devětadevadesátiletý klient a mně je z toho moc smutno.“ Phil by se zasmál.

„Devadesát devět? Děláš si legraci…?

Ten už měl trochu zpoždění, ne?“

O práci si povídali zřídkakdy. Phil na ni zapomněl, jakmile opustil kancelář, zatímco Sára si práci nosila domů, jednak si brala spisy, jednak přemýšlela o klientech a jejich problémech.

Se smutkem se neměla komu svěřit.

Nedokázala vlastně vysvětlit, jak se cítí.

Jako kdyby jí zemřel otec, ba ještě hůř.

Nenastal šok jako tehdy, ani úleva.

Otcova smrt pro ni nepředstavovala skutečnou ztrátu, jen se rozplynula představa, kterou pro ni vytvářela matka.

Žili sice ve stejném domě, ale Sára s tátou roky nepromluvila. Nešlo to. Byl pořád tak opilý, že nemohl mluvit, myslet ani s ní někam jít. Vrátil se z práce a zpil se do němoty. Někdy se ani neobtěžoval do práce jít. Prostě jen seděl v pokoji a naléval si, zatímco matka pracovala jako realitní agentka, aby všechny tři uživila, a přes den občas zaskočila domů, aby ho zkontrolovala.

Zemřel v šestačtyřiceti letech na selhání jater. Pro Sáru byl naprosto cizím člověkem, zatímco Stanley se stal jejím přítelem. Proto se s jeho smrtí bude vyrovnávat mnohem hůř.

Seděla v kanceláři a plakala, pak si vzala aktovku, jela taxíkem domů, vstoupila do svého bytu na Pacific Heights, asi tucet bloků od Stanleyho domu, a zamířila rovnou ke stolu.

Přehrála si zprávy. Jednu zanechala matka. Bylo jí šedesát jedna a stále pracovala, jen reality vyměnila za bytovou architekturu. Nenudila se, měla spoustu přátel,

navštěvovala

klub

čtenářů, jednala s klienty a i po letech stále

docházela

do

terapeutických

skupin. Téměř třicet let chodila na setkání

Anonymních

alkoholiků,

dokonce, i když manžel opilec zemřel.

Sára tvrdila, že matka je na tom závislá.

Volala dceři, jen aby oznámila, že večer nebude doma. Sára nevečeřela, ale bylo jí to jedno. V ledničce ležela dva dny stará pizza nebo by si mohla udělat salát, avšak dnes toužila jen zalézt do postele a truchlit.

Natáhla se na pohovku a vzala si ovladač k televizi. Potřebovala slyšet hlasy, hudbu, něco, co by vyplnilo ticho a prázdno, které cítila. V bytě dnes panovala stejná prázdnota. Nikdy dřív si toho nevšimla. Matka ji sice neustále sekýrovala, ale Sára ji pokaždé odbyla.

S oblibou říkávala, že její byt vypadá učeně

a

inteligentně.

Nestála

o nadýchané závěsy, přehozy s kanýry ani o elegantní polštářky a sladěné talíře. Z doby studií měla starý rozdrbaný hnědý gauč, konferenční stolek, který si koupila v charitě. Jako stůl používala staré dveře, které objevila bůhvíkde a položila je na dvě kozy. Pod ně zasunula dvě roletové skříňky na spisy. Celou jednu stěnu zabírala knihovna přeplněná

právnickými

publikacemi, ty, co přebývaly, se hromadily na podlaze. Dále v pokoji stála dvě velmi pěkná kožená hnědá křesla, která dostala od matky společně s velkým zrcadlem zavěšeným nad pohovkou. Vlastnila dvě zvadlé kytky a hedvábnou imitaci fíkusu, kterou někde objevila její matka, znaveně vyhlížející kuchyňskou lavici

si

přivezla

z Harvardu, kolem malého otlučeného jídelního stolu stály čtyři různé židle.

Místo závěsů měla žaluzie, ale svůj účel plnily.

Ložnice nevypadala o moc lépe. Sára stlala jen o víkendech, když měl přijít Phil. Polovina zásuvek v prádelníku se nedala zavírat. V koutě trůnila stará houpací židle a na ní ležela ručně šitá pokrývka z bazaru. Ve velkém zrcadle byla prasklina. Na okenním parapetu měla další uschlou kytku a na nočním stolku spočívala hromádka právnických knih, jejího oblíbeného čtení před spaním. A v rohu si hověl plyšový medvídek, kterého schraňovala od dětství. Její byt se pravděpodobně nikdy neobjeví v

prestižním

časopise

o bydlení, ale jí vyhovoval. Byl pohodlný a praktický, bylo v něm dost talířů i sklenic, aby si mohla pozvat přátele, když se jí chtělo a měla čas, což nebývalo často. Měla i patřičný počet ručníků pro sebe i Phila, hrnce a pánve, aby si mohla uvařit slušné jídlo, což dělávala tak dvakrát do roka. Jindy si nosila jídlo domů, v kanceláři jedla sendviče nebo si udělala jen salát. Nic víc prostě nepotřebovala, ať to její matku, která udržovala svůj byt ve vzorném pořádku, jako kdyby se tam mělo každou chvíli fotografovat, jakkoli zlobilo. Pro ni totiž byt představoval vizitku jejích návrhářských schopností.

Sářin byt se nijak zvlášť nelišil od těch, v nichž bydlela za studií. Byl funkční, když už ne hezký, a vyhovoval jejím nárokům. Měla stereo a Phil jí koupil televizi, protože se na ni rád díval, hlavně na sportovní přenosy.

A Sára musela přiznat, že tu a tam ji ocenila,

jako

třeba

dnes

večer.

Zaposlouchala se do hlasů hrdinů jakéhosi neškodného seriálu, když vtom zazvonil telefon. Váhala, jestli ho má zvednout, ale pak ji napadlo, že by to mohl být Phil. Vzala mobil, podívala se na displej a poznala jeho číslo. Zalila ji směsice hrůzy a úlevy. Věděla, že jestli přítel řekne něco netaktního, rozruší ji, ale musela to risknout. Dychtila po nějakém kontaktu, aby si vynahradila Stanleyho odchod. Ztlumila televizi a zároveň druhou rukou vyklopila mobilní telefon a přiložila ho k uchu.

„Ahoj,“ pozdravila a cítila, že má v hlavě úplně prázdno.

„Co se děje? Našel jsem nepřijatý hovor a koukám, žes to byla ty. Právě jdu z posilovny.“ Patřil k těm, kteří tvrdí, že musí každý den zajít do posilovny, aby se vyvarovali stresu.

Výjimku dělal jen kvůli dětem. Strávil tam dvě nebo tři hodiny po práci, takže v týdnu si s ním nemohla nic domluvit, protože z kanceláře nikdy neodcházel dřív než v osm. Jedna z věcí, která ji na něm přitahovala, byl sexy hlas. Dneska na ni působil příjemně, ať už říkal cokoli. Stýskalo se jí a moc by ocenila, kdyby se u ní zastavil. Nebyla si jistá, co by na to řekl. Dohoda zněla, že se budou vídat jen o víkendu v jejím či jeho bytě, podle toho, kde zrovna panuje větší nepořádek. Obvykle býval v jeho bytě.

Takže se scházeli u ní, třebaže si Phil stěžoval, že má moc měkkou postel, což mu nedělalo dobře na záda. Vydržel to jen kvůli ní. Nakonec, vždyť šlo o pouhé dva dny v týdnu.

„Měla jsem dnes hrozný den,“

spustila monotónním hlasem a snažila se potlačit své pocity. „Zemřel můj oblíbený klient.“

„Ten starý chlapík, kterému bylo asi dvě stě let?“ zeptal se a zdálo se, jako kdyby přitom s něčím zápolil, snad se chtěl dostat do auta nebo zvedal těžkou tašku.

„Ano, ten. Bylo mu devadesát devět.“

Za čtyři roky si vypěstovali úsporný styl mluvy. Tak jako v celém jejich vztahu ani zde nebylo místo na romantiku, ale oběma to vyhovovalo. „Je mi opravdu smutno. Takhle mizerně jsem se necítila už roky.“

„Vždycky ti říkám, že se nemáš s klienty moc zaplétat. To prostě nefunguje. Nejsou to naši přátelé.

Chápeš, jak to myslím?“

„V tomhle případě jsem udělala výjimku. Neměl nikoho kromě mě a spousty příbuzných, které jakživ neviděl, a přitom byl moc sympatický.“ Mluvila tiše a smutně.

„O tom nepochybuju. Devadesát devět je slušný věk, neříkej, že tě to překvapilo.“ Sára v telefonu slyšela, že Phil jede autem domů. Bydlel šest bloků od ní, což mělo své výhody, třeba když přecházeli z jejího bytu do jeho, v polovině víkendu, nebo si něco zapomněli.

„Nepřekvapilo. Jen je mi smutno.

Vím, že to zní hloupě, ale je to tak.

Vzpomněla jsem si na tátu.“ Cítila se nesvá, když se mu tak svěřovala, ale po čtyřech letech s ním mohla mluvit o všem. Občas ji pochopil, občas ne.

Jako dnes večer.

„Takhle to nesmíš brát, děvče. Taky jsem měl mizernej den. Strávil jsem ho u soudu a můj klient v tomhle případě je naprostej vůl. Měl jsem chuť toho hajzla v průběhu slyšení zaškrtit. Spoléhal jsem, že to za mě udělá protistrana, ale nevyšlo to. Hrozně jsem si to přál.

Tenhle případ nemůžeme vyhrát.“ Phil nenáviděl ztracené kauzy, stejně jako nesnášel prohry ve sportu. Míval pak špatnou náladu i týdny, nebo alespoň pár dní.

V létě hrával v pondělí večer softball, v zimě zase ragby. Při hokeji přišel o přední zuby, ale měl za ně pěkné náhrady. Byl hezký. Ve dvaačtyřiceti vypadal na třicet a byl ve skvělé kondici. Sáře jeho vzhled málem vyrazil dech, když se prvně setkali. Vznikla mezi nimi jakási chemická reakce, která se vzpírala zdravému rozumu. Občas ji přiváděl k šílenství svými neoblomnými názory a často ji zklamal, nebyl nijak citlivý ani přehnaně pozorný, ale dokázal ji vzrušit.

„To mě mrzí,“ politovala ho, avšak cítila, že jeho starosti se nedají poměřovat s jejími, i když soudní jednání dokáže otrávit. Pracovní právo bylo neuvěřitelně namáhavé. Vyřizoval případy diskriminace a sexuálního obtěžování a především zastupoval muže. Ukázalo se, že s mužskými klienty se lépe shodne, zřejmě proto, že je tak sportovně založený. A v jeho firmě pracoval dostatek žen, které zase vycházely lépe s klientkami. „Nechceš se tady

cestou

domů

zastavit?

Potřebovala bych trochu utěšit.“ O něco takového

ho

požádala

jen

v nejnaléhavějším případě. Jako dnes večer. Opravdu se kvůli Stanleymu trápila, byl to její přítel, ne pouhý klient, ať si Phil říká, co chce. On nikdy vůči svým klientům žádné city neprojevoval, ostatně ani vůči nikomu jinému kromě Sáry, do určité míry, a svých tří dětí.

Všechny právě zažívaly pubertu. Phil se rozvedl před dvanácti lety a svou bývalou manželku ze srdce nenáviděl.

Opustila ho kvůli jinému, jak se tak stává, obránci amerického fotbalového týmu „San Francisco 49ers“, z čehož Phil tehdy málem zešílel, prohrál s ještě větším svalovcem, což pro něj bylo to nejhorší ponížení.

„Rád bych, děvče,“ zareagoval na její žádost. „Opravdu moc rád, ale jsem úplně odrovnanej. Hrál jsem dvě hodiny squash.“ Určitě vyhrál, protože jinak by měl náladu pod psa. „Musím zítra do kanceláře už v osm, abych se připravil na další soudní jednání. Potrvá to celý týden. Víš, jak by to skončilo, kdybych se u tebe zastavil. Do postele bych se dostal až pozdě. Potřebuju se vyspat.“

„Můžeš přespat tady,“ navrhla, to by jí udělalo radost, „nebo se zastav jen na chviličku.“ Nenáviděla se za to, že tak žadoní, ale cítila se opravdu hrozně. Phil to nesnášel. Vždycky říkal, jak jeho žena fňukala, a byla mu k smíchu. Domníval se, že takové ženy jsou jak mlýnský kámen kolem krku, a byl rád, že Sára taková není. Dnešní prosba se jí vůbec nepodobala. Dobře znala pravidla jejich soužití. O nic nežádat. Nefňukat.

Nestěžovat si. Užívejme si, když jsme spolu. A většinou se jim to kupodivu dařilo.

„Uvidím zítra, ale dneska prostě nemůžu.“ Phil trval na svém jako vždycky. Měl pevné zásady. „Sejdeme se v pátek.“ Neboli ji odmítl. Sára si uvědomovala, že kdyby naléhala, jenom by ho rozzuřila.

„Dobře, jen jsem to zkusila.“ Snažila se skrýt zklamání, ale v očích měla slzy.

Phil

byl

egoista,

žádný

utěšitel.

Nepřekvapilo ji to. Za ty čtyři roky se s tím smířila. Prosby v něm vyvolávaly pocit, že je zahnaný do kouta a že ho někdo ovládá. Při každé příležitosti zdůrazňoval, že dělá jen to, co chce.

A dnes večer ji utěšovat nechtěl.

„Jasně, děvče. Když můžu, můžu, když ne, nedá se nic dělat.“

Jenže ty nechceš, ne že nemůžeš, pomyslela si Sára.

O tomhle se dohadovali častokrát.

Sára měla pocit, že by mohl udělat za mimořádných okolností, jako například Stanleyho smrt, výjimku. Phil ustoupil, jen když se to hodilo jemu, ne ostatním.

Občas jí to začínalo vadit, ale už si na sebe zvykli. Phil s ní jednal na rovinu a prohlásil, že se nechce znovu ženit. Ani pro ni manželství nebylo prioritou, což mu vyhovovalo. Hned na začátku mu řekla, že nestojí o děti. Prohlásila, že nechce nikomu připravit tak příšerné dětství, jaké zažila s otcem alkoholikem ona. Phil nebyl opilec, tu a tam se napil, ale nepřeháněl to. Děti už měl a další nechtěl. Takže se shodli a popravdě řečeno první tři roky to klapalo.

Problémy nastaly, až když Sára poslední dobou navrhovala, aby se vídali častěji, třeba jeden večer v týdnu. To Phila vyvedlo z míry. Večery prý potřebuje mít pro sebe, kromě těch, které tráví s dětmi. Jenže Sára měla dojem, že po třech letech by se měli trochu hnout z místa. Phil byl neoblomný.

Tvrdil, že krása jejich vztahu spočívá v oboustranné volnosti, všední dny měli pro sebe, společně trávili jen víkendy.

Na tom nechtěl nic měnit. Užívat si o víkendu v posteli, nic víc. Nijak v této otázce za poslední rok nepokročili, což Sáru trápilo. Opravdu nemohli jednou týdně zajít na večeři? Phil se tvářil, že by radši prohrabával popelnice, než byl s ní, což se jí dotklo.

Jenže neměla sílu vztah ukončit a hledat někoho jiného. Věděla, co může od Phila čekat, a bála se, že by narazila na někoho horšího nebo že nepotká vůbec nikoho. Bylo jí skoro čtyřicet a muži, které znala, se ohlíželi po mladších ženách. Měla sice pořád pěknou postavu, ale dávno ne jako za studií. Pracovala padesát až šedesát hodin týdně, jak by se mohla scházet s někým, kdo by nestál jen o víkendové schůzky?

Jednodušší

bylo

zůstat

s Philem a jeho chybami. Možná to nebyl žádný zázrak, ovšem lepší sex ještě nezažila. Věděla, že je chyba právě na tomhle stavět

nějaký

vztah,

ale

fungovalo jim to už čtyři roky.

„Doufám, že ti je líp,“ podotkl, když zastavil ve své garáži šest bloků odtud.

Slyšela, jak se zavírají garážová vrata.

Nejspíš jel kolem jejího domu právě ve chvíli, kdy jí tvrdil, že se nemůže zastavit. Snažila se zahnat nepříjemný pocit kolem žaludku. Prostě se nemínil zabývat jejími city během pracovního týdne. Měl dost vlastních problémů.

„Zítra mi určitě bude,“ zašeptala otupěle. Na tom přece vůbec nezáleželo, cítila se bídně teď. Phil byl chytrý, okouzlující, když chtěl, vypadal sexy, ale myslel jen na sebe.

Zpočátku tvrdil, jak je oddaný svým dětem, že vede juniorské baseballové družstvo a jezdí na všechny zápasy. Pak pochopila, že je prostě sportovní fanatik.

Stejně trénování vzdal, protože mu ujídalo moc času. Děti bral dvakrát týdně na večeři, ale nikdy je nenechal u sebe přespat, protože ho rozčilovaly.

Bylo jim třináct, patnáct a osmnáct. Syn už bydlel na koleji, dvě mladší dívky ještě žily u matky. Phil považoval jejich výchovu a věčné dohadování se za spravedlivý trest pro ex manželku za to, že ho opustila.

Sára nejednou zažila, že na ni přenesl svůj hněv na bývalou ženu i na vlastní matku, která byla tak troufalá, že si klidně umřela a opustila ho, když mu byly tři roky. Někdo musel být potrestán za jeho problémy a případy. Co nemohl svést na

Sáru,

odnesly

děti

a

ex manželka. Na druhou stranu se jí na něm spousta věcí líbila, takže s ním zůstávala. Nejdříve vztah považovala za provizorní řešení a stěží věřila, že vydržel čtyři roky. Nicméně poslední dobou se vinou Phila, byť si to Sára nechtěla přiznat, dostali do slepé uličky.

„Zavolám

zítra,

až

pojedu

z posilovny. A v pátek večer se uvidíme… mám tě rád. Už musím běžet, v

garáži

je

pěkná

zima.“

Sára

neodpověděla. Občas zraňoval její city, často ji zklamal. A ona se s tím ke svému rozčarování obvykle smířila.

„Taky tě mám ráda,“ řekla a přemýšlela, co pro něj ta slova asi znamenají. Co znamená láska pro muže, jemuž umřela matka, manželka ho opustila kvůli jinému a děti od něj chtějí víc, než je ochoten dát? Mám tě rád, ale nechtěj po mně, abych se kvůli tobě vzdal posilovny… nebo abych tě utěšoval v den, kdy jsme se původně neměli vidět, jen proto, že jsi smutná.

Existovaly jisté hranice.

Sára si lehla a ještě asi hodinu otupěle zírala na televizi, snažila se na nic nemyslet a nakonec na gauči usnula.

Probudila se v šest hodin ráno, vzpomněla si na Stanleyho a okamžitě jí došlo, co chce udělat. Nedopustí, aby s ním v posledních chvílích nebyl nikdo blízký. Možná to je neprofesionální přístup, ale ona chce být s ním.

Potom skoro hodinu stála pod sprchou a plakala.

3

Sára jela na hřbitov kolem dlouhé řady autosalonů a k umovému háji dorazila chvíli před devátou. Ohlásila se v kanceláři a pak čekala v kolumbáriu, až zřízenci přinesou Stanleyho popel.

Uložili umu do malé hrobky. Další půlhodinu trvalo, než ji uzavřeli mramorovou deskou.

Sára

vše

sledovala. Sklíčilo ji, že na desce chybělo jméno, ale zřízenci ji ujistili, že do měsíce ji vymění za náhrobní kámen se jménem a s daty narození a úmrtí.

Za čtyřicet minut bylo po všem a Sára stála venku na slunci, v černých šatech a černém plášti. Na okamžik si připadla úplně zmatená, vzhlédla k nebi a zašeptala: „Sbohem, Stanley.“ Pak nastoupila do vozu a odjela do kanceláře.

Phil měl asi pravdu, chová se neprofesionálně. Teď se vrhne do práce a vyřídí to, co se Stanleym v uplynulých třech letech pečlivě přichystali. Musí počkat, než se ozvou dědicové. Netušila, jak dlouho to potrvá nebo bude li muset některé sama vyhledávat. Měla pro ně dobré zprávy od prastrýce, kterého ani neznali.

V duchu si procházela seznam úkolů, které

ji

dnes

čekají.

Vyřízení

pozůstalosti zahájila. Musí zavolat do realitní kanceláře kvůli prodeji domu a odhadu. Ani ona ani Stanley netušili, jakou by mohl mít cenu. Ceny na trhu s realitami od doby, kdy byl naposledy proveden odhad, prudce stouply. Na druhou stranu v domě za více než šedesát let nedošlo k žádným úpravám, takže bude vyžadovat rekonstrukci od sklepa až na půdu. A to pravděpodobně bude stát celé jmění. Sára měla v úmyslu zeptat se dědiců, zda budou opravy financovat, nebo dům prodají tak, jak je.

Záleželo na nich. Ale chtěla mít alespoň předběžný odhad.

Hned jak dorazila do kanceláře, zavolala do jedné realitní agentury.

Domluvila si schůzku na příští týden.

Poprvé si projde celý dům. Měla klíče, ale sama tam jít nechtěla. Věděla, že by ji to rozesmutnilo. Jednodušší bude vstoupit s realitní agentkou, držet se oficiálního postupu, jak jí radil Phil.

Vykonává práci pro klienta, ne pro přítele. Jako přítelkyně se zúčastnila pohřbu.

Sotva zavěsila, ozvala se sekretářka, že jí volá matka. Sára chvilku zaváhala, nadechla se a pak si hovor vzala. Měla matku ráda, ale vadilo jí, když se jí pletla do soukromí.

„Ahoj,

mami,“

ozvala

se

bezstarostným tónem. Nerada se jí svěřovala se

svými

trampotami.

Vždycky nakonec dospěly k tématům, o nichž nechtěla mluvit. Jenže Audrey se nikdy nerozpakovala proniknout za dceřiny obranné hradby. Ani dlouholetá účast v terapeutických skupinách na tom nic nezměnila. „Slyšela jsem tvůj vzkaz ze včerejška, ale říkala jsi, že nebudeš doma, tak jsem nevolala,“ vysvětlovala Sára matce.

„Co se děje? Máš hrozný hlas.“

Kdepak bezstarostný tón.

„Jsem jen unavená. Včera zemřel jeden klient, a tak musím vyřídit pozůstalost. Je toho hodně.“

„To je mi líto,“ soucitně pronesla Audrey. Sáře soucit nevadil, ovšem nestála o všechno, co po něm obvykle následovalo.

Matčiny

otázky

překračovaly všechny meze. „A děje se ještě něco?“

„Ne, všechno je v pořádku.“ Sára vnímala, že mluví přiškrceným hlasem, a nenáviděla se za to. Vzpamatuj se, povzbuzovala se, jinak tě matka nachytá.

Audrey vždycky poznala, když byla její dcera nešťastná, byť se to snažila sebevíc skrývat. A pak by teprve následovalo vyšetřování. A co horšího, přišly by i rady. „A jak se vede tobě?

Kde jsi byla včera večer?“ pokusila se odvést matčinu pozornost. Občas to vyšlo.

„Šla jsem s Mary Ann do nového čtenářského klubu.“ Mary Ann byla jedna z matčiných četných kamarádek.

Od té doby, co před dvaadvaceti lety ovdověla, přátelila se hlavně se ženami, hrála bridž, navštěvovala různé kurzy, byla členkou

ženských

spolků,

v doprovodu žen jezdila dokonce i na výlety. Za ty roky se scházela jen s několika muži a pokaždé vyšlo najevo, že to jsou opilci, potížisti či dokonce ženáči. Zdálo se, že Audrey přitahuje problematické muže jak magnet. Když je odhalila, vrátila se k ženám. Teď právě zase žila v celibátu po krátkém románku s majitelem autosalonu, z něhož se vyklubal jen další alkoholik. Sára ani nevěřila, kolik jich na světě existuje, avšak ukázal li se nějaký v nejbližším okolí, Audrey na něj spolehlivě narazila.

„To asi byla zábava,“ podotkla Sára k

návštěvě

čtenářského

klubu.

Nedokázala

si

představit

nic

strašnějšího, tím spíš se těšila na víkend s Philem. Nechtěla skončit jako matka.

A navzdory jejímu letitému naléhání nikdy nezašla ani na schůzky skupiny Dospělé děti alkoholiků. Před studiem na právnické fakultě krátce navštěvovala terapeuta a měla pocit, že se vypořádala alespoň s některými ze svých problémů, ať už se týkaly matky, či otce. Nikdy nechodila s alkoholikem. Její specialitou byli muži citově nepoužitelní, protože i když otec v domě býval fyzicky přítomen, nikdy ho skutečně nepoznala.

„Chtěla jsem ti oznámit, že na Den díkůvzdání budeme u Mimi.“ Mimi byla Audreyina matka a Sářina babička. Bylo jí osmdesát dva let, před deseti lety ovdověla po dlouhém a šťastném manželství a vedla mnohem pestřejší život, co se schůzek týče, než její dcera i Sára. Zdálo se, že existuje neomezený počet milých, normálních, šťastných vdovců v jejím věku. Chodila se bavit skoro každý večer a jen výjimečně šla se ženou, na rozdíl od své dcery.

„Výborně,“ řekla Sára a udělala si poznámku do kalendáře. „Mám něco přinést?“

„Můžeš pomáhat s krocanem.“

„Přijde ještě někdo?“ Matka s sebou občas přivedla kamarádku, která neměla kam jít. A babička si také zvala hosty, dokonce i své současné partnery, což Audrey vždycky rozčilovalo. Sára ji podezírala, že žárlí, ale nikdy jí nic neřekla.

„Nejsem si jistá. Znáš babičku.

Zmínila se o nějakém příteli, jeho děti prý žijí na Bermudách.“ Mimi v životě nebyla ve čtenářském klubu. Měla jiná želízka v ohni.

„Jen jsem se ptala.“

„Ty asi nepřivedeš Phila, vid?“

pronesla Audrey

významně.

Hned

zpočátku ho správně odhadla na problematického muže. Na ty byla expert. Vyznělo to, jako kdyby se ptala, jestli s sebou Sára nepřinese na večeři zkumavku se zárodky lepry. Odpověď znala předem.

Sára

nikdy

Phila

nepřivedla. Trávil volno s dětmi a ji nikdy nepozval, aby se k nim připojila.

Za čtyři roky s ním nestrávila ani jediné svátky.

„Samozřejmě. Bude s dětmi a pak pojedou lyžovat.“ Každý rok dělali totéž, jak už Audrey moc dobře věděla.

Za čtyři roky se v dceřině vztahu nic nezměnilo.

„Jen se ujišťuju, že on jako obvykle nepozval tebe,“ pronesla matka kousavě.

Nenáviděla Phila na první pohled.

Nemohla ho obvinit pouze z toho, že je alkoholik nebo gay, protože ani jedno nebyl. „Podle mě je sprosté, že tě nepozve. Mělo by ti konečně dojít, co pro něj váš vztah znamená. Je ti třicet osm, Sáro. Jestli chceš mít někdy děti, měla by ses poohlédnout po někom jiném. Phil se nezmění.“ Matka měla samozřejmě pravdu.

„Dneska na to nemám čas, mami.

Čeká mě tu spousta práce. Phil potřebuje být s dětmi a je s nimi radši sám.“ Nikdy by to matce nepřiznala, ale poslední dobou jí to také vadilo. Několikrát se s jeho dětmi setkala, ale nikdy ji nepozval, aby s nimi jela na víkend nebo na dovolenou. Vždycky jí řekl přesně to, co právě ona tlumočila své matce. Chce být s dětmi sám. To pro něj bylo svaté.

Stejně jako návštěva posilovny pětkrát týdně. Po čtyřletém vztahu by s ním moc ráda strávila dovolenou, jenže ta nebyla součástí jejich dohody. Čtyři roky uplynuly a nic se nezměnilo.

„Myslím, že si něco namlouváš, Sáro.

Je k ničemu.“

„Ale

není.

Je

velice

úspěšný

právník,“ bránila ho Sára. Vždycky měla pocit, jako kdyby jí bylo zase dvanáct.

Audrey ji zaháněla do kouta.

„Nemluvím o jeho kariéře, ale o vašem vztahu, nebo spíš o jeho neexistenci. Kam asi tak myslíš, že to po čtyřech letech povede?“

„Je to tam, kde jsme to chtěli mít, mami. Proč si nedáš pokoj? Na vážnější vztah stejně nemám čas. Buduju si vlastní kariéru.“

„Já jsem měla kariéru i děti zároveň,“

prohlásila Audrey domýšlivě a Sára přemáhala nutkání,

aby

matce

připomněla, že to její manžel byl v každém slova smyslu k ničemu. Byl nula jako manžel i jako otec a nedokázal si udržet práci. Ale neřekla nic, jako obvykle. Nechtěla se s matkou hádat, a už vůbec ne dneska.

„Já nechci ještě děti, mami.“ Možná že nikdy. Ani manžela, jestliže existuje byť sebemenší šance, že by se z něj vyklubal někdo jako její otec. „Jsem takhle spokojená.“

„A kdy se přestěhuješ? Proboha, Sáro, vždyť ten tvůj byt je hotové skladiště. Potřebuješ slušné bydlení a vyhodit všechny ty serepetičky, které s sebou vláčíš od studií. Zařiď si byt jako dospělý člověk.“

„ J á jsem dospělá a můj byt se mi líbí.“ Sára poslední slova procedila skrz zuby. Dnes ráno pohřbila svého přítele a oblíbeného klienta, včera ji zklamal Phil a nejméně ze všeho teď stála o to, aby do ní matka šťourala ostnatým drátem. „Mám práci. Uvidíme se na Díkůvzdání.“

„Nemůžeš věčně utíkat od reality.

Potřebuješ si uspořádat život. Jinak budeš marnit další roky s Philem nebo jemu podobnými chlapy.“ To byla pravda. Měla by po Philovi chtít víc, jenže si nebyla jistá, jestli by to k něčemu vedlo. A kdyby ji opustil, neměla by s kým trávit víkendy. Tahle možnost ji nelákala.

„Díky, že se staráš, mami. Teď na to ale není vhodná doba.“ Sama sobě připomínala Phila. Výmluvy. Jeden z jeho nejlepších kousků. A popírání reality. Tuhle hru hrála i ona už celé roky.

Když zavěsila, byla rozčilená. Jen těžko vyháněla matčiny výčitky z hlavy.

Audrey ji dokázala rozcupovat na kousíčky. Děsila se Díkůvzdání. Kéž by tak mohla jet k jezeru Tahoe s Philem.

Alespoň že babička má nadhled. Taková byla vždycky.

Je

víc

než

pravděpodobné, že pozve svého přítele.

Bývali to sympatičtí muži. Mimi na ně měla čich.

Krátce poté se ozvala i babička, aby potvrdila pozvání.

Na

rozdíl

od

rozhovoru s matkou si s babičkou popovídala vesele a krátce. Babička byla perla. Potom se Sára pustila do práce, sestavila si seznam otázek pro realitní agentku a zkontrolovala, jestli byly odeslány všechny dopisy dědicům.

Až poté se mohla věnovat úkolům pro ostatní klienty. Než se nadála, měla za sebou další třináctihodinový pracovní den. Domů se dostala skoro v deset.

O půlnoci zavolal Phil. Jeho hlas zněl také unaveně, říkal, že se chystá do postele. Z posilovny se vrátil až v půl jedenácté.

Asi pět minut si povídali, plánovali, co budou dělat o víkendu, a za deset minut poté Sára usnula nepokojným spánkem, sama v posteli, kterou celý týden neustlala.

Tu noc ji trápily noční můry, dvakrát se probudila a plakala. Když druhý den ráno vstala a třeštila jí hlava a bolelo břicho, namlouvala si, že to je kvůli Stanleymu. To spraví šálek kávy, dva aspiriny a náročný den v kanceláři.

Vždycky to zabralo.

4

Po páteční noci se Sára cítila jako přejetá parním válcem. Ozval se jeden z dědiců, ale od ostatních zatím neobdržela žádné zprávy. Schůzku s realitní agentkou měla naplánovanou na pondělí. Byla na dům opravdu zvědavá. Roky pro ni býval hádankou.

Nikdy ostatní podlaží ani koutkem oka nezahlédla, a tak se už nemohla dočkat.

Babička ji včera vybídla, aby si na Díkůvzdání přivedla, koho bude chtít.

Vždycky

ochotně

přijala

vnuččiny

přátele.

Nezmínila

se

konkrétně

o Philovi, ale Sára dobře věděla, že i na něj se pozvání vztahuje. Na rozdíl od Audrey babička nikdy nekritizovala ani se nepříjemně nevyptávala. Panoval mezi nimi vřelý vztah. Mimi byla neuvěřitelně hodná a Sára neznala nikoho, kdo by ji neměl rád, muži, ženy i děti. Člověk jen těžko uvěřil tomu, že taková jemná lidská bytost zplodila tak neomalené dítě, jako byla Audrey. Jenže její život se nevyvíjel tak snadno jako matčin a za omyly, kterých se dopustila, musela zaplatit. Mimino dlouhé šťastné manželství mělo hladší průběh a muž, za něhož se provdala a žila s ním víc než padesát let, byl přímo klenot. Na rozdíl od Sářina otce, ze kterého se vyklubal pěkný mizera. Od té doby se Audrey změnila na protivnou, kritickou a podezřívavou ženskou. Sáře to vadilo, ale nekladla vše za vinu jen matce. Svůj podíl nesl otec, jeho pití a neschopnost být jim oporou.

Když se Sára v pátek večer dostala domů, byla naprosto vyčerpaná a citově vyprahlá. Pohled na Stanleyho popel mizící v hrobce ji hluboce zasáhl. Prožil dlouhý, ale v mnoha směrech nenaplněný život. Zanechal velký majetek, ale nic víc. A Sára pořád myslela na jeho varování, že vede stejný život jako on.

Najednou si mnohem naléhavěji než dřív uvědomovala, že práce není všechno.

Jeho slova padla na úrodnou půdu. Jinak teď pohlížela i na Philovu neochotu věnovat jí večer v pracovním týdnu.

Nechtěla se smířit s jeho výmluvami.

To, že ji odmítl utěšit večer, kdy zemřel Stanley,

v

ní

zanechalo

hořkou

vzpomínku. Nikdy sice neplánovali, že se vezmou, ale čtyři společné roky by měly mít nějakou váhu. Když už nic jiného, čekala by, že ji podrží v těžkých chvílích. A to Phil vytrvale odmítal.

O co tedy v jejich vztahu vlastně šlo?

Jen o sex? Sára chtěla víc.

Phil se u ní obvykle podle tiché dohody objevil každý pátek kolem osmé, když skončil v posilovně. Někdy přišel až v devět. Trval na tom, že potřebuje cvičit alespoň dvě hodiny, někdy i tři, aby se zbavil stresu po náročné každodenní práci. Taky si tím udržoval skvělou postavu, čehož si byl dobře vědom a ani Sáře to neušlo. Občas ji zlobilo, že je v lepší kondici než ona.

Sedávala dvanáct hodin denně u stolu a cvičila jen o víkendu. Vypadala báječně, ale ne tak jako on. Nedělala si s tím starosti, stejně neměla čas. Phil si pro sebe čas udělal každý den. Vždycky jí to vadilo, i

když

se

snažila

být

velkomyslná. Nikdy u něj nestála na prvním místě, a přitom by si to přála.

Předpokládala, že časem pro něj bude důležitější, avšak poslední dobou se veškeré naděje rozplynuly. Nic se nezměnilo. Phil úzkostlivě dbal na dodržování současného stavu. Jako kdyby zamrzli někde v čase a prostoru.

Sára si nebyla jistá proč, ale po Stanleyho

smrti

si

začala

víc

uvědomovat,

že

tohle

jí

nestačí.

Nepotřebuje přímo manželství, ale laskavost, citovou podporu a lásku.

Zároveň však věděla, že pokud chce ve vztahu s Philem pokračovat, bude muset dodržovat zásady, na nichž se na začátku dohodli. On nemínil ustoupit.

A rozchod Sáru děsil. Už o něm uvažovala, jenže se bála zůstat sama jako matka. Raději být s Philem než skončit ve čtenářských klubech či u bridže. Za uplynulé čtyři roky nepotkala muže, který by ji tolik přitahoval. Jenže vztah s Philem se zvrhl ve fyzickou záležitost na dva dny v týdnu ze zvyku a nehrálo v něm žádnou roli srdce.

Phil se ukázal dřív než jindy. Otevřel si klíči, které mu svěřila, vstoupil a rozvalil se na pohovku. Popadl ovladač a pustil televizi. Tak ho našla Sára, když vyšla ze sprchy. Phil se ohlédl, pak zase položil hlavu na opěradlo pohovky a hlasitě zasténal.

„Panebože, to byl děsnej tejden.“

Poslední dobou si Sára všímala, že vždycky líčí své zážitky první on. Až pak se zeptá, jak se dařilo jí, pokud vůbec.

Bylo s podivem, kolik věcí jí začínalo vadit. Najednou jako kdyby sledovala vše, co se odehrává v jejím bytě, z jakéhosi odstupu a nadhledu a sama si to pro sebe komentovala.

„Pro mě taky.“ Sklonila se a políbila ho, ještě byla zabalená do osušky a z dlouhých vlasů jí crčela voda. „Co u soudu?“

„Nekonečně dlouhé, nudné a stupidní.

Co bude k večeři? Mám hlad jako vlk.“

„Nic jsem nechystala. Nevěděla jsem, jestli chceš být doma, nebo někam vyrazit.“

Obvykle jedli v pátek doma, protože oba

padali

únavou

po

dlouhém

pracovním týdnu, obzvlášť Sára. Ale Phil taky tvrdě pracoval a oblast práva, jíž se věnoval, byla nesporně náročnější než její. Často vedl případy u soudu, což ho bavilo, avšak působilo mu to daleko větší stres než nekonečné hodiny, které trávila ona nad novými daňovými zákony.

Její

práce

spočívala

v puntičkářském vyhledávání detailů, což bylo občas nudné. On měl pestřejší činnost.

Zřídka mívali na páteční večery a někdy i na sobotní nějaké plány.

Nechávali věcem volný průběh.

„Jestli chceš jít ven, mně to nevadí,“

navrhla, protože ji napadlo, že by si tak možná zlepšila náladu. Ale navzdory všemu byla ráda, že Phila vidí. Jako vždycky. Měřil skoro 186 centimetrů, měl pískově žluté vlasy a zelené oči.

Představoval

výstavní

exemplář

mužského pohlaví, se širokými rameny, útlým pasem a nekonečně dlouhýma nohama. Nahý vypadal ještě lépe, ačkoli dnes neměla Sára na sex příliš pomyšlení. Dala by přednost jen mazlení. Ale to nebude problém, stejně se zřídkakdy milovali hned v pátek. Oba bývali unavení. Vynahrazovali si to v sobotu ráno nebo večer a někdy i v neděli, než Phil odešel domů, aby se přichystal na nový pracovní týden. Sára se ho tu a tam pokoušela přesvědčit, aby zůstal až do pondělí, ale on tvrdil, že raději vyráží do práce z domova.

A nechtěl ani, aby ona přespávala u něj noc před začátkem pracovního týdne.

Říkal, že než se vydá v pondělí ráno do ringu, potřebuje se v klidu vyspat, a ona by ho rozptylovala. Myslel to jako poklonu, ale i tak ji to zklamalo.

Sára se vždycky snažila nějak prodloužit

společně

strávený

čas,

zatímco Phil se zuby nehty držel zajetých kolejí. Zatím měl navrch. Sáru už ale jeho umíněnost začínala unavovat. Jako kdyby po Stanleyho smrti začala přehodnocovat svůj život a uvědomila si, že nechce skončit osamělá jako on.

„Nebude ti vadit, když si něco objednáme domů?“ zeptal se Phil a spokojeně se protáhl. „Je mi tady na gauči tak dobře, nevím, nevím, jestli vůbec vstanu.“

„Klidně.“ Měla jídelní lístky ze všech restaurací, kde si často objednávali: čínské, indické,

thajské,

japonské,

italské. Nepřeberné množství. Donáška z restaurací představovala hlavní zdroj potravy. Sára neměla čas ani trpělivost vařit a kromě toho to ani moc neuměla, jak ochotně přiznávala. „Na co máš chuť?“ Konečně dospěla k závěru, že má z jeho společnosti radost. Pouhou fyzickou přítomností rozptyloval některé pochybnosti, které ji trápily.

„Nevím… Thajsko…? Suši…? Pizzy mám plné zuby.

V kanceláři jsem ji jedl celý týden…

Nebo co třeba něco mexického? Hovězí burritos s guacamole by sedlo. Vyhovuje ti to?“ navrhl Phil. Ostrá jídla miloval.

„Bezva,“ souhlasila Sára s úsměvem.

Byla spokojená. Měla ráda páteční poklidné večery, když seděli na podlaze, jedli, dívali se na televizi a relaxovali po dlouhém týdnu. Scházeli se většinou u ní, jen občas zašli k němu. Phil sice dával přednost vlastní posteli, ale o víkendech byl ochoten spát v té její.

Pro něj to mělo tu výhodu, že mohl druhý den odejít, kdy se mu zachtělo.

Sára objednala jídlo, pro sebe si ještě poručila kuře se sýrovými enchiladas a potom se uvelebila na pohovce vedle něj a čekali, až jídlo přivezou. Objal ji kolem ramen a oba bezmyšlenkovitě koukali na

televizi.

Vysílali

dokumentární

pořad

o

nemocech

v Africe, který ani jednoho z nich nezajímal, ale potřebovali vypnout mysl po náročném týdnu. Jako když závodní koně musí vychladnout po dlouhém běhu.

„Co chceš dělat zítra?“ zeptala se.

„Mají děti tenhle víkend zápas?“

„Ne, nečekají mě žádné otcovské povinnosti.“ Syn v srpnu odjel na Kalifornskou univerzitu, kde začne prvním rokem studovat, a obě dcery trávily víkendy s přáteli. Po synově odjezdu už nebude tolik sportu. Dcery se víc zajímaly o kluky, takže se Philovi hodně uleví. Starší dcera ovládala slušně tenis a on si s ní rád zahrál. Jenže rodiče jsou ti poslední, s nimiž by patnáctiletá dívka chtěla trávit víkendy.

A mladší dcera nikdy na sport nebyla.

„Ty máš nějaké plány?“

„Nevím. Mohli bychom jít do kina.

A v Muzeu moderního umění je velká výstava fotografií.“ Chtěla ji vidět už pár týdnů, ale ještě se tam nedostali.

Snad to stihne, než výstava skončí.

„Já mám zítra spoustu běhání,“

vzpomněl si najednou Phil. „Potřebuju nové pneumatiky, musím dát umýt auto, vyzvednout si věci z čistírny, vyprat a podobné nesmysly.“ Sára pochopila, co to znamená. Phil brzy ráno odejde a vrátí se až k večeři. Tuhle komedii hrával často. Nejdřív tvrdil, že nemá nic na práci, a vzápětí se ukázalo, že to není pravda. Domácí práce vykonával raději sám. Říkal, že to je rychlejší a že nechce marnit její čas. Sára by chtěla dělat všechno společně, protože měla pocit, že jsou si tak blíž, čemuž se ovšem on právě za každou cenu vyhýbal.

„Co kdybychom byli spolu? Vyprat si můžeš tady u mě v neděli,“ navrhla.

Pračka stála ve společných prostorách, stejně jako u něj v domě. Mezitím by se mohli dívat na film v televizi nebo si pustit něco na videu. Sára by mu klidně i vyprala sama.

„Neblázni, zvládnu to doma. Nebo si koupím nové prádlo.“ To dělával často, tak jako většina svobodných mládenců.

Kupoval si i nové košile, když neměl čas prát nebo zajít do čistírny. Následkem toho se mu doma hromadilo spodní prádlo a skříň přetékala košilemi. Ale osvědčilo se mu to. „Ráno zajedu pro pneumatiky. Co kdybys zatím šla na tu výstavu?

Fotografie

mě

zrovna

neberou.“ Stejně jako představa, že by s ní strávil celou sobotu. Dával přednost volnosti a k Sáře se vracel až večer.

„Já bych radši byla s tebou,“ trvala na svém, když vtom zazvonil zvonek.

Večeře.

Jídlo bylo výborné, Phil se pak zase natáhl na gauč. Sára uklidila zbytky pro případ, že by je chtěli později dojíst.

Posadila se na zem u pohovky a Phil se sklonil a políbil ji. Usmála se na něj.

Tohle byly nejhezčí chvilky. Navzdory odstupu, který si většinu času udržoval, byl Phil

překvapivě

vřelý

muž.

Představoval

takovou

rozporuplnou

osobu, na jednu stranu nezávislý, zároveň občas milý.

„Už jsem ti řekl, že tě miluju?“ zeptal se a přitáhl si ji blíž.

„Poslední

dobou

ne.“

Vzhlédla

k němu s úsměvem. Tolik jí chyběl. „Já tě taky miluju,“ odpověděla, políbila ho a pohladila po hedvábných světlých vlasech.

Tak seděli a sledovali zprávy v jedenáct. Páteční večery vždycky rychle uběhly. Sotva snědli večeři, chvíli si odpočinuli, popovídali si o uplynulém týdnu a večer byl u konce.

Polovička víkendu utekla dřív, než se stačili pořádně nadechnout a užít si ho.

Nikdy by nevěřila, jak rychle čas utíká.

V sobotu ráno se probudili brzy. Byl chladný šedivý listopadový den, okna smáčel déšť. Phil se šel sprchovat a Sára se pustila do přípravy snídaně. Na snídaně byla

specialistka.

Phil

prohlašoval, že je miluje. Uměla skvělé toasty na másle, vafle a vajíčka. Omelety jí dělaly trochu problémy, na druhou stranu zvládala fantastická benediktská vejce. Dneska nachystala míchaná vejce, libovou křupavou slaninu a mufiny, k tomu nalila Philovi velkou sklenici pomerančového džusu a na vlastním kávovaru zkušeně připravila kávu latté.

Phil jí espresso daroval k prvním společným Vánocům. Nebyl to právě romantický dárek, ale dobře jim posloužil. Sára ho používala, jenom když u ní byl Phil. Jindy se vždycky zastavila ve Starbucks a koupila si cappuccino. Ovšem o víkendech si dopřávala luxus opulentní snídaně.

„Vynikající,“ pochválil Phil jídlo, když zhltnul vajíčka a slaninu. Sára mu donesla noviny, které ležely přede dveřmi.

Užívali

si

dokonalého

klidného

sobotního rána. Sára by se ráda milovala. Nebyli spolu celý týden.

Občas milování vynechali, když byli oba nebo jeden z nich unavení nebo nemocní.

Většinou si Sára pravidelnost jejich milostného života pochvalovala. Znali se dobře a prožívali spolu krásné chvíle po celé čtyři roky. Toho by se jen těžko vzdávala. Existovaly věci, které Sára na Philovi oceňovala,

jako

například

inteligenci a to, že byl také právník a obvykle se zajímal o její případy, alespoň do určité míry.

Bylo jim spolu dobře, měli rádi stejné filmy i stejné jídlo. Sára si oblíbila jeho děti, i když je vídala jen párkrát za rok.

Shodli se i v názorech na lidi, s nimiž se setkávali. Proto jí tolik vadilo, že Phil nestojí o nic víc. Poslední dobou uvažovala o tom, že by s ním jednou ráda žila, ale neměla šanci. Phil jí hned na začátku řekl, že nemá zájem o společný život ani o manželství, jen o chození. Čtyři roky jí to stačilo.

V poslední době si začínala připadat na takový způsob soužití trochu stará. Ve třiceti osmi už měla s randěním dost zkušeností. V profesionálním životě stoupala výš, avšak zažívala stejný typ vztahů jako studentka na Harvardu.

Neměnný stav rok za rokem v ní budil dojem, že je v pasti. Jako kdyby viseli ve vzduchoprázdnu, zatímco ona stárla.

Zdálo se jí to divné, Philovi ne.

Považoval se stále za kluka a také se tak choval. Pro Sáru byli lidé, které měla ráda, na prvním místě. U Phila byl na prvním místě on sám. Vždycky jí připomínal instrukce, které dostávají cestující v letadle, že nejdřív mají nasadit masku sobě a pak pomáhat ostatním. Ale nejprve se postarejte o sebe. Pokládal to za životní lekci a ospravedlnění svého chování vůči ostatním. S tím mohla jen obtížně polemizovat. Prostě byli odlišní. Občas uvažovala, jestli se to dá přičíst na vrub základnímu rozdílu mezi muži a ženami.

Těžko říct. Fakt, že Phil je sobec, sebe klade vždy na první místo a dělá jen to, co vyhovuje jemu, se však nedal popřít.

Po snídani Phil odešel za svými záležitostmi,

zatímco

Sára

ustlala.

Naznačil, že tady zůstane přes noc, a tak vyměnila povlečení a do koupelny pověsila čisté ručníky. Umyla nádobí od snídaně a zašla do čistírny pro vlastní prádlo. Během týdne na to nikdy neměla čas. Jediným dnem na pochůzky a domácí práce byla sobota. Když jednou Philovi řekla, že by ráda dělala vše společně, vysmál se jí a zdůraznil, že tak se chovají manželé, svobodní ne. A oni nejsou manželé. Prali si každý sám, vedli oddělené životy s oddělenými byty a postelemi. Strávili společně pár dnů, aby se pobavili, ne aby spojovali své životy v jeden. To jí často říkával.

A ona chápala ten rozdíl, ale nelíbilo se jí to. Jemu ano.

Sára se vrátila domů a uložila čisté prádlo. Potom se vypravila do muzea na výstavu fotografií, která byla krásná a zajímavá. Pak se šla ještě projít na nábřeží, aby se dostala trochu na vzduch, a v šest byla opět doma. Předtím ještě nakoupila nějaké potraviny. Rozhodla se, že uvaří, a pak by si mohli půjčit nějaký film nebo zajít do kina. Nevedli příliš pestrý společenský život. Všichni přátelé, s nimiž se poznali v začátcích svého vztahu, mezitím založili rodiny a Phil tvrdil, že ho ubíjí, když se pokouší vést inteligentní konverzaci a do toho ječí děti, protože mají hlad či zánět středního ucha. To zažil v předešlých letech. Nyní se stýkal s muži svého věku a mladšími, kteří ještě nebyli ženatí nebo se naopak dávno rozvedli a vyhovovalo jim to. Byli zatrpklí vůči bývalým manželkám i svým dětem, které jejich bídné ex manželky údajně kazily, a nenáviděli alimenty, o nichž vždycky tvrdili, že jsou moc vysoké. Byli přesvědčeni, že se jim ublížilo, a nemínili to znovu dopustit. Sářini přátelé Philovi připadali usedlí, ačkoli dřív je míval rád, a Sára zase jeho přátele považovala za zahořklé a povrchní, což velmi omezovalo jejich společenský život. Všimla si, že většina mužů Philova věku má vážnou známost s mladšími ženami. Když společně vyrazili na večeři, snažila

se

vést

rozhovor

s dívkami, které sotva dosahovaly polovičky jejího věku a s kterými neměla nic společného. A tak se poslední dobou drželi stranou a zatím jim to vyhovovalo.

Phil se scházel s kamarády v týdnu, buď v posilovně, nebo předtím či potom zašli na sklenku, což byl další důvod, proč neměl čas na Sáru a protestoval proti snahám, aby omezil svou volnost.

Phil celý den nezavolal, a protože Sára předpokládala, že nemá čas, nevolala mu také. Věděla, že se objeví, až dokončí, co chtěl udělat. Přišel v půl osmé, v modrých džínách a černém roláku vypadal víc sexy než jindy. Sára měla večeři skoro hotovou a hned, jak vešel, mu podala sklenku vína. Usmál se, políbil ji a poděkoval.

„Ty mě ale rozmazluješ… úžasně to voní… co je k večeři?“

„Pečené brambory, Caesar salát, steak a tvarohový koláč.“ Jeho oblíbená jídla, i když jí taky vyhovovala. A koupila láhev francouzského bordeaux. Měla ho radši než americká vína.

„To vypadá skvěle!“ Napil se a blaženě vydechl. Za deset minut zasedli k večeři u jejího otlučeného jídelního stolu. Phil si nikdy na nábytek u ní doma nestěžoval, jako kdyby ho ani nevnímal.

Nešetřil chválou na večeři. Připravila steak přesně, jak ho měl rád, dost propečený, ale ne příliš. Nabral si pažitku, kterou

mu

nakrájela

na

brambory. Občas jí opravdu činilo potěšení být hospodyňka. „No tedy, bylo to výborné!“ Pochutnal si a Sáru to potěšilo. Vždycky ji dokázal velkoryse pochválit, což se jí líbilo. Matka ji celý život jen kritizovala, zatímco otec byl úplně mimo. Hodně pro ni znamenalo, že má někoho, kdo ocení její snahu.

„Tak cos dneska dělal?“ zeptala se spokojeně, když mu servírovala kousek koláče. Sama měla radši čokoládový, ale kvůli němu kupovala tvarohový.

„Sehnal jsi ty pneumatiky a vyřídil všechno, cos chtěl?“ Předpokládala, že ano, protože byl pryč devět hodin. Za tu dobu by měl všechno stihnout.

„Nebudeš tomu věřit, ale šel jsem k sobě a nakonec jsem skončil u televize a koukal na nějaký starý přihlouplý film o gladiátorech. Nebyl to Spartakus, ale dost ubohá napodobenina. Seděl jsem u toho tři hodiny a tak mě to znavilo, že jsem si zdříml. Potom jsem obvolal pár lidí a vyrazil do čistírny a tam jsem potkal Davea Mackersona. Už jsem ho neviděl roky, tak jsme zašli na oběd a pak k němu domů a hráli jsme videohry.

Právě se nastěhoval do úžasného domu v přístavu s výhledem na celý záliv.

Zmákli jsme láhev vína, načež jsem vyrazil k tobě. Pneumatiky si vyzvednu příští týden. Dneska jsem prostě nic neudělal, ale cítím se fajn. Bylo skvělý, že jsem zase viděl Davea. Netušil jsem, že se vloni rozvedl. Má ohromně sympatickou přítelkyni.“ Zasmál se, zatímco Sára se snažila nekulit na něj oči. „Je jí asi tolik jako jeho nejstaršímu dítěti. Vlastně myslím, že je ještě o rok mladší. Charleně nechal dům v Tiburon, ale ten nový se mi líbí víc. Je modernější a Charlena byla stejně mrcha.“ Sára naslouchala téměř bez dechu. Dopřála mu volnost, aby si mohl vyřídit svoje záležitosti, a on místo toho koukal na televizi, obědval s kamarádem a celé odpoledne hrál videohry. Mohl strávit odpoledne s ní, kdyby chtěl.

Jenže on si radši s kámošem povídal o tom, jaká mrcha byla jeho bývalá manželka, a obdivoval jeho dvacetiletou milenku. Sára se málem rozplakala.

Vždycky ji tak mrzelo, když udělal něco takového a vůbec nechápal, proč by jí to mělo vadit. To bylo jádro problému.

Jemu vše, co dnes dělal, připadalo normální, včetně toho, že Sáru vynechal ze svého života, třebaže byl právě víkend. Podle něj šlo o jeho věc. Ne „jejich“, ale pouze jeho. Čtyři roky to trpěla, ale teď zuřila.

„Viděl jsi ji?“ zeptala se Sára s pohledem upřeným do talíře. Věděla, že kdyby vzhlédla, řekla by něco, čeho by litovala. Tentokrát byla opravdu rozzlobená. Měla pocit, jako kdyby jí ukradl celý den.

„Charlenu? Samozřejmě. Chodili jsme spolu do školy. Copak si nepamatuješ?

Scházel jsem se s ní v prvním ročníku na vysoké, tak se s ní Dave seznámil.

Zbouchnul ji a pak se s ní oženil. Ještě že on, a ne já. Kristepane, nemůžu uvěřit, že jim to vydrželo dvacet tři let. Chudák.

Fakt ho svlíkla donaha. Tak to vždycky dopadne,“

dodal

Phil,

spokojeně

spořádal koláč a znovu pochválil kuchařské

umění

své

přítelkyně.

Připadala mu nějaká zamlklá, ale usoudil, že je jen přejedená nebo unavená z vaření. Sára jeho názory na Charlenu, manželství a na ženy obecně považovala za neuctivé. Jako kdyby lovily muže, lstí je přinutily ke svatbě a pak se s nimi rozvedly a o všechno je obraly. Někdy se to stává. Většinou ale ne.

„Nemyslela jsem Charlenu,“ ozvala se tiše. „Ale přítelkyni. Tu, co je mladší než jeho nejstarší dítě.“ Znamenalo to, že dívce je dvacet dva let. Sára si to uměla spočítat. Co se proboha dělo s muži, že prahli po dívkách, které sotva vyrostly z dětských střevíčků? Cožpak nikdo z nich nestál o dospělou ženu s mozkem? Se zkušenostmi? Připadala si jako přežitek. Bylo jí osmatřicet a ty dívky by klidně mohly být její dcery.

„Setkal ses s ní?“ zopakovala otázku a Phil se na ni zkoumavě zadíval a přemýšlel, jestli snad nežárlí. Podle něj to byla blbost, ale u ženských nikdy nevíte. Rozčílí se kvůli prkotině. Byl přesvědčený, že Sára ještě není tak stará, aby jí vadily poznámky o věku.

Jenže vadily. Kromě toho ji zlobilo, že byla celý den sama, zatímco on se povaloval doma a hrál videohry s kamarádem.

„No jasně. Byla tam. Chvíli s námi hrála. Je roztomilá, nahoře nic moc, ale vypadá jak zajíček z Playboye. Znáš Davea,“

pronesl

téměř

obdivné.

Dokonce i on považoval takovou dívku za terno. „Spolubydlící ji vyhodili z bytu. Asi bydlí u něj.“

„To má ale Dave štěstí… nebo spíš ona,“ poznamenala Sára jedovatým tónem.

„Ty jsi naštvaná?“ Měla to vepsáno ve tváři, i slepý a hluchý by to poznal.

A Philovi to taky začínalo docházet.

„Ano, jsem,“ přiznala. „Vím, že potřebuješ čas na svoje záležitosti. Celý den jsem ti nevolala, počítala jsem, že se ozveš. A ty doma koukáš na televizi a radši se poflakuješ s Davem a jeho tupou husičkou a hraješ videohry, místo abys byl se mnou. Už takhle tě sotva vidím.“ Nesnášela tón svého hlasu, ale neovládala se. Zuřila.

„O co ti jde? Občas si potřebuju trochu orazit. Nepořádali jsme žádný orgie, proboha. Vždyť je ještě dítě.

Rozhodně není můj typ. Miluju tebe,“

řekl a naklonil se, aby ji políbil, ale Sára se odvrátila. Phil se zatvářil dotčeně. „Sakra, Sáro, co blbneš?

Žárlíš? Přece jsem přišel, nebo ne?

Zrovna jsme skvěle povečeřeli. Nekaž to.“

„A čím to kazím? Svými pocity? Tak jo, jsem zklamaná. Byla bych ráda, abys den strávil se mnou.“

„Prostě jsem na něj narazil. Stalo se.

O nic nejde.“ Znělo to omluvně i podrážděně.

„Tobě je to možná jedno, ale mně ne.

Mohli jsme být spolu. Stýskalo se mi.

Celý týden čekám na víkend.“

„Tak si ho užívej a nevyváděj. Dobře, až příště v sobotu odpoledne potkám kámoše, zavolám ti. Ale stejně by se ti u nich nelíbilo.“

„Je to tvoje věc, já vím. Jde prostě o to, co je pro tebe důležité. Já jsem jiná. Ty jsi u mě na prvním místě.“

„Ty jsi u mě taky na prvním místě.

Pozval mě i na večeři, ale já jsem odmítl. Kristepane, nemůžeš mě držet na vodítku. Potřebuju čas pro sebe, abych si oddechnul a pobavil se. Makám celý týden jak blázen.“

„Já taky. A stejně chci být s tebou.

A mrzí mě, že čas strávený se mnou nepovažuješ za zábavný.“ Nedokázala udržet vztek na uzdě.

„To jsem neřekl. Potřebuju obojí, kamarády i tebe.“ Sára si uvědomovala, že tohle dohadování nikam nevede. Phil nic nechápal, protože nechtěl chápat. Byl něco jako Ray Charles. Hudba zněla skvěle, občas i romanticky, jenom prostě nic nevidí. Aby zarazila hádku, dřív než se jim vymkne z rukou, vstala a odnesla nádobí do dřezu. Šel jí pomoct, ale za chvíli se zas usadil k televizi. Unavilo ho, jak se musel obhajovat, a také se nechtěl hádat. Protože stála k němu zády a myla pánev ve dřezu, neviděl, že pláče. Byl to hrozný týden. Nejdřív Stanley a teď tohle. Jeho chování jí vadilo tím spíš, že matka ji kvůli Philovi neustále popichovala. A on nezklamal a opět prokázal, že má Audrey pravdu.

Když se vedle něj asi za půl hodiny posadila na pohovku, vypadala klidněji.

O Daveovi nemluvili. Sára věděla, že to nemá smysl.

„Jsi unavená?“ zeptal se Phil tiše.

Podle něj byla hloupost takhle se rozčilovat, ale stejně jí chtěl dnešek vynahradit. Sára zavrtěla hlavou, nebyla unavená. „Půjdeme do postele, děvče.

Oba máme za sebou dlouhý týden.“

Pochopila, že ji nezve, aby šli spát, a najednou zaváhala. Nebylo to poprvé, co se takhle dohadovali, avšak dnes si vše brala nějak hůř.

Phil

chvíli

ještě

surfoval

po

televizních kanálech a našel film, který se jim oběma líbil. Dívali se až do půlnoci, pak se osprchovali a lehli si.

Jak se dalo čekat, došlo na nevyhnutelné.

Milování bylo skvělé, takže jí činilo problémy, aby se na něj dál zlobila.

Občas se nenáviděla za to, jak se nechává ovlivnit, ale byla jen člověk.

A v sexu jim to klapalo. Až příliš.

Schoulila se mu do náručí, uvolněná a uspokojená. Někdy se bála, že je na něm závislá. Ale než o tom mohla dál uvažovat, usnula.

5

Phil a Sára se v neděli probudili pozdě. Už vyšlo slunce a paprsky dopadaly na postel. Phil vstal a šel se osprchovat, zatímco Sára ještě zůstala ležet a přemýšlela o včerejšku. Všechno dohromady tvořilo jakousi skládačku, do níž ale žádný dílek přesně nezapadal.

Jako kdyby se snažila složit k sobě stromy, oblohu, půlku kočky a kus vrat od stodoly. Nedal se z toho vytvořit žádný obrázek.

„Proč se tváříš tak vážně?“ zeptal se, když vyšel z koupelny. Stál před ní nahý a jeho dokonalé tělo by zacloumalo s jakoukoli ženou.

„Jen tak uvažuju,“ vysvětlila Sára.

Neuvědomovala si to, ale i ona byla krásná. Měla pružné tělo, dlouhé tmavé vlasy ležely rozprostřené na polštáři, oči zářily nebeskou modří. Phil si toho dobře všiml. Sára svého vzhledu nikdy nezneužívala a

nijak

zvlášť

se

nezkoumala.

„A o čem?“ Phil se usadil na kraj postele a drbal si vlasy ručníkem.

Vypadal jako nahý Viking.

„O tom, že nesnáším neděli, protože končí víkend a ty za pár hodin odejdeš.“

„Hele, ty blázínku, tak si mě užij, dokud to jde. Deprese si nech na potom, ačkoli nechápu, proč bys je měla mít.

Příští týden jsem zase tady. Jako celé čtyři roky.“ A v tom byl podle Sáry právě zakopaný pes. Třebaže Phil to nechápal. „Co kdybychom si zašli někam na brunch?“ Sára přikývla. Ráda s ním chodila ven i s ním byla doma. Vtom dostala nápad.

„Zítra

nechám

odhadnout

dům

Stanleyho Perlmana. Sejdu se s realitní agentkou, než pojedu do práce. Mám klíče. Nechceš se tam dneska po brunchi podívat? Nemůžu se dočkat, až ten dům uvidím. Je to úžasné místo.“

„To určitě,“ přitakal Phil, ale vypadal celý nesvůj, když vstal z postele a zůstal před ní stát v celé své kráse. „Jenže mě staré domy neberou. A navíc bych měl pocit, že tam slídím.“

„Neslídili bychom. Jsem právní zástupkyně a vyřizuju dědictví, můžu tam jít kdykoli. Moc ráda bych si dům prohlédla s tebou.“

„Možná někdy jindy, děvče. Mám hlad jako vlk a pak musím domů. Příští týden mě čekají další stání. Přinesl jsem si dvě krabice spisů. Musím běžet hned po brunchi.“ Navzdory velké snaze Sára nedokázala skrýt zklamání. Tohle jí dělal pokaždé. Těšila se, že s ním stráví celý den, nebo v to alespoň doufala, ale on si zase našel nějaké výmluvy.

Tentokrát ale nic neřekla. Vstala beze slova.

Unavovalo

ji

neustále

se

doprošovat. Když s ní nechce být, zabaví se sama. Mohla by zavolat nějaké kamarádce. Poslední dobou se s nimi nestýkala, protože měly spoustu starostí s dětmi

a

manželi,

obzvláště

o víkendech. Sára zase trávila soboty s Philem. V neděli chodívala do muzeí či starožitnictví, procházela se po pláži u Fort

Mason

nebo

pracovala.

Považovala je za nejsmutnější dny v týdnu. Poslední dobou na ni po Philově odchodu padaly deprese z ticha v bytě. A dnes to nebude jinak.

Když vyšli ven, snažila se alespoň předstírat dobrou náladu. Phil měl na sobě hnědou koženou bundu, džíny a dokonale vyžehlenou modrou košili bez poskvrnky. Nechával si v jejím bytě dost svých věcí, aby se mohl o víkendu slušně oblékat. Trvalo mu tři roky, než si k ní něco nastěhoval. Za další tři roky třeba bude zůstávat až do nedělního večera, napadlo Sáru. Nebo to potrvá pět let, pomyslela si sarkasticky, zatímco za ním kráčela ze schodů. Phil si pohvizdoval a měl výtečnou náladu.

Navzdory okolnostem byl brunch docela příjemný. Vyprávěl jí spoustu veselých historek a pár opravdu sprostých vtipů.

Imitoval

někoho

z kanceláře, a i když to byla hloupost, rozesmál ji. Litovala, že s ní nepůjde do Stanleyho domu. Sama tam jít nechtěla, a tak se rozhodla, že počká do zítřka.

Phil snědl hodně jídla, Sára si dala jen cappuccino a toast. Nikdy nejedla, když se Phil chystal k odchodu. Vždycky ji to rozesmutnilo. Cítila se jaksi odvržená. Nedělní dopoledne bývala pokaždé příliš krátká. Tuhle cenu platí za to, že není vdaná a nemá děti ani žádný pevnější vztah. Ostatní mají s kým trávit neděle, ona ne, protože Phil odchází po snídani. A než by zavolala matce, radši by si usekla ruce. To nebylo řešení. Raději bude sama.

Obvykle se jí dařilo skrývat své pocity, když Phil v neděli ráno odcházel.

Tentokrát navrhla, aby se rozdělili už v restauraci. Řekla, že se projde a podívá se po obchodech. Rozhodně se nechtěla vrátit do prázdného bytu. Jako vždy mu statečně zamávala, když odjížděl zpátky do svého světa. Víkend skončil.

Nakonec došla až na nábřeží, posadila se na lavičku a pozorovala, jak lidé pouští draky. Pozdě odpoledne zase stoupala pěšky zpátky na Pacific Heights ke svému bytu. Ani se nenamáhala stlát.

Nevečeřela, ale nakonec si udělala alespoň salát a z aktovky vytáhla nějaké spisy. Týkaly se Stanleyho Perlmana.

V duchu si představovala jeho dům.

Přála si poznat jeho minulost a chystala se požádat realitní agentku, aby o domu něco zjistila, ještě než ho nabídnou k prodeji. Ze všeho nejdříve ale chtěla dům vidět. Cítila, že bude stát za to.

Když večer ležela v posteli, znova o domu uvažovala.

Už skoro spala, když zazvonil telefon.

Volal Phil. Líčil jí, jak celý večer pracoval, a jeho hlas zněl unaveně.

„Stýská se mi,“ vměl zamilovaným tónem, z kterého jí pokaždé poskočilo srdce, dokonce i dneska. Patřil muži, jenž se s ní včera v noci vášnivě miloval. Sára zavřela oči.

„Taky se mi stýská,“ řekla tiše.

„Jsi nějaká ospalá.“

„Ano.“

„Myslela jsi na mě, když jsi usínala?“

Jeho hlas zněl ještě smyslněji než jindy.

Sára se rozesmála.

„Ne,“ odpověděla mu, převrátila se na bok a zadívala se na prázdnou stranu postele. Vypadala teď tak opuštěně.

Polštář

ležel

někde

na

podlaze.

„Přemýšlela jsem o domu Stanleyho Perlmana. Nemůžu se dočkat, až si ho zítra prohlédnu.“

„Ty jsi tím domem úplně posedlá,“

prohlásil poněkud zklamaně Phil. Líbilo se mu, když myslela na něj.

„Vážně?“ škádlila ho. „Myslela jsem, že jsem posedlá tebou.“

„To by bylo lepší. Zrovna jsem přemýšlel o včerejšku. Mezi námi to klape, viď?“ Sára se usmála.

„Jo, jasně,“ připustila, avšak nebyla si jistá, že udělala správně. Až moc často jí sex zastřel rozum, a to si nepřála. V jejich vztahu bylo těžké oddělit zrno od plev. Jejich sexuální život se rozhodně dal nazvat zrnem. Ale stejně mezi nimi existovala spousta plevele.

„No, zítra musím brzy vstávat. Jen jsem ti chtěl popřát dobrou noc a říct ti, jak mi chybíš.“ Sára ho chtěla upozornit, že tenhle problém má jednoduché řešení, ale neřekla ani slovo.

„Díky.“ Dojal ji. Uměl být milý, i když ji někdy hodně zklamal. Možná se tak chovají všichni muži a je to přirozená součást vztahu, namlouvala si.

Ovšem nebyla si jistá.

„Miluju

tě,

kotě…,“

zašeptal

zastřeným hlasem, který jí vyvolal chvění v žaludku.

„Já tebe taky, Phile… budeš mi dnes v noci chybět.“

„Ty mně taky. Zavolám ti zítra.“

Smutné bylo, že kdykoli se o víkendu trochu sblížili, během týdne se Philovi podařilo vytvořit mezi nimi opět odstup.

Nikdy nebyl ochoten, či snad ani schopen, udržet těsnější pouto. Zdálo se, že se cítí bezpečněji, drží li si ji trochu od těla.

Když zavěsili, ležela Sára v posteli a uvažovala o Philovi. Dosáhl svého.

Přemýšlela o něm. Pomalu se jí zavíraly oči a najednou si uvědomila, že zvoní budík a svítí sluníčko. Bylo pondělní ráno a Sára musela vstávat.

Za hodinku už mířila ke Starbucks.

Potřebovala po ránu trochu kofeinu.

Měla zvláštní pocit, jako kdyby se chystala na nějakou honbu za pokladem.

Zatímco čekala v autě na příjezdové cestě u Stanleyho domu, vypila kávu a přečetla si noviny. Tak se do čtení zabrala, že si realitní agentky nevšimla, dokud nezaťukala na okénko automobilu.

Sára rychle stiskla tlačítko a okénko sjelo dolů. Ženě, která stála před ní, bylo něco kolem padesáti, působila prakticky, ale i trochu nevkusně. Sára s ní už jednala a měla ji ráda. Jmenovala se Marjorie Merriweatherová.

„Děkuji, že jste přišla,“ říkala, zatímco vystupovala z auta, malého tmavomodrého BMW, které si koupila před rokem. Obvykle zůstávalo v garáži a Sára do práce jezdila taxíkem. Ve městě vůz nepotřebovala a celodenní parkování v podzemních garážích stejně stálo majlant. Ale dnes ráno se jí hodilo.

„Potěšení je na mé straně. Vždycky jsem se do toho domu chtěla podívat,“

vysvětlovala

Marjorie

se

širokým

úsměvem. „Má svou minulost.“ To Sáru potěšilo, protože něco tušila, avšak Stanley tvrdil, že o tom nic neví.

„Měly bychom o domě něco zjistit, než ho nabídneme k prodeji. Přidá mu to na

vážnosti,

a

možná

tak

vykompenzujeme elektrické rozvody a odpady z přelomu století,“ navrhla Sára se smíchem.

„Nevíte, kdy se naposledy upravoval interiér?“

zeptala

se

Marjorie

profesionálním tónem, zatímco Sára lovila v kabelce klíče.

„Nevím, uvidíme,“ opatrně řekla Sára a obě ženy vystoupaly po bílých mramorových schodech ke vchodu.

Prosklené dveře zdobené nádhernými tepanými bronzovými mřížemi samy o sobě představovaly umělecké dílo.

Sára

nikdy

hlavním

vchodem

nevstupovala,

ale

realitní

agentku

nechtěla uvést dovnitř kuchyní. Nebyla si jistá, zda Stanley vůbec někdy hlavní dveře používal. „Pan Perlman dům koupil v roce 1930. Nikdy nemluvil o žádné rekonstrukci, vždycky měl v plánu dům prodat. Koupil ho jako investici, ale pak se ho nikdy nezbavil.

Domnívám se, že to byla spíš náhoda než záměr. Prostě se tu cítil dobře, a tak tu zůstal.“ Sára si vzpomněla na místnůstku v podkroví, na pokojík pro služku, v němž strávil sedmdesát šest let života.

Ale o ničem se nezmínila. Třeba si toho Marjorie povšimne sama. „Podle mě dům od doby, kdy jej postavili, nebyl renovován. Pan Perlman říkal, že je z roku 1923, ale nesdělil mi, jak se jmenovala rodina, která tu bydlela.“

„Byla to velmi známá rodina, která získala peníze na bankovních obchodech v

době

zlaté

horečky.

Pocházeli

z Francie. Zřejmě působili v bankovní branži tady ve Státech několik generací, dokud rodina nevymřela. Muž, který dal postavit dům, se jmenoval Alexandre de Beaumont, psáno francouzský. Věnoval ho jako svatební dar své krásné mladé manželce Lilii. Byl to smutný příběh.

Alexandre

de

Beaumont

přišel

o všechno za krize v roce 1929. A ona ho opustila, někdy v roce 1930.“

Realitní agentka věděla mnohem víc než Sára či Stanley. Ačkoli tu žil tři čtvrtě století, nepoutal ho k domu téměř žádný citový vztah. Až do konce pro něj zůstal pouhou investicí

a

místem,

kde

přespával. Nikdy ho nezařídil ani se nepřestěhoval do hlavní části budovy.

Byl spokojený v pokoji pro služku v podkroví.

„Tehdy

asi

pan

Perlman

dům

zakoupil,

v

roce

1930.

O

Beaumontových

se

mi

nikdy

nezmínil.“

„Pan Beaumont myslím zemřel, když ho žena opustila, a pokud vím, ona zmizela. Anebo to je jen romantická verze příběhu. Ještě si o tom něco vyhledám.“

Pak obě zmlkly, Sára zápolila s klíčem a těžké dveře se pomalu se skřípěním otevřely. Sára požádala ošetřovatelku, aby odstranila řetěz, než z domu odejde, takže dnes mohly s agentkou vejít hlavním vchodem. Za dveřmi byla tma. Sára vešla první a rozhlížela se po vypínači. Realitní agentka vstoupila za ní. Obě ženy měly pocit, jako kdyby porušovaly soukromí, a zároveň se těšily jak zvědavé děti.

Marjorie otevřela dveře dokořán, aby do domu mohlo proniknout sluneční světlo, a vzápětí obě spatřily vypínač. Dům byl starý osmdesát tři let, takže ani jedna z nich netušila, jestli světlo funguje.

V mramorovém obložení byly dva knoflíky. Sára stiskla nejdřív jeden, pak druhý, nic se nestalo. V šeru ženy postřehly, že okna ve vstupní hale jsou zabedněná. Takže nebylo skoro nic vidět.

„Měla

jsem

si

vzít

baterku,“

zalitovala Sára zklamaně. Návštěva neprobíhala tak, jak si představovala.

Marjorie sáhla do kabelky a podala jí baterku. Přinesla jednu i pro sebe.

„Staré domy jsou moje hobby.“

Rozsvítily a rozhlížely se. Okna byla zatlučená silnými prkny, bílá mramorová podlaha se rozprostírala široko daleko a nad hlavami jim visel obrovský lustr připojený k elektrickému vedení, ale dráty nejspíš za ty roky zchátraly.

Rozlehlá hala s vysokánským stropem byla pěkně obložená. Na druhé straně ženy spatřily malé nezařízené přijímací pokoje, kde zřejmě čekávali hosté. Na podlaze ležely krásné staré parkety a stěny zdobilo

starožitné

dřevěné

obložení, které majitelé pravděpodobně dovezli z Francie. Dvě malé místnosti byly nádherné s překrásnými lustry.

Veškeré zařízení z domu vystěhovali, ještě než ho Stanley koupil, avšak jednou se před Sárou zmínil, že zde bývalí majitelé ponechali původní lustry a svícny. Pak si ženy povšimly, že v pokojích jsou mramorové krby.

Přijímací pokoje byly stejně velké.

Každý by se dal přeměnit na pracovnu či kancelář, podle toho, k jakému účelu bude dům v budoucnu sloužit. Jako luxusní hotel, sídlo konzulátu nebo domov pro

někoho

neuvěřitelně

bohatého. Interiér budil dojem, že jste se ocitli na zámku, a Sáře tak vždy připadal dům i zvenku. Ve městě, ba možná ani v celém státě, byste podobný nenašli.

Takové sídlo by člověk očekával někde ve Francii. Ostatně podle Marjorie byl architekt Francouz.

Uprostřed mramorové haly spatřily obrovské schodiště. Schody z bílého mramoru lemované po obou stranách bronzovým zábradlím se vznešeně vinuly k vyšším patrům a Sára si dokázala snadno představit, jak po něm kráčejí dámy ve večerních róbách a pánové ve fraku s cylindry na hlavě. Nad schodištěm byl zavěšený neuvěřitelně rozměrný lustr. Obě ženy opatrně poodstoupily, protože je napadla stejná myšlenka. Nikdo nemůže vědět, v jakém stavu zařízení domu po všech těch letech je. Co kdyby se lustr zřítil. A když ustoupily, uviděly velikánský salon se zataženými závěsy na oknech. Marjorie i Sára k nim zamířily, aby se podívaly, jestli jsou také zatlučená prkny. Když se pokusily těžké

závěsy

odhrnout,

rozpadaly se jim v rukou. Ukázalo se, že za nimi jsou prosklené dveře vedoucí do zahrady. Tvořily celou stěnu a v těchto místech byly zakryté půlkruhovými prkny pouze nahoře. Spodní díly oken byly špinavé, avšak nezatlučené. Poprvé od chvíle, kdy Stanley Perlman dům zakoupil, pronikly dovnitř sluneční paprsky a Sára vykulila oči a zajíkla se údivem nad tou obrovskou místností.

U jedné stěny stál gigantický krb s mramorovou římsou, obložený dřevem a zrcadly. Pokoj trochu připomínal taneční sál.

Parkety

na

podlaze

vypadaly, že jsou staré pár stovek let.

Očividně sem byly také dopraveny z nějakého zámku ve Francii.

„Přísahám, že jsem ještě v životě nic takového neviděla,“ zašeptala Marjorie.

„Podobné domy už prostě neexistují a u nás neexistovaly nikdy.“ Trochu jí to připomínalo „chaty“ v Newportu, které si nechaly

postavit

rodiny

Vanderbiltových a Astorových. Na západním pobřeží se ale s tímhle nemohlo nic srovnávat. Vypadal jako zmenšenina Versailles, což nepochybně byl záměr Alexandra de Beaumont.

„Není to taneční sál?“ nadhodila Sára, nevýslovně ohromená. Věděla, že se v domě sál nachází, avšak ani ve snu si nepředstavovala nic tak nádherného.

„Myslím, že ne,“ namítla Marjorie, která si prohlídku opravdu vychutnávala.

„Taneční sály se obvykle zřizovaly v prvním patře. Tohle nejspíš bude hlavní salon, nebo jeden z hlavních.“ Na opačné straně haly objevily podobnou místnost, třebaže

malinko

menší,

propojenou s velkým salonem okrouhlou halou, jakousi malou rotundou. Podlaha v rotundě byla vykládaná mramorem a uprostřed stála fontána, která zřejmě kdysi fungovala. Když člověk přivřel oči, mohl

si

představovat

velké

slavnosti z minulých dob, o nichž čítával už jen v knihách.

Další menší pokoje se podle Marjorie využívaly jako odpočívárny, v nichž si za dávných časů dámy v Evropě mohly dopřát oddechu a povolit korzety.

V přízemí se nacházely spižírny a přípravny, kam se posílalo hotové jídlo z kuchyně. V moderní době se přípravny přemění na kuchyni, protože dnes si ji nikdo neumístí do sklepa. Lidé obvykle nemívají tucty sloužících, kteří běhají s podnosy s jídlem nahoru a dolů po schodech.

Sára

otevřela

dvířka

u jednoho z řady výtahů na jídlo a kus provazu jí zůstal v ruce. V domě nebyly žádné stopy po hlodavcích či jiných škůdcích, ani plíseň. Úklidová služba, kterou Stanley najal, udržovala dům v pořádku, avšak všude bylo možné zaregistrovat známky

zubu

času.

V přízemí ženy objevily šest koupelen pro hosty, čtyři z nich obložené mramorem. Dvě zařízené jednodušeji byly nepochybně určené služebnictvu.

Zázemí pro početný personál, který takový dům vyžadoval, muselo být rozsáhlé.

Nyní se chystaly vyjít po schodech nahoru. Sára věděla, že dům má výtah, ale Stanley ho nikdy nepoužíval, protože už byl hodně dlouho mimo provoz, takže i on chápal, že by mohl být nebezpečný.

Dokud mu nevypověděly nohy službu, běhal po zadním schodišti. A jakmile nemohl chodit, prostě dolů nešel.

Marjorie a Sára se opatrně blížily k mohutnému schodišti vinoucímu se středem

domu,

cestou

obdivovaly

každičký

detail,

podlahy,

intarzie,

dřevěné obložení, okna, lustry, štuky.

Strop nad schodištěm se nacházel ve výšce druhého patra. Nad ním bylo podkroví, kde bydlel Stanley, a dole suterén.

Na schodech ležel vybledlý a ošoupaný koberec, ale vypadal jako peršan a u jednotlivých stupínků ho přidržovaly bronzové tyčky zdobené na obou koncích lvími hlavami. Detaily v domě byly velice vkusné.

V prvním patře ženy našly další dva nádherné salony, malý pokoj s výhledem do zahrady, hernu, hudební salonek, kde kdysi stávalo křídlo, a nakonec i taneční sál. Ve skutečnosti šlo o kopii zrcadlového sálu ve Versailles. Když Sára roztáhla závěsy, málem vykřikla.

V životě neviděla nic tak krásného.

Vůbec nerozuměla tomu, proč Stanley dům nevyužíval. Tak nádherná stavba si nezasloužila být celé roky neobydlená.

Jenže veškerá ta nádhera Stanleyho očividně nezajímala. Přitahovaly ho pouze peníze, uvědomila si smutně Sára.

Nepromarnil sice svůj život, avšak v mnoha důležitých ohledech mu proklouzl mezi prsty. Sára se konečně dovtípila, že nechtěl, aby se totéž přihodilo i jí. Tenhle dům se stal symbolem všeho, co vlastnil, ale nikdy skutečně neměl. Netěšil se z něj, ani si nedovolil proniknout

do

jeho

vznešeného světa. Pokojík pro služky, v němž strávil tři čtvrtě století, přesně charakterizoval jeho životní styl.

Když vystoupaly do druhého patra, ocitly se tváří v tvář obrovským dvoukřídlým dveřím. Sára se nejdřív domnívala, že jsou zamčené. Tahaly za ně, tlačily, málem to vzdaly, když se dveře najednou rozlétly a odkryly útulné místnosti, které nepochybně patřívaly majitelům domu. Zdi byly vymalované vybledlou, sotva znatelnou růžovou barvou. Takovou ložnici by ocenila i Marie Antoinetta. S výhledem do zahrady. Vedle se nacházel salon, několik šaten a dvě úžasné mramorové koupelny, z nichž každá byla větší než celý Sářin byt, určené nepochybně pro Lilii a Alexandra. Umyvadla a vanu zdobily překrásné armatury, podlahy z růžového mramoru v dámské koupelně a z béžového v pánské by se hodily i do galerie Uffízi ve Florencii.

Na patře byly ještě dva menší salony po obou stranách vchodu do panských pokojů

a

dětské

pokoje,

jeden

nepochybně pro holčičku a druhý pro chlapce. Koupelnu a šatny nechali majitelé obložit hezkými dlaždičkami s květinovým

vzorem

a

obrázky

plachetnic. Každé dítě mělo vlastní pokoj s velikými okny a navíc společnou hernu. V sousedství se nacházely pokojíky pro guvernantky a služebné, které se o děti staraly. Když se tak Sára rozhlížela s údivem kolem, něco ji napadlo. Otočila se k Marjorii a zeptala se: „Lilii si vzala děti s sebou, když odcházela? Není divu, že to zlomilo Alexandrovi srdce.“ Nešťastný muž tak kromě peněz ztratil nejen svou krásnou manželku, ale i syna a dceru. To by zničilo každého.

„Myslím, že ne,“ odvětila Marjorie zadumaně, protože uvažovala o tomtéž.

„Ve vyprávění, které jsem četla, o nich není ani zmínka. Stojí tam, že zmizela ona.“

„Co myslíte, že se s nimi stalo, a jak skončil on?“

„Bůhví. Nepochybně zemřel mladý, smutkem, jak předpokládají v článku.

O jeho rodině se tam nemluví. Podle mě vymřeli. V San Francisku nežije žádná známá rodina takového jména. Nebo se možná odstěhovali do Francie.“

„Anebo jsou všichni mrtví,“ doplnila smutně Sára. Vyšly z dětského pokoje a Sára zavedla Marjorii k zadnímu schodišti vedoucímu do podkroví, s nímž se tak dobře seznámila při návštěvách u Stanleyho. Sama zůstala stát na chodbě a Marjorie si pokojíky prohlížela bez ní. Věděla, že by ji to rozesmutnilo. Nestála o to dívat se na pokoj či postel, v níž zemřel. Vzpomínky měla uložené ve svém srdci a v hlavě.

Vybavila

si

knihu Malý princ od Saint Exupéryho, kterou měla ráda. Její oblíbenou citací bylo: Co je důležité, je očím neviditelné. Správně vidíme jen srdcem. A takhle vzpomínala na Stanleyho. Navždy zůstane v jejím srdci.

Marjorie

se

vrátila

dolů

a

informovala Sáru, že v podkroví je dvacet

pokojíků

pro

služebnictvo.

Soudila, že kdyby se probouraly mezi některými zdi, mohl by z nich nový majitel vytvořit několik slušných ložnic.

Také tam bylo šest provozuschopných koupelen, třebaže s nižšími stropy než ve spodních patrech.

„Nevadilo by vám, kdybych si dům ještě jednou prošla a udělala si poznámky a pár nákresů?“ zeptala se Marjorie zdvořile. Obě byly z toho, co viděly, úplně u vytržení. Ani jedna nikdy nic tak krásného nespatřila, leda v muzeu. Řemeslníci, kteří se na stavbě domu podíleli, přišli z Evropy. To se Marjorie dočetla v článku. „Pokud nás pověříte prodejem, pošlu sem někoho, aby připravil

kompletní

plány

a

fotografie, ale ráda bych měla několik obrázků, abych si vybavila tvary pokojů a počet oken.“

„Klidně se do toho pusťte,“ vybídla ji Sára. Rezervovala si na prohlídku celé dopoledne a zatím tu strávily dvě hodiny. Až do půl čtvrté neměla v kanceláři žádné jednání. Zapůsobilo na ni, jak seriózně Marjorie k práci přistupuje. Věděla, že si k prodeji domu vybrala správnou osobu.

Marjorie si začala zakreslovat panské pokoje, zatímco Sára si znovu prohlížela koupelny, toulala se šatnami a otevírala nespočetné skříně. Nečekala, že něco najde, ale

připadalo

jí

zábavné

představovat si, jaké róby v nich asi visely v době, kdy v rezidenci žila Lilii.

Musela mít hory šperků, úchvatné kožešiny, snad dokonce i diadémy.

Všechno se jistě prodalo už téměř před stoletím. Za celá léta, kdy sem za Stanleym docházela, nikdy na bývalé majitele ani nevzdechla. Stanley se o nich nezmínil a zřejmě se o ně sám vůbec nezajímal. Nevyslovil před ní nikdy jejich jméno. Najednou jí však příjmení de

Beaumont

připadalo

povědomé. Z toho mála, oč se s ní Marjorie podělila, si v duchu vyvolala obrázky osob, které zde žily, i jejich dětí. Kdysi patřili k významným občanům města. Sára věděla, že to jméno už slyšela, jen si nevzpomínala kde a kdy. Možná na nějakém výletě se školou, někde v muzeu.

Když otevřela poslední skříň, z níž se linula sice zatuchlá, ale přece jen silná vůně cedrového dřeva, uvědomila si, že v téhle musela Lilii uchovávat kožešiny, nejspíše sobolí a z hranostajů. Nahlédla dovnitř a její zrak upoutalo cosi na dně skříně. Posvítila na to baterkou od Marjorie a uviděla nějakou fotografii.

Klekla na všechny čtyři a zvedla zaprášený snímek. Na fotografii byla krásná mladá žena ve večerní toaletě stojící na hlavním schodišti. Sáru napadlo, že to je nejkrásnější bytost, jakou kdy viděla. Vysoká, připomínající sochu, s pružným tělem mladé bohyně.

Vlasy měla upravené ve stylu, jaký byl v oněch dobách moderní, v týle stažené do uzlu a kolem tváří zvlněné. A přesně jak Sára předpokládala, zdobil ji mohutný diamantový

náhrdelník

a

čelenka ve vlasech. Vypadala, jako kdyby přímo tančila ze schodů. Zřejmě se smála a měla nejpronikavější a nejomamnější pohled, jaký kdy Sára zahlédla. Musela to být Lilii.

„Něco jste našla?“ zeptala se Marjorie, která k ní přiběhla s měřickým pásmem a zápisníkem v ruce. Nechtěla Sáru připravovat o čas, a tak se snažila vše stihnout rychle. Na fotografii pohlédla jen zběžně. „Kdo to je? Není to napsáno vzadu?“

Sáru ani nenapadlo se na rub snímku podívat. Otočila fotku. Tam stálo dávno vybledlým,

ale

dosud

čitelným

inkoustem

ozdobným

prastarým

rukopisem: Nejdražší Alexandře, budu tě navždy milovat, tvoje Lilii. Sáře vyhrkly slzy. Ta slova ji zasáhla přímo do srdce, téměř jako kdyby tu ženu znala, a dokázala pochopit manželův smutek, když ho opustila.

„Nechte si ji,“ navrhla Marjorie, zatímco utíkala zpět do panských pokojů.

„Dědicům chybět nebude. Nepochybně jste

ji

měla

najít

vy.“

Sára

neprotestovala, a zatímco čekala, až bude

Marjorie

hotová,

znovu

si

fotografii prohlížela. Bála se ji uložit do kabelky, aby ji neponičila. S ohledem na to, co se později přihodilo, mělo věnování na zadní straně fotografie bolestný přídech. Zapomněla Lilii fotku ve skříni, když odcházela? Viděl ji vůbec někdy Alexander? Vytrousil ji tady někdo, když se dům vyklízel, než byl prodán Stanleymu? Sára kupodivu měla neodbytný

dojem,

že

tuhle

fotografii už někde viděla. Možná v nějaké knize nebo časopisu. Nebo si to jen vyfantazírovala. Zdála se jí ale povědomá.

Obě ženy postupovaly pomalu dolů a Marjorie si dělala poznámky. Za hodinu se opět ocitly u hlavního vchodu ve slabém světle, jež sem pronikalo z velkého salonu. Pochmurný pocit či nádech tajemna

zmizel.

Stál

tu

neobyčejně krásný dům, o který se dlouho nikdo nestaral a neměl ho rád.

Byl by ojedinělým projektem pro dostatečně bohatou osobu, která by ho uměla probudit k životu a rozumně jej využít.

Vyšly ven na listopadové sluníčko.

Sára pečlivě zamkla. Předtím si zběžně prošly i suterén a prastarou kuchyň, pozůstatek

z

minulého

století,

velikánskou jídelnu pro služebnictvo, byty majordoma a hospodyně a dvacet dalších pokojíků pro služky, stejně jako kotelnu, vinný sklep, sklad potravin, chladírny a aranžovnu květin, v níž stále ležely floristické propriety.

„No teda!“ vydechla Marjorie, když zase stály na schodech před vchodem.

„Vážně nevím, co mám říct. Nic takového jsem ještě neviděla, leda v Evropě nebo v Newportu. Ani dům Vanderbiltových není tak nádherný.

Doufám, že najdeme vhodného kupce.

Skoro si přeji, aby dům někdo přeměnil na muzeum, ale ještě úžasnější by bylo, kdyby se tu bydlelo.“ Udivilo ji, že Stanley bydlel celý život v podkroví, a uvědomila si, že musel být velký podivín. Sára tiše namítla, že byl velmi skromný. Marjorie si netroufla jí oponovat, protože viděla, že mladá právnická měla starého pána velmi ráda a hovořila o něm s úctou.

„Chcete si o domě promluvit hned?“

nadhodila Sára. Bylo poledne a jí se do kanceláře ještě nechtělo. Potřebovala vstřebat zážitky.

„Moc ráda. Musím si všechno promyslet. Zajdeme na kávu?“ Sára přikývla a Marjorie jela svým autem za ní až ke Starbucks. Usadily se u stolku v rohu, daly si cappuccino a Marjorie nahlédla do svých poznámek. Nejenže byl dům krásný, ale měl i spoustu dalších výhod,

nacházel

se

na

výjimečném

místě,

pyšnil

se

pozoruhodnou zahradou, třebaže se o ni celá léta nikdo nestaral. Avšak správné zásahy by z něj mohly učinit přímo zázrak.

„Na kolik byste dům odhadla?

Pochopitelně neoficiálně. Nebudu vás chytat za slovo.“ Sára chápala, že Marjorie musí nejdříve vše propočítat a přesně vyměřit. Dnes obě podnikly pouze průzkum.

„Bože, Sáro, já nevím,“ přiznala starší žena. „Každý dům, velký či malý, stojí tolik, kolik je ochoten za něj někdo zaplatit. Jde spíš o věštění. A čím větší a neobvyklejší dům, tím hůř se cena odhaduje.“ Pak se usmála a upila kávy.

Potřebovala ji. Bylo to pro obě neuvěřitelné dopoledne. Sára umírala touhou vyprávět o domě Philovi.

„Nemám pro něj srovnání,“ pokračovala Marjorie s úsměvem. „Jak vy takový dům

hodnotíte?

Žádný

podobný

rozhodně neexistuje, leda snad muzeum s Frickovou sbírkou v New Yorku. Jenže tady jsme v San Francisku. Většinu místních tak velký dům vyděsí k smrti.

Oprava a zařízení přijdou na celé jmění a kromě toho bude vyžadovat armádu lidí na údržbu. Dneska už takhle nikdo nežije. Okolí není určené pro hotel ani menší penzion. Nikdo to nekoupí ani jako školu. Konzuláty se spíš zbavují rezidencí a pro zaměstnance pronajímají jen byty. Tohle bude vyžadovat opravdu extra zájemce. Jakákoli částka, kterou vyslovím, bude jen nahodilé číslo.

Realitní

agentury

obvykle

hovoří

o kupcích ze zahraničí, významných Arabech, Číňanech z Hongkongu nebo o Rusech. Spíš ho ale koupí někdo odtud. Třeba někdo ze Silicon Valley, jenže by musel opravdu stát právě o takový dům… nevím… Pět milionů?

Deset? Dvacet? Ale když o něj nebude zájem, dědicové budou rádi, jestli dostanou tři nebo dokonce jen dva miliony. Nebo ho neprodají celé roky.

To se nedá předvídat. Jak moc s prodejem spěchají? Možná se ho chtějí zbavit a přistoupí na jakoukoli nabídku?

Jen doufám, že jej koupí ta pravá osoba.

Zamilovala jsem se do něj,“ přiznala se a Sára přikývla. Byla na tom stejně.

„Já taky.“ Fotografii nechala ležet na předním

sedadle.

Mladá

žena

jí

připadala tajuplná. „Vadilo by mi, kdyby dědicové dům prodali za nějakou hodně nízkou částku. Zaslouží si, aby se s ním zacházelo s úctou. Ale ještě jsem s nimi nemluvila, jen s jedním, a ten žije v St.

Louis, je tam ředitelem banky. O dům tady nestojí.“ Podle toho, co Sára věděla, nikdo z nich nebude dům chtít.

Všichni žili daleko, neznali Stanleyho a k domu je nepoutal žádný sentimentální vztah. Nakonec ani on na něm nijak nelpěl.

„Dům by se měl dát trochu do pořádku a

vymalovat,“

navrhla

Marjorie.

„Vyčistit lustry, odstranit prkna z oken, vyhodit potrhané záclony. Navoskovat podlahy, naimpregnovat

dřevěné

obložení.

Jenže

tím

se

nespraví

elektrické vedení ani potrubí. Někdo bude muset vybudovat novou kuchyň, nejlépe z těch spižíren v přízemí. A taky se musí nainstalovat nový výtah. Bude to vyžadovat hodně práce a peněz. Nevím, kolik do domu chtějí investovat. Možná že nic. Jo a doufám, že se do toho nepustili termiti.“

„Stanley vloni nechal vyměnit střechu, takže alespoň něco máme,“ vzpomněla si Sára a Marjorie spokojeně přikývla.

„Kupodivu jsem si nevšimla žádných netěsností,“ suše podotkla.

„Můžete mi připravit odhad? Jednak návrh na prodej v současném stavu, jednak po částečné opravě. A třeba i cenu, za jakou by se dal prodat zrekonstruovaný.“

„Udělám, co bude v mých silách,“

slíbila Marjorie. „Ale upřímně řečeno, plujeme v neprobádaných vodách.

Mohl by se prodat za dvacet milionů, stejně jako za dva. Záleží na tom, na koho narazíme a jak rychle dědicové budou chtít prodat. Pokud se ho chtějí zbavit, budou rádi, že dostanou dva miliony. Možná i méně. Většina zájemců se zalekne tak velkého domu a hlavně problémů při rekonstrukci. Exteriér vypadá slušně, což je dobré zjištění, ačkoli pár oken by potřebovalo vyměnit.

Jsou shnilá, to je běžný jev, dokonce i v nových domech. Vloni jsem musela vyměnit ve svém domě deset oken.“

Kamenný exteriér působil solidně.

Garáže

v

suterénu

byly

celkem

přístupné, i když příjezdovou cestu kdysi plánovali pro užší vozy z dvacátých let a teď se bude muset rozšířit. „Zkusím vám něco poslat do konce týdne. Ráda bych taky zavolala jednomu architektovi, aby se na dům podíval a vyslovil svůj názor.

Jeho firma se specializuje na renovace domů. Je dobrý, i když nepochybuji, že ani on se ještě s ničím takovým nesetkal.

Ale

pracoval

na

místním

Paláci

legionářů, který je alespoň trochu s tímhle srovnatelný. A studoval v Evropě. Jeho partnerka ve firmě je také schopná. Myslím, že vám padnou do noty. Mohli by si dům prohlédnout?“

„Kdykoli. Klíče mám. Přizpůsobím se vám. Opravdu oceňuji vaši pomoc, Marjorie.“ Obě ženy měly pocit, jako kdyby celé dopoledne prožily v časové smyčce a až teď je to vyhodilo zpět do současnosti.

Před Starbucks se ženy rozloučily a Sára zamířila do kanceláře. Už byla skoro jedna hodina. Cestou do města zavolala Philovi, byla ještě celá omámená a dívala se na fotografii na vedlejším sedadle. Zastihla ho na obědě a v mizerné náladě. Situace se pro jeho klienta nevyvíjela dobře. Vynořily se překvapivé důkazy proti němu, o nichž předtím Philovi

neřekl.

Než

se

přestěhoval do San Franciska, byl dvakrát odsouzen za sexuální obtěžování v Texasu. To mu hodně přitížilo.

„To je mi líto,“ účastně pronesla Sára. Z tónu hlasu bylo jasné, že je Phil rozzlobený a nejraději by klienta zabil.

Další hrozný týden. „To já jsem zažila neuvěřitelné dopoledne,“ pochlubila se nadšeně. Ať už dědicové s domem udělají cokoli, byla moc ráda, že ho viděla jako první.

„Jo? A cos dělala? Objevila jsi nové daňové zákony?“ Znělo to sarkasticky a přezíravě. Sára nesnášela, když s ní takhle mluvil.

„Ne, byla jsem s realitní agentkou v domě Stanleyho Perlmana. Je to nejkrásnější místo, jaké jsem kdy viděla.

Jako muzeum, ale mnohem lepší.“

„Skvěle. Pak mi o tom někdy povíš,“

zarazil ji otráveně. „Zavolám ti večer.“

Zavěsil dřív, než se mohla rozloučit nebo mu povědět cokoli dalšího o domě, o nalezené fotografii nebo o historii, kterou vyslechla od Marjorie. Tohle nebylo jeho oblíbené téma. On se zajímal o sport a obchod. Historické domy ho nikdy nelákaly.

Sára

zaparkovala

v

garážích

u kanceláře a opatrně uložila snímek do kabelky, aby ho nepoškodila nebo neohnula rohy. Za deset minut seděla u stolu, fotografii vytáhla a znovu se na ni zadívala. Věděla, že už tenhle obrázek spatřila, a zároveň doufala, že Lilii, ať už zamířila po svém zmizení kamkoli, našla, co hledala, a že k jejím dětem byl osud milostivý. Sára uvažovala, zda nemá snímek ukázat dědicům. Tvář, jež na ni z fotografie hleděla, byla nezapomenutelná, krásná

a

mladá.

Lillina tvář podobně jako Stanleyho rady Sáře připomněla, že život je krátký a vzácný a láska i potěšení jsou prchavé.

6

Do čtvrtka se Sáře ozvali všichni dědicové kromě dvou starších bratranců z New

Yorku,

kteří

žili

v pečovatelských domech. Rozhodla se, že jim zavolá sama. První z nich trpěl Alzheimerovou chorobou, takže byl zbaven svéprávnosti a Sáru odkázali na jeho dceru. Oznámila jí, že Stanley v poslední vůli pamatoval i na jejího otce. Podíl pravděpodobně zůstane v úschově a na ni a její sourozence se převede, jakmile jejich otec zemře. Žena se rozplakala štěstím. Prozradila, že jen tak tak platí za pečovatelský dům. Jejímu otci bylo

devadesát

dva

let

a

pravděpodobně již dlouho žít nebude.

Peníze přicházejí jako na zavolanou.

O Stanleym ani o žádném otcově bratranci v Kalifornii žena nikdy neslyšela. Sára slíbila, že jí zašle kopii poslední vůle.

Druhý dědic, který se osobně neozval, prohlásil, že mu je devadesát pět let, a domníval se, že jde o nějaký žert. Na Stanleyho si

dobře

pamatoval

a

prozradil, že jako malí kluci se nenáviděli. Pak se hlasitě rozesmál.

Překvapilo ho, že vůbec vydělal nějaké peníze. Naposledy ho viděl, když ten blázínek vyrazil do Kalifornie. Muž prý předpokládal, že je Stanley už dávno mrtvý. Sára i jemu přislíbila kopii poslední vůle. Bude s ním muset promluvit ještě jednou kvůli domu.

Ve čtvrtek k večeru rozhodla, že poslední vůle se bude číst v pondělí ráno v její kanceláři. Dvanáct dědiců se chystalo přijet. Peníze mají tu schopnost, že přimějí lidi cestovat, dokonce i kvůli prastrýci, kterého nikdo nezná či si na něj nepamatuje. Očividně se stal černou ovcí rodiny, jejíž vlna se ale vybarvila doběla zásluhou bohatství, které jim odkázal. Sára nesměla prozradit, o jak velké jmění jde, avšak naznačila, že to bude značná suma. Na další informace si počkají až do pondělí.

Poslední telefonát toho dne vedla s Marjorií, realitní agentkou, která chtěla domluvit na zítřek schůzku s architekty.

Jindy to nešlo, protože odlétali na víkend do Benátek na jakousi konferenci o restaurování. Sára souhlasila. Získá tak další informace, o něž se podělí v pondělí při čtení vůle s dědici.

Domluvily se s Marjorií, že se sejdou před domem v pátek ve tři hodiny odpoledne. Bude to poslední pracovní schůzka před víkendem. S Philem mluvila jen párkrát, pokaždé měl špatnou náladu, a tak jen doufala, že do pátečního večera se to zlepší, protože jinak by je čekal nepříjemný víkend.

Dobře věděla, jak se Phil chová, když prohraje, v čemkoli. Přála si s ním strávit klidný víkend, ale v téhle chvíli to neviděla moc optimisticky.

Když Sára přijela v pátek přesně ve tři ke Stanleyho domu, oba architekti s Marjorií už čekali. Realitní agentka je představila. Muž byl vysoký, příjemného zevnějšku, s

tmavými

vlasy

prošedivělými na skráních a hnědýma očima. Usmál se, pevněji stiskl ruku a choval se přirozeně. Na sobě měl khaki kalhoty, košili s kravatou a sako. Bylo mu kolem čtyřiceti. Žádný krasavec, ale působil schopně a projevoval zájem.

Sáře se líbilo, že když se usmíval, jako by se mu rozsvítila celá tvář, a vypadal mnohem lépe. Hned bylo jasné, že je to milý člověk, a Sára chápala, proč s ním Marjorie ráda spolupracuje. Vyměnili si jen několik slov, ale prokázal, že má smysl pro humor a nebere se moc vážně.

Jmenoval se Jeff Parker.

Žena představovala jeho pravý opak.

Zatímco on byl vysoký, přinejmenším stejně jako Phil, ne li větší, žena byla drobná. Měla jasně rudé vlasy, zelené oči a smetanově bílou pleť posetou pihami. Muž se usmíval, ona se mračila.

Vypadala podrážděně a nespokojeně. Na sobě měla modré džíny, ostře zelený kašmírový kabátek a na nohách boty na vysokém podpatku. Jeff se oblékal rezervovaně, ona okázale. Jakmile promluvila, Sára si uvědomila, že je Francouzka. Vypadala na to. Měla svůj styl. Budila dojem, že přišla proti své vůli.

Jmenovala

se

Marie Louise

Fournierová, a ačkoli měla znatelný přízvuk, mluvila plynně a bezchybně.

V Sáře vyvolala okamžitě nepříjemný pocit, že stále spěchá. Jeff působil klidně a zdálo se, že má čas celý den.

Marie Louise se několikrát podívala na hodinky, než Sára odemkla, a prohodila něco francouzský. Jeff jí odpověděl tlumeným hlasem anglicky. Patrně ji uklidnil, ale stejně se tvářila skoro naštvaně.

Sára se v duchu ptala, jestli Marie Louise třeba nevadí, že přišli jen na konzultaci. Marjorie je varovala, že se dům nejspíše prodá ve stavu, v jakém se nachází. Což podle Marie Louise znamenalo, že vlastně marní čas. Jeff chtěl stejně přijít. Fascinovalo ho Marjoriino vyprávění. Staré domy vášnivě miloval. Marie Louise se řídila rčením, že čas jsou peníze. Jeff prozradil Sáře, že jsou partnery nejen v práci, ale čtrnáct let i v osobním životě. Poznali se, když studoval v Paříži na umělecké škole, a od té doby jsou spolu.

S úsměvem jí vylíčil, že Marie Lousie je v

San

Francisku

nedobrovolným

zajatcem a každý rok jezdí na tři měsíce domů do Paříže. Život ve Státech nesnáší a zůstává tady jen kvůli němu.

Marie Louise ho zaslechla a šlehla po něm pohledem, ale nic neřekla. Byla asi ve stejném věku jako Sára a měla úžasnou postavu. Působila však jaksi naježeně a nepřátelsky. Ale i ona roztála, když vešli do domu a Sára s Marjorií jim ukázaly, co samy objevily před pár dny. Jeff stál jako opařený pod schodištěm, hleděl na vysoký klenutý strop a neuvěřitelný lustr.

Procházeli domem asi dvě hodiny, všechno podrobně zkoumali, Jeff si dělal spousty poznámek do žlutého bloku a Marie Louise k tomu přidávala krátké slovní komentáře. Sára si to nerada přiznávala, ale žena se jí nelíbila.

Připadala jí pěkně protivná. Marjorie ji také neměla moc ráda, jak tiše přiznala Sáře, když došli k panským pokojům, avšak dvojice odváděla skvělou práci.

Marie Louise

byla

prostě

složitá

osobnost,

ovšem

Jeff

všechno

vynahrazoval svou vřelostí, klidem a rozsáhlými

výklady.

Prohlásil,

že

dřevěné obložení je neobyčejně vzácné, pravděpodobně pochází ze začátku osmnáctého století a sem ho převezli z nějakého zámku kdesi ve Francii, načež Marie Louise tentokrát anglicky poznamenala: „Je

udivující,

jak

Američané oloupili naši zemi o poklady, které by z ní nikdy neměly být vyvezeny.

Dneska už by neměli šanci.“ Vrhla pohled na Sáru, jako kdyby ona nesla odpovědnost za veškeré škody na francouzském kulturním dědictví. Sáře nezbývalo než přikývnout a tvářit se, že souhlasí. Dalším dokladem se staly podlahy, které byly očividně starší než dům a pravděpodobně je do USA taky přepravili ze zámku ve Francii. Jeff nadhodil, že se snad dědicové nepokusí parkety a obložení vyjmout a prodat zvlášť, například v Sotheby’s nebo Christie’s. Dostali by za ně slušnou částku. Ale i Sára věřila, že k tomu nedojde. Byl by zločin vykuchat dům nyní, když přežil bez úhony tak dlouho.

Na konci obhlídky se usadili na schodišti a Jeff přednesl stručné hodnocení. Odhadl, že modernizace domu, včetně elektrických rozvodů a měděných trubek, přijde nového majitele na milion dolarů. Pokud by odhlédli od předpisů, nicméně neporušovali zákony, mohli by to zvládnout za polovičku.

Shnilá okna mu starosti nedělala, spíš ho překvapilo, že nejsou v horším stavu.

Samozřejmě netuší, jak to vypadá pod podlahou nebo pod omítkou, ale už s Marie Louise renovovali i starší domy.

Je to spousta práce, ale není to nemožné.

A ještě dodal, že on má rád takové úkoly. Marie Louise neřekla ani slovo.

Podle Jeffa nebude problém přemístit kuchyň do pří zemí, jak navrhly Sára a Marjorie. Suterén by se přeměnil na sklepy a

zásobárny.

Výtah

se

zmodernizuje, avšak měl by si udržet originální podobu. A zbytek by mohl zůstat, jak je. Dřevo by se mělo napustit olejem a u obložení postupovat obzvlášť opatrně. Ostatní je potřeba přetřít, naleštit nebo nanést glazuru. Lustry jsou ve výborném stavu. Bylo by možné si pohrát se spoustou detailů, třeba nainstalovat skryté osvětlení. Vše závisí na tom, kolik peněz bude nový majitel ochoten investovat. V dobrém stavu je fasáda. Topení vyžaduje modernizaci.

Jeff obdivuje zdejší koupelny. Jsou krásné a zapadají do stylu domu. Stačí vyměnit potrubí, nebude se zasahovat do současného vzhledu.

„Takže v podstatě tady můžete investovat,

kolik

peněz

chcete.

S milionem dolarů by se daly podniknout zázraky.

Zvládlo

by

se

to

pravděpodobně i za polovičku, bude li nový majitel stejný blázen jako já a hodně práce si udělá sám. Kdyby tu někdo chtěl utopit dva miliony, klidně může, třeba i tři, i když to není nutné. Je to jen odhad, musel bych si to trochu propočítat, abych

mohl

nabídnout

případnému zájemci seriózní rozpočet.

Za milion dolarů lze dům renovovat do původní podoby. A šlo by to i za polovinu,“ zdůraznil znovu, „pokud se udrží náklady co nejníž. Trvalo by to déle, jenže takovýhle projekt se stejně nemá uspěchávat. Musí se postupovat pečlivě, aby se neponičily důležité detaily. Doporučuju pár řemeslníků, kteří by tu pracovali tak šest měsíců až rok, nadšeného majitele a slušného architekta, který z nich nebude ždímat prachy. Když vlastníci narazí na nesprávné lidi, mohlo by je to vyjít na pět milionů. Vloni jsme renovovali ve Francii dva zámky. U obou jsme udrželi náklady pod třemi sty tisíci, a přitom byly větší a starší než tenhle dům. Tam se ovšem snáz hledají řemeslníci, ale my máme i tady nějaké známé.“ Podal Sáře vizitku. „Můžete na nás případné kupce odkázat. Rádi se s nimi sejdeme, ať už si nás budou chtít najmout, či ne. Já takovéhle domy miluju. Moc rád bych zažil, že si někdo dá na jeho opravě skutečně záležet. A jsem ochoten pomoci. Marie Louise je zase skvělá na detaily. Je perfekcionistka. Doplňujeme se.“ Marie Louise se na něj konečně usmála a Sára si uvědomila, že nejspíš bude milejší, než se zdá. Tvořili zajímavý pár. Ona vypadala schopně a inteligentně, jen prostě nebyla moc vřelá. To Jeff se choval srdečně, přirozeně a přátelsky a Sára se v jeho společnosti cítila příjemně. Spolupráce s Marie Louise by byla obtížná.

„Marjorie mi prozradila, že zítra s manželkou odlétáte do Benátek,“

nadhodila Sára, když pomalu mířili k východu. Strávili v domě přes dvě hodiny. Už bylo po páté.

„To je pravda.“ Jeff se na ni usmál.

Líbilo se mu její nadšení a obdiv, který chovala k domu svého bývalého klienta.

Sára

chtěla

získat

co

nejvíce

informací

pro

dědice,

ačkoli

pochybovala, že by se do toho chtěli pustit. Modernizace by zvýšila cenu domu. Sára však o ničem nerozhodovala, vyplní jejich příkazy.

„Zůstaneme v Itálii dva týdny,“

oznámil

Jeff.

„Kdybyste

něco

potřebovala, zavolejte nám na evropské mobily. Čísla vám dám. Týden budeme na konferenci v Benátkách, pak si pár dnů oddechneme v Portofinu a nakonec navštívíme rodinu

Marie Louise

v Paříži. A mimochodem,“ dodal, „nejsme

manželé.

Jsme

partnery

v každém ohledu.“ Usmíval se přitom na Marie Louise a ta se najednou zatvářila uličnicky a svůdně. „Moje přítelkyně nevěří na manželství. Považuje ho za puritánskou instituci, která jen kazí vztahy. Nejspíš má pravdu, protože jsme spolu vydrželi hodně dlouho.“ Vyměnili si úsměvy.

„Mnohem

déle,

než

jsem

předpokládala,“ podotkla Marie Louise stroze.

„Myslela

jsem,

že

půjde

o prázdninový románek, ale Jeff mě odvlekl sem, proti mé vůli.

Jsem vězněm v tomto městě,“

povzdechla si a Jeff se zasmál. Tohle slýchal celé roky. Nezdálo se, že by se tím trápil.

„Od té doby, co sem přijela, se mě snaží

přemluvit,

abychom

se

přestěhovali do Paříže. Jenže já jsem vyrostl tady a líbí se mi tu. Paříž a třeba i New York jsou na mě moc velká města. Já jsem kluk z Kalifornie.

Marie Louise to sice nepřizná, ale většinu času se jí tady taky líbí.

Obzvlášť v zimě, kdy je v Paříži chladno a ponuro.“

„Jen si nebuď tak jistý!“ zareagovala okamžitě. „Jednou tě překvapím a odstěhuju se zpátky.“ Sáře to připadalo spíš jako hrozba než varování. Jeff ostrá slova přešel bez povšimnutí.

„Máme velký dům na Potrero Hill, který jsem osobně opravoval ještě dřív, než se z toho stala módní adresa. Náš dům byl dlouhé roky jediný slušný v bloku. Teď je bydlení v téhle čtvrti hrozně ’in‘, a tak se kolem nás vyrojila spousta krásných domů. Ale já odvedl všechnu práci sám, vlastníma rukama.

Mám ten dům moc rád,“ prohlásil pyšně.

„Není tak hezký jako dům ve Francii,“

ozvala se Marie Louise škrobeně. „Stojí v sedmém obvodu. Taky jsem ho zařizovala sama. Bydlím tam každé léto, zatímco Jeff mrzne tady v mlze. Léto v San Francisku nenávidím.“ Je pravda, že bývalo

chladné

a

mlhavé.

Marie Louise jasně naznačovala, že plánuje návrat domů. Jeff se netvářil ustaraně. Asi tušil, že to jsou plané hrozby. Sáře připadalo divné, že se po čtrnácti letech nevzali. Marie Louise vypadala velice nezávisle. Ovšem to byl Jeff svým způsobem také. Ona si sice stěžovala, ale nikdy ho nezlomila.

Sára oběma poděkovala za konzultaci a přibližný odhad nákladů. Teď už záleží na rozhodnutí dědiců.

Popřála architektům šťastnou cestu do Evropy a Marie Louise i Jeff za chvilku odjeli prastarým peugeotem, který si Marie Louise přivezla z Francie. Když nastupovali, prohlásila, že americkým vozům nedůvěřuje.

„Ani

ničemu

jinému!“ připojil Jeff a všichni se zasmáli.

„To je číslo, co?“ poznamenala Sára, když s Marjorií kráčely ke svým autům.

„Obtížně se s ní jedná, ale je machr ve svém oboru. Má vynikající vkus a styl. Zachází s ním jak s kusem hadru, ale jemu se to, jak se zdá, líbí. To tak bývá, že? Ty největší mrchy dostanou ty nejlepší chlapy.“ Tomu se Sára zasmála.

Nerada to připouštěla, ale ve spoustě případů tomu tak bylo. „On je ale kus, viďte?“ připojila ještě Marjorie obdivné a Sára se znovu usmála.

„Nevím, jestli bych to tak řekla.“

V jejích očích byl kus Phil, ne Jeff. Ale choval se mile. „Je laskavý a ví, o čem mluví.“ Očividně obdivoval staré domy a miloval svou práci.

„To oba. Navzájem se doplňují. Jako černá a bílá. Zdá se, že to funguje. Doma i v práci. I když je to u nich asi taky jako na houpačce. Sem tam toho má Marie Louise plné zuby a odjede do Francie. Jednou zmizela na rok, zatímco Jeff pracoval na velkém projektu, který jsem mu dohodila. Dosud se pokaždé vrátila a on ji přijal zpět. Podle mě je do ní blázen a ona si dobře uvědomuje, jaké má štěstí. Jeff je spolehlivý. Věčná škoda že se nevzali. Byl by skvělý otec, jenže ona mi nepřipadá zrovna jako mateřský typ.“

„Třeba

na

to

jednou

dojde,“

nadhodila Sára a vzpomněla si na Phila.

Za pár hodin začne jejich společný víkend.

„Kdoví, na základě čeho partnerské vztahy

fungují,“

zafilozofovala

si

Marjorie a pak popřála Sáře hodně štěstí při jednání s dědici.

„Hned po schůzce vám dám vědět, jak se rozhodli.“ Nepochybně budou chtít dům prodat – otázka zní jen, v jakém stavu. Existuje jenom malá šance, že by vynaložili milion na opravu, nebo alespoň polovinu, a pak půl roku či rok čekali, než se prodá. Byla si jistá, že v pondělí Marjorii vyzve, aby dům nabídla k prodeji tak, jak je.

Rozloučily se a Sára zamířila domů.

Vyměnila povlečení, ustlala postel a pak se zhroutila na pohovku s dokumenty, které si donesla z kanceláře. Telefon zazvonil v sedm hodin. Volal Phil z posilovny. Jeho hlas zněl hrozně.

„Děje se něco?“ zeptala se Sára.

„Jo. Dneska jsme uzavřeli ten případ.

Nemůžu ti ani říct, jak jsem naštvanej.

Pohřbil nás advokát protistrany. Můj pitomej klient se nechal přistihnout trochu moc

často

se

staženejma

kalhotama. Neměli jsme šanci.“

„To mě mrzí, miláčku.“ Dobře věděla, jak nesnáší prohry. Muselo jít opravdu o ztracený případ, protože Phil obvykle bojoval až do trpkého konce. „Kdy přijedeš?“ Sára se na něj už těšila.

Prožila zajímavý týden a ještě mu nestihla o všem vyprávět.

„Dneska nepřijdu,“ odpověděl bez vytáček. Sáru to překvapilo. Zřídkakdy víkendové schůzky zrušil, leda když byl nemocný.

„Jak nepřijdeš?“ vyhrkla překvapeně.

„Prostě nepřijdu. Mám mizernou náladu a nechci nikoho vidět. Zítra mi bude líp.“ Sára byla zklamaná. Přála by si, aby stejně přišel, třeba by ho rozptýlila.

„Co kdybys z posilovny jel rovnou ke mně? Můžeme si objednat jídlo a já tě namasíruju.“ Zkoušela ho přemluvit.

„Ne, díky. Zavolám zítra. Ještě tady pár hodin zůstanu. Zahraju si squash, abych ze sebe dostal ten vztek. Dneska bych byl špatnej společník.“

Dalo se to poznat po hlase, ale Sáru stejně rozladilo, že ho neuvidí. I jindy míval mizernou náladu, ale bylo by lepší i tak ho mít tady než nevidět ho vůbec.

Dva

lidé

spolu

přece

sdílejí

i nevyvedené dny. Phil však neoblomně trval na svém. „Zavolám ti zítra, Sáro.

Dobrou noc.“ Tohle se snad ještě nestalo. Dlouho seděla na gauči a zírala do prázdna. Přemýšlela o architektovi a jeho nesnesitelné francouzské partnerce.

Vzpomněla si, jak Marjorie říkala, že Marie Louise několikrát Jeffa opustila a odjela do Paříže, ale pokaždé se vrátila.

S Philem to bylo stejné. Věděla, že zítra se ozve, až se mu bude chtít. Jenže to byla chabá útěcha. Nezavolal, ani když přijel domů z posilovny. Sára byla vzhůru do půlnoci, pracovala a doufala.

Nestalo se. Jakmile Phila něco rozrušilo, nebylo v jeho životě místo pro nikoho.

Svět se točil kolem něj. Alespoň si to myslel. A protentokrát měl pravdu.

7

Phil se ozval až ve čtyři hodiny odpoledne v sobotu. Zavolal Sáře na mobilní telefon, prohlásil, že má pořád hroznou náladu, ale slíbil, že půjdou na večeři. Objevil se v šest, ve sportovním saku a svetru, a předtím rezervoval stůl v nové restauraci, o níž Sára slýchala už několik týdnů. Nakonec to proběhlo opravdu hezky. Phil dokonce v neděli zůstal déle než obvykle a odcházel skoro až večer. Vždycky když ji nějak zklamal, snažil se jí to vynahradit, takže bylo těžké se na něj zlobit. I proto ho zatím neopustila. Přitahoval si ji a zase odstrkoval jako na provázku.

U večeře mu vyprávěla o Stanleyho domě, ale on dal jasně najevo, že ho to nezajímá. Podle něj byl dům jen skladištěm starého haraburdí. Nedovedl si představit, že by se někdo chtěl do něčeho takového pustit. A změnil téma dřív, než mu mohla vylíčit schůzku s architekty. Rozpovídal se o své nové kauze. Šlo o další sexuální obtěžování, avšak tentokrát jasnější případ než ten z minulého týdne. Z právního hlediska případ Sáru opravdu zaujal a probírala ho s Philem ještě i v neděli odpoledne.

Dívali se u ní na video, a než odešel, pomilovali se. Víkend se nakonec vydařil. Phil ovládal umění jak zachránit situaci, uklidnit Sáru a udržet jejich vztah.

V pondělí ráno Sára odcházela do práce v dobré náladě a těšila se na jednání se Stanleyho dědici. Pět z nich nedostalo volno z práce, dvanáct jich přijede a dva bratranci z New Yorku byli příliš staří a nemocní. Sára požádala sekretářku, aby připravila zasedací místnost a zajistila kávu a zákusky. Věděla, že zažijí obrovské překvapení. Několik z nich už čekalo, když dorazila do kanceláře. Odložila si věci a šla je pozdravit. Jako s prvním se seznámila s prezidentem banky ze Saint Louis. Byl to distingovaný muž kolem šedesátky, s nímž již mluvila po telefonu. Prozradil jí, že je vdovec a má čtyři dospělé děti, z nichž jedno, jak si domyslela, vyžaduje zvláštní péči.

Možná se mu tedy Stanleyho odkaz bude hodit, i když peníze má.

Poslední dědicové se dostavili krátce před desátou. Sešlo se zde osm mužů a čtyři ženy. Někteří se navzájem znali mnohem lépe než se Stanleym. Jiní o něm nikdy neslyšeli a netušili, že existuje. Dvě ženy a tři muži byli sourozenci. Žili v různých koutech země, od Floridy až po New York, Chicago, St. Louis nebo Texas. Muž z Texasu měl na hlavě kovbojský klobouk a na nohách poměrně ošoupané

vysoké

boty.

Pracoval už třicet let na ranči jako předák, bydlel v přívěsu a měl šest dětí.

Manželka mu zemřela na jaře. Bratranci a sestřenice si povídali, zatímco je Sára obcházela a seznamovala se s nimi.

Chystala se navrhnout, aby si odpoledne prohlédli Stanleyho dům. Na listu papíru shrnula celou situaci, uvedla možnosti a Marjoriin odhad ceny, který vyřkla od oka, protože dávno neprodávala nic srovnatelného a částku ovlivňoval i stav objektu. Nejdřív chtěla Sára přistoupit ke čtení závěti.

Tom Harrison, prezident banky ze St.

Louis, se posadil hned vedle ní, jako kdyby byl povolán schůzku vést. Měl na sobě tmavě modrý oblek, bílou košili a modrou vázanku,

vlasy

dokonale

ostříhané. A jak se na něj tak Sára zadívala, nedalo jí, aby si nevzpomněla na matku. Věkem si odpovídali, navíc byl úplně jiný než všichni, s nimiž její matka chodila za celé roky. Tvořili by hezký pár, napadlo Sáru, když se s úsměvem rozhlížela. Čtyři ženy seděly pospolu po její pravici, Tom Harrison vlevo, zbytek se rozsadil kolem stolu.

Kovboj Jake Waterman sundal nohu ze stolu, pojídal zákusky a dopíjel třetí šálek kávy.

Všichni zpozorněli, když Sára usedla ke stolu. Před ní ležel spis se všemi doklady a se zapečetěným dopisem, který Stanley napsal osobně a před šesti měsíci ho předal jednomu z jejích partnerů. Sára netušila, že existuje.

Kolegyně jí ho dnes ráno předala s upozorněním, že Stanley si přál, aby se dopis otevřel až po přečtení poslední vůle. Je to dodatečná zpráva pro dědice, avšak v žádném případě nemění ani neohrožuje to, co se Sárou sepsali předtím, což údajně v dopise stvrzuje.

Sára ho z úcty ke Stanleymu ještě nerozpečetila.

Dědicové na ni vyčkávavě hleděli.

Sára byla ráda, že se dostavili osobně a nevyzvali ji jen, ať jim pošle peníze.

Měla dojem, že Stanleyho by potěšilo, kdyby se setkal se všemi nebo s většinou z nich. Dvě z žen pracovaly jako sekretářky a nikdy se neprovdaly. Další dvě byly rozvedené a měly dospělé potomky. Děti měla většina z nich.

A jedině Tom vypadal, že peníze nepotřebuje. Ostatní se museli složitě uvolňovat ze zaměstnání, aby se mohli vypravit do San Franciska, a zdálo se, že dědictví navždy změní jejich životy.

A Sára tušila, že výše zděděné částky je ohromí. Těšilo ji, že s nimi bude sdílet tento zážitek. Přála si, aby Stanley mohl být u toho, a doufala, že jeho duch se bude nad nimi vznášet. Rozhlédla se po tvářích mužů a žen kolem stolu. Mlčky seděli a čekali, až promluví.

„Chci vám poděkovat, že jste přišli.

Uvědomuji si, že pro některé z vás to bylo obtížné. Vím ale, že by to pro Stanleyho hodně znamenalo. Mrzí mě, že jste ho nepoznali. Byl to pozoruhodný muž a báječný člověk. Za roky, kdy jsme spolupracovali, jsem se ho naučila obdivovat a vážit si ho. Je mi ctí, že poznávám i vás.“ Potom se trochu napila vody a odkašlala si. Otevřela spis a vyňala poslední vůli.

Rychle prošla úvod a pro ně nezajímavé detaily, jež se převážně týkaly daní. Stanley oddělil dostatečnou částku na zaplacení poplatků, tak aby dědické podíly nebyly kráceny. Všichni to kvitovali s uspokojením. Tom Harrison rozuměl úvodu lépe než ostatní. Potom se Sára pustila do výčtu odkazů, které

byly

rozděleny

na

devatenáct stejných dílů.

Sestavila seznam jmen podle abecedy, včetně těch, kteří nebyli přítomni. Pro každého měla kopii závěti, aby si ji mohli později prostudovat nebo ji dát k posouzení svým právníkům. Všechno bylo v pořádku. Sára pracovala pečlivě.

Předčítala přehled aktiv a tam, kde to bylo možné, uváděla údaje zachycující nejaktuálnější zhodnocení

majetku.

K položkám, které vlastnil delší dobu, jako nákupní centra na Jihozápadě a Středozápadě, Sára připravila srovnání s poslední známou hodnotou, aby dědicové získali nějakou představu.

Některé části dědictví budou vlastnit individuálně, u jiných se rozhodnou, zda přistoupí na skupinové vlastnictví, nebo svůj podíl prodají či naopak vykoupí podíly ostatních. Sára jim každý případ vysvětlila zvlášť a ujistila je, že jim ráda poradí nebo s nimi či jejich právními zástupci kdykoli prodiskutuje všechny nejasnosti. Některé údaje pro ně byly španělskou vesnicí.

Seznam tvořily akcie, cenné papíry, nemovitosti, nákupní centra, kancelářské budovy, bytové komplexy a ropné vrty, které se staly jeho úlovkem v posledních letech a podle Sáry slibovaly zisky i do budoucna, obzvláště

za

současné

mezinárodní politické situace. V době smrti měl také uloženu významnou částku v pozemcích. A ještě tu byl dům, o kterém Sára chtěla promluvit, jak dědicům slíbila, až po přečtení poslední vůle. Mlčky ji sledovali, snažili se v duchu uspořádat myšlenky a přebrat si, co jim právě přednesla. Nikdo z nich úplně přesně nechápal, oč jde. Jako kdyby na ně mluvila nějakým cizím jazykem. Jedině Tom se na ni díval se zájmem.

Ačkoli

neznal

všechny

podrobnosti, pochopil, o čem Sára mluví.

„Přesné ocenění veškerého majetku dostaneme v nadcházejících dnech.

Avšak na základě toho, co už víme, a poměrně přesných odhadů majetek vašeho prastrýce po odečtení daní, jež se budou řešit odděleně, představuje něco přes čtyři sta milionů dolarů. Podle našeho předběžného

propočtu

to

znamená, že každý z vás zdědí přibližně dvacet milionů dolarů, plus minus. Po zdanění by tedy mělo zbýt každému kolem deseti milionů, včetně šeků v hodnotě několika stovek tisíc dolarů, záleží na současné tržní hodnotě. Ale podle mne můžete bezpečně počítat, že bez daní zdědíte každý asi deset milionů dolarů.“ Sára se narovnala a oddechla si, zatímco dědicové na ni oněměle zírali. Vzápětí vypukla v místnosti vřava a všichni začali vykřikovat. Dvě ženy se rozplakaly a kovboj vydal válečný pokřik, který prolomil ledy a všechny rozesmál. Cítili totéž co on. Nemohli tomu uvěřit. Mnozí museli celý život vycházet s malými platy, či dokonce žili z ruky do úst, stejně jako Stanley ve svých začátcích.

„Jak pro všechno na světě vůbec vydělal tolik peněz?“ zeptal se jeden z prasynovců. Byl policistou v New Jersey a právě odešel do výslužby.

Pokoušel

se

rozběhnout

malou

bezpečnostní agenturu a jako Stanley se nikdy neoženil.

„Byl to výjimečný muž,“ odpověděla mu Sára tiše.

Takový okamžik, kdy se změní tolik životů, představoval velký zážitek. Tom Harrison se usmíval. Ti, kteří nikdy ani neslyšeli Stanleyho jméno, se tvářili rozpačitě. Ačkoli neměl vlastní rodinu, příbuzní pro Stanleyho znamenali hodně.

I když se s nimi nikdy nesetkal, v duchu je považoval za své děti. V tomto okamžiku, po své smrti, se stal milujícím otcem a dobrodincem.

Kovboj si otřel oči, vyčistil nos a prohlásil, že si koupí ranč nebo si vybuduje vlastní. Děti studovaly na státních školách, ale teď je pošle všechny na Harvard, kromě toho, který je ve vězení. Pak oznámil shromážděným příbuzným, že hned jede domů, nakope syna do zadku a sežene mu pořádného advokáta. Celý život je na drogách, přistihli ho i při krádeži koní. Nyní se mu nabízí nová příležitost. Všem.

Stanley jim ji poskytl. Jako dárek ze záhrobí. Sára se sama málem rozplakala, díky Stanleymu prožívala nejdůležitější a nejhezčí okamžik za dvanáct let, kdy pracovala jako právnická.

„Všichni musíte promyslet spoustu věcí,“ pokusila se je přivést zpět na zem.

„Některé odkazy získáváte individuálně.

U jiných je společné vlastnictví. Ráda bych s vámi ještě dnes probrala, jak s nimi chcete naložit. Jednodušší bude, když společný majetek prodáte a zisk si rozdělíte. U některých položek nemusí být vhodná doba na prodej, avšak pokud se rozhodnete, počkáme, až správná doba nastane, a oznámíme vám to.“

Dobře věděla, že to může trvat měsíce, a v některých případech i roky. Také všem vysvětlila, že individuální podíly mají hodnotu přibližně sedmi až osmi milionů dolarů. Zbytek obdrží po vyřízení společných podílů. Stanley se pokusil vše zjednodušit, jak jen to šlo. Nechtěl vyvolat bitvu

mezi

devatenácti

příbuznými, ať už je znal, nebo ne. A za pomoci Sáry si s tím skvěle poradil.

„Ještě tu je dům, v němž váš prastrýc žil. Minulý týden jsem ho navštívila s realitní agentkou, abych získala nějaký reálný odhad. Je krásný. Postavili ho ve dvacátých letech a od té doby bohužel nebyl opravován ani modernizován.

Vypadá to tam skoro jako v muzeu. Váš prastrýc obýval vlastně jen podkroví.

Hlavní část zůstala nedotčená od roku 1930, kdy dům zakoupil. Sehnala jsem architekty,

kteří

se

zabývají

renovováním starých domů, a v pátek jsem je tam zavedla, protože jsem chtěla zjistit, kolik asi by stála oprava elektrického vedení a modernizace domu. Existuje spousta možností. Můžete vynaložit přibližně pět set tisíc dolarů, aby se dům uklidil, připravil k obývání a elektrické vedení

se

přizpůsobilo

předpisům, nebo desetkrát tolik, pokud byste opravdu z domu chtěli vytvořit palác. Totéž platí o prodeji. Realitní agentka říká, že za něj můžeme dostat od jednoho milionu až do dvaceti. Ve stavu, v jakém je nyní, za něj mnoho neutržíte, protože pro toho, kdo si ho koupí, bude představovat velkou zátěž a dnes lidé netouží bydlet v domech takových rozměrů. Má rozlohu přibližně dva tisíce sedm set osmdesát čtverečních metrů. Já doporučuji, abyste dům prodali. Možná by bylo vhodné jej nechat uklidit, odstranit prkna z oken, naleštit podlahy a třeba i vymalovat, ale prostě ho nabídnout k prodeji ve stavu, v němž se nyní nachází, aniž byste prováděli dražší opravy elektrického vedení či výměnu potrubí. To by stálo jmění. Leda by pochopitelně někdo z vás chtěl ostatní vyplatit, přestěhovat

se

do

San

Franciska a žít tady. Dnes odpoledne bychom si dům mohli prohlédnout. To vám pomůže při rozhodování. Je to nádherná stavba a rozhodně stojí za vidění.“

Ale ještě než domluvila, všichni vrtěli hlavami. Nikdo z nich neměl v plánu přestěhovat se do San Franciska a shodli se, že poslední, do čeho by se chtěli pustit, je nějaká velká oprava. Ozývaly se hlasy: „Prodejme ho… zbavme se ho… nabídněme ho k prodeji…“ Zájem neprojevili ani o minimální úklid či vymalování. Sáře bylo smutno. Jako kdyby odhodili zestárlou krásku. Její čas vypršel a nikdo s ní nechtěl nic mít.

„Nechtěli byste si dům prohlédnout?“

zadoufala Sára. Jenom Tom Harrison prohlásil, že má čas na prohlídku, ačkoli i on byl přesvědčený, že by dům měli prodat. Navrhl, že se v domě zastaví cestou na letiště. Ostatní odlétali do svých domovů brzy odpoledne a jednomyslně Sáru pověřili, ať nabídne dům k prodeji tak, jak je. Stanleyho odkaz byl tak obrovský, že to, kolik dostanou za dům, je příliš nezajímalo.

I kdyby utržili dva miliony, pro každého z nich by to znamenalo pouze sto tisíc dolarů navíc. A po zdanění ještě méně.

Za současného stavu to pro ně byla almužna. Ještě před hodinou by takovou částku považovali za výhru v loterii. Jak se život dokáže v jediném okamžiku převrátit naruby.

Sára je znova uklidnila, i když to bylo obtížnější. Už se nemohli dočkat, až opustí zasedací místnost a podělí se o tu úžasnou novinu s manželkami a dětmi.

Ujistila je, že dědictví bude rozděleno v následujících šesti měsících, možná i dříve. Všechno totiž bylo naprosto jasné.

„A ještě poslední záležitost. Váš prastrýc Stanley si přál, abych vám přečetla dopis. Až dnes jsem zjistila, že ho před šesti měsíci předal mé kolegyni.

Bylo mi řečeno, že obsahuje dodatek k

závěti,

který

neznám.

Moje

spolupracovnice mi jej dala ráno a oznámila mi, že podle Stanleyho přání jej mám přečíst až po otevření poslední vůle, což je právě teď. Obdržela jsem dopis zapečetěný a nemám tušení, co v něm je. Ale byla jsem ujištěna, že nijak nemění závěť. S vaším dovolením tedy dopis přečtu. Potom vám nechám udělat kopie.“ Sára tipovala, že dopis je zřejmě jakýmsi vzkazem dědicům, jež v životě neviděl. Tuhle sentimentální stránku Stanleyho povahy Sára znala a milovala. Rozřízla obálku nožem na dopisy, který si kvůli tomu donesla s sebou na jednání. Všichni se snažili zdvořile naslouchat, ačkoli v místnosti to přímo jiskřilo vzrušením. Nevydrželi sedět v klidu, a kdo by se jim taky divil, když obdrželi takový dar? Sára by sama ráda měla

na

Stanleyho

nějakou

památku, jenže nebylo co. Měl pouze knihy a oblečení, které věnovali charitě.

Nevlastnil žádné předměty, jen obrovské bohatství a dům. Doslova a do písmene neměl žádný pozemský majetek. Pouze peníze. A devatenáct cizinců, kterým je zanechal.

Sára si znovu odkašlala a začala číst.

Překvapeně si všimla, že se jí třesou ruce. Dojal ji pohled na jeho rozechvělý rukopis. Dole na stránce bylo připojeno ujištění, že poslední vůle platí, stvrzené svědeckými podpisy dvou ošetřovatelek.

Vše bylo v pořádku. Avšak Sára si uvědomovala, že v ruce drží poslední slova svého přítele. To pomyšlení jí vhánělo slzy do očí a musela se nutit ke klidu.

„Mým drahým příbuzným a mé přítelkyni Sáře Andersonové, vynikající právničce a báječné mladé ženě, “

přečetla úvodní slova, slzy jí zalily zrak a

zhluboka

se

nadechla.

Pak

pokračovala: „ Kéž bych vás poznal. Kéž bych měl vlastní děti a zestárl vedle nich a jejich dětí. Celý život jsem strávil vyděláváním peněz, které vám nyní odkazuji. Dobře je využijte.

Změňte pomocí nich své životy.

Nedopusťte, aby pro vás znamenaly to co pro mne. Jsou to jen peníze.

Rozdělte se o ně se svými dětmi. Pokud děti nemáte, rychle si je pořiďte. Budou pro vás tím nejlepším darem, jaký jste kdy dostali. Tohle je můj dárek. Užijte si nového života, nových možností, objevte nové světy, než bude pozdě.

Nedávám vám jen peníze, je to příležitost k lepšímu životu pro vás a pro ty, na nichž vám záleží a které milujete. Já jsem po většinu svého života nemiloval nikoho. Tvrdě jsem pracoval a vydělával peníze. Jediná osoba, již jsem si v posledních letech svého života oblíbil, byla Sára. Kéž by byla moje dcera nebo vnučka.

Nelitujte mě. Prožil jsem dobrý život.

Byl jsem šťastný. Dělal jsem, co jsem chtěl. Bylo vzrušující budovat majetek, vytvořit něco z ničeho. Přišel jsem do Kalifornie, když mi bylo šestnáct, se stovkou dolarů v kapse. V dalších letech se pěkně rozmnožila, viďte? To dokazuje, čeho všeho lze se stovkou dolarů dosáhnout.

Proto

peníze

nepromrhejte.

Podnikněte

něco

důležitého. Dopřejte si lepší život, opusťte zaměstnání, které nenávidíte a které vás dusí. Osvoboďte se darem, který vám zanechávám. Přeji vám štěstí, ať už si pod tím představujete cokoli. Pro mne štěstí znamenalo budování majetku. Když se tak ohlížím, přeji si, abych si byl budoval i rodinu, jenže jsem to neudělal. Moje rodina jste vy, i když mě neznáte a já neznám vás. Neodkázal jsem peníze zvířecím útulkům, protože jsem nikdy kočky ani psy neměl rád. Neodkázal jsem je ani žádné charitativní organizaci, protože ty jich dostávají dost od jiných bohatých lidí. Odkázal jsem je vám.

Využijte je. Potěšte se s nimi.

Nepromarněte je. Teď, když máte peníze, buďte lepší, šťastnější a svobodnější. Uskutečněte s nimi své sny. To je můj dárek.

Rád bych také ocenil Sáru, svou mladou přítelkyni a právní zástupkyni.

Bral jsem ji jako vnučku, jako jedinou rodinu, již jsem kdy měl, protože rodiče mi zemřeli, když jsem byl malý. Jsem na ni moc pyšný, třebaže příliš tvrdě pracuje. Nedělejte to, Sáro! Doufám, že se poučíte z mých chyb. Mluvili jsme o tom. Chci, abyste si užívala života.

Zasloužíte si to. Už jste se napracovala víc než někteří lidé za celý život, kromě mě. Ale já si nepřeji, abyste byla jako já. Chci, abyste byla lepší. Chci, abyste byla sama sebou, jak jen dokážete.

Tohle jsem nikomu za padesát let neřekl, ale přeji si, abyste věděla, že vás miluji, jako dceru nebo vnučku.

Jste pro mne rodina. Jsem vděčný za každičkou chvilku, kterou jste se mnou strávila, vždy v pilné práci, protože jste se snažila zachránit mé peníze před daněmi, abych je mohl odkázat svým příbuzným. Díky vám mají víc peněz.

Chci dát dárek i vám. A přeji si, aby moji příbuzní pochopili, proč to dělám.

Protože vás mám rád a také proto, že si to zasloužíte. Nikdo si to nezaslouží víc než vy. A já chci, abyste měla lepší život, a pokud vám moji příbuzní budou kvůli tomu dělat nějaké problémy, vylezu Z hrobu a nakopu je do zadku.

Chci, abyste si můj dar užila a něco úžasného s ním podnikla. Ne ho jen investovala. Použijte ho pro lepší život.

Při plném duševním zdraví a s naprosto zchátralým tělem, sakra, odkazuji vám, Sarah Marie Andersonová, sedm set padesát tisíc dolarů. Říkal jsem si, že milion by vás vyvedl z míry a možná by naštval ostatní, zatímco půl milionu se mi nezdálo dost, tak jsem udělal kompromis. Drahá Sáro, především vám přeji hodně štěstí a nezapomeňte, že na vás budu s láskou a vděčností dohlížet. A vám všem kromě peněz, které zanechávám, přeji také vše nejlepší. Ať se vám dobře daří a vaše dny jsou šťastné a smysluplné po boku lidí, které milujete. Sepsal tohoto dne Stanley Jacob Perlman.“

Dopis podepsal důvěrně známým rukopisem, který Sára vídala na spoustě dokumentů. Tohle bylo jeho poslední sbohem. Po tvářích jí stékaly slzy, nikdy ani ve snu neočekávala, že od něj něco dostane, a nebyla si jistá, je li správné, aby odkaz přijala. Na druhou stranu si uvědomovala, že dodatek k závěti sepsal s jejími partnery, ne s ní, a podle zákona. Vždy se držel předpisů.

„Neměla jsem vůbec tušení, co v dopise stojí. Máte někdo nějaké výhrady?“ Byla ochotna se dědictví vzdát. Oni byli jeho příbuzní, ona jen právní zástupkyně, ačkoli ho na rozdíl od nich opravdu milovala.

„Samozřejmě že ne,“ prohlásily ženy unisono.

„Jasně že ne,“ připojil se kovboj Jake. „Slyšela jste, ne, kdybysme protestovali, vrátí se a nakope nás do zadku. Nestojím o to, aby mě chodil strašit nějakej duch. Deset milionů dolarů po zdanění bude mně i mejm dětem akorát stačit. Třeba bych si moh koupit i nějakou sexy mladou manželku.“

Ostatní

se

zasmáli

a

souhlasně

přikyvovali. Tom Harrison ji poplácal po ruce. Jedna z žen jí podala kapesník.

Sára byla tak dojatá, že se málem rozvzlykala. Nejlepší ze všeho bylo ujištění, že ji měl rád. Třebaže mu bylo skoro sto let, když ho poznala, považovala ho za otce a za muže, kterého nejvíc v životě respektovala, vlastně jako jediného. V jejím životě nebyl dobrých mužů nadbytek.

„Vypadá to, že si dědictví zasloužíte víc než my, Sáro. Očividně jste mu poskytla hodně radosti a nám zachránila spoustu peněz,“ ocenil Tom a ostatní zas přikyvovali.

„Upřímnou

soustrast,“

dodal, čímž způsobil, že se rozplakala ještě víc.

„Opravdu mi chybí,“ přiznala a všichni viděli, že to je pravda. Někteří by ji nejraději objali, ale neudělali to.

Byla právnička, neznali ji, ačkoli Stanleyho dopis na ně opravdu hluboce zapůsobil a rozechvěl jejich emoce až do morku kostí.

„Podle toho, co píše, jste mu rozjasňovala

poslední

dny,“

řekla

laskavě jedna z žen.

„To teda jo, a teď jste skoro milionářka,“ přidal se Jake a Sára se rozesmála.

„Nevím, co s těmi penězi budu dělat.“

Jako partnerka firmy dostávala slušný plat, podílela se na ziscích a nikdy neměla přehnané nároky. Skoro nic nepotřebovala.

Něco

navzdory

Stanleyho naléhavé prosbě, aby to nedělala,

investuje.

Nechystala

se

opustit svou práci a začít si kupovat norkové kožichy či podnikat plavby kolem světa, třebaže jemu by se to asi líbilo. Jenže luxus nebyl její styl, ani teď, když si to mohla dovolit. Hodně ušetřila.

„To my také ne,“ ozvalo se pár hlasů.

„Nepochybně chtěl, aby se nám dařilo lépe,“ promluvil slavnostně muž sedící mezi kovbojem Jakem z Texasu a policistou z New Jersey. Sára si ještě neuměla přiřadit tváře ke jménům.

„I vám, Sáro,“ pokračoval. „Slyšela jste, co napsal. Užijte si je. Nešetřete si je.

Splňte si sny.“ Sára netušila, jaké má sny. Na takové otázky nikdy neměla čas.

„Já jsem spíš spořivý typ,“ přiznala se, pak vstala a na všechny se usmála.

Nastalo potřásání rukama a objímání se.

Někteří objali i ji. Všichni vypadali jako omámení, když odcházeli. Bylo to ohromující dopoledne. Recepční všem zavolala taxíky na letiště. Sekretářka jim předala obálky s kopií závěti a všemi ostatními dokumenty.

Sára

byla

pověřena, aby dům okamžitě nabídla k prodeji. Tom Harrison souhlasil s prohlídkou pouze ze zdvořilosti, ale jí bylo jasné, že ho budova také nezajímá.

Danajský dar v cizím městě. Dům na Scott Street pro ně nic neznamenal.

Jenom pro ni, protože byl krásný a protože v podkroví žil její milovaný přítel a nyní i dobrodinec Stanley.

Nechala Toma Harrisona v zasedací místnosti a ze své kanceláře zavolala Marjorii. Pověděla jí, jak se dědicové rozhodli, a požádala, jestli by asi za půl hodinky mohla ukázat dům jednomu z dědiců. Dodala však, že jde čistě o zdvořilostní

návštěvu.

Všichni

podepsali listinu o prodeji domu ve stavu, v jakém se nachází, za cenu, jakou Marjorie se Sárou dohodnou. To ponechali na ní.

„Nevyšperkujeme ho alespoň trochu?“

zeptala se s nadějí v hlase Marjorie.

„Bohužel ne. Máme zajistit údržbáře, vyklidit odpadky, odstranit prkna na oknech, záclony a prodat dům, za kolik se nám podaří.“ Sára se stále pokoušela srovnat si v hlavě myšlenku, že jí Stanley něco odkázal, a vzpamatovat se z láskyplných slov v dopise, která ji zasáhla přímo do srdce. Protentokrát nemluvila tak úředně, hlas se jí trochu třásl.

„To ceně neprospěje,“ usoudila Marjorie smutně. „Nerada se zbavuju takového domu jako nějaké horké brambory. Zaslouží si něco lepšího.

Takhle ho někdo získá skoro zadarmo.“

„Já vím. Taky se mi to nelíbí. Jenže pro ně nic neznamená, a když ho rozdělíme na devatenáct dílů, ve srovnání s ostatním dědictvím není zajímavá ani částka z prodeje.“

„To je vážně škoda. Sejdeme se tedy za třicet minut. Ve dvě hodiny mám poblíž jednu prohlídku, ale to bych měla stihnout.“

„Tak na viděnou,“ rozloučila se Sára a vrátila se za Torném do zasedací místnosti. Telefonoval do své kanceláře, ale rychle hovor ukončil.

„To bylo tedy dopoledne,“ prohlásil a ještě sotva popadal dech. I on byl v

šoku.

Předpokládal,

že

půjde

o skromnou částku, a přijel především z úcty k příbuznému. Připadalo mu, že to je to poslední, co může udělat.

„Ano,“ přitakala Sára, která se také nemohla vzpamatovat. Sedm set padesát tisíc dolarů. Neuvěřitelné. Když k částce připočetla, co si našetřila za celé roky v právnické firmě, měla přes milion dolarů a připadala si jako bohatá žena.

Nicméně nemínila dopustit, aby se změnily její zvyky či život, navzdory Stanleyho varování. „Nedal byste si něco k jídlu, než se půjdeme podívat na dům?“ zeptala se zdvořile.

„Nemám chuť k jídlu. Potřebuju trochu času, abych se vyrovnal s tím, co se stalo. Ale musím přiznat, že jsem na dům zvědavý.“ Ostatní nebyli.

Sára ho odvezla na Scott Street.

Marjorie na ně už čekala. Na Toma Harrisona dům zapůsobil stejně jako na: všechny, kdo ho spatřili. Nicméně i tak byl rád, že se společně rozhodli dům prodat. Představoval sice kus minulosti, avšak podle jeho mínění se naprosto nehodil k bydlení v dnešní době.

„Takhle už nikdo nežije. Já mám kousek za St. Louis dům o rozměrech 371 čtverečních metrů a nemůžu sehnat nikoho na úklid. Tenhle dům by byl úplnou noční můrou, a pokud se nedá prodat jako hotel, pravděpodobně si na peníze dlouho počkáme.“ V této části San Františka bylo zakázáno stavět hotely.

„To by se mohlo stát,“ potvrdila Marjorie. I když věděla, že na trhu s realitami dochází často k překvapením.

Někdy uspěl do pěti minut dům, o němž si myslela, že ho nikdy neprodá, a naopak ty, u nichž by přísahala, že půjdou na dračku za nabídnutou cenu, zůstaly ležet.

Realitní agent si často připadal jak donkichot.

Marjorie

s

lítostí

navrhla,

že

vzhledem ke stavu domu určí cenu dva miliony. Tom souhlasil. „Nabídneme ho za dva a uvidíme,“ rozhodla Marjorie.

„Nechám dům uklidit a pak uspořádám prohlídku pro zprostředkovatele. Jen nevím, jestli to zvládnu do Díkůvzdání,“

zapochybovala,

protože

to

bylo

následující týden. „Ale slibuju, že další týden už bude v nabídce. Na úterý po Díkůvzdání naplánuju prohlídku a hned následující den může být dům oficiálně nabídnut k

prodeji.

Někdo

ho

pravděpodobně koupí a bude doufat, že vyhraje boj s radnicí o změnu územního plánu. Byl by z něj nádherný hotýlek, pokud by se s tím sousedé smířili, o čemž pochybuju.“ Obě ženy věděly, že takové bitvy

trvají

roky

a

je

nepravděpodobné, že by osoba, která se do toho pustí, vyhrála. Obyvatelé San Franciska vynakládali značné úsilí, aby zabránili komerčním plánům v okolí svých obydlí. Kdo by jim to zazlíval?

Tom požádal, zda by si mohl prohlédnout místnosti, v nichž bydlel Stanley, a Sára ho s těžkým srdcem zavedla po zadním schodišti nahoru.

Nemocniční lůžko tu ještě stálo a vypadalo jako prázdná lastura. Sára se odvrátila se slzami v očích a vyšla na chodbu. Tom Harrison ji pohladil po rameni. Byl milý a zřejmě i laskavý otec svým dětem. Předtím se dozvěděla, že jeho postižená dcera je slepá a má poškozený mozek kvůli nedostatku kyslíku při předčasném porodu. Bylo jí třicet let, bydlela s ním a po manželčině smrti se o ni staraly ošetřovatelky.

Tomova žena jí obětovala téměř veškerý svůj čas. Nechtěl umístit dceru do ústavu.

„Nemůžu uvěřit, že Stanley žil celý život v podkroví v pokoji pro služku,“

divil se Tom a vrtěl hlavou, když sestupovali po schodech. „Musel to být zajímavý člověk.“ A nemálo výstřední.

„Ano, to byl,“ souhlasila tiše Sára a zase přemýšlela o částce, kterou jí odkázal. Ještě si to plně neuvědomovala, tak jako ostatní.

„Jsem rád, že na vás v poslední vůli pamatoval,“ ujistil ji Tom velkoryse, když došli dolů. Venku čekal taxík, který mu zavolala na cestu na letiště. „Jestli někdy přijedete do St. Louis, ozvěte se.

Můj syn je ve vašem věku. Právě se rozvedl a má tři báječné děti.“ Sára se rozesmála a Tom najednou upadl do rozpaků. „Podle toho, co psal Stanley v dopise, předpokládám, že nejste vdaná.“

„Nejsem.“

„Výborně. Tak přijeďte do St. Louis.

Fred potřebuje hodnou ženu.“

„Pošlete ho do San Franciska. A vy mi taky zavolejte, až sem přijedete za obchody,“ vyzvala ho Sára upřímně.

„Zavolám,“ slíbil otcovským tónem.

Za jediné dopoledne se spřátelili a cítili se téměř jako příbuzní. A díky Stanleymu se jimi vlastně stali, spojeni jeho velkomyslností a dobrotou, kterou je všechny obdařil. „Dávejte na sebe pozor,“ vybídl ji Tom.

„Vy také,“ opětovala radu, a když ho doprovodila k taxíku, usmála se na něj v listopadovém sluníčku. „Ráda bych vás seznámila se svou matkou,“ přiznala uličnickým tónem a Tom se rozesmál.

Škádlila ho, třebaže to nebyl špatný nápad. Jenže matka každému muži lezla na nervy. Tom na její vkus vypadal až moc normálně, neměl žádnou poruchu.

Kvůli němu by nemusela chodit na terapeutické skupiny, a co by si pak Audrey počala? Bez alkoholika po boku by se nudila. „Tak prima, já přivezu Freda a půjdeme na večeři s vaší matkou.“

Sára Tomovi zamávala a vrátila se do domu,

aby

s

Marjorií

probrala

podrobnosti. Byla ráda, že šla s Tomem do Stanleyho pokoje. Jako kdyby prolomila nějaké prokletí. Byla to jen prázdná místnost, schránka, v níž žil a kterou odložil. Stanley zemřel, ale v jejím srdci bude žít navždy. Rozhodla se, že zatím nikomu o zděděných penězích nepoví, ani matce ani Philovi.

Nejdříve si na tu myšlenku musela zvyknout sama.

Domluvila se s Marjorií na úklidu a prohlídce pro realitní agentury. Jménem dědiců podepsala souhlas s cenovou nabídkou. Poskytli jí plnou moc pro prodej domu.

Stejný

dokument

odfaxovala i těm, kteří se otevření závěti nezúčastnili, aby ho mohli podepsat.

S Marjorií se shodly na tom, že prodej se neuskuteční nijak rychle, a pokud nebude

případný

kupec

oplývat

obrazotvorností či láskou k historii, nepůjde o snadný obchod. Tak veliký dům, navíc ve stavu, v němž se nacházel, většinu lidí vyděsí k smrti.

„Hezké Díkůvzdání,“ popřála jí Marjorie, „kdybychom se do té doby neviděly. Dám vám vědět, jak dopadla prohlídka.“

„Díky. Pěkné svátky.“ Sára se na ni usmála. Den díkůvzdání bude příští týden, až za deset dní. Phil odjede s dětmi jako obvykle. Tenhle víkend ale budou spolu.

Když jela zpátky do kanceláře, Phil jí zavolal a zeptal se, jak dopadlo jednání s dědici.

„Vyrazilo jim to dech?“ zeptal se.

Sáru jeho zájem překvapil. Často zapomínal, na čem ona pracuje.

„Samozřejmě že ano.“ Neprozradila mu sice, o jakou částku šlo, avšak sám si spočítal, že asi o hodně vysokou.

„Parchanti šťastní. Tak se dá taky přijít k penězům.“ Neřekla mu, že si přišla na své i ona. Ale usmála se a v duchu uvažovala, co by asi řekl, kdyby mu pověděla, že i ona je šťastný parchant.

Do háje, nebyla jen šťastná, stala se z ní bohatá holka. Vzápětí ji Phil překvapil, jak to občas dělával.

„Mám pro tebe špatné zprávy, děvče,“

spustil a Sára už cítila známé chvění kolem žaludku. Špatná zpráva v jeho podání obvykle znamenala, že s ní stráví méně času. A měla pravdu. „Tenhle týden musím ve čtvrtek jet do New Yorku. Zůstanu tam až do příštího úterka nebo do

středy

kvůli

soudnímu

projednávání nového případu. Takže se uvidíme až o víkendu po Díkůvzdání. Až přijedu z New Yorku, vyzvednu děti a jedeme rovnou k jezeru. Víš, jak to chodí.“

„Ano, chápu,“ přitakala a snažila se to vzít s klidem, Sakra, zrovna zdědila téměř milion dolarů. Tak co blázní?

Jenže je zklamaná, že ho neuvidí skoro tři týdny. To je dlouhá doba. „Škoda.“

„Stejně budeš na Díkůvzdání s mámou a babičkou.“ Jako kdyby se ji snažil přesvědčit, že by na něj neměla čas, což ovšem nebyla pravda. U babičky stráví pár hodin a pak ji čekají tři osamělé víkendové dny. A nevynahradí si to ani následující týden, nýbrž bude muset počkat; až do dalšího víkendu. Bože chraň, aby jeden večer oželel posilovnu nebo příležitost zahrát si squash s přáteli. „Mám nápad,“ spustila a snažila se, aby to znělo nadšeně, jako kdyby mu něco takového ještě nikdy nenavrhovala. Ve skutečnosti se o to pokoušela každý rok a nikdy s valným úspěchem. „Co kdybych v pátek přijela za vámi? Děti jsou už dost velké, aby je moje přítomnost neudivila. Můžu si samozřejmě zamluvit pokoj pro sebe, abychom děti nepobouřili,“ navrhla hlasem veselejším, než se doopravdy cítila. Odpověděl jí rezolutním tónem.

„Dobře víš, že to nejde. Potřebuju být s dětmi sám. Kromě toho jim nic není do mého milostného života. Víš, že to radši odděluju. Nechci, aby jejich matka měla podrobnosti z první ruky. Uvidíme se, až se vrátím.“ A bylo to. S tímhle návrhem se nikdy nikam nedostala. Nelíbilo se jí to. Dneska zdědila téměř milion dolarů, což jí otevíralo tisíce nových možností kromě té, která souvisela s ním. Phil zůstal stejně nedosažitelný jako jindy.

Svátky patřily jeho dětem, tak zněla úmluva. Pravidla sám stanovil hned na začátku a nikdy je nezměnil.

„Je mi líto, že to nevyjde tenhle víkend,“ pronesl omluvným hlasem.

„Mně taky,“ přitakala Sára smutně.

„Takže se sejdeme asi za tři týdny.“

Spočítat to uměla vždycky rychle.

Tentokrát se neuvidí dva týdny a pět dní.

Připadalo jí to jako věčnost.

„Ještě ti zavolám. Někdo tady na mě čeká,“ ukončil Phil spěšně hovor.

„Jasně, samozřejmě.“ Sára zavěsila a pokračovala v cestě do kanceláře.

Snažila se přesvědčit, že si tím nesmí zkazit celý den. Stanley jí odkázal úplné jmění. Tak proč si dělat starosti s tím, že Phil odjíždí do New Yorku a že s ním nebude moct strávit Den díkůvzdání, nebo snad že ho neuvidí tři týdny? Co zatraceně šílí? Zdědila tři čtvrtě milionu dolarů a trápí se kvůli tomu, že se neuvidí se svým přítelem? Jenže ve skutečnosti ji trápilo, proč se ten chlap chová tak divně?

8

Den díkůvzdání považovala celá Sářina rodina vždy za důležitý svátek.

Trávili ho se svými přáteli. Zvláště Sářina babička si dávala záležet, aby každým rokem pozvala nějakou tu, jak říkávala, „ztracenou

duši“

neboli

někoho, koho měla ráda a kdo neměl kam jít. Pozvaní přátelé, byť jich nebylo mnoho, dodávali dnu sváteční atmosféru a tři ženy se necítily tak osaměle.

V posledních letech navíc svátky zpestřovala

účast

některého

z babiččiných současných ctitelů. Za uplynulých deset let by se z nich dala poskládat pěkná řádka.

Mimi, jak jí všichni říkali, byla okouzlující osoba, malá, hezká, zábavná, vřelá a milá, ideální babička a téměř pro každého muže ideální žena. Ve svých dvaaosmdesáti letech

překypovala

temperamentem, měla skvělý přístup k

životu

a

nikdy

se

neobírala

nepříjemnostmi.

Pořád

se

tvářila

přátelsky a zajímala se o nové lidi.

Vyzařovalo z ní štěstí. A následkem toho lidé chtěli být v její společnosti. Sára se cestou k babiččinu domu odpoledne na Den díkůvzdání usmívala.

Včera večer se ozval Phil, profičel městem a vyzvedl si děti. Vrátil se z New Yorku den předtím, ale na Sáru neměl čas. Nezlobila se, ani nebyla smutná, jen otupělá. Popřála mu hezký Den díkůvzdání a zavěsila. Rozhovor s ním ji deprimoval, protože si uvědomovala, co vše spolu nesdílejí a nikdy sdílet nebudou.

Když Sára dojela k babičce, dvě Miminy přítelkyně, obě starší než ona a vdovy, už tam byly. Vypadaly jako stařenky, Mimi však ne. Měla sněhobílé vlasy, velké modré oči a nádhernou pleť. Tvář jí téměř nebrázdily vrásky a udržovala si pěknou postavu. Každý den cvičila podle televizního pořadu a podnikala alespoň hodinovou procházku.

Jednou za čas si zahrála tenis a ráda chodila tančit.

Oblékla si krásné hedvábné tmavě tyrkysové šaty a obula si černé kožené lodičky na vysokém podpatku, v uších se jí třpytily nádherné tyrkysové náušnice a na ruce podobný prstýnek. Nebyli s dědečkem nijak zvlášť bohatí, ale žili spokojeně a babička chodívala vždy pěkně oblékaná a upravená. Tvořili hezký pár více než padesát let. Mimi jen zřídka, pokud vůbec, hovořila o svém dětství. Vždycky říkávala, že se narodila v den, kdy si vzala Lelanda. Tehdy začala žít. Sára věděla, že babička vyrostla v San Francisku, ale to bylo tak vše. Netušila ani, kam chodila do školy nebo jak se jmenovala za svobodna.

O některých věcech Mimi prostě nemluvila.

Nikdy

se

nezabývala

minulostí,

žila

současností

a

budoucností, což ji právě činilo pro všechny, kdo ji znali, tak přitažlivou.

Nepůsobila nijak skličujícím dojmem, byla skrz naskrz šťastná.

Jejího současného nápadníka našla Sára v obývacím pokoji. Byl o pár let starší než babička, dřív pracoval jako burzovní makléř a každý den uhrál osmnáct jamek na golfovém hřišti. Se svými dětmi vycházel dobře a stejně jako Mimi miloval tanec. Stál u baru v jejím malém, hezky zařízeném obývacím pokoji a nabídl Sáře něco k pití.

„Děkuju, Georgi, ale nechci.“ Usmála se na něj. „Radši se půjdu podívat do kuchyně.“ Věděla, že tam vládne její matka, dohlíží na krocana a jako každým rokem žehrá na jeho velikost. Buď byl moc velký, nebo moc malý, moc starý, nebo mladý, a jakmile se dopekl, byl příliš vysušený, nebo vlhký a ani zdaleka tak dobrý jako vloni. Na druhou stranu Mimi pokaždé prohlásila, že je výborný, a v tom spočíval základní rozdíl mezi oběma ženami. Mimi se vždy spokojila s tím, co jí život nabízel, a bavila se. Její dcera byla vždycky nabručená, věčně rozzlobená, naštvaná nebo ustaraná. Když Sára vešla do kuchyně, obě ženy právě nakukovaly do trouby. Sára na sobě měla nový hnědý sametový kostým, který si koupila na oslavu nečekaného dědictví. Doplnila ho hnědými koženými lodičkami a vypadala velmi elegantně. Mimi jí okamžitě složila poklonu. Byla na svou jedinou vnučku velmi hrdá a vychloubala se s ní před všemi svými známými. Audrey také, nicméně by to nikdy nepřiznala.

„Dneska

budeme

večeřet

párky

v rohlíku?“ zeptala se Sára a odložila si na kuchyňskou židli novou hnědou koženou kabelku. Matka se na ni zadívala a pozvedla obočí.

„To sotva,“ odpověděla na její dotaz.

„Ty se někam chystáš? Na nějaký večírek?“

„Kdepak. Chystám se sem, u Mimi se koná nejlepší večírek ve městě.“

„To mně nikdy neřekneš,“ postěžovala si Audrey a zatvářila se ublíženě. Měla na sobě pěkný černý kostým ozdobený šňůrou perel a zlatou broží na klopě.

Vypadala elegantně, ale přísně. Od smrti svého manžela před dvaadvaceti lety jen výjimečně nosila barevné věci, ačkoli byla stále velmi přitažlivá žena. Měla modré oči jako její matka a dcera, vlasy si barvila na blond a nosila je stažené do uzlu. Podobala se Grace Kellyové, jen v trochu starším vydání. Měla hezkou pleť, málo vrásek a slušnou postavu. Na rozdíl od drobné Mimi byla vysoká, podobně jako Sára. Výšku Audrey zdědila po otci.

„Ale ano, opravdu říkám, že k tobě chodím ráda, mami,“ zdůraznila Sára a políbila obě ženy. Její matka šla s nabručeným

výrazem

znovu

zkontrolovat krocana a mumlala si něco o jeho rozměrech.

Mimi odešla do obývacího pokoje za svými přítelkyněmi a za Georgem. Bylo zajímavé, že ona pozvala tři lidi, zatímco dcera ani vnučka si nepřivedly nikoho.

Audrey

se

domluvila

s kamarádkou ze čtenářského klubu Mary Ann,

ale

ta

na

poslední

chvíli

onemocněla. Seznámily se před lety u Anonymních alkoholiků, protože jejich manželé pili. Sára měla Mary Ann docela ráda, i když v ní matčina přítelkyně budila pochmurné nálady, nebyla právě veselá společnice a Audrey jako kdyby strhávala s sebou, což zas nedalo takovou práci. Audreyin pohled na svět byl spíše pesimistický, na rozdíl od její matky.

„Letos je ten krocan nějaký malý,“

povzdechla si Audrey, když nakoukla do trouby, a Sára se rozesmála. Jako příloha bude bramborová kaše, hrášek, mrkev, sladké brambory a omáčka. A na kuchyňském stole už leželo pečivo, brusinková omáčka a salát. Typické menu na Díkůvzdání. Na kuchyňské lince se chladily tři koláče, jablečný, dýňový a biskupský chlebíček.

„To říkáš pokaždé, mami.“

„Kdepak,“ zaprotestovala Audrey se zástěrou ovázanou kolem pasu. „Kde jsi koupila ten nový kostým?“

„V Neiman Marcus. Pořídila jsem si ho tenhle týden kvůli Díkůvzdání.“

„Líbí se mi,“ pochválila oblečení Audrey.

„Díky, mami.“ Sára k matce popošla a objala ji. Vzápětí ji Audrey vyvedla z míry další otázkou.

„Kde je Phil?“

„U

jezera

Tahoe.

Copak

si

nevzpomínáš? Jako každým rokem.“

Sára se odvrátila, aby si matka nevšimla zklamaného výrazu v jejích očích.

Svátky bez něj byly vždy těžké.

„Nechápu, že mu to toleruješ.

Předpokládám, že tě nepozval, abys za ním na víkend přijela,“ pustila se do ní Audrey. Nesnášela Phila.

„Nepozval, ale mně to nevadí. Mám spoustu práce s novým klientem. Přes svátky je vždycky blázinec. Stejně bych na Phila neměla čas.“ To byla lež a obě to dobře věděly, avšak Audrey tentokrát dceru nechala, aby neztratila tvář. Právě si začala dělat starosti, aby krocan nebyl příliš vysušený.

Za půl hodiny všichni seděli kolem jídelního stolu v malé elegantní jídelně, kterou Audrey vyzdobila. Zelenina byla připravená v servírovacích mísách a George krájel

krocana.

Všechno

vypadalo dokonale. Mimi pronesla jako pokaždé modlitbu a poté se rozproudila konverzace.

Miminy

přítelkyně

se

chystaly na plavbu do Mexika, George prodal dům ve městě a nastěhoval se do bytu. Audrey vyprávěla o domě, jejž zařizovala pro klienta v Hillsborough, a Mimi už plánovala vánoční večírek.

Sára se usmívala, sama se sotva dostala ke slovu. Ale hezky se na ně koukalo a jejich nadšení bylo nakažlivé.

„A co ty, Sáro?“ obrátila se na ni Mimi. „Jsi nějak potichu.“ Babička vždycky ráda věděla, co Sára dělá.

„Zrovna vyřizuju velké dědictví.

Devatenáct dědiců z celých Spojených států. Prastrýček jim odkázal nečekané bohatství. Mám s tím spoustu práce.

Musím nabídnout k prodeji krásný starý dům, který zdědili. Je obrovský a takové se dneska prodávají obtížně.“

„Mě bys nepřemluvila, abych znovu koupila velký dům, za nic na světě,“

prohlásila Mimi přesvědčivě, zatímco Audrey na dceru významně pohlédla.

„Sama bys měla něco udělat se svým bydlením.“ Jako kolovrátek. „Alespoň nějaký byt koupit. Byla by to dobrá investice.“

„Nestojím o nájemníky. To se rovná obsílce k soudní při,“ namítla Sára prakticky, ačkoli sama o tom tenhle týden uvažovala, když dostala peníze od Stanleyho. Ale nedopřála by matce to zadostiučinění.

Už

byla

skoro

rozhodnutá, že si koupí byt v nájemním domě.

Konverzace

pokračovala.

Snědli

koláče a zmrzlinu se šlehačkou. Sára pomohla matce uklidit ze stolu a umýt nádobí. Když skončily, zamířila přes babiččinu ložnici do její koupelny, protože druhou

obsadila

jedna

z Miminých přítelkyň. Procházela kolem prádelníku, na němž měla babička vystavenou spoustu

zarámovaných

fotografií, které se navzájem překrývaly.

Sára se zastavila a zadívala na fotku, na níž byla v pěti nebo šesti letech s matkou na pláži. Vedle stála Audreyina svatební fotografie, z další na ni hleděla Mimi ve svatebních bílých saténových šatech, štíhlá v pase, ale s širokými rameny. Pak její oči zavadily o obrázek jiné mladé ženy ve večerní toaletě. Babiččino svatební foto z války ji zakrývalo. Sára se zarazila a vzala snímek do ruky. V té chvíli vešla do místnosti babička. Sára se k ní otočila se zmateným výrazem.

Tak tady ji viděla! Stejný obrázek našla ve skříni ve Stanleyho domě na Scott Street. Tušila, kdo to je, ale musela se zeptat. Najednou potřebovala ujištění.

„Kdo je to?“ otázala se a pohlédla babičce do očí. Mimi si od ní fotku vzala a zadívala se na ni s nostalgickým výrazem.

„Vždyť jsi ji už viděla.“ Byla to jediná fotografie, která Mimi zbyla.

Všechny ostatní zmizely stejně jako ona.

Tahle patřila otci a Mimi ji našla po jeho smrti. „Je to moje matka. Mám jen tuhle fotku. Umřela, když mi bylo šest.“

„Opravdu umřela, Mimi?“ zeptala se Sára jemně. Teď už znala pravdu a uvědomila si, že babička s ní nikdy o své matce nehovořila. A Audrey vždycky tvrdila, že její babička zemřela, když bylo Mimi šest, a ona ji tedy nikdy nepoznala.

„Proč se tak vyptáváš?“ podivila se Mimi smutně.

„Viděla

jsem

stejnou

fotografii

v domě na Scott Street, jehož prodej právě zařizuju. Prodávají ho vlastně dědicové. Zmiňovala jsem se o něm u večeře. Scott Street 24.“

„Tu adresu si pamatuji,“ potvrdila Mimi, postavila snímek matky zase na prádelník a usmála se. „Bydlela jsem tam až do sedmi let. Matka odešla, když mně bylo šest a mému bratrovi pět.

V roce 1930, po krachu na burze. O pár měsíců později jsme se přestěhovali do bytu na Lake Street. Tam jsem žila až do doby, než jsem se provdala za tvého dědečka. V tom roce zemřel můj otec.

Nikdy se nevzpamatoval z krachu a z toho, že ho moje matka opustila.“

Stejný příběh jí vyprávěla i Marjorie Merriweatherová.

Sáru

především

překvapilo, že Mimina matka nezemřela, nýbrž odešla. Mimi se o tom zmínila poprvé. Sáru by zajímalo, jestli její vlastní matka znala pravdu, ale jí to nikdy neřekla, nebo zda Mimi lhala i své dceři.

„Vlastně jsem si nikdy neuvědomila, že vůbec neznám tvoje dívčí jméno.

O dětství nemluvíš,“ připomněla, ale byla babičce vděčná za upřímnost. Mimi se zatvářila nezvykle smutně.

„Jmenovala jsem se Beaumontová.

Dětství jsem neměla nejšťastnější,“

přiznala poprvé poctivě. „Maminka zmizela, tatínek přišel o všechny peníze.

Chůvu, kterou jsem milovala, poslali pryč. Ztratila jsem skoro všechny, které jsem měla ráda.“ Sára věděla, že babiččin bratr zahynul za války. Tak se vlastně Mimi seznámila se svým i mužem. Nejlepší přítel jejího bratra je přijel navštívit a přivezl jim jeho věci.

Zamilovali se do sebe a krátce poté se vzali. To Sára věděla, ale o tom, co těmto událostem

předcházelo,

nic

netušila.

„Co

se

stalo,

když

zmizela?“

vyptávala se dál a dojalo ji, že se babička konečně svěří. Nechtěla na ni naléhat, ale najednou si uvědomila, že dům, v němž Stanley žil sedmdesát šest let, postavil její pradědeček pro prababičku.

Byla

v

tom

domě

nesčetněkrát za ty roky a neměla ani ponětí, že je s ním tak hluboce spjata.

Proto o něm chtěla všechno vědět.

„Moc toho nevím. Když jsem byla malá, nikdo o matce nemluvil a já jsem se nesměla vyptávat. Tatínka to vždycky rozrušilo. Myslím, že se z toho nikdy nevzpamatoval. Rozvod tehdy znamenal skandál. Až později jsem zjistila, že matka otce opustila kvůli jinému muži a odešla s ním do Francie. Byl to nějaký francouzský markýz, údajně velmi elegantní.

Setkali

se

na

jednom

diplomatickém večírku. Pár let po tom, co umřel otec, jsem se dozvěděla, že matka podlehla za války zápalu plic či tuberkulóze. Když odešla, už jsem ji nikdy neviděla a otec o ní nikdy se mnou nemluvil. Jako malá jsem vůbec nevěděla, kam zmizela nebo co se přihodilo.“

A po takovém tragickém životním zážitku je Mimi jedním z nejšťastnějších lidí, které Sára znala. Ztratila celou rodinu – matku, bratra, otce – v raném věku a přišla o způsob života, jejž znala v dětství. A přece byla veselá, nenáročná a spokojená a poskytovala radost všem okolo. Teď Sára pochopila, proč babička vždycky říkala, že se znovu narodila ve svatební den. Začala úplně nový život. Ne tak luxusní, ale slušný a bezpečný, s mužem, jenž ji miloval, a dětmi.

„Myslím, že otec se z toho nikdy nevzpamatoval,“ pokračovala Mimi ve vyprávění. „Nevím, jestli šlo o matku, nebo o peníze, nejspíš o obojí. Musel se cítit ponížený, když ho žena opustila kvůli jinému, a ke všemu rok po krachu.

Domu by se stejně museli vzdát a už tehdy prodávali majetek. Otec pak pracoval v nějaké bance a po zbytek života žil jak poustevník. Nevzpomínám si, že by kdy šel někam do společnosti.

Patnáct let poté zemřel. Hned jak jsem se vdala. Ten dům postavil pro moji matku. Pamatuji si na něj, jako kdyby to bylo včera, nebo si to aspoň myslím.

Vzpomínám si na večírky v tanečním sále.“ V očích se jí objevil zasněný výraz a Sára si v té chvíli uvědomila, že ani ne před týdnem se v tom tanečním sále ocitla i ona, i v dětském pokoji své babičky.

„Chtěla by ses tam zase podívat, Mimi?“ navrhla. Klidně tam mohou zajít, než se dům prodá. K prodeji ho nenabídnou dřív než příští týden. „Mám klíče. Mohla bych tě tam o víkendu vzít.“ Mimi zaváhala, ale pak zavrtěla hlavou.

„Zní to hloupě, ale asi by mě to rozrušilo. Nerada dělám věci, které mě rozesmutní.“ Sára chápavě přikývla. To respektovala. „Když jsem byla s tvým dědečkem v Evropě, zajeli jsme se podívat na

zámek,

kde

matka

s markýzem žili. Byl opuštěný. Věděla jsem, že je mrtvá, jen jsem chtěla vidět, kde bydlela, když nás opustila. Místní lidé říkali, že markýz, její manžel, také zemřel za války. Při práci v odboji. Děti neměli. Hledala jsem někoho, kdo ji znal, ale nikdo nic nevěděl, a ani já ani tvůj dědeček jsme neuměli francouzský.

Prostě nám jen řekli, že oba zesnuli. Můj otec kupodivu umřel přibližně ve stejnou dobu. Vždycky se choval, jako kdyby matka od okamžiku, kdy odešla, byla mrtvá. A to jsem také já všem tvrdila.

Bylo to jednodušší. Řekla jsem to i tvé matce.“ Mimi se zatvářila omluvně. Sára s babičkou soucítila. Prožila hroznou tragédii. Byla jí moc vděčná, že se nakonec rozhodla povědět pravdu. Brala to jako dar.

„Muselo to pro tebe být strašné,“

uznala smutně a objala Mimi. Neuměla si to ani představit. Mimi ztratila matku, otec žil léta v depresích a ještě jí ve válce zahynul bratr u ostrova Iwo Jima.

To byla podle ní pro otce osudová rána.

Zemřel ani ne rok poté. Mimi přišla o poslední členy rodiny téměř zároveň.

A dům, který dal zbudovat pradědeček, najednou málem mysticky vpadl Sáře do života a odhalil celou minulost a tajemství.

„Copak se tu děje?“ ozvala se Audrey, která vešla do matčiny ložnice a spatřila, jak Sára objímá Mimi. Vždycky trošičku žárlila na vřelý vztah mezi svou matkou a dcerou. Mezi ní a Sárou panovalo napětí.

„Jen jsme si povídaly,“ ujistila ji Mimi.

„A o čempak?“

„O mých rodičích,“ odpověděla Mimi klidně a Audrey na ni překvapeně hleděla.

„Nikdy o nich nemluvíš, mami. Co se stalo?“ Audrey se matky na dětství přestala vyptávat už před mnoha lety.

„Prodávám v rámci dědictví dům jejích rodičů,“ vysvětlila Sára. „Je to krásná starobylá budova, ale v nepříliš v dobrém stavu, protože od doby, kdy ho postavili, se o něj nikdo nestaral.“ Mimi mezitím opustila místnost a šla za Georgem. Už si s vnučkou pověděly dost.

„Snad jsi ji moc nerozrušila,“

zadoufala Audrey. „Víš, že o tom mluví nerada.“ Audrey se doslechla, že babička opustila matku, když byla ještě malá, avšak

Mimi

jí

to

nikdy

nepotvrdila. Nic dalšího o celé historce nevěděla.

Zatímco

Sára

zásluhou

Stanleyho dědictví pronikla mnohem dál.

„Možná ano,“ přiznala upřímně.

„Snažila jsem se, ale našla jsem v tom domě fotografii její maminky. Netušila jsem, kdo to je, ale věděla jsem, že jsem tu fotku už někde viděla. A pak jsem si jí všimla tady na prádelníku.“ Sára vzala snímek Lilii a ukázala ho matce.

Nechtěla prozradit, co jí babička vyprávěla, dokud jí to Mimi nedovolí, nebo se nerozhodne vylíčit vše sama.

„To je divné.“ Audrey se tvářila zadumaně.

Když se vrátily do obývacího pokoje, zdálo se, že Mimi se už vzpamatovala a právě se živě bavila s Georgem. Dobíral si všechny tři dámy, ale jeho zrak přitahovala hlavně Mimi. Očividně pro ni měl slabost. A zdálo se, že i ona pro něj.

Sára odešla asi za hodinku. Audrey oznámila, že má schůzku. Nepozvala Sáru, aby se k ní připojila, ale ona by stejně nešla. Chtěla o samotě doma přemýšlet a strávit vše, oč se s ní babička dnes podělila. Když vstoupila do bytu a spatřila neumyté nádobí na kuchyňské lince, neustlanou postel a špinavé prádlo na podlaze v koupelně, pochopila, jak to matka myslí s jejím bytem. Panoval tu opravdu zmatek. Byl neuklizený, tmavý, deprimující. Neměla záclony, žaluzie byly potrhané. Na koberci se skvěly staré skvrny od vína a pohovku, která ji provázela od dob studií, už měla dávno vyhodit.

„Do háje,“ sykla Sára, posadila se a rozhlížela se po bytě. Vzpomněla si na Phila a cítila se najednou opuštěně. Celý život jí náhle připadal smutný. Měla ošklivý byt a vedla víkendový vztah s mužem, který se ani neobtěžoval, aby s ní po čtyřech letech trávil svátky.

Zbývala jí jen práce. V hlavě jí zněla ozvěna Stanleyho slov a varování.

V duchu si představila, jak žije v takovém, nebo i horším bytě, za deset dvacet let, s přítelem ještě horším, než je Phil či s vůbec žádným. Udržovala tenhle vztah, protože neměla ráda změny a nechtěla ztratit i to málo, co měla.

Jenže co vlastně měla? Slušnou kariéru a partnerství v právnické firmě, matku, která ji neustále peskovala, okouzlující babičku, která ji zbožňovala, a Phila, jenž využil všechny výmluvy, jaké si dokázal vymyslet, aby s ní nemusel trávit víc času.

Napadlo ji, že hezčí byt by mohl znamenat nový začátek. Jenže co pak?

S kým bude trávit volný čas, pokud by se rozhodla, že se s Philem rozejde?

Děsilo ji jen to pomyšlení. Náhle ji popadla chuť byt uklidit a zbavit se všeho, třeba i Phila. Pohlédla na dvě uschlé kytky v obývacím pokoji a přemýšlela, proč si jich skoro dva roky nevšímala. Myslela si, že nic jiného si nezaslouží?

Pár

kusů

odloženého

nábytku, suché kytky a muže, který ji nemiluje, i když to tvrdí. Proč tedy není u jezera s ním? Uvědomila si, jak statečná musela být babička, jak těžké pro ni bylo ztratit matku, bratra, otce, a přesto vytrvala a přinášela radost všem kolem. Pak si vzpomněla na Stanleyho, na jeho pokojík v podkroví domu na Scott Street, a najednou se rozhodla.

Hned

ráno

zavolá

Marjorii

Merriweatherové a najde si nový byt.

Peníze má. Sice se tím nevyřeší všechno, ale nějak se začít musí. Jinak tady zůstane navždy jak v pasti, sama se suchými kytkami a neustlanou postelí.

Phil se ani neobtěžoval zavolat a popřát jí hezké Díkůvzdání. Nestála mu za to. A když byl s dětmi, považoval za obtěžování, zavolala li mu, a také jí to řekl. Sára věděla, že si Phil něco vymyslí, aby zdůvodnil, proč nevolal.

A jestli mu to zase spolkne, všechno se jen zhorší. Je načase sebrat se a provést něco s životem. Rozhodla se, že začne novým bytem. Díky Stanleymu to bude snadné.

A jakmile udělá první krok, třeba i to ostatní půjde snáz. Ležela potmě na gauči a přemýšlela. Zaslouží si rozhodně mnohem víc. A jestliže dokázala žít šťastně Mimi, Sára to zvládne taky, ať to stojí, co to stojí.

9

S ára zavolala Marjorii hned v pátek po Dni díkůvzdání v devět hodin ráno.

V kanceláři ji nezastihla, tak zkusila mobilní telefon. Marjorie se domnívala, že Sára volá kvůli domu na Scott Street.

Už tam pracovali údržbáři, prkna a záclony vyházeli do kontejneru. Dům se skvěl čistotou poté, co ho úklidová četa celý týden na plný úvazek drhla a cídila.

Prohlídka byla stanovena na úterý.

Marjorie informovala všechny realitní kanceláře a očekávala hojnou účast.

„Kvůli tomu vlastně nevolám,“ začala vysvětlovat Sára, když jí Marjorie podala vyčerpávající zprávu a dodala, že realitkám vyhovuje i cena, kterou stanovila. Vzhledem ke stavu, v němž se dům nacházel, a ke kombinaci velké rozlohy na jedné straně a výjimečné architektonické kvality

na

druhé,

považovali cenu za férovou. „Ale kvůli novému bytu. Pro sebe. Ráda bych si koupila nějaký byt v nájemním domě, něco hezkého na Pacific Heights. Matka mě s tím otravuje už celé roky. Myslíte, že by se něco našlo?“

„Samozřejmě.“

Marjorie

byla

potěšená. „Podíváme se po něčem tak za půl milionu dolarů, pokud souhlasíte.

Větší byty bývají dražší. Pokud jsou ve slušném stavu, vyšplhá se cena až k milionu. A dům by vyšel tak na dva.

Leda bychom se porozhlédly v jiné lokalitě, jenže to bychom se dostaly k domům, které vyžadují velké úpravy.

Zříceniny dneska vyjdou na milion dolarů, dokonce i tam, kde byste bydlet rozhodně nechtěla. V San Františku nejsou nemovitosti zrovna levné.“

„Tak to bychom mohly chtít vyšší cenu i za Scott Street,“ napadlo Sáru, ale obě věděly, že jde o neobyčejný dům a že na něm bude obrovské množství práce.

„Nebojte se, najdeme vám něco pěkného,“ ujistila ji Marjorie. „Mám pár bytů v katalogu hned teď. Podívám se, v jakém je to stadiu. Kdy byste se na ně chtěla podívat?“

„Máte čas dneska? Kancelář je až do pondělka zavřená, takže nevím co s volným časem.“

„Zavolám vám asi za hodinu,“ slíbila Marjorie. Sára mezitím dala prát prádlo a vyhodila obě zvadlé kytky. Marjorie zavolala a oznámila, že jí může ukázat čtyři byty. Dva hezké, jeden jakžtakž a čtvrtý stál za podívání, i když byl možná pro ni malý. Russian Hill sice nebyla právě její oblíbená adresa, ale zkusí to.

Ostatní tři se nacházely na Pacific Heights pár bloků od jejího současného bytu. Domluvily se, že se sejdou v poledne. Sáru najednou zachvátilo nadšení, i

když

věděla,

že

pravděpodobně nějaký čas potrvá, než najde ten pravý. Matka by jí mohla pomáhat se zařizováním, protože v tom nebyla Sára právě silná v kramflecích.

Už si spočítala, že kdyby složila deset procent z ceny bytu, pořád by jí ze Stanleyho odkazu

zbylo

dost

na

investování. Pokud by stál půl milionu, deset procent na akontaci by znamenalo pouze padesát tisíc, takže by jí zůstalo sedm set tisíc. A kdyby úplně zešílela a koupila dům za dva miliony dolarů, musela by vložit dvě stě tisíc dolarů a pořád by ještě měla půl milionu. Kromě toho vydělává dost peněz ve firmě, aby mohla hypotéku splácet. Dům nechtěla.

Tolik místa nepotřebovala. Byt jí připadal jako lepší řešení.

V půl dvanácté seběhla ze schodů, zastavila se u Starbucks a přesně ve dvanáct se sešla s Marjorií na první adrese. Začaly na Russian Hill. Marjorie měla pravdu. Byt se Sáře nelíbil. Byla to předělaná garáž. A do oka jí nepadly ani byty na Pacific Heights, žádný na ni nezapůsobil nijak zvlášť příjemně. Byly chladné a stísněné. Za půl milionu dolarů by si chtěla koupit něco, co bude mít duši a bude se jí tam líbit. Byla zklamaná, ale Marjorie ji nabádala, aby neztrácela odvahu. Do konce roku se na trhu objeví spousta dalších nabídek.

A ještě víc jich přijde po Vánocích. Jak Marjorie vysvětlovala, lidé si nechtějí svátky kazit starostmi s prodejem domů.

Cestou k autům znova s Marjorií probíraly možnost koupě domu. Sára tvrdila, že by pro ni byl zbytečný a že by měla deprese z velkého prostoru, který by s ní nikdo nesdílel. Marjorie se usmála.

„Nebudete přece pořád sama, Sáro.

Jste ještě velmi mladá.“ Ve srovnání s ní skutečně byla. Podle Marjorie vypadala jako holčička, ale Sára zavrtěla hlavou.

„Je mi třicet osm. To už není tak málo.

Chci něco, kde se budu cítit příjemně i sama.“

„Podívám se na to,“ slíbila Marjorie.

„A najdeme ten správný. S domy a byty je to vlastně jako v lásce. Jakmile uvidíte ten pravý, hned to poznáte a všechno zapadne do sebe. Nemusíte nikoho nikam tlačit a do ničeho se nutit.“

Sára přikývla a vzpomněla si na Phila.

Za poslední roky až moc tlačila a prosila, a už jí to začínalo ubližovat.

Neozval se dva dny. Očividně se k ničemu nenutil.

Nakonec zavolal večer, když se vrátila z kina. Šla sama. Film byl příšerný a popcorn okoralý. Ležela na posteli, ještě oblečená, a litovala se, když telefon zazvonil.

„Ahoj, děvče, jak se máš? Snažil jsem se ti dovolat dřív, ale měla jsi vypnutý mobil. Kde jsi byla?“

„V

kině.

Na

jednom

z

těch

přihlouplých zahraničních filmů, kde se nic neděje a diváci chrápou tak hlasitě, že nic neslyšíš.“ Phil se jejímu popisu zasmál. Zřejmě měl dobrou náladu.

Říkal, že si s dětmi užívá legrace. „Díky za

zavolání

na

Díkůvzdání,“

poznamenala Sára ledově. Má li se cítit špatně ona, ať se tak cítí i on.

Rozčilovalo ji, když slyšela, jak je spokojený.

„Promiň,

holčičko.

Chtěl

jsem

zavolat, ale nestihl jsem to. Byl jsem s dětmi do dvou do rána na diskotéce a mobil jsem zapomněl na pokoji. A pak už bylo pozdě. Jak ses měla?“

„Dobře. Povídala jsem si s babičkou o zajímavých věcech, o jejím dětství. To dělá výjimečně.“

„A cos dělala dneska?“ Připadalo jí, že s ní mluví jako se svými dětmi, a ne jako s ženou, kterou miluje. A zmínka o diskotéce se jí také dotkla. Jako kdyby ona do jeho života nepatřila. Rozhovor ji moc nepotěšil.

„Prohlížela jsem si byty,“ odpověděla unaveným tónem.

„A

proč?“

Překvapila

ho.

Nepodobalo se jí, aby přemýšlela o tom, kde

bydlí. A

byty

byly

drahé.

Nepochybně se jí vedlo lépe, než tušil.

To na něj udělalo dojem.

„Vlastně kvůli mému gauči a zvadlým kytkám,“ vysvětlila mu a zasmála se.

„Pohovku si koupíš novou a kytky vyhoď, místo aby sis pořizovala byt. To je hodně radikální řešení.“

„Myslela jsem, že prohlídky budou zábavné,“ přiznala.

„A byly?“

„Popravdě ani ne. Ale jsem pevně rozhodnutá se přestěhovat. Realitní agentka říká, že se nejspíš něco objeví po Vánocích.“

„Kristepane, nechám tě pár dní samotnou a ty děláš takové vylomeniny.“

Dobíral si ji a Sára se nenamáhala protestovat. Nešlo o pár dní. Nebyli spolu bez dvou dní dva týdny a potrvá další týden, než se uvidí. Chtěla navrhnout, že by se mohli rovnou scházet jen jednou za měsíc, ale rozmyslela si to. „Tak se nestěhuj, dokud se ne vrátím.

Musím zkontrolovat děti, jsou dole s nějakými kamarády ve vířivce.“

A s kýmpak byl ve vířivce on? Nemohla si pomoct. Vlastně na tom nezáleželo.

Důležité bylo jen to, že není ve vaně či kdekoli jinde s ní. Žili v oddělených světech a Sáru to už unavovalo.

Tu noc spala špatně a probudila se v šest ráno, zapomněla, že je sobota, a začala se chystat do práce. Pak si vzpomněla, co je za den, a šla si zase lehnout. Musí protrpět ještě dva víkendové dny, než ji vysvobodí odchod do kanceláře. Vyřídila všechny spisy, které si domů přinesla. Prohledávala v novinách inzeráty na byty, zhlédla všechny filmy, o které stála. Zavolala babičce, ale ta neměla o víkendu čas, a matku vidět nechtěla. Z vdaných kamarádek by měla jen deprese.

Všechny se staraly o manžely a děti. Co se přihodilo s jejím životem? Opravdu v posledních deseti letech dosáhla pouze toho, že měla práci, přetrhala vazby s kamarádkami a našla si chlapa na víkendy?

Najednou

nevěděla

co

s volným časem. Potřebovala nějaký cíl.

Rozhodla se, že zajde do muzea. Cestou míjela dům na Scott Street. Nejela tudy záměrně. Prostě zahnula a projížděla kolem. Teď, když věděla, že dům nechal postavit pradědeček a babička tam prožila dětství, měl pro ni mnohem větší význam. Přemítala, kdo ho asi koupí, a doufala, že ho budou mít rádi, jak si zaslouží.

Pak přemýšlela o architektech, s nimiž ji seznámila Marjorie, a byla zvědavá, jestli se jim v Benátkách a Paříži líbí.

Napadlo ji, že by mohla jet někam na výlet, třeba do Evropy. Už tam nebyla celé roky. Nerada cestovala sama.

Uvažovala, jestli by se třeba k něčemu takovému nepřipojil Phil. Najednou se snažila zaplnit mezery ve svém životě, aby měl větší smysl. Cítila, že motor jejího života nějak zhasl. Chtěla by zas nastartovat, jenže nevěděla jak.

Bezcílně bloudila muzeem, dívala se na obrazy, ale nevnímala je, a pak zase pomalu jela domů, v duchu stále probírala výlet do Evropy a bez přemýšlení znova projížděla kolem Stanleyho domu. Zastavila, vystoupila a zadívala se na něj. A náhle dostala ten nejšílenější nápad v životě. Nejen šílený, naprosto nesmyslný. Phil měl pro jednou pravdu. Místo aby si koupila novou pohovku a vyhodila zvadlé kytky, uvažuje o koupi bytu. To ještě mohla tvrdit, že jde o investici. Ale tenhle dům byla vážně černá díra na peníze. Nejenže by spolkl celé dědictví, které jí Stanley tak nečekaně odkázal, ale pohltí vše, co si sama ušetřila. Mluvila li ovšem Marjorie pravdu, obyčejný domek na Pacific Heights by ji vyšel nastejno, a tohle byl kus historie, její vlastní historie. Postavit ho nechal pradědeček, babička se tu narodila. A v podkroví žil muž, jehož měla ráda a vážila si ho.

A pokud potřebuje nějaký cíl, tak tenhle je přímo sisyfovský.

„Ne!“ okřikla se nahlas, zatímco hledala v kabelce klíče, vystoupala po schodech, pohlédla na těžké bronzové prosklené dveře a odemkla. Jako kdyby ji dovnitř krok za krokem táhlo cosi mnohem silnějšího, než byla sama. Měla pocit, že ji unáší prudký proud řeky.

Zvolna vstoupila do haly.

Jak Marjorie slíbila, všude bylo uklizeno. Podlahy se leskly, lustry se třpytily v odpoledním světle a bílé mramorové schodiště jen zářilo. Zmizel ošklivý starý koberec, ale bronzové tyčky na schodech zůstaly. Zábradlí dokonale vyleštili. Dům se skvěl čistotou, avšak problémy přetrvávaly, prastaré elektrické vedení, odpady, které se dlouhé roky nevyměňovaly. Kuchyň se bude muset přemístit do přízemí, kotel vyměnit za modernější vytápění.

Výtah byl přibližně osmdesát let starý.

V domě se nenašlo skoro nic, kromě podlah a dřevěného obložení, co by nevyžadovalo zvláštní pozornost. Jeff Parker tvrdil, že kdyby si případný majitel udělal hodně práce sám a uhlídal rozpočet, dalo by se vše pořídit i za půl milionu dolarů. Sára ale neměla ani ponětí, jak se renovuje dům. Neuměla se postarat ani o svůj dvoupokojový byt.

Co ji to napadlo? Stála uprostřed domu a přemýšlela, jestli se úplně nezbláznila.

Nejspíš to způsobila samota nebo dohadování se s Philem či příliš velké pracovní nasazení nebo ztráta Stanleyho či velké dědictví. Ale nedokázala z hlavy vyhnat myšlenku, že kdyby za dům nabídla dva miliony a odečetla dvě stě tisíc na akontaci, zbylo by jí pět set padesát tisíc Stanleyho dolarů na rekonstrukci domu.

„Panebože,“ vyjekla nahlas, položila si ruku na pusu a pořád tam stála.

„Musela

jsem

se

zbláznit.“

Nejpodivnější bylo, že se tak necítila.

Uvažovala chladně, měla úplně jasno a najednou se

rozesmála.

Vzhlédla

k

obrovskému

lustru.

„Panebože!“

zvolala ještě hlasitěji. „Stanley, já to udělám!!!“ Pak se dala do tance jako malé dítě, doběhla ke vchodu, celá nadšená zamkla a utíkala k autu.

Zavolala Marjorii hned z vozu.

„Žádný strach, Sáro, určitě něco najdeme,“ začala ji agentka okamžitě uklidňovat, protože

předpokládala,

o čem s ní chce Sára mluvit.

„Myslím,

že

jsme

už

našly,“

odpověděla Sára sotva šeptem. Celá se třásla. V životě nebyla tak vyděšená a zároveň nadšená. Ve srovnání s tímhle bylo nějaké soudní jednání hračka.

„Něco jste našla? Nadiktujte mi když tak adresu a já se na to podívám. Možná ho máme u nás.“

„To tedy máte,“ přitakala Sára a chichotala se.

„Kde to je?“ Marjorii napadlo, že se Sára chová podivně, a nepřekvapilo by ji, kdyby byla opilá. Včera jí připadala hodně smutná.

„Zrušte úterní prohlídku.“

„Cože?“

„Zrušte úterní prohlídku.“

„Něco se stalo?“

„Zřejmě jsem se zbláznila. Chci ten dům koupit. Učiním dědicům nabídku.“

Spočítala si přesnou částku a dědicové přece předtím prohlásili, že přijmou první nabídku, bez ohledu na výši.

Mohla by jim nabídnout i míň, ale to by nepovažovala za správné. „Nabídnu jim milion devět set tisíc. Každý tak dostane sto tisíc dolarů.“

„Myslíte to vážně?“ zeptala se Marjorie ohromeně. Tohle by nečekala.

Sotva před pár hodinami Sára tvrdila, že chce byt. Co pro všechno na světě bude dělat s tak obrovským domem, který vyžaduje dva roky dřiny a skoro milion nákladů? „Jste si jistá?“

„Naprosto. Včera jsem zjistila, že dům dal postavit můj pradědeček.

A

Lilii,

co

utekla,

byla

moje

prababička.“

„Dobrý Bože, vůbec jste se o ničem nezmínila.“

„Netušila jsem to. Věděla jsem, že jsem někde zahlédla tu fotografii. Včera jsem si jí všimla na prádelníku v babiččině ložnici. Lilii byla její matka.

Když od nich odešla, už ji nikdy neviděli.“

„To je neuvěřitelný příběh. Jste li pevně rozhodnutá, Sáro, připravím všechny doklady a v pondělí podáme nabídku.“

„Udělejte to. Zní to bláznivě, ale jsem přesvědčená, že jednám správně. Zasáhl zřejmě osud. Stanley mi odkázal peníze, abych ho mohla koupit. Netušil to, ale jeho odkaz mi umožní dům koupit a zrestaurovat. Budu se řídit radou Jeffa Parkera, hodně práce si udělám sama a dohlédnu na výdaje.“ Uvědomovala si, že musí vypadat jak šílenec. Ale najednou se jí zdálo, že se před ní otvírají nové výhledy a na horizontu vidí jen samé hezké věci. Stanleyho dům se pro ni stal přes noc snem. „Omlouvám se, vím, zní to bláhové, Marjorie. Jsem prostě hrozně nadšená. Ještě jsem nikdy nic takového neprovedla.“

„Vážně? Neděláte si legraci? Vy jste ještě nikdy nekoupila devadesát let starý dům o rozloze dva tisíce sedm set devadesát metrů čtverečních, který vyžaduje kompletní renovaci? Myslela jsem, že to děláte běžně.“ Obě se zasmály. „No, jsem opravdu ráda, že jsme nevzaly žádný z těch mrňavých bytečků, které jsem vám ukazovala včera.“

„Já taky,“ potvrdila Sára šťastně.

„Tenhle je pro mne ten pravý.“

„Tak dobrá. Zítra vám donesu návrh.

Budete doma?“

„Budu. Chystám se vyházet veškerý svůj majetek do popelnice.“

„Jen

se

neukvapte,“

podotkla

Marjorie

s

úsměvem.

„Můžete

dokumenty zítra podepsat, jestli s nimi budete souhlasit.“

„Mohla bych jim nabídku zavolat v pondělí sama. Nebo jí pošlu faxem.“

Nepředpokládala, že by nastaly nějaké komplikace, ale jeden nikdy neví. Sára s ničím nechtěla počítat, dokud dědicové prodej neodsouhlasí. „Radši brnknu i do banky.“ Mohli by jí poskytnout zálohu, než bude Stanleyho závěť vyřízena. Byla důvěryhodný klient.

„Pamatujete si, co jsem říkala?“

připomněla jí Marjorie vševědoucím hlasem. „S domy je to jako v lásce.

Jakmile uvidíte ten pravý, hned to poznáte a všechno zapadne do sebe.

A tohle je zřejmě dům pro vás.“

„Já tomu upřímně věřím.“

„A víte co, Sáro?“ Marjorie měla radost i za ni. Byla hodná a zasloužila si to. „Já také.“

„Díky!“ Sára se už uklidnila.

Marjorie slíbila, že druhý den dopoledne se zastaví se všemi doklady.

Sára nastartovala a rozjela se domů.

Ještě nikdy si nebyla ničím tak jistá a nebyla tak šťastná, nikdy. Zaparkovala a vešla do domu se širokým úsměvem na tváři. Na horizontu jí kynul dům na Scott Street číslo 2040. Už se nemohla dočkat!

10

Marjorie se zastavila s dokumenty

v neděli ráno. Sára se všemi souhlasila, podepsala je a vrátila. Nechala si kopii, kterou odfaxuje Stanleyho dědicům s nabídkou. Návrh maličko zaváněl střetem zájmů, protože je zastupovala, ale dodržovala zákonný postup.

„Měla byste zavolat Jeffovi a Marie Louise, až se vrátí z Evropy,“

nadhodila

Marjorie.

Sára

na

to

pomyslela sama. Philovi se zatím o ničem nezmínila. Už v pátek byl překvapený, když mu pověděla, že si hledá byt. Což teprve kdyby mu řekla, že se zajímá o dům o rozloze 2790 metrů čtverečních. Myslel by si, že se zbláznila.

Zašla si na snídani, přečetla The New York Times, vyluštila křížovku a vrátila se domů. Našla vizitku architektů a rozhodla se, že jim zanechá zprávu.

Věděla, že jsou ještě nejspíš v Evropě, ale ozvou se, až se vrátí. Chtěla si s nimi dům znovu projít a tentokrát všechno podrobně prozkoumat. Pokud dědicové přijmou její nabídku, musí si sestavit seznam všeho, co je potřeba udělat. Na elektrikářské a instalatérské práce si najde specializované firmy, ale většinu nekvalifikované manuální práce vykoná sama. V tom případě bude potřebovat pomoc architektů a jejich rady. Doufala, že si za své služby nenaúčtují vysokou cenu, jenže jinou možnost stejně neměla.

Šla do toho naslepo.

Vytočila číslo do jejich kanceláře a čekala, až se spustí záznamník. Jeff jí dal čísla na americké i na evropské mobilní telefony, ale z té dálky jí stejně nemohou nijak pomoct. Sára zaslechla záznamník, ale kromě něj se ozval i nějaký mužský hlas. Oba se nejdřív snažili záznamník překřičet. Pak muž navrhl, ať počká, než ho vypne. Za chvilku zase zvedl sluchátko a Sára spustila znovu. Hlas v telefonu nepoznala.

„Dobrý den, Sára Andersonová, chtěla bych nechat vzkaz panu Jeffu Parkerovi a

paní

Marie Louise

Foumierové. Mohl byste je požádat, aby mi, až se vrátí z Evropy, zavolali do kanceláře, prosím?“ Doufala, že zavolá Jeff, a ne jeho nepříjemná francouzská partnerka, ale byla odhodlaná jednat s kterýmkoli z nich, kdo bude mít čas a pomůže jí.

„Dobrý den, Sáro, tady Jeff.“ Jako předtím mluvil klidným vřelým tónem.

„Co tam děláte? Myslela jsem, že jste v Itálii nebo v Paříži.“ Neznala přesně plán jejich cesty.

„Byl jsem. A Marie Louise tam ještě zůstala. Já jsem se vrátil dřív, protože musím něco dokončit. Byli jsme ve skluzu.“

Sára se zhluboka nadechla a šla rovnou k věci. „Rozhodla jsem se, že dům koupím.“

Jeff nechápal. „Jaký dům?“

„Na Scott Street 2040,“ oznámila hrdě a muž na druhém konci linky oněměl úžasem. Sice to nebylo vidět, ale slyšet ano.

„Tenhle dům? No to je tedy překvapení

a

pěkně

odvážné

rozhodnutí.“ Tón jeho hlasu ji poněkud zarazil. Jako kdyby si myslel, že se zbláznila.

„Myslíte si, že jsem blázen?“

„Vůbec

ne,“

odmítl

zamyšleně.

„Pokud ten dům máte ráda.“

„To mám,“ potvrdila. „Nechal ho postavit můj pradědeček.“

„Tak to je tedy opravdu senzační.

Miluju

takovéhle

shody

okolností.

Předpokládám, že jste ochotná se pustit do práce,“ poznamenal významně a Sára se rozesmála.

„Ano, jsem a doufám, že vy taky.

Potřebuju vaši pomoc a doporučení.

Chci se držet plánu A.“

„Který to byl?“

„Ten, ve kterém renovace domu vyjde na půl milionu. Většinu práce si člověk udělá sám a dohlédne na každou penny.“

„Aha, tenhle plán. Já na vašem místě bych udělal totéž, obzvlášť kdyby moje rodina byla původním majitelem.“

„Rozdíl je, že vy jste architekt, já právnická. Znám daňové zákony a majetkové právo skrz naskrz. Ale nemám ani ponětí o tom, jak se opravují domy nebo jak zatlouct hřebíček.“

„To se naučíte. Většina lidí to neumí.

Přijdete na to za pochodu, a když se spletete, budete si to dobře pamatovat.“

Povzbuzoval ji a choval se velmi přátelsky, tak jako předtím. Sára si oddechla, že tam Marie Louise není.

Nebyla by ani zdaleka tak příjemná.

„Až budete mít čas, ráda bych si s vámi dům znova prošla. Zaplatím vám, samozřejmě. Ale opravdu potřebuju poradit, jak začít. Elektrika, odpady, osvětlení. Potřebuju určit směr a po cestě spoustu rad.“

„Od toho jsme tady. Jak jste na tom v

týdnu?

Kdy

se

chcete

sejít?

Marie Louise se hned tak nevrátí. Vím, jak to končí, když je v Paříži. Odsouvá návrat den po dni. Odhaduju, že se ukáže tak za tři týdny. Můžeme počkat, až se vrátí, nebo začneme jen spolu.“

„Upřímně řečeno radši bych to neodkládala.“

„Výborně,“ souhlasil klidně. „Tak jak jste na tom příští týden?“

„Obvyklý blázinec.“ Sára si v duchu vybavovala všechny schůzky a úkoly, vyřízení Stanleyho pozůstalosti, v úterý musí ráno k soudu.

„Já jsem na tom stejně,“ přiznal Jeff, který nahlížel do zápisníku. „Ale mám návrh. Co děláte dnes odpoledne?“

„Já nic, ale vy máte práci,“ zaváhala Sára

a

cítila

se

provinile.

„Nepředpokládám, že tam jenom sedíte a koukáte na televizi nebo si čtete.“

„To ne, ale už jsem toho hodně zvládnul včera a dneska dopoledne.

Klidně si můžu udělat pár hodin volna, jestli se chcete sejít. Kromě toho jste teď naše klientka. Takže jdu pracovat.“

„To bude skvělé.“ Sára na odpoledne neměla žádné plány.

„Výborně. Sejdeme se před domem za půl hodiny. Vlastně, nezašla byste nejdřív někam na jídlo? Můžeme si promluvit u oběda.“

„To

mi

vyhovuje,“

souhlasila

spokojeně Sára. Od dob studií na Harvardu neprožívala takové nadšení.

„Vyzvednu vás za deset minut. Kde bydlíte?“ Sára mu nadiktovala adresu a asi za patnáct minut už Jeff zvonil u dveří. Sára seběhla ze schodů a vyšplhala do džípu, s nímž přijel.

„Co

se

stalo

s

peugeotem?“

vyzvídala.

„Já ho nesmím řídit.“ Jeff se na ni usmál. Zastavili u občerstvení na Fillmore Street

pro

sendviče

a

limonádu. Ani ne za půl hodiny už byli u domu, o němž Sára doufala, že bude její. S trochou štěstí by to mohlo vyjít.

Varovala Jeffa, že ještě neuzavřela žádnou smlouvu, ale on se jen bezstarostně usmíval. „Uzavřete. Cítím to v kostech.“

„Já taky,“ zahihňala se.

Jeff bral svou práci velmi vážně.

Přinesl si dva fotoaparáty, měřické pásmo,

blok

a

několik

nástrojů

k vyměřování a zkoumání různých věcí.

Vysvětlil Sáře, že podlahy a dřevěné obložení bude nutné zakrýt, až se v domě budou provádět práce. Doporučil jí dvě instalatérské a tři elektrikářské firmy, které jí nenaúčtují přehnané částky.

Navrhl, že si bude počítat hodinový honorář, podle toho, kolik práce skutečně odvede, ne procenta. Tak ji to vyjde levněji. Jednal vstřícně, nahlížel pod nábytek, šplhal nahoru, třásl předměty, ťukal na zdi a kontroloval dřevo, dlaždice a omítky.

„Dům vypadá obdivuhodně, když uvážíme, jak je starý,“ poznamenal asi za hodinu. Potrubí a elektrické vedení jsou nepochybně v dezolátním stavu, ale Jeff ocenil, že nikde nenašel viditelné praskliny, což bylo neuvěřitelné.

„Stanley se o dům zvenku staral pečlivě. Nechtěl žít v hlavní části domu, ale nestál ani o to, aby se mu dům zřítil na hlavu. Dal udělat novou střechu.“

„Byl chytrý. Vlhko zničí všechno a některé pukliny se dají jen těžko odhalit.“ Zůstali v domě skoro až do šesti hodin, a když odcházeli, museli oba použít silné baterky. Sára si tu už připadala jako doma. Zažila příjemné odpoledne. A to byl teprve začátek. Jeff měl plný blok poznámek a nákresů. „Za dnešek si nebudu nic počítat,“ oznámil jí, když zamykala vchod.

„Děláte si legraci? Strávili jsme tu pět hodin.“

„Je neděle. Nic lepšího jsem stejně neměl na práci a moc mě to bavilo.

Dnešek berte jako dárek. Zažil jsem tolik zábavy, že bych měl platit já vám.

A váš hodinový honorář je patrně vyšší než můj,“ dobíral si ji. Spíš byly celkem srovnatelné, napadlo

ji,

když

si

vzpomněla na ceny, o kterých se zmiňoval v telefonu.

„V tomhle případě je dnešek stejně jen kapka v moři.“

„Dobrá. Nešla byste dneska na večeři? Mohli bychom probrat moje poznámky. Zítra ráno pro vás chci připravit nějaké návrhy.“ Pustili se do toho.

„Ještě mě nemáte dost?“ Sára si připadala trochu jako příživník a navíc se bála, jestli ho nezneužívá, protože měla v plánu si hodně práce udělat sama. Ale nezdálo se, že by mu to vadilo. Původně to byl jeho nápad.

„To by se moc nehodilo. Vypadá to, že se v příštích šesti měsících nebo i déle budeme hodně vídat. Dáte si suši?“

„Ráda.“

Zavedl ji do restaurace na Union Square a tam s nadšením pokračovali v rozhovoru. Sáře bylo jasné, že se jí s ním bude dobře spolupracovat. Svou práci měl očividně rád a dům si rychle zamiloval. Připomínal mu zakázky v Evropě.

Chvíli po půl deváté ji vyložil u jejího bytu a slíbil, že hned ráno zavolá. Když vcházela dovnitř, zvonil telefon.

„Kde jsi byla?“ Byl to Phil a rozčiloval se.

„Na suši,“ odpověděla klidně.

„Celý den? Volám ti už od dvou hodin. Přijel jsem s dětmi dřív.

Nechával jsem ti vzkazy i na mobilu.“

Od

pravého

poledne

telefon

nekontrolovala. Měla moc práce na Scott Street.

„Promiň. Nečekala jsem, že budeš volat,“ přiznala upřímně.

„Chtěl jsem tě vzít na večeři,“

prohlásil dotčeně a Sára se podivila: „V neděli? No tedy, to jsou věci.“

„Měl jsem pizzu. V sedm jsem to vzdal. Chceš, abych se zastavil?“

„Teď?“ Sára byla překvapená a taky špinavá. Prolézali dům, zašli i do sklepa. Úklidová služba odvedla dobrou práci, ale v zapadlejších koutech a škvírách špína zůstala.

„Ty máš něco jiného?“ zeptal se Phil.

„Ne. Jen vypadám hrozně. Jestli chceš, přijď. Skočím zatím do sprchy.“

Měl klíče, už dva roky. Nic před ním neskrývala. Navzdory neobvyklé úmluvě mu vždycky byla věrná. Právě si sušila vlasy, když Phil vstoupil do bytu a mračil se.

„Co se s tebou děje?“ zeptal se. „Jsi pryč pokaždé, když ti volám. Jdeš si na suši. Nikdy nechodíš sama na večeři.

V pátek jsi šla sama do kina. A ještě si hledáš nové bydlení.“ Sára se při jeho slovech tajemně usmívala. Myslela na dům na Scott Street. „A vypadáš divně.“

„No, to ti děkuju,“ poznamenala a smála se. Co asi čekal? Odjede si s dětmi na týden a ji nepozve. Myslel si snad, že bude celý víkend sedět doma a čekat, až se pán uráčí objevit? Dřív se to stávalo, odteďka už ne. „Měla jsem prostě hodně práce. A rozhodla jsem se, že nebudu kupovat byt.“

„Sláva, alespoň že tak. Začínal jsem si myslet, že máš jinýho.“ Sára se usmála a objala ho.

„Prozatím ne,“ přiznala, „ale jestli se nezačneme vídat častěji, někoho si najdu.“

„Prokrista, Sáro, nezačínej s tím zase.“

„Ty ses ptal.“

„Jen mi připadalo, že se chováš divně.“ Mnohem podivněji, než si dokázal představit. A jestli koupí dům, bude hůř. Sára se nemohla dočkat, až mu to poví. Ale nejdřív si chtěla promluvit s bankou a počkat, jak se vyjádří dědicové.

Phil se rozložil na gauči, pustil si televizi a pak Sáru přiměl, aby si sedla k němu. Za půl hodinky se přesunuli do ložnice. Postel nebyla ustlaná, ale jemu to nevadilo. Vlastně si toho vůbec nevšiml. Strávil u ní noc, objímal ji, považte, i v neděli. A ráno se znovu milovali. Když Sára jela do práce, pomyslela si, že je legrační, jak lidé vycítí, jestliže se něco děje. A v jejím životě se něco dělo. Koupí li dům, život se radikálně změní.

11

Sára vypracovala návrh na koupi domu pro všech devatenáct dědiců v pondělí ráno. Odfaxovala ho těm, kdo měli fax, ostatním ho poslala kurýrní službou a připojila k němu oficiální nabídku, kterou sestavila Marjorie.

Všechno

probíhalo

úřední

cestou.

V deset zprávu vypustila do éteru.

V jedenáct volal ze St. Louis Tom Harrison. Smál se. „Říkal jsem si, jestli se odhodláte. Když jsme procházeli dům, oči vám svítily. Děláte dobře.

Myslím, že přesně tohle měl Stanley na mysli, když nás vyzýval, abychom hledali nové horizonty. Musím přiznat, že já bych radši zaplatil dvakrát tolik, než abych se potýkal s takovým danajským darem. Ale jestli se vám dům líbí, kupte ho. Máte můj souhlas.

Přijímám vaši nabídku.“

„Díky, Tome.“ Sára byla nadšená.

Ještě toho dne se jí ozvali čtyři další, v úterý devět, takže už zbývalo jen pět dědiců. Dva z nich odsouhlasili nabídku ve středu. Mezitím se domluvila s bankou. Bez problémů dostane hypotéku nebo jí poskytnou úvěr do doby, než bude dědictví vyřízeno.

Marjorie jí navrhla, že zajistí posudek na termity a jiné škůdce, jen pro jistotu.

Stanley

si

nechal

vypracovat

i seizmickou zprávu, aby se ujistil, že mu dům při zemětřesení nespadne na hlavu.

Poslední tři souhlasy dostala ve čtvrtek a hned zavolala do banky, Marjorii a Jeffu Parkerovi. Ti jediní věděli o jejím šíleném nápadu. Jeff zavýskl radostí. Volal jí už v úterý, ale to jí ještě chybělo pět souhlasů. Všichni dědicové se tetelili štěstím, že se dům prodá, a s cenou se spokojili. Žádný z nich o dům nestál. Souhlasili s třídenní lhůtou, což bylo téměř neslýchané.

V podstatě to znamenalo, že za tři dny, v neděli, bude dům její.

„Měli bychom to nějak oslavit,“

navrhl Jeff, když se novinku dozvěděl.

„Co zase večeře v suši baru?“

Domluvili se, že se sejdou po práci v půl osmé v jiné restauraci na Fillmore Street. Sára musela přiznat, že je příjemné mít nějaké plány v týdnu. Je to mnohem zábavnější než zhltnout sendvič v kanceláři u stolu nebo přijít domů, koukat na televizi a večeři úplně vynechat.

U večeře si s Jeffem dvě hodiny nepřetržitě povídali o domě. Měl miliony nápadů. Chtěl nějak vylepšit zadní schodiště a připravil návrh kuchyně v přízemí. Byla to samozřejmě jen skica, ale Sáře se líbila. Do suterénu, kde bývala stará kuchyň, umístil posilovnu, včetně sauny a páry.

„A nebude to moc drahé?“ zeptala se Sára s ustaraným výrazem, ačkoli Phil by tělocvičnu určitě uvítal. Chystala se mu o domě povědět o nastávajícím víkendu.

„Nemusí

být.

Použijí

se

prefabrikované díly. Mohli bychom tam dát i vířivku.“ Sára se rozesmála.

„My už vážně blázníme.“ Obzvlášť kuchyň se jí zalíbila, protože tam zbylo dost místa i na velký jídelní stůl u oken s výhledem do zahrady. Jeff věnoval návrhu spoustu času a úsilí. Sára zauvažovala, na kolik to asi vyjde, ale Jeff se očividně pro dům nadchl stejně jako ona. „Bože, já ten dům miluju, Jeffe. Vy ne?“ Celá zářila.

„Já taky.“ Spokojeně se usmíval a vypadal uvolněně. Po jídle oba pili zelený čaj. „Už roky mě nic tak nechytlo.

Nemůžu se dočkat, až se do toho zakousneme.“ Sára mu poreferovala, že obvolala instalatérské i elektrikářské firmy a dohodla si s nimi schůzky na příští týden. Nikdo však nemohl práce zahájit dřív než po Vánocích. „Jen počkejte, až celý dům rozebereme, všechno vyčistíme a pak zase složíme dohromady,“ sliboval Jeff.

„Nestrašte,“ zasmála se Sára. Ale Jeff zachovával klid.

„Občas to člověka děsí, ale když máte hotovo, je to neuvěřitelný pocit.“

Sára doufala, že dům bude opět vypadat obstojně do léta, přinejhorším do příštích Vánoc. Podle Jeffa by to nemělo trvat rok. Zaplatil účet a pak se na ni zkoumavě zadíval. Měl chlapeckou tvář, ale zkušený pohled muže. Připadal jí starý i mladý zároveň. Bylo mu čtyřicet čtyři, jen o šest let víc než jí.

Předtím se zmínil, že Marie Louise je čtyřicet dva, třebaže Sára jí hádala mnohem míň. Měla v sobě cosi výstředního, takže vypadala dokonce mladší než

Sára,

která

působila

důstojněji, alespoň ve dnech, kdy šla do kanceláře. Na večeři s Jeffem na sobě měla jednoduchý tmavomodrý kalhotový kostým. V neděli si oblékla džíny, tenisky a červený svetr. Tak se mu líbila. Když se jeho matka seznámila s Marie Louise, prohlásila, že vypadá jako šlapka, nicméně Jeffovi se to občas líbilo. Sára byla Američanka, přirozená, připomínala posluchačku z Harvardu, kde kdysi také studovala.

„Povězte mi něco,“ spustil Jeff. „Když spolu budeme trávit tolik času a pracovat, můžu vám klást osobní otázky?“ Zajímala ho od první chvíle, a ještě víc, když mu prozradila, že se chystá koupit dům. Bylo to od ní zatraceně odvážné a on ji obdivoval.

„Samozřejmě,“

potvrdila

Sára

s nevinným upřímným výrazem, který se mu na ní tak líbil. Tvářila se, jako kdyby neměla žádné

tajemství.

Na

Marie Louise bylo poznat, že jich má spoustu, a některá z nich ne právě příjemná. „Spusťte.“

„Kdo se do domu nastěhuje s vámi?“

Upadl do rozpaků, ale Sáře otázka nevadila.

„Nikdo. Proč?“

„Děláte si legraci? Proč? Chystáte se stěhovat do domu o rozloze dva tisíce sedm set devadesát metrů čtverečních a divíte se, že se ptám, kdo se bude stěhovat s vámi? Kristepane, Sáro, vždyť byste tam mohla ubytovat celou vesnici.“ Oba se rozesmáli, zatímco jim číšník doléval čaj. „Jen jsem zvědavý.“

„Prostě nikdo, jenom já.“

„A tak si to přejete?“

„To je poněkud složitější otázka,“

připustila Sára a zadívala se na něj nad okrajem šálku. „Záleží na úhlu pohledu.

Hledám manžela? Nehledám. Nikdy jsem nevěřila, že manželství je pro mě.

Spíš přináší problémy. Ale jde o to, koho si vezmete. Chci děti? Nechci.

Alespoň jsem nikdy nechtěla. Děti mě děsí. Chtěla bych s někým žít? Nejspíš ano. Chtěla bych mít někoho na plný úvazek. To si pravděpodobně přeju.

Ráda bych s někým sdílela každodenní život. Někdo takový se však těžko hledá.

Možná mi už ujel vlak.“ Jeff se nad její odpovědí rozesmál, ačkoli ji poslouchal se zájmem.

„Ve vašem věku? Váš vlak ještě nepřijel na nádraží. Dneska všechny ženy, co znám, čekají, až jim bude čtyřicet nebo alespoň tolik, kolik je vám, než se usadí.“

„Vy jste nečekal. Muselo vám být tak třicet, když jste potkal Marie Louise.“

„To je něco jiného. Asi jsem byl hloupý. Nikdo z mých kamarádů se tak brzy neženil.

Za

studií

jsme

s Marie Louise prožívali vášnivý vztah, a ten po většinu času trvá, ale mívá výkyvy, jako u většiny partnerů. Občas mě napadá, že je to horší, protože spolu pracujeme. Jenže mně vyhovuje, že jsem s někým celý den. Marie Louise tvrdí, že to jsou projevy nejistoty a majetnictví.“

Teď se zase usmála Sára.

„Mně připadáte normální.“

„Protože se mnou nežijete. Možná má Marie Louise pravdu. Říkám jí, že je moc chladná a nezávislá a až příliš francouzská pro svoje dobro. Kromě toho Ameriku nenávidí. Kdykoli může, jede domů a zůstává tam šest týdnů místo dvou.“

„To

asi

neprospívá

vašemu

podnikání,“ usoudila Sára účastně. Ani jí by se to nelíbilo.

„Našim klientům to snad nevadí.

Marie Louise pracuje tam a je se mnou v kontaktu prostřednictvím e mailu. Ona prostě nechce žít ve Státech, což je komplikace. Tak na tom je většina Francouzů. Jako jejich nejlepší vína, nikam necestují.“ Sára se znovu usmála.

Byla to asi pravda. Marie Louise se netvářila šťastně, když ji Sára poznala.

S tím se musí obtížně žít. „A co vy?

Nemáte nikoho na každý den?“

„Ne,“

odpověděla

popravdě.

„S někým se scházím o víkendech.

Máme velmi odlišné potřeby. On je dvanáct

let

rozvedený,

má

tři

dospívající děti, s nimiž se vídá jednou dvakrát v týdnu, o prázdninách a o svátcích. O víkendech se s nimi nestýká, děti mají svou zábavu a on o to vlastně ani nestojí. Upřímně nenávidí bývalou manželku a svou matku a občas si vztek vylije na mně. Je taky právník a má spoustu práce. Nejradši je sám, hlavně v týdnu, ale někdy i o víkendu.

Netoleruje ve své blízkosti nikoho dalšího. Trávíme spolu páteční a sobotní noci. Ve všední den chodí každý večer do posilovny. Jde výhradně o víkendový vztah.

Svátky

se

však

do

toho

nepočítají.“

„Vyhovuje vám to?“ zeptal se Jeff se zájmem. Moc se mu to nezdálo. Takové uspořádání by se pravděpodobně líbilo Marie Louise, jenže on by na ně nepřistoupil. Nikdy by netoleroval, co mu Sára vylíčila, a překvapilo ho, že ona s tím souhlasila. Vypadala na ženu, která chce víc. Ale třeba se mýlil.

„Po pravdě? Vůbec ne. Víkendový vztah je hrůza. Ze začátku to šlo, ale po pár letech mě to přestalo bavit. Poslední rok protestuju, ale on o ničem nechce ani slyšet. Tak zněla dohoda a hotovo. Ber, nebo nech být. Je zdatný vyjednávač a velmi dobrý právník.“

„Proč se tedy nerozejdete?“ Jeff byl zvědavý.

„A jakou mám jinou možnost?“

namítla Sára smutně. „Už nejsem nejmladší. V našem věku není slušných mužů nadbytek. Obvykle se bojí závazků.

Prožili nešťastné manželství a nestojí o další vztah. Ti, co se ještě neoženili, jsou obvykle divní. A ti, co by stáli za to, jsou právě ženatí a mají děti. Kromě toho mám hodně práce. Kdy se můžu s někým seznámit? A kde? Do barů nechodím. Na večírky taky skoro ne.

Muži, s nimiž pracuju, jsou ženatí.

A s ženatými si nechci začínat. Tak mi zbývá to, co mám. Pořád doufám, že se mnou bude trávit víc času. Ale zatím nechce. Možná nebude chtít nikdy. Jemu to takhle vyhovuje. Je milý, i když občas sobecký. Většinu času jsem s ním ráda, pokud se nezaobírám tím, jak málo se vídáme.“ Nechtěla se Jeffovi svěřovat, že dokonce i po čtyřech letech je sex s Philem skvělý.

„Nikdy s vámi víc času trávit nebude,“ konstatoval Jeff. Spřátelili se, vyložili karty na stůl a navzájem si byli sympatičtí. „Proč by měl? Má, co chce.

Ženu na víkend, která ho neobtěžuje, protože nejspíš nechcete tlačit na pilu.

Pobaví se, když mu to vyhovuje, a jinak si užívá volnost. Pro něj to je tedy zatraceně výhodné.“

„Prostě jsem na to doteď neměla nervy, abych odešla. Moje matka tvrdí totéž co vy. Říká mu příživník. Jenže já vím, jaké to je být o víkendu sama, a upřímně řečeno, nesnáším to. Vždycky jsem to nesnášela a nejsem připravená tomu čelit. Ještě ne.“

„Nikdy nenajdete nikoho lepšího, dokud se k tomu neodhodláte.“

„Máte pravdu, ale je to tak těžké.“

„To mi povídejte. Proto jsme taky s Marie Louise pořád spolu. Proto a taky kvůli domu, firmě a bytu v Paříži, který já platím, a ona užívá. Pokaždé, když jsme se rozešli, rozhlédli jsme se kolem a to, co jsme viděli, nás vyděsilo, takže jsme se zase dali dohromady. Po čtrnácti letech aspoň víme, co od druhého čekat.

Ona není šílená a já nejsem divný.

Nepodvádíme se. Alespoň doufám,“

povzdechl

si

smutně,

protože

Marie Louise byla skoro deset tisíc kilometrů daleko v Paříži. „Ale mám podezření, že jednou odjede do Paříže a zůstane tam, rozdělíme firmu, což nebude úplně ideální ani pro jednoho z nás. Takhle si vyděláme docela slušné peníze. Marie Louise je hodná ženská, jen jsme každý jiný. Třeba je to dobře.

Jenže ona říká, že tady nechce zestárnout. A já si zase nedokážu představit sebe v Paříži. Když nic jiného, neumím pořádně francouzský.

Zvládl bych to, ale obtížně bych tam hledal práci. A jestliže se nevezmeme, nedostanu pracovní

povolení.

Marie Louise tvrdí, že se nikdy nevdá, a myslí to vážně. A rozhodně nechce mít děti.“

Sára také ne. Tohle měly společné, i když jinak byly úplně rozdílné.

„Bože, všechno je tak složité, viďte?

Lidé mají podivné představy o vztazích a o životě. Někdy fungují, jindy ne.

Zajímalo by mě, jestli to tak bylo vždycky. Myslím, že ne,“ přemítala Sára.

„Třeba je to tím, že když jsme vyrůstali,

naši

rodiče

většinou

neprožívali šťastná manželství. Sice spolu zůstávali, ale nenáviděli se.

A naše generace se buď nevdává a nežení vůbec, nebo se při každé vhodné příležitosti hned rozvádí. Nikdo se nepokouší problémy řešit. Jestliže jim něco začne vadit, vzdají to.“

„Nejspíš máte pravdu,“ přitakala Sára zadumaně. Byla to zajímavá teorie.

„A co vaši rodiče? Byli šťastní?“

vyzvídal Jeff. Sára se mu líbila. Vycítil, že je opravdu slušná, čestná a zásadová.

Taková byla i Marie Louise, jen měla navíc ostřejší hrany. Prožila těžké dětství, které ji dosud ovlivňovalo, ať si to přiznává, nebo ne.

„Samozřejmě že ne.“ Sára se jeho otázce zasmála. „Otec byl alkoholik a matka ho kryla. Živila nás, zatímco on se válel v posteli opilý, že se nemohl ani hnout. A ona ho omlouvala. Nenáviděla jsem ho. A když mi bylo šestnáct, umřel.

Nemůžu ani říct, že by mi chyběl. Spíš jako kdyby nikdy neexistoval. A bylo to vlastně jednodušší bez něj.“ V mládí si přála, aby otec zmizel. A když zemřel, trpěla výčitkami.

„Vdala se znovu?“ zajímalo Jeffa.

„Musela být mladá, když ovdověla, jestliže vám bylo jen šestnáct.“

„Bylo jí o rok víc, než je teď mně.

Prodávala nemovitosti, ale pak se dala na zařizování interiérů a vydělávala slušné peníze. Zaplatila mi studia na Harvardu i

právnickou

školu

ve

Stanfordu. Ale už se nevdala. Měla spoustu dočasných přátel. Vždycky narazí na

alkoholika

nebo

jinak

postiženého chlapa, nebo si to aspoň namlouvá. Teď se většinou kamarádí s ženami a chodí do čtenářského klubu.“

„To je smutné,“ politoval ji Jeff.

„Jo, i když máma tvrdí, že je spokojená. Nevěřím jí. Já bych nebyla.

Proto se taky držím svého víkendového přítele. Nechci odteďka dvacet let obrážet čtenářské kluby.“

„Tak dopadnete stejně,“ podotkl Jeff stroze. „Přece si vážně nemyslíte, že s vámi vydrží dalších dvacet let?“

„Nejspíš ne,“ připustila Sára, „ale teď tu je. Jednou to skončí, ale já nespěchám.

Nesnáším

osamělé

víkendy.“

„Chápu vás. Taky je nemám rád.

Nechtěl jsem vás poučovat, sám neznám odpověď.“

Ještě chvíli poseděli. A protože přijeli každý svým autem, rozloučili se a odjeli domů. Telefon zvonil o sto šest, když Sára vešla do bytu. Podívala se na hodinky a překvapeně zjistila, že je už jedenáct. U večeře vypnula mobilní telefon.

„Kde zatraceně jsi?“ Phil zuřil.

„Kristepane, uklidni se. Byla jsem na večeři. Nic velkého, jen suši.“

„Zase? A s kým?“ Málem proletěl telefonem až k ní a Sára uvažovala, jestli žárlí, nebo je prostě takový pitomec.

Třeba taky někde byl a opil se.

„Co na tom záleží?“ odpověděla dotčeně. „Stejně nemáš ve všední den čas. Večeřela jsem s někým, s kým pracuju na jednom projektu. Šlo o pracovní schůzku.“ Mluvila pravdu.

„Co to má bejt? Nějaká pomsta?

Protože já potřebuju po práci jít do posilovny? Trest? Bože, to je dětinský.“

„Já si nestěžuju,“ upozornila ho. „To ty. O co ti jde?“

„Čtyři roky přijdeš každej večer domů, sedneš si na zadek před televizí, a najednou chodíš na suši. Co to má znamenat? Šukáš s nějakým Japoncem?“

„Bacha na jazyk, Phile. S tebou taky chodím na suši. Tohle byla obchodní schůzka. Odkdy nesmíme v týdnu chodit na pracovní schůzky?“ Cítila se maličko provinile, protože se večer dobře bavila a večeři považovala spíš za přátelské setkání, ale v podstatě nelhala. Šlo i o pracovní jednání. „Když jsi tak žhavý, abys věděl, co dělám v týdnu, proč neskončíš dřív v posilovně a nezastavíš se? Jsi kdykoli vítán.

Mnohem radši bych šla na suši s tebou.“

„Jdi do prdele!“ zaječel a zavěsil.

Jinou odpověď nenašel, protože Sára měla pravdu, a on to věděl. Nemůže mít všechno, naprostou svobodu během týdne a zároveň jistotu, že ona trčí doma a čeká na víkend. Třeba by jí rád nasadil pás cudnosti. Má velké štěstí, že Jeff Parker není volný, říkala si Sára pro sebe. Protože podle ní byl skvělý chlap.

A všechno, co říkal o Philovi, sedělo.

Phil později zavolal znovu, aby se omluvil, ale Sára nechala odpovědět záznamník. Prožila hezký večer a nemínila si ho kazit. Předtím ji Phil opravdu naštval. Obviňoval ji, že ho podvádí, což by nikdy neudělala. Prostě nebyla ten typ.

Phil zavolal zase ráno, když se ve spěchu oblékala. Byl pátek. Jeho hlas zněl nervózně. „Platí dnešek?“

„Proč? Máš jiné plány?“ zeptala se ho Sára chladně. „Ne, jen jsem se obával, že je máš ty.“ Neznělo to nijak mile. To zas bude víkend.

„Předpokládala jsem, že se sejdeme, protože jsme se neviděli tři týdny,“

zdůraznila poněkud ledovým tónem.

„Nezačínej zase. Musel jsem být týden v New Yorku kvůli soudu.

A minulý týden jsem byl s dětmi. To přece víš.“

„Námitka se přijímá, pane advokáte.

Tak co bude?“

„Zastavím se dneska, až pojedu z posilovny.“

„Fajn,“ řekla Sára a zavěsila. Jejich vztah se moc dobře nevyvíjel. Oběma očividně cloumal vztek. Ona se zlobila kvůli třem týdnům, kdy se neukázal, ačkoli se u ní klidně mohl ve všední den zastavit. A Phil nesnášel, když si někam vyrazila a vypnula telefon. A tenhle víkend mu chtěla povědět o domě na Scott Street a třeba mu ho i ukázat. Ani jeho výbuch vzteku jí to nepřekazí.

Cestou do kanceláře zavolala Jeffovi a poděkovala mu za příjemný večer.

„Doufám,

že

jsem

nebyl

moc

prostořeký,“ omlouval se. „Občas se mi to stává, když vypiju moc čaje.“ Sára se zasmála a Jeff také. Pak oznámil, že má další nápady, jak řešit kuchyň a taky posilovnu. „Budete mít čas o víkendu?

Nebo ho strávíte s ním?“

„Jmenuje se Phil. Vždycky odchází v neděli v poledne. Takže odpoledne bychom se mohli sejít.“

„Skvělé.

Brnkněte,

až

odejde.“

Neprozradila mu, že Phila kvůli němu stihl záchvat žárlivosti. Hlavně se jí líbila představa, že ji budou hodně zaměstnávat starosti s domem. Nebude jí každý všední den večer tak smutno, ani až Phil v neděli odejde. Renovace tak velkého domu jí zabere veškerý čas.

Když jela večer domů, nakoupila potraviny a říkala si, že uvaří večeři, protože se

tak

dlouho

neviděli.

Překvapilo ji, když Phil přišel už po sedmé.

„Tys nešel do posilovny?“ Nikdy se u ní neobjevil před osmou.

„Napadlo mě, že bys dneska šla ráda na večeři,“ nadhodil a tvářil se smířlivěji. Zřídkakdy se omlouval slovy, ale pokaždé se pokoušel jí nějak vynahradit, jestliže jí ublížil.

„To by bylo hezké,“ souhlasila potěšeně, vstala a políbila ho. Udivilo ji, jak pevně ji objal a vášnivě políbil.

Možná

opravdu

žárlil.

Skoro

si

pomyslela, že to je sladké. Měla by asi chodit na suši a vypínat při tom mobil častěji.

„Stýskalo se mi,“ řekl zamilovaným hlasem a Sára se na něj usmála. Jejich vztah byl tak podivný. Většinu času ji nechtěl vidět, ale jakmile se zabavila sama, žárlil a tvrdil, že se mu stýská.

Šli na večeři do restaurace, kterou měla ráda. Vypadalo to, že se snaží ze všech sil. A jakmile se vrátili domů, naléhal, že se mu chce spát, a chtěl, aby šla do postele s ním. Věděla, oč mu jde, a neměla námitky. Naposledy se milovali před třemi týdny. A dneska mohla říct, že po ní toužil. Jí se také stýskalo, ale ne tolik, protože ji rozptyloval dům. U večeře se o tom nezmínila. Chtěla počkat až po snídani v sobotu ráno. Předpokládala, že Phil bude mít lepší náladu. Jaksi tušila, že s ní nebude souhlasit. Phil nenáviděl změny a kromě toho se nedalo popřít, že dům byl neobvykle velký.

Ráno mu nachystala míchaná vajíčka, slaninu, borůvkové mufiny, které koupila včera, namíchala mu mimosu ze sektu a pomerančového džusu a přinesla mu do postele noviny.

„Ale, ale,“ poznamenal překvapeně, když mu podávala cappuccino posypané čokoládou.

„Pročpak

mi

tak

podstrojuješ?“

„Jak tě to napadlo?“ podivila se s uličnickým výrazem. „Snídaně byla až moc dobrá. Cappuccino skvělé. Noviny do postele mi nikdy nenosíš. A ten sekt s džusem byl fantastický.“ Pak se na ni ustaraně zadíval. „Buď se mě chceš zbavit, nebo jsi mi zahnula.“

„Ani

jedno,“

uklidnila

ho

s vítězoslavným pohledem a posadila se na kraj postele. Umírala touhou mu to prozradit a zjistit, co si o tom myslí on.

Doufala, že se odpoledne půjdou na dům podívat. „Chci ti něco říct.“

„Bez legrace, to mi došlo,“ řekl s napjatým výrazem. „Co jsi provedla?“

„Budu se stěhovat,“ oznámila prostě a Phil se najednou zatvářil vyděšeně.

„Pryč ze San Franciska?“

Sára se rozesmála. Opravdu vypadal vystrašeně. To bylo dobré znamení.

„Ne. Jen pár bloků odtud.“ Ulevilo se mu.

„Koupila jsi nějaký byt? Vždyť jsi tvrdila, že sis to rozmyslela.“

„Nekoupila jsem byt, ale dům.“

„Dům? Jen pro sebe?“

„Jen pro sebe. A pro tebe na víkendy, když budeš chtít.“

„A kde?“ Teď se tvářil skepticky.

Sára pochopila, že to považuje za špatný nápad. Dům už měl, když byl ženatý, a teď nestál o nic jiného než o malý byt, v němž bydlel. Měl tam jednu velkou ložnici a maličký pokojík s palandami pro děti. Přespávaly u něj málokdy a nebylo těžké pochopit proč. Musely by být hadí muži, aby se tam na– soukaly.

Když s nimi chtěl být, někam je vzal.

Jinak bydlely v bývalém rodinném domě s jeho ex manželkou.

„Na Scott Street, nedaleko odtud.

Můžeme se tam odpoledne zajít podívat, jestli chceš.“

„Kdy podepíšeš smlouvu?“ Phil se napil cappuccina, když jí naslouchal.

„Zítra.“

„Děláš si legraci? Kdy jsi podala nabídku?“

„Ve čtvrtek. Nabídku přijali. Koupím ho tak, jak je. Bude na něm spousta práce,“ přiznala poctivě.

„Ježíši, Sáro. To není nic pro tebe. Co víš o opravách domů?“

„Já nic. Ale budu se učit a hodně práce si chci udělat sama.“

Phil obrátil oči v sloup. „Ty jsi fantasta. Co jsi kouřila, když tě tohle napadlo?“

„Nic. Připouštím, že to je trochu bláznivé. Ale v dobrém slova smyslu.

Tohle je můj sen.“

„A odkdy? Až do minulého týdne jsi žádný dům nehledala.“

„Ten dům patřil mému pradědečkovi.

Babička se tam narodila.“

„To není důvod, abys ho kupovala.“

Phil si pomyslel, že v životě neslyšel větší pitomost, a to ještě neznal celý příběh. Sára postupovala zvolna. „Jak je starý?“

„Pradědeček ho dal postavit v roce 1923.“

„A kdy ho naposledy přestavovali?“

vyptával se, jako kdyby vyslýchal svědka.

„Nikdy,“ přiznala Sára s bázlivým úsměvem. „Všechno je původní a nedotčené. Říkala jsem přece, že tam bude spousta práce. Počítám, že mi to bude trvat tak rok. Nebudu se stěhovat hned.“

„To doufám. Připadá mi, že sis zadělala na pořádné problémy. Bude tě to stát

celé

jmění.“

Sára

mu

neprozradila, že jmění teď má, díky Stanleymu Perlmanovi. Phil se jí na peníze nikdy nevyptával a ona jeho taky ne. „A jak je velký?“

Sára se opět usmála. Teď uhodil hřebíček na hlavičku. „Dva tisíce sedm set devadesát metrů čtverečních.“

„Zešílela jsi?“ Odstrčil podnos se snídaní a vyskočil z postele. „Ty ses úplně zbláznila! Dva tisíce sedm set devadesát metrů čtverečních! Co to je?

Nějakej hotel? Jako ten podělanej Fairmont, prokrista!“

„Je mnohem hezčí,“ opáčila Sára hrdě. „Chci, aby sis ho prohlédl.“

„Ví o tom tvoje matka?“ Jako kdyby na tom záleželo. Dřív se o matce ani nezmínil. Nesnášel ji, stejně jako ona nesnášela jeho.

„Ještě ne. Povím jim to o Vánocích.

Chci překvapit babičku. Nebyla v domě od sedmi let.“

„Nechápu, co to do tebe vjelo,“

prohlásil Phil a mračil se na ni. „Chováš se jak praštěná. A už dlouho. Takový dům se nekupuje jen tak, ledajako investici, abys ho prodala se ziskem, až ho upravíš, ale ani tak to nemá smysl.

Nemáš na takovej podnik čas. Pořád pracuješ, vždyť jsi proboha právnická, ne nějaká dekoratérka nebo stavařka. Jak si to vůbec představuješ?“

„Mám mnohem víc volna než ty,“

namítla klidně. Vadilo jí, jak protestuje.

Nežádala ho, aby to platil. A on se přitom tak choval.

„Opravdu? A jakpak to? Nedávno jsi pracovala čtrnáct hodin denně.“

„Já nechodím do posilovny, takže mám volné večery pět dnů v týdnu.

A můžu tam pracovat i o víkendech.“

„A co bude se mnou?“ zeptal se s rozhořčeným výrazem. „Mám točit palci, až ty budeš mejt okna a drátkovat podlahy?“

„Můžeš mi pomáhat. Stejně tady o víkendech přes den nejsi, Phile.

Pokaždé si zařizuješ vlastní věci.“

„To jsou kecy. Prostě nemůžu uvěřit, že jsi udělala něco tak stupidního. Ty budeš bydlet v tak velkým domě?“

„Je nádherný. Počkej, až ho uvidíš.“

Ranily ji jeho poznámky i tón, jakým je pronášel. Kdyby se obtěžoval a podíval se, viděl by jí to na očích. Ale on měl spoustu práce s tím, aby ji shazoval. „Je tam i taneční sál,“ dodala tiše.

„Skvělý. Můžeš ho třeba pronajímat taneční škole Artura Murrayho, a přivydělat si tak na opravy. Podle mě jsi cvok,“ zakončil a posadil se zas na postel.

„To vidím. Díky za podporu.“

„Dneska je život o tom, že se všechno zjednodušuje.

Věci

se

zmenšujou.

Člověk toho míň vlastní. Míň se angažuje.

Kdo

potřebuje

takový

problémy? Nemáš ponětí, do čeho se pouštíš.“

„Ale ano, mám. Ve čtvrtek večer jsem strávila čtyři hodiny s architektem.“

„Tak takhle to je.“ Zdálo se, že se mu ulevilo. Dělal si kvůli tomu starosti už dva dny. Proto ji vzal včera na večeři.

„Ty sis už najala architekta? Neztrácela jsi čas, co? A dík, že ses mě zeptala na radu.“

„Jsem ráda, že jsem to neudělala, jestli bys mi býval řekl tohle.“

„Máš zřejmě peněz na rozdávání.

Netušil jsem, že se vaší firmě tak daří.“

To Sára nekomentovala. Do toho mu nic nebylo.

„Něco ti povím, Phile,“ pronesla ostře.

„Ty

si

můžeš

všechno

zjednodušovat‘ a ’zmenšovat se‘. Já ne.

Tys byl ženatý, máš děti, měl jsi velký dům. Já ne. Bydlím tady v tom hnusným bytě od tý doby, co jsem skončila školu, se stejným podělaným nábytkem od Harvardu. Dokonce nemám ani pořádnou kytku. Možná chci něco velkýho, krásnýho a zajímavýho. Nemíním tady sedět po zbytek života s uschlejma kytkama a čekat, až se tu o víkendu objevíš.“

„Co tím chceš naznačit?“ Zvyšoval hlas, ale Sára také.

„Říkám ti, že tohle mě bude bavit.

Nemůžu se dočkat. Miluju ten dům.

A jestli mě nemůžeš podporovat ani se ke mně chovat slušně, tak jdi do hajzlu.

Nechci po tobě, abys něco platil nebo mi snad pomáhal. Stačí, když se budeš usmívat, přikyvovat a trochu mě povzbuzovat. Je to pro tebe sakra tak těžký?“ Dlouho neodpovídal, pak vstal, vřítil se do koupelny a zabouchl za sebou dveře. Sára nechápala, proč se její přítel tak chová. Žárlí nebo se cítí ohrožený nebo nenávidí změny. Tak či tak nebylo to od něj hezké.

Když vyšel z koupelny, s mokrými vlasy, omotaný ručníkem, byla už Sára oblečená do džin a trička. Smutně na něj pohlédla.

„Omlouvám se, že jsem se neradoval z toho, že máš dům,“ spustil nasupeně.

„Prostě si myslím, že to je opravdu špatnej nápad. Bojím se o tebe.“

„Tak se neboj. Když toho na mě bude moc, dům prodám. Alespoň to zkusím.

Chceš se tam podívat?“

„Nechci,“ přiznal upřímně. Vlastně šlo hlavně o kontrolu. Měl rád, když bylo vše dané, a nestál o změny.

V ničem. Chtěl, aby Sára pořád bydlela v tomhle bytě, protože ho dobře znal, chtěl mít přehled, kde se zdržuje.

Přál si, aby se tu nudila a byla smutná a opuštěná a čekala, až se on ukáže na dvě noci v týdnu. Ještě nikdy to neviděla tak jasně. On trval na své nezávislosti, ale nedokázal se vyrovnat s tím, že byla nezávislá ona. „Zešílím, jestli tam půjdu.

V životě jsem neslyšel takovou blbost.

Stejně mám dneska tenis.“ Podíval se na hodinky a dodal: „Kvůli tobě přijdu pozdě.“

Sára neřekla ani slovo. Odešla do koupelny a zavřela za sebou. Posadila se na záchodovou mísu a rozplakala se.

Když za dvacet minut vyšla, byl Phil pryč. Nechal jí vzkaz, že přijde v šest.

„Díky za vydařenou sobotu,“ povzdychla si Sára, když si větu přečetla. Jako kdyby zkoušel, kolik unese. Sára skládala nádobí do dřezu, ale neumyla ho. Ani neustlala postel. Už jí to bylo jedno. Jaký to má smysl? Phil byl vážně hajzl. Neprokazoval jí ani špetku úcty.

Nebo jen laskavosti. Řeči o tom, že ji miluje, neměly žádný význam, když se takhle choval. Vzpomněla si, jak se jí Jeff ptal, co by se muselo stát, aby se s ním rozešla, a ona mu odpověděla, že neví. Nicméně dneska Phil překročil meze, jak ještě nikdy předtím.

Odpoledne zajela k domu. Začala si říkat, jestli Phil nemá pravdu, zda to skutečně není šílený nápad. Ale jakmile vešla do panských pokojů, pomyslela na krásnou ženu, jež tam žila a pak utekla do Francie a opustila manžela i děti.

A na starého muže v podkroví, kterého milovala. Přála si, aby se z tohoto domu stal zase šťastný příbytek. Zasloužil si to dům i ona.

Domů se vrátila krátce před šestou a přemítala, co má říct Philovi. Celý den uvažovala, že s ním skončí. Nechtělo se jí, ale pomalu si uvědomovala, že nemá jinou možnost. Jenomže když vstoupila, byt byl vzorně uklizený, nádobí umyté, z kuchyně se linula vůně a ve váze na jejím ošklivém stole se skvěly dva tucty růží. Phil vyšel z ložnice.

„Myslela jsem, že jsi na tenise,“

podivila se.

„Zrušil jsem to. Chtěl jsem se ti omluvit, jak jsem se nemožně choval, ale tys tu nebyla. Volal jsem ti na mobil, ale byl vypnutý.“ Sára ho vypnula, protože neměla chuť s ním mluvit. „Promiň, Sáro. Co chceš podniknout s tím domem, není moje věc. Jen se prostě bojím, aby ti to nepřerostlo přes hlavu. Aleje to jen na tobě.“

„Děkuju,“ řekla smutně a všimla si, že taky ustlal. Nikdy dřív nic takového nedělal. Netušila, jestli s ní jen manipuluje, nebo to myslí vážně. Jedno ale bylo jisté. Nechtěl ji ztratit. Nebyl ochoten jejich vztah nějak zlepšit, ale zároveň si ani nepřál, aby ho ukončili.

Snažil se, aby vše zůstalo při starém, zmrazeno v čase. To jí nevyhovovalo, avšak bylo obtížné ho odvrhnout v okamžiku, kdy vyvinul takové úsilí.

„Pustil jsem se do večeře,“ oznámil jí, popošel k ní a objal ji. „Miluju tě, Sáro.“

„Já tě taky miluju, Phile,“ odvětila a odvrátila hlavu, aby neviděl, že pláče.

12

Phil vzal Sáru druhý den na brunch do restaurace Rose’s Café na Steiner Street.

Seděli venku pod topnými tělesy na zimním sluníčku. Phil četl noviny, Sára nemluvila. Najedli se mlčky. V noci se nemilovali. Dívali se na televizi a brzy si šli lehnout. Byl to vyčerpávající den a Sára se cítila unavená.

Znova mu nenavrhla, aby si šel prohlédnout dům. Nezajímal ji jeho názor a nechtěla si kazit radost. Ani neprotestovala, když

oznámil,

že

odpoledne musí pracovat. Mnohem víc ji trápilo, že si oddechla, když odešel.

Jejich vztah byl v posledním tažení a Sára to věděla, i když Phil si to zřejmě nechtěl připustit. Napětí mezi nimi by se dalo krájet. A nešlo jen o dům. Phila unavovalo, jak na něj Sára tlačí a žebrá o větší pozornost, a ji zase unavovalo žebrání. Dostali se do slepé uličky.

V poledne zavolala Jeffovi, byl v kanceláři a čekal, až se ozve.

„Sejdeme se před domem za půl hodiny,“ řekla tiše a Jeff z tónu jejího hlasu pochopil, že víkend neprobíhal dobře. Nepůsobila jako spokojená milovaná žena. Spíš jako osamělá a smutná.

Sáru

dojalo,

že

Jeff

dorazil

s piknikovým košem. Přinesl paštiku, sýr, chléb, ovoce a láhev červeného vína.

„Napadlo mě, že si uděláme piknik.“

Usmál se na ni. Na nic se neptal, měl oči. Vzali koš, vyšli na zahradu a usadili se na kamennou zídku. Květiny už dávno odkvetly, všude rostl jenom plevel. Po jídle se Sáře zlepšila nálada. Potom jí Jeff ukázal další návrhy na řešení kuchyně, která se jí podle jeho popisu přímo zhmotňovala před očima.

„Líbí se mi,“ prohlásila Sára a oči jí svítily nadšením. Najednou tu stál úplně jiný člověk než před hodinou. Celý víkend si připadala jako mrtvá, ale tady zase ožila. Nevěděla jistě, jestli je to Jeffova zásluha, vliv domu, nebo kombinace obojího. V každém případě to bylo mnohem příjemnější než včerejší Philovy urážky.

Znovu procházeli druhé patro a Jeff narazil na odpor, když se snažili vykoumat, jak vyřešit šatnu. Sára prohlásila, že nemá tolik oblečení.

„Možná

byste

si

měla

nějaké

dokoupit,“ dobíral si ji. Marie Louise zabrala skoro všechny skříně. Pokaždé se z Paříže vrátila s plnými kufry nových věcí a desítkami párů bot. Už to neměli kam dávat.

„Promiňte, že jsem byla předtím tak protivná,“ omlouvala se Sára, když procházeli dětským

pokojem

její

babičky. „Víkend byl hrozný.“

„To mi došlo. Ukázal se váš přítel?“

„Jo. Vždycky se o víkendech objeví.

Dostal záchvat kvůli domu. Podle něj jsem cvok.“

„To taky jste.“ Jeff se pousmál. Líbilo se mu na ní tolik věcí. „Ale krásný cvok.

Co je špatného na snech? Všichni je potřebujeme. To není zločin.“

„Já vím.“ Také se na něj usmála.

Měla pocit, že se znají celé roky, a on na tom byl stejně. „Ale musíte uznat, že to je pořádný sen.“

„Na tom není nic hrozného. Velcí lidé mají velké sny. Malí lidé nemají žádné.“

Nenáviděl Phila, z výrazu na její tváři poznal, jak jí ublížil. Sára zase neměla ráda Marie Louise. Ale Jeffovi to neřekla.

„Nějak nám to neklape,“ povzdechla si, když se vraceli dovnitř.

Dnes neudělali moc práce, ale už se s

domem

důvěrněji

seznámili.

Prozkoumali každičký kout a škvíru. Jeff byl rád, že tam může být s ní. Když ráno volala Marie Louise, oznámil jí, že jde na oběd s klientem, avšak neřekl s jakým. Dřív to nikdy neudělal a nebyl si vlastně jistý, proč to tentokrát zatajil.

Kromě toho, že ani Sára nepadla při prvním setkání Marie Louise do oka.

Utrousila pár nehezkých poznámek, když se tehdy vraceli domů a potom i v Benátkách. Na její vkus byla Sára příliš Američanka. A dům se jí nelíbil.

Jeff ji nemínil žádat o spolupráci.

Nebylo

by

to

vůči

Sáře

fér.

Marie Louise se totiž domnívala, že by se celé místo mělo srovnat se zemí, což by podle něj byla svatokrádež.

„Všiml jsem si, že se něco děje, hned jak jste přijela,“ nadhodil Jeff, když ukládali zbytky jídla do koše. Koupil ho na bleším trhu v Paříži a už něco pamatoval.

„Nevím, proč s ním zůstávám. Choval se včera tak příšerně, že jsem to chtěla rovnou ukončit. Ale pak jsem přišla domů a on uvařil večeři, uklidil, dal mi dva tucty růží a omluvil se. Nikdy předtím nic takového neudělal. Je těžké se rozejít, když dělá takové věci.“

„Možná vycítil, že ho máte dost.

Někteří lidé mají takové obranné instinkty. Třeba je to on, kdo se bojí rozchodu. Mně jeho chování připadá jako záchvat paniky.“

„To kdybych tak věděla. Spíš bych uvítala, aby měl radost z domu, než aby mi nosil růže. Napovídal spoustu nepěkných věcí. Připadám si jako slaboch, že s ním zůstávám.“

„Ukončíte to, až vycítíte, že to je správné. Poznáte to.“

„Jak to, že jste v těchhle záležitostech takový odborník?“ zeptala se Sára.

„Jsem starší a tohle jsem si prožil.

Ale nejsem o moc chytřejší nebo statečnější.

Dneska

ráno

volala

Marie Louise.“ Neprozradil, že své partnerce zalhal. „Zase si stěžovala, že se nechce vrátit, a říkala, jak moc to tady nenávidí. Už mě to unavuje. Když Ameriku tak nesnáší, asi by měla zůstat ve Francii. A jednou to stejně udělá.

Vím to.“ Už se o tom zmínil podruhé.

Marie Louise pokaždé vyhrožovala, že se nevrátí.

„Tak proč s ní pořád jste?“ chtěla vědět Sára. Třeba se trochu poučí.

„Po čtrnácti letech není žádná legrace rozejít se a připustit, že jsem se zřejmě celou dobu mýlil. Nejsem si tím jistý.“

„Lehké to není ani po čtyřech letech,“

přitakala Sára. „Zkuste si připočítat dalších deset. Čím déle zůstáváte, tím je to horší.“

„Myslela jsem, že se to zlepší, když se snažíte.“

„Jedině když jste s tím pravým.“

„Jak to proboha můžete vědět, Jeffe?“

„Nevím to. Jinak bych měl mnohem snazší život. Nejspíš to nikdy není mezi dvěma lidmi jednoduché. Tím si to zdůvodňuju.“

„Já taky. Pořád nějak omlouvám jeho příšerné chování.“

„To

nedělejte.“

Sára

přikývla.

Uvažovala o jeho slovech a zahleděla se z okna obývacího pokoje do zahrady, když najednou vycítila, že Jeff stojí těsně u ní, a otočila hlavu. Byl vyšší, Sára zvedla obličej a jejich oči se setkaly.

Potom jeho rty našly její, objali se a polibek trval nekonečně dlouho. Už zapomněla, jaké to je, stejně jako on.

Nic složitého, ale bylo to i nové a zakázané ovoce. Oba měli závazky vůči jiným, byť nejasné.

„Myslím, že děláme chybu,“ zašeptala nakonec Sára. Cítila se provinile, ale ne moc. Jeff se jí líbil.

„Toho jsem se bál,“ odpověděl Jeff.

„Ale nejsem si tím tak jistý, mně to jako omyl nepřipadalo. Co myslíš?“

„Nevím.“ Vypadala zmateně.

„Neměli bychom to zkusit znovu, abychom se přesvědčili?“ A s těmi slovy ji znovu políbil a ona se k němu přitiskla. Cítila se bezpečně a příjemně v jeho objetí. „Omyl, nebo ne?“ zašeptal a tentokrát se Sára nahlas rozesmála.

„Zaděláváme si na pěkný průšvih s Philem a Marie Louise,“ upozornila ho.

„Třeba si nic jiného nezaslouží. Není správné, jak se k nám chovají.“

„V tom případě bychom nejspíš měli sebrat odvahu a opustit je,“ usoudila rozumně Sára. Bylo by to čestné.

„Aha,“ usmál se Jeff. Odpoledne probíhalo

neobyčejně

příjemně,

obzvláště posledních pár minut. „Už jsem to udělal. Víckrát. Ona taky. Ale vždycky zase začneme znovu.“

„Proč?“

„Ze zvyku, ze strachu, z lenosti.“

„Z lásky?“ nadhodila Sára. Sama si kladla stejnou otázku. Miluje Phila, nebo ne? Nebyla si už jistá.

„Možná. Ale po čtrnácti letech to těžko poznáš. U nás jde spíš o zvyk.

A

taky

nás

spojuje

práce.

Při

rozdělování firmy by nastal pěkný chaos.

To není jako prodávat boty. Většina klientů si nás najala jako tým. A v práci vycházíme. Pracuju s ní rád.“

„To není dostatečný důvod, abyste spolu zůstávali,“ poznamenala Sára.

„Rozhodně ne v soukromí. Mohli byste spolu po rozchodu pracovat?“

„Asi ne. Ona by se stejně vrátila do Paříže. Její bratr je taky architekt.

Vždycky mi hrozí, že s ním bude spolupracovat. Mají tam významnou firmu.“

„To má štěstí.“

„Já se nebojím osamostatnit, jenom nesnáším komplikace s tím spojeně.“

Sára přikývla. To chápala. Jenže nechtěla být „druhou ženou“ v jeho životě. To by byl ještě větší zmatek.

„Občas člověk musí nechat věcem volný průběh,“ zafilozofoval Jeff. „Jde o to udělat správnou

věc

ve

správný

okamžik. Já jsem vždycky měl sklony k nesprávným řešením,“ přiznal a zatvářil se rozpačitě. „V mládí jsem měl v oblibě nebezpečné ženy. Nebo takové, s nimiž není snadné vyjít. Marie Louise má od každé trochu.“

„Já ne,“ dodala k tomu Sára opatrně a Jeff se usmál.

„Já vím. To se mi na tobě líbí.

Nejspíš jsem konečně dospěl.“

„Jenže nejsi k mání. Žiješ s jinou ženou. Takže tohle není dobrý nápad.“

Oba věděli, že má Sára pravdu, jenže je to lákalo a polibky byly sladké. Pokud je to však správná věc, počká to.

„Uvidíme, jak se to vyvine,“ prohlásil Jeff rozumně. Budou spolu teď trávit hodně času.

„Kdy se vrátí?“ zeptala se Sára, když vycházeli z domu.

„Říká, že za týden. Takže spíš za dva, tři nebo čtyři.“

„A na Vánoce?“

„Na to jsem nepomyslel,“ odpověděl zamyšleně. „Nejsem si jistý. U ní nikdy nevíš. Jednoho dne se prostě objeví, až jí dojdou výmluvy, proč tam zůstává.“

„To je jako s Philem. Kdyby se nevrátila, chtěl bys strávit Vánoce s mou rodinou? To znamená s babičkou, mou matkou a zřejmě babiččiným přítelem.

Moc jim to spolu sluší.“

Jeff se rozesmál. „Klidně přijdu, i když se Marie Louise vrátí. Nesnáší svátky a odmítá je slavit. Já naopak Vánoce miluju.“

„Já taky. Ale jestli se vrátí, připadalo by mi neslušné pozvat tebe a ji ne, a to nechci. Pokud ti to nevadí.“

Jeff

ji

zlehka

políbil,

když

nastupovala do auta. „Souhlasím se vším, co uděláš, Sáro.“ Tolik se mu líbila.

Měla

zásady,

charakter,

inteligenci a velké srdce. Podle něj neexistovala lepší kombinace vlastností.

Poděkovala mu za oběd, zamávala a odjela. A když přijela domů, přemýšlela jak vyřešit vztah s Philem. Nechtěla rozhodnutí spojovat s Jeffem. O něj nešlo. Navíc má Marie Louise. Na to nesmí zapomínat. Jeff je opravdu milý muž, ale Sára se nechtěla vrhnout do dalšího beznadějného vztahu. Tentokrát to musí vyjít. S Philem to nevyšlo. A ona zatím netušila, jestli právě Jeff je ten pravý.

13

Tak jako pokaždé oslavili Phil a Sára Vánoce večer před jeho odjezdem s dětmi do Aspenu. Odjížděli první prázdninovou sobotu a vraceli se až po Novém roce. Sára tak zůstávala na svátky sama, což bylo těžké. Věděla, že si kvůli tomu vyslechne své od matky, jako pokaždé. Letošní Vánoce budou vlastně páté bez Phila, protože jejich vztah právě vstupoval do pátého roku.

Šli na večeři do restaurace Gary Danko, jídlo bylo vynikající, víno Phil vybral drahé a skvělé. Potom zamířili do jejího bytu, vyměnili si dárky a milovali se. Phil jí daroval nový kávovar, protože původní už dosluhoval, a hezký stříbrný náramek od Tiffanyho, který se jí moc líbil. Byl to jednoduchý řetízek, který může nosit do kanceláře i kamkoli jinam. Nic okázalého. Sára mu vybrala nový kufřík, který už zoufale potřeboval, a krásný modrý kašmírový svetr od Armaniho. A jako jindy těžce nesla, když ráno odcházel. Otálel déle než obvykle.

Uvidí se až za dva týdny. Dva velmi důležité týdny. Další svátky, které bude muset trávit sama.

„Ahoj… miluju tě…,“ řekla mu, když ji před odchodem naposledy políbil.

Bude jí hrozně chybět jako vždycky, ale tentokrát se s ním nedohadovala.

Nemělo to smysl. Kromě toho letos bude mít dost práce s domem.

Trávila tam hodně času o víkendech, brousila smirkovým papírem, uklízela, vyměřovala, sepisovala

seznamy.

Koupila si úchvatné nářadí a byla odhodlaná

vlastnoručně

vyrobit

knihovnu ve svém pokoji. Jeff slíbil, že jí ukáže jak na to.

Minulý týden se konečně vrátila Marie Louise. Měla silnější francouzský přízvuk než jindy, když s ní Sára mluvila, ale do práce na domě se nezapojila. Objevila se jen proto, aby vyřídila svoje zakázky, protože se toho její klienti dožadovali. S Jeffem mluvila Sára skoro každý den. Ještě před návratem Marie Louise se rozhodli, že nebudou ve vztahu pokračovat, ale že se soustředí pouze na dům. Pokud se později situace nějak vyvine, pokud třeba ztroskotají jejich současné vztahy, zkusí to spolu, avšak Sára dala Jeffovi jasně najevo, že se nechce do ničeho pouštět, dokud žije s Marie Louise, ať už s ní je šťastný, či ne. A Jeff souhlasil.

Den po Philově odjezdu spolu obědvali. Byla to neděle a Marie Louise musela dohánět resty. Sáru překvapilo a dojalo, když jí Jeff podal balíček.

Opatrně jej rozbalila a srdce jí poskočilo, když spatřila nádhernou starožitnou brož ve tvaru malého zlatého domku s

drobounkými

diamanty

v oknech. Úžasný dárek. Jeff byl velkorysý i pozorný.

„Není tak velký jako tvůj dům,“

omlouval se rozpačitě, „ale připadal mi hezký.“

„Líbí se mi,“ ocenila Sára dojatě.

Může si ho připínat na saka u svých kostýmů do kanceláře, aby jí připomínal Jeffa i dům. Ještě jí věnoval knihu o opravách domů a tesařských pracích, která se jí určitě bude hodit.

Ona mu na oplátku dala komplet starých knih o architektuře vázaných v kůži v prvním vydání. Narazila na ně v jednom

zatuchlém

knihkupectví

v centru. Stály ji celé jmění a Jeffovi se moc líbily. Budou pěkným příspěvkem do jeho knihovny.

„Co budeš dělat o svátcích?“ vyptával se jí u kávy. Vypadal unaveně, dokončoval spoustu zakázek, a když se navíc vrátila Marie Louise, měl méně času i klidu. Vždycky se vřítila do jeho světa jako tornádo. Za ty roky zjistil, že většina věcí, které se o rusovláskách říkají, jsou pravda. Byla vznětlivá, nezkrotná a temperamentní. Zároveň se ale uměla rozvášnit, v dobrém i zlém.

„Budu

pracovat

na

domě,“

odpověděla Sára. Už se těšila. Když byl Phil pryč, může tam zajít i o víkendu a zůstat až do večera. Doufala, že jí tak svátky rychleji utečou. „Štědrý den strávím s babičkou a matkou a s kýmkoli dalším, koho pozvou. A jinak budu v domě. Kancelář je mezi svátky zavřená.“

„My taky budeme mít zavřeno. Třeba ti přijdu pomoct. Marie Louise svátky tak nenávidí, že bývá v tuhle dobu obzvlášť nepříjemná. Nejenže sama neslaví, ale bere si osobně, když je slaví někdo jiný, především já,“ líčil Jeff se smíchem. Sára se taky pousmála. Nikdo to nemá lehké. „Uvažuje, že na Nový rok pojede na lyže. Já lyžovat neumím, tak zůstanu tady. Obvykle s ní jezdím, posedávám tam a celý den se nudím.

A ona je zase unavená večer, než aby ještě někam šla. Jako dítě se málem dostala na olympiádu, je výborná lyžařka. Kdysi se pokoušela mě to naučit, ale jsem beznadějný případ.

Lyžování je jediný sport, v němž nejsem dobrý, a který nemám rád. Nesnáším totiž zimu.“ Usmál se. „A taky padání na zadek, čehož jsem si užil dostatek, a ona se mi smála. Teď už jezdí sama. Dáváme tomu oba přednost.“

„Zastav se, kdykoli budeš chtít,“

nabídla mu Sára vřele. Věděla, že teď budou muset být opatrnější, až se ocitnou spolu. Od pikniku ji znova nepolíbil. Shodli se, že by si nadrobili jen problémy a mohli někomu ublížit.

Sára nechtěla, aby to byla ona, nebo on.

Jeff uznal, že má pravdu, ačkoli mu bylo zatěžko neobejmout ji. V jejím i ve svém zájmu odolal.

Respektoval

její

rozhodnutí a přání. Ani on netoužil komplikovat si vztah s Marie Louise.

„Co tedy děláte o Vánocích, když je Marie Louise neslaví?“ vyzvídala Sára, kterou zajímalo, jak žijí. Připadali jí tak rozdílní.

Jeff se usmál, než odpověděl.

„Obvykle se dohadujeme. Já si stěžuju, že mi kazí Vánoce, ona zase nadává, že jsem pokrytec a omezenec a oběť konzumní společnosti, která mě dostala už jako dítě, a že jsem moc slabý a hloupý, než abych to pochopil a odolal.

Vždyť to znáš.“ Sára se smála. „Prožila dětství jak od Dickense u příbuzných, kteří ji nenáviděli a špatně s ní zacházeli.

Nepochytila

moc

úcty

k rodinným poutům, k tradici nebo náboženství. Sice i teď tráví hodně času s rodinou, ovšem všichni se nesnášejí.“

„To je smutné.“

„Ano, taky si myslím. Smutek zakrývá vztekem. Vyhovuje jí to.“ Usmíval se.

Přijal ji takovou, jaká je, ačkoli s ní nebylo snadné žít.

Pomalu kráčeli po Union Street k místu, kde nechali auta. Obchody zářily vánoční výzdobou, na stromech blikotaly svíčky, dokonce i za světla.

Všechno vypadalo velmi slavnostně.

„Zavolám,“ slíbil. „Zastavím se a pomůžu ti.“

„Marie Louise to nebude vadit?“

zeptala se obezřetně Sára. Bála se jí postavit do cesty. Podle toho, co o ní věděla, soudila, že je pěkná zmije.

„Ani si toho nevšimne,“ uklidnil ji Jeff. Nemínil jí to říkat, ačkoli to Sáře nepřiznal. Věděl, jak je čestná. Co Marie Louise poví, je jen jeho věc.

Dobře ji znal a uvědomoval si, kde jsou hranice.

Poděkovali si za dárky a Sára jela domů. Vzápětí zas zamířila do domu na Scott Street s knihou od Jeffa. Pracovala ještě dlouho po půlnoci. A na Štědrý den si vzala ten krásný ozdobný špendlík, který jí věnoval. Matka si ho hned povšimla. Philův náramek zapomněla na prádelníku. Už tři dny se neozval. To se stávalo pokaždé, když byl v Aspenu.

Moc dobře se bavil, než aby si na ni vzpomněl.

„To je hezké,“ pochválila matka špendlík. „Odkud to máš?“

„Dárek od přítele,“ odpověděla Sára tajemně. Dnes večer jim chtěla povědět o domě. Už se nemohla dočkat.

„Od

Phila?“

matka

se

tvářila

překvapeně. „Neřekla bych, že to je jeho vkus.“

„Není od něj,“ vysvětlila Sára a otočila se ke Georgeovi, babiččině příteli. Právě zakoupil dům v Palm Springs a zářil radostí. Všechny je pozval na návštěvu. Mimi už dům viděla a zalíbil se jí. George ji učil hrát golf.

Večeře probíhala v klidu. Audrey upekla maso a uvařila pudink, v čemž byla mistr. Mimi nachystala zeleninu a upekla dva koláče, jimž se dostalo nadšené chvály. Sára donesla víno, které všichni ocenili. George daroval Mimi krásný safírový náramek. Když ho rozbalila, rozzářily se jí oči a všichni obdivné vzdychali, což George nesmírně potěšilo.

Sára počkala, až nadšení opadne.

Dojedli, Audrey servírovala kávu a její dcera se rozhlížela kolem stolu.

„Vypadáš jako kočka, co spolkla kanára,“ poznamenala Audrey a v duchu se modlila, aby Sára neoznámila zasnoubení s Philem. Ale v tom případě by se snad taky ukázal. A dcera neměla žádný prstýnek, díkybohu. Audrey si byla jistá, že o tohle nejde.

„Ne přímo kanára,“ bránila se Sára, ale nedokázala skrýt nadšení. „Konečně jsem uposlechla matčiny rady,“ oznámila společnosti u stolu a Audrey obrátila oči v sloup a posadila se.

„To by bylo poprvé,“ poznamenala a Sára se na ni blahosklonně usmála. Vše odpuštěno.

„Přesně tak, mami. Koupila jsem dům.“ Pronesla ta slova jako žena, která oznamuje, že čeká dítě, pyšně a nadšeně.

„Opravdu?“ Audrey se zatvářila potěšeně. „A kdy? Nic jsi mi neřekla!“

„Teď ti to říkám. Koupila jsem ho před pár týdny. Bylo to neplánované rozhodnutí. Začala jsem si hledat nový byt a naskytla se taková výjimečná příležitost. Je to jako splněný sen, sen, o němž jsem ani netušila, že ho mám, dokud se to nestalo a já si ten dům nezamilovala.“

„To je úžasné, zlatíčko!“ Mimi hned sdílela její nadšení stejně jako George, který byl sám rozrušený z koupě svého domu. Audrey však jako vždy zaujala poněkud podezřívavý postoj.

„Není to v nějakém nehezkém prostředí, že ne? A to se chystáš změnit svět tím, že se přestěhuješ?“ Věděla, že její dcera je toho schopná. Sára zavrtěla hlavou.

„Myslím, že mi to schválíš. Je to jen pár bloků od mého bytu, na Pacific Heights. Nesmírně úctyhodné a naprosto bezpečné místo.“

„Tak v čem je zakopaný pes? Je mi jasné, že něco přijde.“ Audrey byla neoblomná. Sára si přála, aby si matka našla nějakého partnera, který by ji trochu rozptýlil. Jenže to by musela nejdřív požít sedativa, aby byla zticha.

Jinak všechny muže vyděsí k smrti a odežene. Měla jazyk ostrý jak břitva.

„Žádný zakopaný pes, mami. Jen na něm bude spousta práce. Já se na to ale těším a koupila jsem ho za skvělou cenu.“

„Bože, já to věděla, je to nějaké skladiště haraburdí?“

Sára zavrtěla znova hlavou. „Ne, je nádherný. Bude mi trvat tak půl roku nebo rok, než se to tam dá do pořádku, ale pak vám vyrazí dech.“ Dívala se přitom na babičku. Mimi přikyvovala a ochotně jí věřila. Vždycky to tak bylo, na rozdíl od Audrey, která pořád měla nějaké námitky.

„A kdo ti bude pomáhat?“ zeptala se prakticky.

„Najala jsem si architekta a hodně práce si udělám sama.“

„Tipuji,

že

Phila

s

kladivem

o víkendech bezpečně neuvidíme. Vaše firma si musí vést dobře, když si můžeš dovolit architekta.“ Sára přikývla.

Stanleyho dědictví je nemuselo zajímat.

„Kdy dům převezmeš?“

„Už jsem ho převzala,“ oznámila Sára s pyšným úsměvem.

„To byla tedy rychlost,“ podivila se Audrey.

„Ano,“ přitakala její dcera. „Byla to láska na první pohled. Znám ten dům dlouho a teď právě se nabízel k prodeji.

Nikdy jsem si nepomyslela, že ho budu vlastnit, ani žádný podobný.“

„Jak je velký?“ otázala se Audrey stroze a Sára se nahlas rozesmála.

„Dva tisíce sedm set devadesát metrů čtverečních,“ odpověděla hrdě, jako kdyby říkala jedna nebo dvě. Všichni na ni nevěřícně zírali.

„Žertuješ?“ Audrey vykulila oči.

„Ne. Proto jsem ho získala výhodně.

Tak velký dům nikdo nechce.“ Pak se otočila k babičce a tiše pokračovala: „Mimi, ty ten dům znáš. Narodila ses tam. Je to dům tvých rodičů na Scott Street. To byl jeden z hlavních důvodů, proč jsem ho koupila. Hodně pro mě znamená a doufám, že bude i pro tebe, až ho uvidíš.“

„Ach, má drahá…,“ vydechla Mimi a slzy jí vhrkly do očí. Ani nevěděla, jestli chce dům znovu vidět. Vlastně si byla jistá, že nechce. Měla na něj bolestné vzpomínky, na otce, než ho zničila krize, a na poslední chvíle, kdy viděla svou matku. „Myslíš to vážně?… chci říct…

je příliš velký, abys ho zvládla sama udržovat. Dneska už se tak nežije…

Moji rodiče měli třicet zaměstnanců, možná i víc.“ Tvářila se ustaraně, skoro vyděšeně, jako kdyby se zjevil duch z minulosti. Duch její matky Lilii.

„No, já třicet zaměstnanců mít nebudu, to ti můžu slíbit,“ ujistila ji s úsměvem Sára, nevšímajíc si, že se na ni matka mračí a babička je vyděšená. Dokonce i George se tvářil ohromeně. Dům v Palm Springs měl čtyři sta šedesát pět metrů čtverečních a on se obával, že to na něj bude moc. Dva tisíce sedm set devadesát si neuměl představit. „Jednou týdně si objednám úklid, zbytek bude na mně. Ale až dům bude vypadat jako kdysi, nebo alespoň skoro, všichni se do něj zamilujete. Tak jako já.“

Audrey potřásla hlavou, jako kdyby už pochopila, že její dcera se zbláznila.

„A čí byl po celé ty roky?“

„Patřil mému bývalému klientovi, Stanleymu Perlmanovi,“ odpověděla Sára.

„On ti ho zanechal?“ zeptala se matka bez obalu. Užuž se zeptala, jestli s ním spala, ovšem vzpomněla si, jak se Sára jednou zmínila, že mu je asi sto let.

„To ne.“ Tohle bylo jen mezi ní, Stanleym a jeho devatenácti dědici.

„Dědicové ho chtěli prodat za výrazně nízkou cenu a já ho koupila. Stál míň než menší domy na Pacific Heights, a líbí se mi mnohem víc. Kromě toho je pro mne důležité, že zase patří naší rodině, a doufám, že i pro vás,“ oslovila matku i babičku. Obě ženy mlčely. „Říkala jsem si, že bychom se tam zítra zašli podívat. Udělalo by mi to radost.“

Nikdo dlouho neodpovídal, až se jí srdce sevřelo zklamáním.

První jako vždy promluvila její matka. „Nemůžu uvěřit, že jsi koupila něco tak velkého. Máš vůbec představu, co obnáší renovovat takový dům, vybavit ho podle předpisů, zařídit ho?“

Ta slova zněla uším její dcery jako obviňování.

„Mám. I kdyby to mělo trvat léta, je to pro mne důležité. A když toho na mě bude moc, prodám ho.“

„A mezitím přijdeš na mizinu,“

povzdechla si Audrey, zatímco babička se naklonila a vzala vnuččinu ruku do dlaní. Měla krásné jemné ruce, i ve svém věku, a dlouhé štíhlé prsty.

„Myslím, že jsi udělala báječnou věc, Sáro.

Jsme

jen

všichni

trochu

překvapeni. Moc ráda se tam podívám.

Nikdy mi nenapadlo, že bych dům ještě viděla. Nikdy jsem o to ani nestála, ale když teď patří tobě, půjdu tam…“

A přesně to potřebovala Sára slyšet.

Mimi vždy zareagovala na rozdíl od Audrey správně.

„Zajdeme tam zítra?“ Na první svátek vánoční. Sára si připadala jako dítě, které ukazuje babičce nějakou panenku nebo svůj výtvor. Chtěla, aby na ni byly pyšné obě, Mimi i matka. Jenže matčino uznání se vždy získávalo hůř.

„Půjdeme hned ráno,“ prohlásila Mimi rozhodně a snažila se ovládnout emoce i strach. Nebude pro ni snadné jít do rodného domu, ale kvůli Sáře se vzchopí a překoná bolestné vzpomínky.

A George prohlásil, že ji doprovodí.

Zbývala jen Audrey.

„Dobře. Ale nečekej, že ti řeknu, jakous udělala správnou věc. Já si to nemyslím.“

„Nic takového od tebe nečekám, mami.“

Sára

vypadala

potěšeně.

Zanedlouho se rozloučila a jela domů.

Když míjela dům na Scott Street, usmála se na něj. Včera zavěsila na dveře věnec. Už se nemohla dočkat, až se nastěhuje.

O půlnoci zavolal Phil a popřál jí hezké Vánoce. Děti i on se prý mají skvěle. Říkal, že mu Sára chybí, ona mu to oplatila, a když zavěsila, bylo jí smutno. Neubránila se myšlence, jestli vůbec někdy bude mít muže, s nímž by trávila svátky. Možná jednou. Možná to bude dokonce Phil.

Druhý den ráno ji napadlo, že popřeje hezké svátky Jeffovi, avšak bála se, že by telefon

zvedla

Marie Louise.

Nakonec tedy nezavolala. Zamířila rovnou na Scott Street, bloumala domem a čekala, až přijede v jedenáct hodin rodina, jak slíbili. Měli jen pár minut zpoždění. Její matka vyzvedla Mimi a George a tvářila se, jako kdyby jí nedošlo, že strávili společnou noc. Byli pořád spolu. George definitivně u Mimi předstihl všechny ostatní ctitele. Sára ji škádlila a odhadovala, že v tom budou ty lekce golfu. Audrey zase tvrdila, že na tom má zásluhu dům v Palm Springs. Tak či tak se zdálo, že jim to klape, a Sára měla velkou radost. Alespoň jedna žena z jejich rodiny udržuje hezký vztah.

A Mimi si to zasloužila.

Mimi prošla dveřmi jako první a rozhlížela se kolem, jako kdyby se bála, že spatří nějaké přízraky. Vstoupila pomalu do haly, zamířila rovnou k hlavnímu schodišti a vzhlédla, jako kdyby uviděla známé tváře. Když se otočila k Sáře, po tvářích jí stékaly slzy.

„Přesně takhle si to pamatuji,“

přiznala tiše. „Vzpomínám si, jak maminka

vždycky

sestupovala

po

schodech

v

nádherných

večerních

róbách, se šperky a kožešinami, a tatínek čekal dole ve fraku a s cylindrem a usmíval se na ni.“ Sára si to dovedla snadno představit z té jediné fotografie, kterou viděla. Na Lilii bylo něco magického, téměř

hypnotického.

Vypadala jako filmová hvězda nebo nějaká pohádková princezna či mladá královna. Přítomností babičky v domě najednou všechny ty představy ožily.

Přízemím procházeli skoro hodinu.

Sára jim líčila, jaké má s domem plány, kde bude kuchyň a jak bude vypadat.

Audrey

mlčky

zkoumala

dřevěné

obložení, lišty a římsy. Ocenila nádherné parkety dovezené z Evropy. A George užasl nad lustry. Kdo by také neužasl?

„Otec je matce nechal dovézt až z Rakouska,“ vysvětlila jim Mimi. Stáli pod lustry, které ještě nesvítily, ale Jeff nechal zkontrolovat upevnění, takže by na nikoho neměly spadnout. „Vyprávěla mi o nich guvernantka,“ vzpomínala Mimi. „Myslím, že dva jsou ruské a ostatní pocházejí z Vídně a ten v maminčině ložnici je z Paříže. Tatínek vyplenil zámky křížem krážem po Evropě, když tenhle dům budoval.“ To bylo na první pohled jasné. Dosáhl úžasného výsledku.

Další půlhodinu strávili v prvním patře, kde si prohlíželi salony a zastavili se v tanečním sále s jeho zrcadly a vykládanou podlahou. Ten byl sám o sobě uměleckým dílem. Pak vyšli do druhého patra. Mimi zamířila rovnou do svého a bratrova pokoje. Měla pocit, jako kdyby je naposledy viděla včera.

Nezmohla se na slovo, jen tam stála a George jí něžně položil ruku kolem ramen. Vybavovala si vzpomínky a silně je prožívala. Sára se cítila téměř provinile, že ji něčemu takovému vystavuje, na druhou stranu však doufala, že se tím zahojí staré rány.

Mimi

jim

vylíčila

podrobnosti

o matčině pokoji, šatnách i o nábytku, který tam býval, o růžových saténových záclonách a drahocenném aubussonském koberci.

V dražbě v roce 1930 vynesl přímo jmění, jak se později dočetla. Popsala jim matčino oblečení, dech beroucí klobouky, které si dávala navrhovat u modistek v Paříži. Byla to doslova lekce z historie. Audrey zachovávala po celou dobu mlčení. Za svých šedesát jedna let neslyšela svou matku nikdy, natož tak sáhodlouze vyprávět o dětství a udivilo ji, kolik si toho pamatovala.

Vždycky se domnívala, že si nedokáže na nic vzpomenout. Ona sama věděla jen to, že matčina rodina přišla o všechen majetek za krize v roce 1929, Mimin otec krátce nato zemřel a nic jí nezanechal. Neznala detaily o zmizení své babičky ani netušila, že existuje tento dům. Mimi se nikdy o ničem nezmínila. Až nyní všechny vzpomínky vytáhla na po vrch jako drahokamy z hluboké truhly a konečně je rozhodila kolem. Byl to krásný příběh.

Nahlédli i do podkroví a do suterénu, ačkoli tam nebylo moc k vidění. Mimi si pamatovala výtah, v němž se ráda vozila s tatínkem, a také oblíbenou služebnou, za kterou běžela, kdykoli se jí podařilo uniknout guvernantce.

Prohlídka skončila skoro ve dvě hodiny. Mimi vypadala unaveně a ostatní také. Nepodnikli pouhou obhlídku domu, šlo vlastně o výlet do minulosti za dávno zapomenutými lidmi, kteří nyní ožili, protože Sára si plnila sen.

„Tak co tomu říkáte?“ zeptala se Sára, když stáli u dveří.

„Moc ti děkuji,“ řekla Mimi, objala ji a znovu jí do očí vhrkly slzy. „Bůh ti žehnej, Sáro. Doufám, že tady budeš šťastná. Oni byli, nějakou dobu. Ty snad budeš vždycky. Zasloužíš si to. Je úžasné, že se snažíš přivést toto místo zase k životu. Ráda ti s čímkoli pomohu.“ Myslela to vážně. George také Sáru objal.

„Děkuju, Mimi,“ zašeptala Sára a přitiskla se k babičce. Pak se podívala na matku a v očích měla úzkost, kterou cítila pokaždé, když žádala o její souhlas.

Audrey přikývla, zdálo se, že váhá, a pak promluvila s očividně staženým hrdlem. „Chystala jsem se ti říct, že jsi blázen. Myslela jsem si to… ale teď ti rozumím. Máš pravdu. Tohle je důležité, pro nás pro všechny… ten dům je tak nádherný… pomůžu ti se zařizováním, pokud budeš chtít.“ Usmála se na dceru láskyplně. „Bude tu potřeba strašná spousta látek… jen to by zruinovalo i banku… ráda ti poradím… mám pár nápadů i do salonů. Mohla bys dům pronajímat na svatby, až bude hotov.

Získala bys tak slušný příjem. Lidé stále hledají elegantní prostředí pro svatby.

Tady by to bylo dokonalé a ty bys vydělala.“

„To je skvělý nápad, mami,“ uznala Sára se slzami v očích. Matka jí nikdy dřív pomoc nenabídla, jen poroučela, co má udělat. Dům je zvláštním způsobem sblížil. Původně s tím nepočítala, ale brala to jako nečekanou prémii, která ji potěšila. „To mě vůbec nenapadlo.“

Opravdu to považovala za rozumný návrh.

Tři ženy stály a usmívaly se na sebe, jako kdyby sdílely nějaké tajemství.

Potomci Lilii de Beaumont se konečně vrátili domů, pod střechu, kterou pro ně vybudoval, Alexandre. Tento dům byl kdysi plný lásky a všechny tři ženy věděly, že v Sářiných rukách tomu tak zase bude.

14

Sára strávila každou volnou chvilku o vánočních svátcích v domě. Audrey se za ní občas zastavila. Zašla do knihovny, aby pátrala po historii domu, a objevila zajímavé články a měla i několik překvapivě dobrých nápadů na budoucí zařízení. Sáru poprvé v životě těšila matčina společnost. I Mimi ji párkrát navštívila. Přinesla vnučce sendviče, aby neumřela hlady při řezání, bušení kladivem a

smirkování.

Knihovna

nabývala správných tvarů a Sára pečlivě olejovala dřevěné obložení. Téměř se lesklo.

Když Marie Louise odjela lyžovat, přišel Jeff a pomáhal. Za dobu, kterou tu strávil, si nic neúčtoval, pouze za návrhy, nákresy a kontakty s dodavateli.

Tvrdil, že při práci na domě relaxuje.

Kontroloval,

jak

je

Sára

daleko

s

voskováním

dřevem

obložené

místnosti. Vypadala unaveně, ruce pěkně zničené, vlasy vyčesané nahoru, na sobě pracovní kombinézu a na nohách pracovní boty. Na chvilku přerušila práci, když jí Jeff podal pivo.

„Mám pocit, že mi upadnou ruce,“

postěžovala si a posadila se na podlahu, aby si trochu odpočinula. Jeff na ni shlížel s úsměvem. Předtím spolu spořádali pizzu.

„Víš, co je dnes za den?“ zeptal se a odložil malou brusku se smirkovým papírem.

„Nemám tušení.“ Při práci ztratila povědomí o čase. Nainstalovali dočasné osvětlení na místech, na nichž právě pracovali. Ostatní části místnosti byly ponořené do tmy. Vzbuzovalo to spíš útulný dojem, ne strašidelný. Sára se v domě nikdy necítila nesvá, ani pozdě večer. Ale bylo příjemné, že tu Jeff byl s ní.

Právě se díval na hodinky na datum a pak se usmál. „Dnes je silvestr.“

„Opravdu?“

Sára

se

zatvářila

udiveně. „To znamená, že za dva dny musím zase do kanceláře. Škoda.

Nejsem ráda, že sem budu chodit jen o víkendech. Možná bych něco stíhala večer po práci.“ Čím rychleji bude pracovat a čím víc dnů tady stráví, tím dřív bude hotovo.

Nemohla se dočkat, až se nastěhuje.

Doufala, že do jara to zvládne. Vtom si uvědomila, co Jeff říkal. „Kolik je hodin?“

„23.53. Za sedm minut začne nový rok.“ Sára pozdvihla pivo a připila mu, avšak zůstala sedět na podlaze. Byl to hezký začátek nového roku, klidný a příjemný, s přítelem po boku. „Věřím, že to bude dobrý rok pro nás oba,“ přál si Jeff.

„Já taky. Příští rok touhle dobou tady budu bydlet a uspořádám novoroční večírek v tanečním sále.“ Sice to nepovažovala za moc pravděpodobné, ale ta představa se jí líbila.

„Doufám, že mě pozveš,“ poškádlil ji a ona mu to hned vrátila.

„Jasně i s Marie Louise. Pošlu vám pozvánku.“

„Jak račte,“ poznamenal s úklonou.

Marie Louise lyžovala v Squaw Valley.

Nezajímala ji oslava Nového roku a Jeffa ostatně také ne. Phil byl ještě v Aspenu. Volal včera, ale o silvestru se nezmínil a Sára také ne. Měl se vrátit příští týden, až půjdou děti zase do školy. „23.58,“ oznámil Jeff a znovu se podíval na hodinky. Sára vstala.

Odložila si láhev na skříňku s nářadím a otřela si ruce o kombinézu. Byla špinavá od hlavy až k patě a prach a vosk měla i ve tváři. Zahlédla se v zrcadle zasazeném v dřevěném obložení a rozesmála se.

„Pěkný úbor na oslavu prvního dne roku, že?“ Jeff se také zasmál a Sára byla šťastná, že jsou spolu.

„23.59.“ Jeff upřeně sledoval ciferník a postoupil o krok k Sáře. Neuhnula ani necouvla. „Šťastný nový rok, Sáro,“

popřál jí tiše. Sára přikývla, jako kdyby mu dávala svolení. Jenom dnes. Jen na Nový rok.

„Šťastný nový rok, Jeffe,“ zašeptala a on ji políbil. Dlouho se objímali, pak pomalu od sebe poodstoupili a pohlédli si do očí. „Děkuju, že jsi se mnou.“

„S nikým jiným bych nechtěl být.“

Potom se vrátili ke své práci, o polibku se nezmiňovali. Pracovali do tří hodin do rána.

Když přijela Sára domů, našla na záznamníku zprávu od Phila. Volal o půlnoci jejího času, aby jí popřál hodně štěstí v novém roce. Nezavolal jí na mobil. Ten měla v domě puštěný pro všechny případy. Ozval se znovu ráno a probudil ji v osm hodin.

„Kde jsi byla včera večer?“ zajímalo ho. Telefonoval z mobilu, právě jel lanovkou a spojení bylo mizerné. Pořád se ztrácel.

„Pracovala jsem na domě. Přišla jsem domů ve tři a poslechla si tvůj vzkaz.

Díky za přání.“ Sára se protáhla a zívla.

„Ty a ten bláznívej dům. Stýská se mi,“ postěžoval si. Na okamžik bylo spojení přerušeno a vzápětí zase obnoveno.

„Mně taky.“ Nelhala. Ale včera o půlnoci políbila Jeffa a bylo to hezké.

„Přijdu, až se vrátíme,“ slíbil a pak ztratili spojení, jakmile vyjel na vrchol.

Sára vstala a v deset už zase byla v domě.

Jeff se k ní připojil v poledne.

Nesvěřil se jí, že se ráno po telefonu pohádal s Marie Louise. Nezavolala mu včera o půlnoci, ale chtěla vědět, kde byl. Řekl jí pravdu a ujistil ji, že o nic nešlo. Jenže ona v jeho nevinnost nevěřila. Připomněl jí, že na Nový rok neměl nic lepšího na práci. Ona vykřikla, ať jde do prdele, a zavěsila.

Dneska večer se měla vrátit. Zbytek dne Jeff strávil se Sárou, odešel v šest. Ani jeden z nich se nezmínil o půlnočním polibku, ale Sára na něj myslela. Ráno si přísně nakázala, že se nesmí nechat zlákat. Jenže Jeff byl tak přitažlivý.

Milovala jeho mozek, srdce, vzhled.

A možná i to, že žil s někým jiným. Sára na sebe byla vždycky tvrdá.

Navzdory tomu prožili příjemný den při

práci.

Navoskované

obložení

vypadalo nádherně. Rozhodla se takto upravit dřevo v celém domě.

„Nejspíš rok nebudu mít žádné nehty na rukou.“ Zasmála se, když pohlédla na své ruce. „Budu si muset připravit nějakou výmluvu pro klienty, aby si nemysleli, že chodím na melouchy a vyhrabávám příkopy holýma rukama.“

Poslední dobou neměla nikdy čisté ruce, ale nevadilo jí to. Stálo to za to.

Dnes se zdržela do devíti, pak přišla domů a natáhla se u televize. Letos se svátky vydařily. Nebo skoro. S Philem by byly hezčí, ale taky možná ne.

Druhý den šla Sára opět do práce.

Následující den se vrátil Phil. Zavolal jí hned, jak dorazil domů, ale nenabídl, že se zastaví. A ona ho nezvala. Věděla své. Stejně by jí řekl, že má práci, na stole na něj čeká spousta lejster a musí do posilovny. Jednodušší bylo počkat na víkend. Slíbil, že se uvidí v pátek.

Každý den se snažila zajít ještě do domu, aby pokračovala ve voskování dřevěných obkladů, a ve čtvrtek večer pracovala na knihovně. Několikrát to zkazila, musela vytáhnout hřebíky a začít znovu. Štvalo ji to, takže se nakonec kolem jedenácté rozhodla, že to vzdá.

Jela domů, když si všimla, že je jen kousek od Philova bytu. Měli se vidět zítra, ale ona najednou dostala nápad, že ho překvapí a zastaví se cestou domů u něj. Nedělávala to často. Navíc s sebou měla klíče od jeho bytu. Dal jí je konečně asi před rokem, rok poté, co mu ona svěřila klíče od svého. Vždycky měl pomalejší reakce. Věděl ale, že Sára toho privilegia

nezneužije.

Kromě

takové příležitosti jako dnes by k němu nikdy

nešla,

když

tam

nebyl.

Respektovala jeho soukromí, stejně jako on její. Málokdy se navštívili nečekaně, vždycky se nejdřív ohlásili. Vzájemný respekt byl také jedním z důvodů, proč jejich vztah vydržel čtyři roky.

Sára zaparkovala na ulici před jeho domem, měla na sobě pořád pracovní oblečení a boty. Kombinéza byla celá zapatlaná od vosku.

Když zamířila k budově, viděla, že se v jeho bytě nesvítí. A vtom ji napadlo, že by bylo hezké, kdyby si vlezla do jeho postele a počkala na něj. Zachichotala se pro sebe, zatímco odemykala hlavní vchod a pak dveře od jeho bytu ve druhém patře. V bytě panovala tma. Sára se neobtěžovala

rozsvítit,

protože

nechtěla, aby si něčeho všiml, až půjde z posilovny a náhodou by vzhlédl k oknům.

Prošla halou rovnou do ložnice, otevřela dveře a vstoupila. V šeru zpozorovala, že postel není ustlaná.

Rychle si začala svlékat overal a tričko.

Vtom něco zaslechla a málem vyletěla z kůže. Znělo to, jako kdyby někdo sténal bolestí. Sára se vyděšeně otočila po směru zvuku. Pod přikrývkou se pohnuly dvě postavy, posadily se a mužský hlas řekl: „Do prdele!“ Rozsvítil a spatřil Sáru jen v podprsence, spodních kalhotkách a pracovních botách, a ona uviděla jeho úplně nahého se stejně nahou blondýnou po boku. Zmateně na ně zírala, dost dlouho na to, aby si uvědomila, že dívka vypadá tak sotva na osmnáct a je nádherná.

„Panebože,“ vyjekla a přidržovala si třesoucíma se rukama kombinézu a tričko. Na okamžik si myslela, že omdlí.

„Co ty tady, do prdele, děláš?“ vyjel na ni vztekle. Sára si uvědomila, že mohlo být ještě hůř, byť ne o mnoho.

Mohl zrovna být v té krásné blondýně, když vešla. Naštěstí byla chladná noc, takže se přikryli.

„Chtěla jsem tě překvapit,“ vykoktala Sára rozechvělým hlasem a polykala slzy ponížení a bolesti.

„To se ti tedy povedlo,“ potvrdil Phil a projel si rukou vlasy. Dívka ležela na posteli a netušila, co má dělat. Věděla, že Phil není ženatý. Neřekl jí, že má přítelkyni. Žena, která stála u postele jen ve spodním prádle, se tvářila naprosto zoufale. „O co asi myslíš, že jde?“ Nic jiného ho nenapadlo. Nahá blondýna neříkala nic, jen koukala do stropu a čekala, až to bude za nimi.

„Vypadá to, že mě podvádíš,“

odpověděla mu Sára a zadívala se mu přímo do očí. „Proto jsi pořád vedl ty kecy o scházení se jenom o víkendech.

Taková

sprosťárna,“

řekla

a

rozechvělýma rukama si natáhla tričko a podařilo se jí obléknout si ho naruby.

Chtěla utéct, ale nemohla vyběhnout na ulici jen v kalhotkách a podprsence.

Nasoukala se zase do kombinézy a zapnula si ji jen na jedné straně. Smutně na ní visela.

„Hele, běž domů. Zavolám ti. Není to, jak to vypadá.“ Přejel pohledem ze Sáry na blondýnu a zase zpátky. Ale z postele nemohl vylézt, z prostého důvodu. Byl nahý a nejspíš mu pořád stál.

„Děláš si legraci?“ zeptala se Sára chvějící se od hlavy až k patě. „Tohle není, jak to vypadá. Myslíš si, že jsem úplně pitomá? Byla s tebou v Aspenu?

Táhneš to s ní celý čtyři roky?“

„Ne… počkej… Sáro…“

Dívka se posadila na posteli a pohlédla na Phila zaraženě. „Chceš, abych odešla?“

Sára

odpověděla

místo

něho.

„Neobtěžujte se.“ A po těch slovech proběhla halou, zabouchla za sebou dveře, hodila na zem jeho klíče, seběhla ze schodů a vyrazila z budovy ke svému autu. Tak se třásla, že sotva držela volant. Promarnila čtyři roky života.

Alespoň že jí to došlo. Už žádné lži a manipulování, žádné zklamání. Konečně je po všem. Říkala si, jak je ráda, ale přitom jí slzy tekly po tvářích, když vcházela do svého bytu. Zažila pořádný šok. Telefon zvonil. Nevzala ho. Nebylo o čem mluvit. Slyšela, jak Phil namlouvá vzkaz na záznamník. Ten tón znala.

Smířlivý.

Došla

k

záznamníku

a

vymazala zprávu, aniž si ji poslechla.

V noci nemohla spát, ležela v posteli a přehrávala si v duchu tu strašlivou scénu, ten hnusný neuvěřitelný okamžik, kdy se posadil na posteli, a Sára si uvědomila, že v ní není sám. Jako kdyby se vedle ní zřítila nějaká budova nebo vybuchla bomba. Něco jako jejich vlastní tragická dvojčata. Ten vysněný svět, v němž čtyři roky žila, se zhroutil jak domeček z karet. A nedal se znovu postavit. Sára o to nestála. A i když jí bylo strašně, uvědomovala si, že to je dar nebes. Jinak by nejspíš snášela víkendový vztah ještě několik let.

Telefon zvonil celou noc, až ho nakonec vytáhla ze zásuvky a vypnula i mobil. Cítila zadostiučinění, že se tak snaží. Prostě nechtěl vypadat špatně.

Anebo mu ty víkendy byly přece jen příjemné a nechtěl ji ztratit. Jí to bylo jedno. Nevěra patřila k věcem, které nebyla ochotná odpouštět. Smířila se s mnoha věcmi, ale tohle byla poslední kapka.

Ráno si pokoušela namluvit, že je jí lépe. Po pravdě si uvědomovala, že není. Avšak naprosto jistě věděla, že brzy se bude cítit lépe. Oblékla se a do práce dorazila včas. Deset minut po deváté jí zavolala matka a měla ustaraný hlas.

„Jsi v pořádku?“

„Jsem, mami.“ Ta ženská měla snad radar.

„Pokoušela jsem se ti včera večer dovolat. Na ústředně mi řekli, že ti telefon nefunguje.“

„Pracovala jsem na jednom případu, tak jsem ho vypnula. Opravdu, je mi fajn.“

„Dobře. Jen jsem se chtěla ujistit. Jdu k zubaři. Zavolám ti později.“

Když matka zavěsila, zavolala Sára do Philova bytu, protože věděla, že bude v práci, a nechala zprávu na záznamníku.

Požádala ho, aby jí poslal kurýrem klíče. „Ty je nenos, nejezdi ke mně.

Neposílej je poštou, ale kurýrní službou.

Děkuji.“ Nic jiného neřekla. Phil jí volal do kanceláře šestkrát během dne. Sára ho odmítala, až nakonec vzala sedmý pokus. Došlo jí, že se před nikým nemusí schovávat. Ona nic špatného neudělala.

Když sekretářka hovor spojila, řekla Sára pouze: „Haló?“ Překvapilo ji, že jeho hlas zněl vyděšeně. Čekala, že se ten mizera bude chtít nějak vylhat, ale neudělal to. „Poslyš, Sáro… mrzí mě to… bylo to poprvé za čtyři roky…

takové věci se občas stávají… nevím…

byl to asi poslední záchvěv mé svobody… musíme si promluvit…

možná bychom se měli víc vídat i během týdne… možná máš pravdu… zastavím se večer a probereme to… mrzí mě to, holčičko… víš, že tě miluju…“ Konečně Sára promluvila.

„Vážně?“

přerušila

ho

ledově.

„Vybral sis divný způsob, jak to dát najevo.

Láska

v

zastoupení.

Předpokládám,

že

za

mě

jenom

zaskakovala.“

„Nech toho, děvče… prosím… jsem jen člověk… ty taky… tobě by se to mohlo taky stát… a já bych ti to odpustil…“

„To tedy ne, mně by se to stát nemohlo. Protože já jsem neuvěřitelně naivní. Věřila jsem všem těm tvým kecům. Dovolila jsem, abys na svátky odjel s dětmi a nechal mě doma samotnou. Za ty čtyři roky jsem každý Vánoce a Nový rok trávila sama a tys mi nakecával, jak máš spoustu práce přes týden a že musíš do posilovny, zatímco jsi ve skutečnosti šoustal s nějakou jinou. Rozdíl mezi námi je, že já jsem upřímná. Ty ne. Je konec. Už tě nechci vidět. Pošli mi klíče.“

„Nebuď hloupá, Sáro.“ Začínal být podrážděný. Ani to netrvalo moc dlouho.

„Investovali jsme do našeho vztahu čtyři roky.“

„Na to jsi měl myslet včera v noci, než jsi, vlez do postele s tamtou, ne až teď,“ upozornila ho Sára chladně. Zase se celá třásla, bylo jí ho líto, ale už nechtěla pokračovat.

Konečně

po

předlouhé době byla rozhodnutá s ním skončit.

„Je to sakra snad moje chyba, žes mi vlezla do bytu? Měla jsi zavolat.“

„ N e , ty jsi neměl šoustat s jinou ženskou, bez ohledu na to, jestli jsem někam vlezla, nebo ne. Jsem ráda, že jsem to udělala. Měla jsem to udělat už dávno. Ušetřila bych si spoustu bolesti a čtyři promarněný roky. Sbohem, Phile.“

„Budeš toho litovat,“ varoval ji. „Je ti třicet osm, nakonec skončíš opuštěná.

Prokrista, Sáro, neblbni.“ Skoro jí vyhrožoval, ale ona už by ho nevzala zpátky, ani kdyby to byl jediný chlap na celé planetě.

„Opuštěná jsem byla s tebou, Phile,“

namítla klidně. „Teď budu jen sama.

Díky za všechno,“ dodala a zavěsila, aniž poslouchala, co Phil říká dál.

Zkoušel volat ještě večer, když zase zapojila

telefon,

a

tak

vypnula

záznamník, nechtěla slyšet jeho hlas. Byl opravdu konec. V noci si trochu poplakala a snažila se vyhnat z hlavy včerejší scénu. Druhý den ráno přivezla kurýrní služba její klíče. Poslal je k ní domů. Byla sobota. Přidal k nim vzkaz, že mu může kdykoli zavolat. Sára papírek zahodila a sbalila věci, které u ní měl. Nebylo toho mnoho, toaletní potřeby, nějaké džíny, spodní prádlo, košile, jedny tenisky značky Nike, sandály a mokasíny. Kožená bunda.

Když věci zabalila, uvědomila si, že Phil byl v jejím životě spíš vysněnou představou než reálným partnerem. Stal se ztělesněním jejího strachu ze samoty a z toho, že ji opustí muž, tak jako ji kdysi opustil otec. Proto se smiřovala s drobečky, které jí nabízel, a nevyžadovala víc. Tu noc jí udělal velkou laskavost tím, že vlezl do postele s mladou blondýnou. Sáru doopravdy překvapilo, že se necítila tak zle, jak se vždycky obávala, že jí po rozchodu bude. Pozdě odpoledne už byla zase v domě na Scott Street a stloukala knihovnu. Říkala si, že bušení kladivem jí prospěje, a měla pravdu. Nejdřív ani neslyšela zvonek, a když ho konečně zaregistrovala, bála se, že přišel Phil.

Opatrně vyhlédla z okna v prvním patře a uviděla Jeffa. Seběhla po hlavním schodišti, aby ho vpustila.

„Ahoj,“

pozdravil

ji

nenuceně.

„Zahlédl jsem na příjezdové cestě tvoje auto a napadlo mě, že se na minutku zastavím.“ Všiml si, že je Sára rozrušená, a zadíval se na ni pozorněji.

„Jsi v pořádku?“

„Ano,

jsem,“

ujistila

ho,

ale

nevypadalo to tak. Něco se stalo.

„Hodně práce?“

„Jo, víceméně.“ Šel za ní po schodech nahoru a podíval se, jak je daleko s knihovnou.

Na

laika

odváděla

překvapivě slušnou práci. Byla pečlivá.

Jejich pohledy se setkaly a Jeff se na ni usmál.

„Co se děje, Sáro? Nemusíš mi to říkat, jestli nechceš, ale něco se přihodilo.“

Sára

přikývla,

ale

nerozplakala se.

„Před dvěma dny jsem se rozešla s Philem. Konečně.“ Na chvilku odložila kladivo a odhrnula si vlasy z očí.

„Jak k tomu došlo? Pohádali jste se, když se vrátil z Aspenu?“

„Vlastně ani ne,“ řekla tiše. „Přistihla jsem ho s jinou. Taková nevšední zkušenost, něco nového a jiného.“

Mluvila monotónním hlasem a Jeff si říkal, že na to, co zažila, vypadá dobře.

„Prokrista!“ vyjekl. „To muselo být nepříjemné.“

„Bylo. Připadala jsem si jak idiot.

Ona vypadala jak děvka a on jako pěknej hajzl. Možná to prováděl celou dobu. Hodila jsem mu klíče na podlahu a odešla. Dneska ráno jsem mu poslala jeho věci. Pořád mi volá jak šílenej.“

„Opravdu je konec, nebo uvažuješ, že ho vezmeš zpátky?“ Marie Louise ho před lety podvedla a on se dal obměkčit, když se vrátila a prosila za odpuštění.

Pak toho litoval. Zažili toho hodně za těch čtrnáct let.

„Nevezmu ho zpátky,“ smutně odmítla Sára. Mnohem víc litovala toho, že byla tak hloupá, než toho, že ho ztratila.

„Skončila jsem s ním. Je to kretén. Lhář a podvodník.“

„On tě jen tak snadno nenechá,“

odhadoval Jeff.

„Možná,

ale

já

mu

to

nikdy

neodpustím. Byla to nechutná scéna.

Skoro jsem mu vlezla do postele, abych ho překvapila, když jsem si všimla, že tam už někdo je. Ještě nikdy jsem se necítila tak hloupě a tak jsem se nelekla.

Myslela jsem, že mě raní mrtvice, když jsem odešla. Prostě je konec, teď mám dům a začínám nový život. Nemůžu se dočkat, až se nastěhuju,“ změnila téma a Jeff přikývl. Byl zvědav, jestli to opravdu dodrží a k Philovi se nevrátí.

Vypadala rozhodně. Ale uběhly teprve dva dny.

„Kdy myslíš, že se nastěhuješ?“

„Nevím. Jak to odhaduješ?“ Příští týden mají přijít elektrikáři, instalatéři ten další. Řemeslníci se budou v domě střídat měsíce. S kuchyní se nezačne dřív než v únoru nebo březnu, až bude ostatní hotovo, nebo alespoň skoro hotovo.

„Možná v dubnu,“ usoudil Jeff.

„Záleží na tom, jak jim to půjde od ruky.

Třeba by ses tu mohla utábořit už v březnu, pokud vydržíš prach a hluk.“

„To by bylo skvělé.“ Sára se na něj usmála. „Umírám touhou, abych vypadla z toho bytu.“ Vyrostla z něj, zvlášť teď, když Phil odešel. Chtěla se přestěhovat.

Zoufale. Bylo na čase.

Jeff chvíli otálel a dělal jí společnost při práci. Sám dnes měl jiné povinnosti, ovšem cítil výčitky, že ji tam nechává samotnou, zvlášť po tom, co se právě stalo. Nakonec jí asi po dvou hodinách slíbil, že se pokusí zastavit zítra, a odešel. Sára bušila kladivem skoro do půlnoci a pak se vrátila do prázdného bytu. Záznamník byl pořád vypnutý, stejně jako mobilní telefon. Nikoho nechtěla slyšet, neměla důvod brát hovory. A když vklouzla do neustlané postele, vzpomněla si na Phila a ženu, s níž ho přistihla. Jestlipak je dnes s ní, nebo snad s nějakou jinou? A taky by chtěla vědět, s kolika ženami ji za celé ty roky podvedl, zatímco jí namlouval, že ve všední

dny

nemá

čas,

jen

o víkendech. Zjištění, jak byla hloupá, ji deprimovalo. Jenže už s tím nic nenadělá. Hlavně aby ho už nikdy nepotkala. Nechtěla ho ani vidět.

15

Koncem ledna se Sára cítila lépe.

V kanceláři měla hodně povinností a každý víkend pracovala na domě. Jeff měl pravdu. Phil to jen tak nevzdal.

Volal jí ještě mnohokrát, psal jí, posílal růže, a dokonce se jednou nečekaně zastavil na Scott Street. Sára ho zahlédla oknem a neotevřela mu. Nebrala mu telefon, nereagovala na jeho vzkazy, nepoděkovala mu za růže a jeho dopisy vyhazovala. Skončila s ním. Zřejmě ji podváděl roky.

Způsob,

jakým

zorganizoval jejich vztah, mu poskytoval spoustu příležitostí. Sára věděla, že by mu už nevěřila. Trvalo skoro měsíc, než přestal volat. Pochopila, že Phil se vzpamatoval a jde dál. Kdysi se přiznal, že ke konci manželství svou ženu podváděl, avšak vinu svaloval na ni a tvrdil, že ho k tomu dohnala. Teď bude nejspíš obviňovat Sáru.

Většina Stanleyho pozůstalosti byla vydána dědicům. Sára také obdržela svůj podíl z likvidní části majetku. Obezřetně ho rozdělila dodavatelským firmám, které najal Jeff. Rekonstrukce zatím probíhala podle plánu a Jeff sledoval rozpočet. Sára spoustu práce zvládala sama a moc ji to bavilo. Manuální práce ji neuvěřitelně

uspokojovala

po

myšlenkově

náročných

stresech

v kanceláři. Překvapilo ji, že jí Phil nechybí tak, jak se obávala. Hodněji prospěly pracovní víkendy v domě.

Potěšilo ji, když se koncem ledna ozval Tom

Harrison.

Chystal

se

následující týden do San Franciska na obchodní jednání a pozval ji na večeři.

Sára navrhla, že mu ukáže, jak postoupily opravy, a on odpověděl, že se rád podívá. Domluvili se, že ho vyzvedne večer po příjezdu v hotelu.

Ten den pršelo, což bylo na tu dobu typické počasí. Tom tvrdil, že je to pořád lepší než sníh v St. Louis. Do domu zajeli cestou na večeři a na Toma udělalo obrovský dojem, kolik toho za tak krátkou dobu stihla. Sára sama si pokrok tak neuvědomovala, protože se v domě pohybovala každodenně.

„Jsem ohromen, Sáro,“ obdivoval ji s úsměvem. „Upřímně řečeno, myslel jsem, že to je bláznivý nápad. Teď vás ale chápu. Tohle bude nádherné místo.“

Byť hlavně pro ni moc velké. Jenže Sára neodolala, aby

nezachránila

kus

minulosti, obzvláště své vlastní, a navíc takový klenot.

„Dům

nechal

postavit

můj

pradědeček,“ vysvětlila To– movi a u večeře mu vylíčila celou rodinnou historii. Pozvala ho do nové restaurace, kde vařili vynikající francouzské a asijské speciality. Strávili příjemný večer, což ji nepřekvapilo. Tom se jí líbil na první pohled. Ve městě měl zůstat dva dny a Sára si najednou vzpomněla na svůj nápad. „Nešel byste zítra na oběd?“ zeptala se opatrně.

Nechtěla, aby to bral jako nátlak. Usmál se.

„Proč ne. Copak máte v plánu?“ Byl tak spořádaný, inteligentní a laskavý.

Choval se k ní jako ke své dceři, nijak s ní neflirtoval.

„Asi to bude znít hloupě, ale ráda bych vás seznámila se svou matkou. Už jsem se o tom zmínila, ale tehdy se to nehodilo. Jako matka mi sice jde pěkně na nervy, jinak je ale moc milá. Mám takový pocit, že by se vám mohla líbit a vy zase jí.“

„Ale, ale,“ zasmál se Tom, ale netvářil se pohoršené. „Připomínáte mi jednu z mých dcer. Taky mě pořád dává dohromady s matkami všech svých kamarádek. A musím přiznat, že některé byly vážně trefy do černého, ovšem já se domnívám, že v mém věku to člověk musí brát s humorem.“

Sára věděla, že mu je šedesát tři.

Matce bylo jednašedesát a vypadala dobře. Ale potěšilo ji, že si Tom dává schůzky s matkami, a ne s dcerami.

Většina mužů jeho věku se víc zajímala o dcery, nebo ještě hůř o dívky, které by mohly být jejich vnučkami. Někdy si sama připadala v osmatřiceti za zenitem.

Pro ženy v matčině situaci se naskýtalo méně a

méně

partnerů.

Hodně

Audreyiných

přítelkyň

zkoušelo

seznámení po internetu, někdy s dobrým výsledkem. Ale jinak muži stejně staří jako ona randili se ženami v Sářině věku. Tom Harrison by byl skvělá partie, pokud ho ovšem Audrey hned nevyděsí.

Domluvili se, že poobědvají druhý den v hotelu Ritz Carlton, a Sára, hned jak přijela domů, zavolala matce.

„To nejde, Sáro,“ rozpačitě namítla Audrey. Uplynulý měsíc se k Sáře chovala obdivuhodně laskavě, od té doby, kdy si prohlížely o Vánocích dům.

Jako by v něm objevily společný zájem a nové pouto mezi sebou. „Vždyť ho vůbec neznám. Nejspíš chce jít na schůzku s tebou a mě pozval jen ze zdvořilosti.“

„Takový on není,“ trvala na svém Sára. „Přísahám, že je normální. Milý, slušný, přitažlivý, inteligentní, dobře oblékaný vdovec ze Středozápadu. Tam jsou lidé asi serióznější než tady. Jedná se mnou jako s dítětem.“

„Taky jsi dítě.“ Matka se rozesmála a její hlas zněl neobvykle mladistvě.

Kdyby nic jiného, cítila se polichocená.

Neměla schůzku už celé měsíce.

A poslední rande naslepo dopadlo hrozně. Bylo mu sedmdesát pět let, měl falešné zuby,

které

mu

pořád

vypadávaly, byl hluchý jak poleno, zuřivý pravičák, odmítal dát spropitné a nesnášel vše, čemu ona věřila. Měla chuť zabít přítelkyni, která jí ho dohodila a ještě se zlobila, že ho Audrey nepovažuje za „sladkého“. Sladký rozhodně nebyl, spíš bručoun a skrblík.

A ona neměla důvod se domnívat, že Tom Harrison bude lepší, kromě toho, že to tvrdila Sára. Nakonec však přece jen podlehla, když jí dcera připomněla, že nejde o operaci srdce ani o manželství, ale jen o oběd. „Dobrá, dobrá, co si mám obléct? Něco seriózního, nebo sexy?“

„Konzervativního, ale ne smutného.

Hlavně si neber černý kostým.“ Sára nechtěla matce do očí říct, že v něm vypadá stará. „Obleč si něco veselého, v čem se budeš cítit dobře.“

„Co leopardí vzor? Mám nádherné nové kožené

sáčko

s

leopardím

potiskem. Viděla jsem ho v jednom časopise v kombinaci se zlatými lodičkami.“

„Ne!“ Sára skoro zaječela. „Budeš vypadat jak šlapka… promiň, mami.“

Rychle se zarazila, když vycítila, jak matka ztuhla.

„Nikdy v životě jsem nevypadala jako šlapka!“

„Já vím. Omlouvám se. To jen že na bankéře ze St. Louis mi to připadalo příliš odvážné.“

„On možná je ze St. Louis, ale já ne,“

pronesla Audrey povýšeně, ale pak se trochu zklidnila. „Nedělej si starosti.

Něco vymyslím.“

„Nepochybuju, že budeš vypadat skvěle a vyrazíš mu dech.“

„To těžko,“ namítla matka skromně.

Sára byla nervóznější než oni dva, když se druhý den v poledne blížila k hotelu Ritz Carlton. Přišla pozdě, zatímco oni dva včas a už si vesele povídali. Tom hned Audrey poznal a Sára na matku byla pyšná. Vypadala přímo ideálně. Měla na sobě červené vlněné šaty, které zdůrazňovaly její postavu, aniž

vypadaly

vulgárně,

s rolákem a dlouhými rukávy. K nim si vzala boty na vysokém podpatku a perlový náhrdelník a vlasy si stočila do uzlu. Přes šaty si oblékla černý elegantně střižený plášť, který nosila dlouho, ale vypadal na ní výborně. Tom měl na sobě tmavě modrý oblek s úzkým proužkem, bílou košili a hezkou modrou kravatu. Sára si všimla, že jim to spolu ladí, a hovor plynul jako voda. Sotva se dostala ke slovu. Rozprávěli o dětech, cestování, bývalých

manželech

a

manželkách, o zahradničení, symfoniích, baletu, filmech a muzeích. Zdálo se, že si rozumějí téměř ve všem. Sára málem spráskla ruce radostí, zatímco tam mlčky seděla, jedla sendvič a oni si dávali polévku a krabí salát. Tom hovořil o tom, jak moc se mu líbí v San Francisku, a Audrey přiznala, že v St.

Louis ještě nikdy nebyla, ale vždycky měla ráda Chicago. Povídali si tak dlouho, že Sára je nakonec musela opustit a vrátit se do kanceláře. Nestihla by schůzku. A oni v rozhovoru pokračovali, i když odešla. Trefa! řekla si pro sebe a celá zářila. Úspěch!

Odpoledne matce zavolala a Audrey ji ujistila, že měla pravdu, Tom byl milý.

„Jen trochu nevhodně geograficky umístěný,“ připustila Sára. St. Louis nebylo právě

za

rohem,

což

neusnadňovalo

případné

schůzky.

Alespoň se spřátelili. „Mimochodem, mami, má

dceru,

která

vyžaduje

speciální péči. Myslím, že je slepá a má poškozený mozek, ale žije s ním.“

Předtím se o tom zapomněla zmínit.

„To já vím. Debbie,“ opáčila matka, jako kdyby o něm už věděla všechno a byl to její přítel a ne její dcery. „Mluvili jsme o ní, když jsi odešla. Taková tragédie. Narodila se předčasně a při porodu došlo k poškození. Dneska by se nic takového nestalo. Tom říkal, že pro ni má výborné ošetřovatelky. Musí to pro něj být velmi těžké, když je sám.“

Sára nevycházela z údivu.

„Jsem ráda, že se ti líbí, mami,“

podotkla spokojeně, jako kdyby sama vyhrála v loterii.

„Je hezký a moc sympatický,“

pokračovala Audrey v chvalozpěvu.

„Určitě se ozve, až zase přijede do San Franciska. Zdálo se mi, že ses mu taky líbila.“

Audrey

uměla

být

okouzlující, když chtěla, obzvlášť před muži. Jenom s dcerou jednala tvrdě a neústupně. Sára si dobře pamatovala, jak hodná byla matka na jejího otce, jakkoli se opil. Tom Harrison však rozhodně není alkoholik.

„Dneska jdeme na večeři,“ prozradila Audrey.

„Vážně?“ Sáru to ohromilo.

„Měl sice jiné plány, ale zrušil je.

Škoda že zítra odjíždí.“

„Vypadá to, že zas brzy přijede.“

„Možná,“ připustila Audrey nejistě, ale prozatím si to užívala. Stejně jako její dcera. Bylo to skvělé. Přála si, aby se jako dohazovačka osvědčila i ve svém případě, i když zatím nechtěla randit. Potřebovala trochu času, protože Phil ji příliš zklamal a ublížil jí. Kromě toho měla spoustu práce s domem. Sára o žádného muže nestála.

„Tak si to večer užij. U oběda ti to moc slušelo.“

„Děkuju ti, miláčku,“ pronesla Audrey tak něžně, jak už dlouho ne. „Nemůže všechnu smetanu slíznout jen Mimi!“

poznamenala ještě a obě ženy se rozesmály. Babička poslední dobou trávila hodně času s Georgem a ostatní nápadníky zřejmě pustila k vodě. Po Vánocích jednou Sáře prozradila, že s Georgem „bude chodit“.

Matka se ozvala až za pár dní. Tom mezitím odjel. Nechal Sáře vzkaz a děkoval, že ho seznámila se svou okouzlující matkou, a slíbil, že se zase ozve, až přijede do San Franciska. Sára netušila, kdy to bude. Když se v sobotu zastavila u matky doma, aby jí donesla oblečení z čistírny, jak slíbila, všimla si vázy plné rudých růží s dlouhými stonky.

„Budu hádat,“ zkusila Sára udiveně.

„No… od koho by jen mohly být?“

„Od

obdivovatele,“

tajemně

odpověděla Audrey s dívčím výrazem.

„No dobrá, dobrá. Jsou od Toma.“

„To je tedy něco, mami.“ Hned si spočítala, že jich jsou dva tucty.

„Mluvili jste spolu po jeho odjezdu?“

„Mailujeme si,“ vysvětlila jí Audrey upejpavé. „Opravdu?“ Sára se znova zatvářila vyjeveně. „Netušila jsem, že máš počítač.“

„Když odjel, koupila jsem si laptop,“

přiznala se Audrey a zčervenala. „Je to legrace.“

„Asi

bych

si

měla

otevřít

seznamovací kancelář,“ uvažovala Sára, překvapená, co všechno se za těch pár dní sběhlo.

„Sama bys mohla využít její služby.“

Sára matce prozradila, že se s Philem rozešli. Nic jí nevysvětlovala, prostě oznámila, že jim došel dech, a Audrey to pro jednou nekomentovala.

„Teď mám spoustu starostí s domem,“

namítla Sára. Měla na sobě opět pracovní kombinézu.

„Jen se nevymlouvej.“

„To přece nedělám,“ bránila se Sára umíněně.

„Tom říkal, že by tě rád seznámil se svým synem. Je o rok starší a nedávno se rozvedl.“

„Já vím, jenže žije v St. Louis. To není nic pro mě, mami.“

„A co ten architekt, kterého jsi najala?

Je svobodný a vypadá slušně?“

„Je milý, stejně jako žena, s níž žije už čtrnáct let. Mají společnou firmu a dům na Potrero Hill.“

„Tušila jsem, že z toho nic nebude.

No, někdo se objeví, až to budeš nejmíň čekat.“

„Jasně, někdo jako Charles Manson nebo Škrtič z Hillside. Nemůžu se dočkat,“ podotkla Sára sarkasticky.

Neměla o mužích právě nejlepší mínění.

Phil v ní zanechal trpký pocit.

„Nebuď tak pesimistická,“ plísnila ji matka. „Vypadáš nešťastně.“

„Ale ne“ – Sára zavrtěla hlavou – „jsem jen unavená.

V kanceláři jsem toho měla hodně.“

„A kdy nemáš?“ namítla matka a doprovázela ji ke dveřím. Vtom obě zaslechly, jak se z laptopu ozvalo zazvonění, a někdo řekl: „Máš mail!“

Sára pozvedla obočí a usmála se na matku.

„Amor volá!“

Políbily se a Sára odjela. Měla radost, že seznámení matky s Tomem vyšlo. Nemusí z toho třeba nic být, když on žije v St. Louis, ale je to hezké.

Každý čas od času potřebuje dostat růže.

Nebo e mail od přítele.

16

Na konci února měla Sára v celém domě měděné potrubí a v části bylo položeno nové

elektrické

vedení.

Řemeslníci postupovali patro za patrem.

V březnu začali s kuchyní. Bylo báječné sledovat, jak

úpravy

pokračují.

Spotřebiče si vybrala podle katalogu u Jeffa v kanceláři a on je pro ni zakoupil ve velkoobchodu. Dům ještě nebyl v takovém stavu, aby se tam mohla nastěhovat, ale šlo to dobře. Slíbili jí, že zbytek elektrikářských prací by měl být hotov do dubna.

„Co

kdybys

jela

někam

na

dovolenou?“ navrhl Jeff jednou večer, když přeměřovali kuchyň, aby se ujistili, že se sem všechny spotřebiče vejdou.

Uprostřed místnosti měl stát varný ostrůvek a Jeff se obával, že tam bude málo místa, zatímco Sára tvrdila, že se tam vejde. Ukázalo se, že měla pravdu.

„Pokoušíš se mě zbavit?“ usmála se na něj. „Už mě máš plné zuby?“

„Tebe ne, ale Marie Louise,“ přiznal Jeff. Právě prožívala období, kdy nenáviděla všechno americké, včetně Jeffa. Vyhrožovala, že se vrátí do Francie. Zavinilo to roční období, vždycky se jí stýskalo po pařížském jaru. Na letní pobyt se chystala nejdřív v červnu. Jeff už počítal dny, ačkoli to nerad přiznával. Občas s ní bylo těžké vyjít.

„Než dokončí elektriku a kuchyň, stejně tu nemáš co na práci. Když na pár týdnů odjedeš, budeš se moct po návratu rovnou nastěhovat. To by pro tebe bylo zajímavé,“ přemlouval ji. Hodněji pomáhal. Vzpomínal přitom na dobu, kdy upravoval vlastní dům na Potrero Hill. Ten její je samozřejmě mnohem větší, ale jinak vše probíhá na stejných principech, ovšem každý starší dům měl svá specifika.

„Nemůžu na tak dlouho odjet z práce,“

namítla Sára.

„Dej nám tak dva týdny. Když odjedeš v půlce dubna, slibuju, že prvního května se budeš moct nastěhovat.“ Sára vyskočila nadšením jak malé dítě a večer začala vážně uvažovat o jeho návrhu.

Byla na vážkách. Nechtělo se jí opouštět práci. Nevěděla kam jet.

A neměla nikoho, kdo by jel s ní. Nerada cestovala sama. Všechny přítelkyně měly manžely a

děti.

Zavolala

jedné

kamarádce ze školy, ale ta se právě rozváděla a nemohla opustit své zničené děti. Phil by s ní stejně nejel, utěšovala se. Za čtyři roky nepodnikli žádný výlet, jezdil jen s dětmi. Dokonce se zeptala i jedné kolegyně v práci, avšak ta také nemohla. Sára v zoufalství pozvala matku, jenže Audrey oznámila, že si zrovna naplánovala s přítelkyní výlet do New Yorku, navštívit muzea a zajít do divadla. Sára to málem vzdala, nakonec se však rozhodla, že pojede sama. Nyní následoval výběr místa, kam pojede. Do Mexika se jí samotné nechtělo, vždycky jí tam bylo špatně. Ráda měla Havaj, ale dva týdny by tam nevydržela. Sama v New Yorku by se taky nebavila. Pořád si nemohla vybrat, až se o víkendu zahleděla na Lillinu fotografii a náhle věděla, kam chce jet. Do Francie, vydat se po jejích stopách. Vzpomněla si, jak jí Mimi líčila, že se kdysi byla podívat na francouzský zámek, kde Lilii žila s markýzem, kvůli němuž opustila manžela. Budova prý byla zatlučená prkny, ale Sáru stejně lákalo, že by získala představu o místě, kde Lilii pobývala. Vždyť tam žila patnáct let, než zemřela, což je poměrně dlouhá doba.

Sára se chystala, že si o tom s Mimi v neděli popovídá a zjistí, kde přesně zámek leží, zřejmě v Dordogne, poblíž Bordeaux. Připadal jí jako dobrý cíl výletu. Tenhle kraj si vždycky přála prohlédnout, včetně zámků na Loiře.

Paříž milovala, a tak se v pondělí rozhodla, že

stráví

dvoutýdenní

dovolenou ve Francii. Odjede den po Velikonocích. Jeffovi řekla, že ho bere za slovo a počítá, že se 1. května nastěhuje. Do té doby zbývalo ještě šest týdnů. Sára si plánovala, že sama s Jeffovou pomocí položí koberce do malých pokojů, které bude obývat, to znamená několik šaten, pracovnu, malý pokoj pro hosty a jednu koupelnu s popraskanou podlahou. A tam, kde to půjde, sama vymaluje. Jinak by ji malování stálo majlant a značně by narušilo rozpočet. Kromě toho si říkala, že to bude zábavné, a když se naučí pokládat koberce, bude mít dojem, že šetří peníze. Zatím si vedla dobře.

Pověděla matce a babičce o výletu do Francie. Mimi jí sepsala všechny informace o Lilii, přesnou polohu a název zámku.

Její

výlet

skončil

zklamáním, ale to Sáře nevadilo. Co kdyby se jí podařilo najít někoho, kdo Lilii znal, ačkoli to bylo už víc než šedesát let.

Následující měsíc se snažila vyřídit v kanceláři, co se dalo, a také začala balit, aby se po návratu mohla přestěhovat. Většinu věcí se stejně chystala vyhodit nebo věnovat charitě.

S sebou si vezme jen knihy a oblečení.

Zbytek je hrozný. Když se na svůj majetek zadívala, divila se sama sobě, proč si ho tak dlouho nechávala.

Velikonoce strávila s Mimi a matkou.

Zašly si na brunch do hotelu Fairmont.

Audrey druhý den letěla do New Yorku.

Moc se těšila. Mimi měla v plánu strávit pár dnů s Georgem v Palm Springs a zdokonalovat se v golfu. Sára den před odjezdem povečeřela s Jeffem.

„Děkuju za ten nápad s dovolenou,“

ocenila, když se usadili ke stolu v indické restauraci. Jeff si objednal pálivé curry, Sára naopak jemné, ale oba pokrmy byly dobré. „Už se vážně těším.

Zajedu se podívat na zámek, kde žila moje prababička.“

„Kde to je?“ zeptal se Jeff se zájmem.

Znal ten příběh, ale ne do detailů. Zaujal ho, protože dodával domu atmosféru.

Lilii byla na svou dobu dobrodružná povaha a jaksi neskutečná mladá žena.

Zvlášť když si člověk uvědomil, že opustila rodinu ve čtyřiadvaceti letech.

Narodila se v roce 1906 v noci, kdy zuřilo zemětřesení, na trajektu, na němž její matka utíkala z hořícího města do předměstí Oaklandu. To byl velmi slibný začátek zajímavého a poněkud bouřlivého života. Její příchod na svět vyvolalo zemětřesení a tečku za jejím životem udělala válka. Sáru také zaujalo, že Lilii zemřela ve věku, v němž byla teď ona. Prožila krátký, ale vášnivý život. Skonala ve třiceti devíti letech poté, co patnáct let neviděla své dvě děti. Její manžel zemřel tentýž rok při práci v odboji.

„Zámek je v Dordogne,“ vysvětlila Jeffovi, kterému se z ostrého pokrmu zalily oči slzami. Vždycky říkával, že miluje své ženy a pálivé curry, i když poslední dobou se zmiňoval hlavně o curry. Marie Louise měla čím dál ostřejší jazyk.

„Máš mnohem zajímavější předky než já,“ postěžoval si.

„Strašně mě to zaujalo,“ přiznala Sára. „Je zázrak, že je moje babička normální, když vezmeme v úvahu, že ji opustila matka, otec z toho propadl depresím, přišli o všechny peníze a bratr zahynul ve válce. Navzdory tomu všemu je velice rozumná a šťastná.“ Jeff Mimi neznal, ale hodně o ní slyšel a viděl, že Sára ji zbožňuje. Doufal, že se s ní jednou seznámí. „Včera odjela se svým přítelem do Palm Springs. Vede mnohem pestřejší život než já,“ se smíchem poznamenala Sára. Ona s nikým nechodila, ale těšila se na cestu do Evropy. Jeff měl radost s ní. Podle něj byl báječný nápad vydat se po stopách Lilii a rád by s ní sám jel. „Jak to jde s Marie Louise?“ Tak jako ona mu dřív vyprávěla o Philovi, on často mluvil o Marie Louise. Za ty měsíce společné práce se spřátelili. A Sára měla jako vždycky na klopě starožitný špendlík, který jí Jeff daroval. Stal se symbolem její svobody a nadšení pro dům.

„Ujde to, aspoň myslím,“ odpověděl na otázku Jeff. „Dívá se na věci ze svého galského úhlu pohledu. Tvrdí, že život bez hádek je nemastný neslaný. Já bych ovšem dal přednost neslané dietě. Jenže mám ten dojem, že by se cítila nemilovaná, kdybychom

se

pořád

nehádali.“ Miloval ji, avšak život s ní byl obtížný. Kdykoli s ní nesouhlasil, vyhrožovala odchodem. Někdy si říkal, že ji to baví. Prostě měla takový životní styl. Její rodina se tak chovala. Občas se mu zdálo, že se každé ráno probudí a práskají dveřmi jen tak pro legraci.

Stejně se chovali její tety, strýcové, bratranci a sestřenice. Nikdy nemluvili normálně. Neustále na sebe ječeli. „Spíš jde o nějakou poruchu, tohle snad není typicky francouzské jednání, rozhodně nemůžu říct, že se mi to líbí.“ Vůbec si nedokázal představit, že by tak žil po zbytek života.

„Je to jako s tebou a Philem,“

uvažoval, když dojedli. Po curry se z něj skoro kouřilo, ale měl ho tak rád. „Po nějakém čase si zvykneš a zapomeneš, že existuje i něco jiného. Je podivuhodné, čemu všemu se kolikrát přizpůsobíme.

Víš o něm něco?“

„Dlouho se neozval. Nakonec to vzdal.“ Sára dodržela slovo a už s ním nepromluvila. Nechyběl jí. Občas se jí po někom zastesklo, ale ne po něm.

„Nejspíš má novou přítelkyni a taky ji podvádí. Teď je mi jasné, jaký je.“

Pokrčila rameny a vrátila se ke svému výletu.

„Nezapomeň mi poslat pohled,“

připomenul, když ji vysadil u jejího bytu a ona mu děkovala za večeři. Nepolíbil ji. Byla sice volná, ale on ne, a tak si nechtěla nic začínat. Věděla, že by to nedopadlo dobře. A on její přání respektoval.

Nechtěl

jí

ublížit

a

s Marie Louise byl stále pevně svázán, ať už v dobrém či zlém.

„Zavolej, kdyby se cokoli v domě dělo, nebo kdybych měla o něčem rozhodnout.“ Věděl, kdy kde bude, stejně jako to věděli v kanceláři a její babička.

Na letišti si Sára půjčí francouzský mobilní telefon a Jeffovi zavolá.

A vzala si s sebou počítač, aby mohla posílat e maily, kdyby něco potřebovali v kanceláři.

„Nedělej

si

starosti.

Užij

si

dovolenou. Až se vrátíš, pomůžu ti se stěhováním.“ Sára se po jeho slovech rozzářila.

„Budu

ti

psát,

jak

pokračujeme,“ slíbil jí. Vždycky jí podával informace o tom, co se v domě děje. Zatím dostávala jen příjemné zprávy.

Jako kdyby byl projekt od začátku odsouzen k úspěchu a Lilii i Stanley si přáli, aby dům získala, ačkoli každý z jiného důvodu. Dům už považovala za svůj domov. Stěhování bude jak třešnička na dortu. Rozhodla se, že bude používat Lillinu ložnici, a objednala si obrovskou postel s růžovým hedvábným zadním čelem. Měli by ji doručit hned, jak se vrátí z dovolené.

„Bon voyage!“ zavolal za ní. Sára se otočila a zamávala mu. Pak zmizela v budově a Jeff odjížděl a myslel na ni.

Doufal, že se jí výlet vydaří.

17

Letadlo přistálo na letišti Charlese de Gaulla v osm hodin ráno pařížského času. Trvalo hodinu, než si Sára vyzvedla zavazadla a prošla kontrolou.

V deset už jela taxíkem po Champs Élysées a s úsměvem se rozhlížela.

Během jedenáctihodinového letu se prospala. Cítila se jako nějaká filmová hrdinka, když projížděli přes náměstí Svornosti s jeho fontánami a přes most Alexandra III. směrem k Invalidovně, kde byl pohřbený Napoleon. Bydlet bude v malém hotelu na levém břehu Seiny na bulváru St. Germain v samém srdci Latinské čtvrti. Tip dostala od Jeffa na doporučení Marie Louise a hotel byl skvělý.

Sára odložila zavazadla v pokoji a šla se projít. Zastavila se na kávu a sama se naobědvala v malém bistru. Druhý den zašla do Louvru a podnikla vyjížďku na loďce jako správná turistka. Navštívila Nótre Dame a katedrálu Sacré Coeur, obdivovala budovu Opery. V Paříži už byla, ale tentokrát si návštěvu víc vychutnávala. Připadala si volná a svobodná a užívala si třídenní pobyt před odjezdem vlakem do Dordogne plnými doušky. Recepční v hotelu jí poradil, kde by se mohla ubytovat.

Ujistil ji, že jde o prosté, ale příjemné ubytování, což jí dokonale vyhovovalo.

Nepřijela,

aby

se

předváděla.

A překvapilo ji, jak je jí samotné dobře.

Cítila se v bezpečí a navzdory omezené znalosti francouzštiny vždycky našla někoho ochotného jí pomoct.

Když vystoupila z vlaku, jela taxíkem do hotelu. Postarší renault poskakoval po silnici. Okolní krajina byla nádherná.

Dordogne je kraj koní, takže viděla kolem stáje a spatřila také pár zámků, z nichž většina se nacházela v nevalném stavu. Sára přemýšlela, jestli Lillin zámek na tom je stejně, nebo ho mezitím někdo zrestauroval.

Jméno

zámku

pečlivě napsala a ukázala ho recepčnímu v hotelu. Muž přikývl a řekl jí něco nesrozumitelného francouzský, pak jí ukázal místo na mapě a promluvil nedokonalou angličtinou. Zeptal se, jestli chce, aby ji tam někdo zavezl, a Sára přitakala. Bylo pozdě odpoledne, takže recepční slíbil, že na ni bude auto čekat ráno.

Sára se navečeřela v hotelu. Měla vynikající

paštiku

z

husích

jater

z nedalekého Périgordu. Podávali ji s vařenými jablky. Ještě si dala salát a sýr. Jakmile se vrátila na pokoj, vklouzla do měkoučké postele a spala jako miminko až do rána. Probudily ji sluneční paprsky pronikající dovnitř okny. Nenamáhala se zavřít těžké okenice. Dávala přednost slunci. Pokoj měl vlastní koupelnu s obrovskou vanou.

Vykoupala se, oblékla, sešla dolů a posnídala

kávu

servírovanou

v hlubokých šálcích a čerstvé croissanty.

Chyběla jí pouze něčí společnost.

Neměla si s kým promluvit o skvělém jídle nebo krásné krajině, když ji řidič vezl k zámku Mailliard, kde žila její prababička.

Cesta od hotelu trvala půl hodiny. Než dojeli k zámku, zahlédli nádherný kostel.

Jak jí mladý řidič vysvětlil lámanou angličtinou, kdysi k zámku patřil.

Pomalu projížděli úzkou silnicí a Sára ho uviděla. Připadal jí obrovský. Měl věže, nádvoří a kolem hospodářská stavení. Pocházel ze šestnáctého století a byl moc krásný, ačkoli zde právě probíhala rekonstrukce. Kolem hlavní budovy se vinulo mohutné lešení a dělníci pilně pracovali, tak jako na domě na Scott Street.

„Nový majitel,“ oznámil mladý řidič a ukázal na zámek. „Dává opravit.“ Sára přikývla. Nový majitel zámek očividně koupil nedávno. „Bohatý! Víno! Velmi dobré!“ Usmáli se na sebe. Nový majitel zbohatl na víně.

Sára vystoupila a rozhlédla se. Kolem se rozkládaly ovocné sady a vinice, rozlehlé stáje, avšak nikde ani stopy po koních. Za Lilliných časů tu muselo být krásně. Prababička měla čich na podivuhodné domy, napadlo Sáru, a na muže, kteří ji rozmazlovali. Uvažovala v duchu, zda tady byla šťastná, jestli jí chyběly děti nebo Alexandre či dům v San Francisku. Ačkoli Sára děti neměla, nedokázala si představit, že je někdo opustí. Pocítila lítost s Mimi, když na to pomyslela.

Dělníci jí nevěnovali pozornost, a tak se tam skoro hodinu procházela. Ráda by se podívala i do zámku, ale neodvážila se.

Postávala

venku

a

vzhlížela

k budově. U okna se zjevil nějaký muž a zadíval se na ni a Sára si říkala, že ji asi požádají, aby odešla. Za pár minut se muž objevil na schodech před vchodem a zamířil k ní s tázavým výrazem ve tváři. Byl vysoký, šedovlasý, ve svetru, džínách a pracovních botách. Ale nezapadal mezi

ostatní

dělníky.

Vyzařovala z něj jakási autorita, a když se k ní přiblížil, všimla si, že má na zápěstí těžké drahé zlaté hodinky.

„Puis je vous aider, mademoiselle?“

zeptal se zdvořile. Chvíli na ni zkoumavě

hleděl.

Připadala

mu

neškodná, ale mohla být novinářka.

Turisté sem zabloudili zřídkakdy, ovšem novináři se tu kvůli němu občas objevili.

„Omlouvám se.“ Zvedla ruce. „Je ne parle pas français.“ Nic jiného říct neuměla. „Jsem Američanka,“ dodala a muž přikývl.

„Mohu vám nějak pomoct, slečno?“

zeptal se tentokrát anglicky. Byl zvědavý, kdo je. „Někoho hledáte?“ Měl přízvuk, avšak hovořil bezchybně.

„Ne.“ Sára zavrtěla hlavou. „Jen jsem se chtěla podívat na zámek. Je krásný.

Před dávnou dobou tady žila moje prababička.“

„Byla Francouzka?“ zaujalo ho to. Byl velmi pohledný, něco kolem padesátky, působil mužně a inteligentně.

„Ne, Američanka, ale provdala se za markýze. Za markýze de Mailliard.

Jmenovala se Lilii.“

„Moje prababička tu také žila,“

prozradil jí s úsměvem. „I moje babička a maminka. Pracovaly tady. Babička nejspíš pro tu vaši.“

„To

byla

moje

prababička,“

připomněla

Sára

a

muž

přikývl.

„Omlouvám se, že jsem k vám tak vnikla. Jen jsem chtěla vidět, kde žila.“

„Moc lidí sem nezavítá,“ poznamenal muž a prohlížel si Sáru. V džínách, teniskách, se svetrem přehozeným přes ramena a s dlouhými vlasy spletenými do copu vypadala mladistvě. „Zámek šedesát let nikdo neobýval,“ začal vyprávět. „Koupil jsem ho vloni. Byl v hrozném stavu. Od války na něj nikdo nesáhl. Už jsme udělali spoustu práce.

Právě jsem se nastěhoval.“

Sára pokývla hlavou. „Já jsem zase nedávno koupila prababiččin dům v San Francisku. Je také velký, i když ne jako zámek. Od roku 1930 ho nikdo neužíval, kromě několika místností v podkroví.

Její manžel, můj pradědeček, dům prodal, když odešla, po krachu na burze v roce 1929. Já dům opravuju, a až se vrátím domů, nastěhuju se tam.“

„Vaše prababička musela mít pro velké domy slabost a také pro muže, kteří jí je mohli nabídnout.“ Sára přikývla. Taková byla Lilii. „Máme hodně společného, zdá se, že právě opravujeme oba její domy.“ Sára se po jeho slovech zasmála. „Doufám, že to ocení.

Chtěla

byste

jít

dál

a

porozhlédnout se tady?“ Choval se velmi vstřícně. Sára zaváhala, ale pak přikývla. Umírala touhou nahlédnout dovnitř a potom o tom vyprávět Mimi, Jeffovi a matce.

„Zdržím se jen pár minut. Nechci vás obtěžovat. Babička mi líčila, že sem před lety zajela, ale všechno bylo zatlučené prkny. Proč tady nikdo tak dlouho nebydlel?“

„Neexistovali dědicové. Poslední markýz neměl děti. Po válce zámek někdo koupil, ale brzy nato zemřel a v rodině došlo k velkým rozbrojům.

Dvacet let se o majetku dohadovali a nikdy tady nežili. Časem zámek prostě opustili. Ti, co tady původně chtěli bydlet, mezitím zemřeli, ostatní o to zase nestáli. Zámek byl dlouho na prodej, ale nenašel se nikdo tak hloupý, kdo by ho koupil, až já.“ Muž se rozesmál a pozdravil dělníky.

Interiér zámku působil pustě a jaksi ponuře. Budova měla vysokánské stropy a k hornímu patru vedlo velké schodiště.

Sára si představovala, že na zdech dlouhých chodeb visely portréty předků.

Zatím se o zdi opíraly srolované koberce.

Na

stěnách

byly

také

připevněné svícny. Jak kráčeli dál, vysokými okny sem pronikaly sluneční paprsky. Sára si pomyslela, že dům v San Františku je hezčí a světlejší, avšak na druhou stranu i značně menší.

Tady měla dojem, jako kdyby se ocitla v nějaké jeskyni. Znova přemýšlela, jestli tu byla Lilii jako markýza šťastná.

Nový majitel zámku ji vedl po schodech nahoru a ukázal jí obrovskou ložnici předků a několik knihoven stále plných knih. V obývacím pokoji se nacházel krb tak vysoký, že by v něm mohl stát dospělý muž, a hostitel jí to hned předvedl a potom, jako kdyby si konečně vzpomněl, k ní napřáhl ruku.

„Moc se omlouvám. Jsem Pierre Petit.“ Potřásli si rukama a Sára se také představila.

„Žádný

markýz

de

Mailliard,“ dobíral si ji. „Vy jste markýzina pravnučka a já jsem pravnuk sedláka a vnuk kuchařky. Moje matka tady zamlada sloužila. Koupil jsem zámek právě proto, že tady moje rodina tak dlouho pracovala ještě za dob Mailliardových. Původně jsme byli nevolníci. Říkal jsem si, že je načase usadit Petity na zámku, když z Mailliardů už nikdo nezbyl. Sedláci mají tužší kořínek a vlastně řídí celý svět.“ Zasmál se. „Jsem moc rád, že vás poznávám, Sáro Andersonová. Dala byste si sklenku vína?“ Zavedl ji do obrovské kuchyně, která

byla

pozůstatkem

z minulosti. Ještě ji nezmodernizovali.

Dobrých osmdesát let starý sporák jako kdyby z oka vypadl tomu, který sama nedávno vyhodila.

Sára to netušila, ale Pierre Petit patřil k

nejvýznamnějším

obchodníkům

s vínem ve Francii. Exportoval do celého světa, obzvláště do Spojených států, ale i do jiných zemí. Vzal z police jednu láhev a Sára se udiveně zadívala na etiketu. Otvíral Château Margaux z roku 1968.

„Toho roku jsem se narodila,“

podotkla s plachým úsměvem a vzala si od něj skleničku.

„Chvíli by mělo dýchat,“ omlouval se a pokračovali v prohlídce zámku. Do prastaré kuchyně se vrátili za půl hodiny.

Pierre jí vylíčil plány na přestavbu a vyptával se na její dům. Pověděla mu, co dělá, jak moc má dům ráda a vyprávěla mu Lillin příběh. „Je podivné, že opustila děti, nemyslíte? Já žádné nemám, ale nedokážu si představit ženu, která to udělá. Nenávidí ji za to vaše babička?“

„Nikdy o ní nemluví, ale myslím, že ne. Tehdy nic moc nechápala, bylo jí šest.“

„Musela zlomit svému manželovi srdce,“ usoudil soucitně.

„Taky si myslím. Zemřel o patnáct let později, přišel o všechen majetek i o ženu a babička mi říkala, že se z něj stal víceméně poustevník a nakonec zemřel smutkem.“ Pierre zavrtěl hlavou a upil ze své sklenky. „Ženy takové věci dělávají,“ poznamenal a pohlédl na Sáru. „Umějí být pěkně bezcitné. Proto jsem se ještě neoženil. A je mnohem zábavnější nechat si zlomit srdce mnoha ženami než jen jednou jedinou.“

Rozesmál se a Sára s ním. Nepřipadal jí jako někdo, kdo má zlomené srdce, spíš jako ten, kdo srdce láme a užívá si to.

Byl

velmi

přitažlivý,

se

silným

charismatem a nepochybně šikovný obchodník. Na rekonstrukci zámku vynaloží celé jmění.

„Myslím, že vím o někom, s kým byste se ráda seznámila,“ nadhodil zadumaně. „Moje babička tu pracovala jako kuchařka v době, kdy tady žila vaše prababička. Je jí už devadesát tři let.

Nemůže chodit, ale paměť má pořád výbornou. Chtěla byste se s ní setkat?“

„Samozřejmě.“ Sáře se rozsvítily oči.

„Bydlí asi půl hodiny odtud. Mám vás tam zavézt?“ nabídl se, odložil sklenku a usmál se.

„Nepřidělávám vám potíže? Mám auto s řidičem, stačí, když nám popíšete cestu.“

„Nesmysl. Tady nemám co na práci.

Žiju v Paříži. Přijel jsem jen na pár dní dohlédnout, jak pokračují práce.“ Podle toho, co Sáře pověděl, rekonstrukce potrvá ještě dva roky. A rok už se tu pracovalo. „Odvezu vás tam. Také ji rád uvidím, stejně mi vždycky vyčítá, že ji nenavštěvuji častěji. Teď mám dobrou záminku. Kromě toho nemluví anglicky, takže vám budu tlumočit.“

Rozhodně zamířil po schodech dolů a Sára ho následovala, šťastná, že ho potkala a že má příležitost promluvit si se ženou, která znala Lilii. Doufala, že jeho babičce opravdu slouží paměť tak dobře, jak tvrdil. Přála si, aby se domů vrátila s nějakou zprávou pro Mimi.

Jako dárkem.

Nechal ji stát na nádvoří se slovy, že za chvilku je zpátky. Za pět minut se objevil za volantem elegantního černého rolls royce se sklápěcí střechou.

Rozhodně na sobě nešetřil. Jeho předkové možná byli nevolníci, ovšem z něj se stal nepochybně bohatý muž.

Sára

nastoupila,

předtím

ale

vysvětlila řidiči, že ten gentleman ji zaveze zpátky do hotelu. Pokusila se mu zaplatit, ale muž prohlásil, že jí to připíše na účet. Za chvíli s Pierrem odjeli. Cestou si povídali, vyptával se jí na práci a na život v San Francisku.

Prozradila mu, že je právnička, a když se zeptal, jestli je vdaná, odpověděla, že není.

„Jste

ještě

mladá,“

zareagoval.

„Jednoho dne se vdáte.“ Řekl to povýšeným

tónem,

což

ji

trochu

popudilo. Jízda rolls roycem se jí však líbila. Aby také ne. Panoval krásný dubnový den, byla ve Francii a seděla v autě s pohledným mužem, který vlastnil velký zámek. Připadalo jí to neskutečné.

„Proč myslíte? Vy jste se neoženil.

Proč já bych měla?“

„Aha… vy jste jedna z nich, co?

Nezávislá žena. Proč se nechcete vdávat?“ Bavilo ho, se s ní dohadovat a očividně měl rád ženy. A Sára měla podezření, že

příslušnice

slabšího

pohlaví milují jeho.

„Nepotřebuju se vdávat, jsem šťastná i tak,“ vysvětlila mu klidně.

„Kdepak,

nejste,“

odporoval

jí

samolibě. „Před hodinou jste seděla osamoceně ve starém renaultu a neměla si s kým popovídat. Cestujete po Francii sama. Zato teď jedete se mnou v rolls royci, povídáte si, smějete se a vidíte hezké věci. Není to takhle lepší?“

„Ale kvůli tomu jsem se za vás nemusela provdat,“ zdůraznila Sára. „Je nám takhle lépe. Oběma. Nemyslíte?“

Pierre se zasmál. Líbila se mu její odpověď a líbila se mu i Sára. Byla vtipná a pohotová. „Možná máte pravdu.

Ale co děti? Nechcete mít děti?“ Sára zavrtěla hlavou. „A proč ne? Spousta lidí si děti užívá.“

„Já hodně pracuju. Myslím, že bych nebyla dobrá matka. Nemám moc času.“

To byla pohodlná výmluva.

„Nejspíš pracujete příliš,“ uvažoval Pierre. Připomněl jí na chvíli Stanleyho, avšak byl jiný. Užíval si, poznal tajemství života, což se Stanleymu nepodařilo.

„Asi ano,“ souhlasila. „A vy? Musel jste určitě vynaložit hodně úsilí, abyste dosáhl toho všeho.“ Nezdědil majetek, vypracoval se.

„Někdy hodně pracuju, a jindy si zase hodně užívám. Mám rád obojí, všechno má svůj čas. Musíte odvést nějakou práci, abyste si mohla užívat. Na jihu mám nádhernou loď. Plachetnici. Máte ráda lodě?“

„Dávno jsem na žádné nebyla.“

Naposledy se plavila s přáteli ještě na škole, avšak nepochybovala o tom, že tehdejší plavidlo se s tím jeho nedalo srovnávat.

Za pár minut dojeli k domu Pierrovy babičky. Byl to menší hezký domek obehnaný plotem, pěkně udržovaný, se záhony růží před vchodem a malou vinicí za domem. Pierre vystoupil a zdvořile otevřel Sáře dveře. V jeho společnosti se cítila dobře, jako kdyby se ocitla v nějakém filmu, v němž hrála hlavní roli.

Pierre zazvonil a otevřel dveře.

Naproti jim vyšla nějaká žena, utírala si ruce do zástěry, prohodila s Pierrem pár slov a pak ukázala do zahrady. Byla to hospodyně. Pierre se Sárou prošli domem dozadu. Byl zařízený hezkými starožitnostmi a v oknech měl barevné záclony. Babička seděla v kolečkovém křesle v zahradě s výhledem na vinici a okolní krajinu. Žila v této části světa celý život a Pierre jí domek koupil před mnoha lety. Pro ni to byl přímo palác.

Když vnuka zahlédla, rozzářila se.

„Bonjour, Pierre /“ zvolala potěšeně a pak se usmála na Sáru. Měla ráda návštěvy. Na vnuka byla velice pyšná.

„ Bonjour, mamie.“ Pierre babičce představil Sáru a vysvětlil jí, proč přijeli. Paní zareagovala nadšeně, něco vykřikovala a

několikrát

pokývla

hlavou,

jako

kdyby

hosta

vítala.

Hospodyně

donesla

sušenky

a

citronovou limonádu, všem nalila a džbán postavila na stolek. Sušenky byly vynikající.

Pierre přitáhl pro sebe a Sáru křesla.

„Babička říká, že vaši prababičku dobře znala a měla ji ráda. Tehdy jí bylo sedmnáct a pracovala jako pomocnice v kuchyni. Lilli se k ní chovala laskavě.“

Hovořila o ní jako o markýze. „Pomohla jí, aby se za pár let stala kuchařkou.

Vůbec netušila, že má markýza děti, až si jednou všimla, jak se paní dívá na fotografii a pláče. Jinak tu prý ale byla moc šťastná. Svého manžela milovala.

Byl o pár let starší a zbožňoval ji. V její přítomnosti se pořád smál. Ale po příchodu Němců byl život těžší. Zabrali stáje a část zámku. Občas kradli jídlo z kuchyně. Vaše prababička s nimi jednala slušně, avšak ráda je neměla.

Koncem války Lilii onemocněla. Léky nebyly, jí se přitížilo a markýz prý starostí málem zešílel. Zřejmě měla tuberkulózu,“ tlumočil jí vše, co mu babička vylíčila. Pro Sáru byl úžasný zážitek, když si představovala, jak Lilii pláče nad fotografií Mimi a jejího bratra. Jak si uvědomila, podivnou náhodou zahynul v roce 1945, stejně jako jeho matka, krátce před koncem války. Toho roku skonal i Lillin bývalý manžel Alexandre. Lilii všechny opustila kvůli markýzovi, zabouchla za sebou dveře a už nikdy je neotevřela.

„Babička říká, že vaše prababička nakonec zemřela, i když byla velmi mladá,“ pokračoval Pierre. „Byla to prý ta nejkrásnější žena, jakou kdy viděla.

A markýzův žal se nedá ani popsat.

Babička se domnívá, že pracoval v odboji celou dobu, nikdo to nevěděl jistě. Po manželčině smrti odcházel stále častěji, nejspíš se účastnil akcí místní buňky. Němci ho zabili jednou v noci nedaleko odtud. Říká se, že chtěl vyhodit do povětří vlak. Byl to hodný člověk a nikoho by nezabil, kromě Němců.

Babička si myslí, že se nechal zastřelit schválně. Zemřel pár měsíců po markýze a oba jsou pohřbeni na hřbitově poblíž zámku. Odvezu vás tam, pokud chcete,“

navrhl a Sára přikývla. „Podle babičky pro ně všichni truchlili. Němci drželi služebnictvo v zámku a nutili je pracovat. Jejich velitel se nastěhoval do zámku. Když Němci konečně odešli, služebnictvo se rozuteklo na jiná místa, zámek byl uzavřen. Nakonec ho někdo koupil… a zbytek už znáte. Opravdu podivuhodný příběh.“ Když Pierre skončil vyprávění, Sára se naklonila ke stařence a vzala její ruce do svých, aby jí poděkovala. Pierrova babička se na ni usmála a gesto pochopila. Měla skutečně tak jasnou mysl, jak Pierre tvrdil. Její vyprávění si odveze Sára s sebou a předá ho Mimi.

„ D ě kuj i … merci…,“’ poděkovala francouzský. Stará žena byla jediným pojítkem se ztracenou prababičkou, se ženou, jež zmizela a jejíž dům nyní Sára vlastní. Se ženou, již milovali dva muži tak silně, že když ji ztratili, oba zemřeli.

Patřila jim, ale hlavně byla sama sebou.

Jako nádherný pták, kterého můžete milovat a obdivovat, ale nedá se zavřít do klece. Pierrova babička se najednou zamračila a ještě něco vnukovi řekla.

„Babička si vzpomněla ještě na jednu věc. Často prý vídávala Lilii psát dopisy. Není si jistá, ale možná to byly dopisy jejím dětem. Chlapec, který chodil s poštou, říkal, že dopisy se z Ameriky pokaždé vrátí. Předával je zase markýze a ta z toho byla smutná.

Prozradil mojí babičce, že Lilii dopisy ukládala

do

malé

krabičky

a

převazovala je stužkou. Babička je viděla, až když markýza zemřela. Našla tu krabičku při vyklízení jejích věcí a ukázala ji markýzovi. Ten poručil, aby ji zahodila. Markýza se určitě snažila s dětmi navázat kontakt, ale někdo dopisy posílal neotevřené zpátky. Možná muž, za něhož byla předtím provdaná, otec dětí. Musel se na ni hodně zlobit. Já na jeho místě bych se tedy zlobil.“

Všichni jen stěží chápali, jak mohla odvrhnout manžela a dvě děti kvůli lásce k jinému. Ale podle Pierrovy babičky Lilii markýze velice milovala. Nikdy prý neviděla dva tak zamilované lidi, až do smrti. To byl dostatečný důvod, aby opustila rodinu. Sára se neubránila otázce, jestli toho Lilli někdy litovala, a doufala, že ano. Pláč nad fotografiemi a dopisy převázané

stužkou

něco

napovídaly. Láska k markýzovi ovšem byla, byť to je nepochopitelné, silnější a zvítězila. Odešla do hrobu, aniž děti znovu viděla, což byl podle Sáry hrozný osud. Hlavně však pro Mimi, její milovanou babičku.

Pierre si ještě chvíli s babičkou povídal.

Sára

staré

paní

znovu

nastotisíckrát děkovala. Byl to úžasný den. A Pierre ji cestou zpátky zavezl na hřbitov.

Hrobku

Mailliardů

našli

snadno. Leželi tam oba, markýz Armand de Mailliard a markýza Lilii de Mailliard. On zemřel ve čtyřiačtyřiceti letech, ona ve třiceti devíti. Jejich úmrtí dělilo osmdesát dní, necelé tři měsíce.

Sáře bylo smutno, když ze hřbitova odcházela. Přemítala, proč Lilii neměla děti s markýzem. Možná by ji utěšily, nejspíš však nemohla snést pomyšlení, že by porodila další dítě poté, co se vzdala těch dvou. Takže i nyní zůstávala Lilii obestřena záhadami. Jaká byla, čím se řídila, co doopravdy cítila či oč si dělala starosti a po čem toužila, to všechno zůstalo tajemstvím, jež si vzala s sebou do hrobu. Sára přesto měla dojem, že domů přiveze informace, které babičku a snad i její matku uspokojí, především chtěla

Mimi

povědět

o dopisech.

„Myslím, že jsem se zamiloval do vaší prababičky,“ žertoval Pierre cestou do hotelu. „Musela to být úžasná žena, vášnivá a přitažlivá a jistým způsobem i nebezpečná. Milovali ji tak oddaně, že je to zničilo. Nemohli bez ní žít,“

usoudil a pohlédl na Sáru. „Jste také tak nebezpečná?“ dobíral si ji znova.

„Kdepak, nejsem.“ Sára se na svého dobrodince usmála. Díky němu splnila cesta do Francie očekávání. Cítila, jako kdyby je dohromady svedl osud.

„Třeba jste,“ protestoval, zatímco zastavili před jejím hotelem a ona mu děkovala za laskavost a za celý den.

„Nic bych se nedozvěděla, kdybych se neseznámila s vaší babičkou. Moc děkuju, Pierre.“

„Potěšení je na mojí straně. Takový zajímavý příběh,“ poznamenal Pierre.

„Nikdy mi o tom nevyprávěla. Všechno se odehrávalo, než jsem se narodil.“

A najednou vzal Sáru za ruku. „Zítra se vracím do Paříže. Nešla byste dnes se mnou na večeři? Je tu jen takové malé bistro, ale dobře tam vaří. Bylo mi s vámi příjemně.“

„Mně s vámi také. Jste si jistý, že mě ještě nemáte dost?“ Sára měla pocit, že už zneužila jeho ochoty dost.

„Samozřejmě. Až vás budu mít dost, odvezu vás zpátky.“ Zasmál se.

„V tom případě ráda přijímám.“

„Výborně. Vyzvednu vás v osm.“

Sára šla do pokoje a lehla si na postel. Měla o čem přemýšlet. Jako by ji prababička pronásledovala. A Pierre se svěřil se stejným pocitem, když pro ni přijel.

Bistro, kam ji zavedl, bylo prosté a jídlo jednoduché, ale dobré. Přinesl si vlastní víno. Častoval ji historkami ze svých cest a vyprávěl o dobrodružství na jachtě, s níž se plavil kolem světa.

Sára si připadala jak na jiné planetě.

Oba prožili příjemný večer. Pierre byl o patnáct let starší, ale pyšnil se mladistvým pohledem na svět, možná proto, že se neoženil a neměl děti. Jak říkal, sám byl pořád trochu dítě.

„To vy, má drahá,“ zlobil se na ni nad poslední sklenkou vína, „jste příliš vážná, jak se mi zdá. Musíte se víc bavit a brát život zlehka. Hodně pracujete a teď se ještě sedřete na tom domě. Kdy si užíváte?“ Sára se zamyslela a pokrčila rameny.

„Neužívám si. Pro mne je zábavou dům. Ale máte pravdu, to nestačí.“ Sára správně podezřívala Pierra, že jeho z toho nikdo obvinit nemůže.

„Život je krátký. Musíte začít hned.“

„Proto jsem tady, ve Francii. A až se vrátím, nastěhuju se do Lillina domu.“

„Není to Lillin dům, ale váš. Je to Sářin dům. Lilii žila svůj život, dělala, co chtěla, neohlížela se na to, komu ublíží nebo koho opustí. Přesně věděla, co chce, a vždycky toho dosáhla. To je jasné z jejího příběhu. Jsem si jistý, že byla moc krásná, ale pravděpodobně také velice sobecká. Muži se prostě vždycky šíleně

zamilovávají

do

sobeckých žen, ne do těch laskavých a hodných. Nebuďte moc hodná, Sáro…

uškodíte si.“ Sára uvažovala, jestli on si už někdy uškodil či naopak sám někomu ublížil, avšak tušila, že Lilii odhadl správně. Opustila děti a manžela. Sára to pořád nemohla pochopit, a což potom Mimi. Lilii byla její matka. „Kdo na vás doma čeká?“ zeptal se Pierre a Sára se zamyslela.

„Babička, matka, přátelé.“ Vzpomněla si na Jeffa. „Zní to pateticky?“ Upadla do rozpaků, ale Pierre to stejně vydedukoval sám už odpoledne. Vycítil, že v jejím životě není žádný muž a že je s tím smířená, což podle něj bylo smutné, když vezmeme v úvahu její věk a vzhled.

„Ne, je to roztomilé. Možná až moc.

Měla byste být na muže tvrdší.“

„Já žádné muže nemám.“ Sára se rozesmála.

„Ale budete mít. Ten pravý se objeví.“

„Jednoho nepravého jsem měla čtyři roky,“ přiznala tiše. S Pierrem se spřátelili, ačkoli vytušila, že je trochu playboy. K ní se choval laskavě.

A jistým způsobem otcovsky.

„To je dost dlouho. Co byste si vlastně přála?“ Vzal ji pod křídlo.

V jeho očích působila nevinně a on se pasoval do role jakéhosi rádce.

„Já vlastně nevím. Chtěla bych společnost, přátelství, smích, lásku, někoho, kdo má stejný názor na věci jako já a zajímá se o totéž co já.

Někoho, kdo mi neublíží a nezklame mě… kdo se ke mně bude chovat slušně.

Hledám spíš vlídné zacházení než vášeň, hledám někoho, kdo mě bude milovat a koho budu milovat já.“

„Máte vysoké nároky,“ usoudil Pierre vážně. „Takového asi nenajdete.“

„A když ano, je ženatý,“ podotkla věcně.

„A co je na tom špatného? Mně to nevadí,“ podivil se a oba se rozesmáli.

Nepochybovala, že na to nebere ohled.

Byl takový enfant terrible, pěkný a dostatečně bohatý, aby dostal vše, co si zamane, a pěkně zkažený. „Ale jsem zodpovědný muž,“

řekl

najednou.

„Kdybych nebyl, popadl bych vás a vášnivě se s vámi pomiloval.“ Žertoval jen napůl a Sára to věděla. „Jenže kdybych to udělal, Sáro, ublížil bych vám. Byla byste smutná, a to já nechci.

Zkazil bych vám celý výlet. Já si přeju, abyste se vrátila domů šťastná,“ vyložil jí své pohnutky. Držel nad ní jakoby ochrannou ruku, což u něj bylo vzácné.

„Děkuju, že jste na mě tak hodný.“

Sára měla slzy v očích. Vzpomněla si na Phila a na to, jak se k ní choval sprostě.

Pierre byl laskavý člověk. Nejspíš proto ho ženy milovaly.

„Najděte si hodného muže, Sáro.

Zasloužíte si ho,“ ujistil ji. „Možná tomu nevěříte, ale je to tak. Nemarněte čas.

Příště padnete na toho správného. Cítím to v kostech.“ Mluvil s ní jako přítel.

„Doufám, že máte pravdu.“ Stanley jí radil, aby nemarnila čas jen prací, a Pierre ji přesvědčuje, aby si našla hodného muže. Vystupovali jak učitelé, které jí osud postavil do cesty, aby jí poskytli pár

životních

lekcí,

jež

potřebovala.

„Chtěla byste zítra jet do Paříže se mnou?“ navrhl, když ji vezl zpátky k hotelu.

„Pojedu vlakem,“ zaváhala.

„Nesmysl, se všemi těmi hroznými zapáchajícími

lidmi?

Nenechte

se

vysmát. Je to dlouhá cesta, ale hezká.

Uděláte mi radost.“ Vypadalo to, že nabídku myslí vážně.

„Tak dobře, pojedu s vámi. Ale už jste na mě byl až moc hodný.“

„Dobrá, tak zítra na vás budu alespoň hodinku nepříjemný. Budete se pak cítit lépe?“ zase si z ní utahoval.

Slíbil, že ji druhý den ráno vyzvedne v devět hodin, takže do Paříže dojedou kolem páté odpoledne. V Paříži má schůzku s přáteli, ale rád by ji pozval na večeři někdy jindy. Sáru to potěšilo a cestou do Paříže se domluvili.

Společná cesta hezky ubíhala. Pierre ji vzal na oběd do skvělé restaurace, kde ho dobře znali, zřejmě se zde zastavoval cestou do Dordogne často. Hodiny utíkaly jako minuty, a než se Sára vzpamatovala, byla v pařížském hotelu.

Pierre slíbil, že jí druhý den zavolá, a když odcházel, políbil ji na obě tváře.

Sára si připadala jak Popelka. Kočár se změnil v dýni, lokajové ve tři bílé myšky a ona stoupala po schodech do svého pokoje s kufříkem v ruce a přemýšlela, jestli dva uplynulé dny byly skutečné.

Měla chuť se štípnout, aby to zjistila.

Dozvěděla se o Lilii všechno, co chtěla, viděla

zámek,

místo

posledního

odpočinku a ještě si cestou našla přítele.

Výlet se opravdu vydařil.

18

Další dny svého pobytu v Paříži trávila

Sára

prohlídkou

památek,

kostelů,

muzeí,

jedla

v

bistrech,

sedávala v kavárnách. Procházela se po ulicích, objevovala parky, nahlížela do zahrad a prozkoumávala starožitnictví.

Dělala to, co si vždycky přála v Paříži dělat, a když se vracela domů, měla pocit, jako kdyby tam prožila měsíc.

Jednou byla s Pierrem na večeři v restauraci Tour ďArgent a potom ji vzal tančit. V životě se tak nebavila. Ve svém prostředí byl Pierre skutečně okouzlující. Když ji ve čtyři ráno vysadil před hotelem, znovu ji políbil na obě tváře. Řekl, že by ji rád zase viděl, ale odjíždí do Londýna. I tak se velkou měrou zasloužil o úspěch jejího výletu.

Sára navrhla, že mu pošle fotografie sanfranciského domu, a on jí slíbil snímky zámku pro Mimi. Také ho přiměla ke slibu, že jí zavolá, kdyby někdy přijel

do

San

Franciska.

Nepochybovala, že to udělá. Odlétala z Paříže s vědomím, že tu našla přítele.

Připadalo jí, jako kdyby odjížděla z domova, když se odhlašovala z hotelu a taxík ji vezl na letiště. Teď už chápala, proč se sem Marie Louise chce pořád vracet. Ona by se chovala stejně, kdyby mohla. Paříž byla kouzelné město a Sára tu prožila nejhezčí dva týdny v životě.

A vůbec jí nevadilo, že jela sama.

Necítila se ochuzená, naopak obohacená.

V uších jí zněla Pierrova slova, že si má najít hodného muže, až se vrátí domů.

To se ovšem snáz řekne, než udělá.

Jeff se jí mezitím ozval dvakrát.

Jednou

kvůli

nějakému

problému

s elektrikou a podruhé kvůli výměně lednice, protože tu, kterou původně objednal, nemají a několik měsíců ještě mít nebudou. Psal krátce. Z kanceláře ji nekontaktovali vůbec. Užila si poctivou dovolenou, a ačkoli ji mrzelo, že odjíždí, těšila se zpátky. Ne že by se chtěla vrátit do práce. Nemohla se dočkat, až se přestěhuje. Jeff psal, že je vše připraveno.

Z letiště Charlese de Gaulla odlétala ve čtyři hodiny, takže do San Franciska dorazila v šest hodin večer tamního času. Byl krásný dubnový den, pátek, v pondělí ji čekalo stěhování a v úterý opět práce. Měla víkend na to, aby sbalila poslední věci a sama něco přepravila. Napadlo ji, že by mohla v novém domově přespat již o víkendu, i když stěhováci přijedou až v pondělí 1.

května, přesně jak Jeff slíbil.

Sára se těšila, až bude babičce vyprávět o tom, co viděla a slyšela, ale matka jí poslala e mail, že Mimi je pořád v Palm Springs s Georgem a Audrey je v New Yorku s přáteli. Její matka se stala příznivcem moderní komunikace a zamilovala se do e mailu.

Sáře to připadalo legrační. Přemýšlela, jestli se matce ještě ozval Tom, nebo zda vše vyšumělo do ztracena. Velká vzdálenost je vždy na překážku. Sára takový vztah ozkoušela, když studovala, ale nevyhovoval jí.

Na letišti sedla do taxíku, a když vešla do svého bytu, připadal jí ještě hroznější než jindy. Cítila, že už tady nemůže bydlet. Všude se povalovaly krabice, které sbalila před odjezdem, a na podlaze ležel na hromádce její ostatní majetek. Z charity si měli pro věci, které si nebude Sára brát s sebou, přijet v úterý.

Večer zavolala matce. Audreyin hlas zněl uspěchaně, říkala, že právě vyletěla ze dveří. Na víkend odjíždí do Carmelu.

Zdálo se, že pořád někde poletuje a dobře se baví. Prozradila Sáře, že Mimi by se měla vrátit ve středu. Dcera chtěla, aby všichni přišli příští víkend do nového domu na večeři. Měla pro Mimi spoustu novinek.

Překvapilo ji, že se neozval Jeff.

Věděl, kdy se Sára vrátí, ale měl asi hodně práce. Večer brzy usnula, pořád ještě adaptovaná na pařížský čas, a probudila se v pět ráno s pásmovou nemocí. Osprchovala se a oblékla, uvařila si kávu a v šest hodin už jela do domu. Panovalo úžasné slunečné ráno.

Sára vešla a zmocnil se jí pocit, jako kdyby v domě už bydlela. S potěšením si své hájemství procházela. Všechna světla fungovala,

potrubí

bylo

vyměněné. Dřevěné obložení se lesklo.

A kuchyň byla ještě krásnější, než Sára doufala. Nová lednička se jí líbila víc než původní. Příští týden se chystala začít malovat v menších místnostech a za čtrnáct dnů měli přijít malíři vymalovat velké pokoje. V červnu by měl být dům téměř hotový. Detaily chtěla dodělávat postupně a také se poohlédnout na dražbách a při výprodejích po nějakém nábytku. S výtahem zatím počká, protože ho naléhavě nepotřebuje. Jeff k ní poslal zahradnici, která se jinak stará o jejich dům na Potrero Hill. Všechno vyplela a zasadila záhony květin a živý plot kolem domu.

„Teda!“ vydechla Sára s úsměvem, když se usadila ke svému novému kuchyňskému stolu. „To je něco!“ Celá zářila.

Asi za dvě hodiny zazněl domovní zvonek. Sára vykoukla oknem a spatřila Jeffa se dvěma kelímky od Starbucks.

„Co tady děláš tak brzy?“ podivil se.

Vypadal odpočatě a spokojeně, když jí podával

velké

dvojité

cappuccino

s pěnou z netučného mléka, přesně jak to měla ráda.

„Nacházím se na jiné planetě v jiném časovém pásmu.“ Ale z výrazu na její tváři viděl, že se jí výlet líbil.

„Bavila ses?“

„Moc… a ta kuchyň je úžasná,“

pochválila. Včera tady zapracovala úklidová četa, takže vše vypadalo dokonale.

Upíjeli kávu a povídali si a vtom se Jeff zeptal, jestli náhodou v Paříži nepotkala Marie Louise.

Sára

se

zatvářila zmateně.

„Ne. Ona odjela? Není na letní pobyt ještě brzy?“

„Letos ne. Opustila mě.“ Jeff se díval Sáře do očí.

„Opustila

tě?“

zopakovala

překvapeně. „To znamená doopravdy, nebo jen na pár týdnů?“

„Odstěhovala se zpátky do Paříže.

Vykoupím její polovinu firmy. Dům prodáme, na ten už nemám. Peníze za dům použiju na firmu.“ Tvářil se klidně.

Sára se mohla jen dohadovat, jak mu asi je. Člověk se těžce smiřuje se čtrnácti promarněnými roky. Ale zdálo se, že to zvládá.

V jistém smyslu se mu ulevilo.

„To je mi líto,“ řekla tiše. „Jak k tomu došlo?“

„Už bylo na čase. Byla tady zoufalá od první chvíle. A myslím, že nebyla ani šťastná se mnou. Jinak by tu přece zůstala,“ usoudil s trpkým úsměvem.

I když se přesvědčoval, že to je nejlepší řešení, stejně to bolelo. Od Vánoc se nepřetržitě hádali. Vyčerpávalo ho to, takže si teď, když bylo po všem, skoro oddechl.

„Nešlo o tebe,“ utěšovala ho Sára.

„Spíš o to, že tady nechtěla žít.“

„Před lety jsem nabízel, že se s ní přestěhuju do Evropy. Ale to jí taky nevyhovovalo.

Prostě

je

taková

nešťastná osoba. Pořád se musí zlobit.“

Rozčilovala se do poslední chvíle, a když odcházela, bouchla za sebou dveřmi. Jeff si nepřál, aby jejich vztah skončil takhle. Marie Louise to však jinak neuměla. Lidé odcházejí různě, někteří klidně, jiní v zlosti.

„A co ty? Potkala jsi v Paříži muže svých snů?“ Tvářil se napjatě.

„S jedním jsem se spřátelila.“

Vylíčila mu návštěvu na zámku de Mailliard, setkání s Pierrem Petitem a jeho babičkou. V uších jí zase zněla ozvěna Pierrových slov. Jeffovi se ale o ničem nezmínila. Měl dost svých starostí. Tak jako ona, když se rozešla s Philem. Věděla, že to bylo to nejlepší, co mohla udělat, ale stejně se tím trápila. „Moc jsem si to užila,“

připustila tiše a dopila cappuccino.

Nechtěla výlet popisovat. Jeff si očividně prožil mezitím své.

„To mi došlo. Vůbec jsi neposílala maily.“ Smutně se usmál. Trochu mu to dělalo starosti.

„Využívala jsem každičké minuty a taky jsem myslela, že máš moc práce.“

Ještě jednou mu pověděla, že ji mrzí, jak to dopadlo s Marie Louise, a potom se vydali na obhlídku. Dům byl připravený k nastěhování. „Dneska tady budu spát,“

oznámila mu pyšně. Usmál se. Byla tak šťastná, vypadala lépe než kdy předtím a Jeff byl rád, že se vrátila. Stýskalo se mu, obzvlášť

poslední

dny.

Marie Louise odjela před týdnem.

Nechtěl o tom Sáře říct, dokud se nevrátí. Potřeboval si na to sám zvyknout. Ještě pořád mu přišlo zvláštní vracet se

do

prázdného

domu.

Marie Louise si odvezla všechno, co chtěla, a řekla, aby si zbytek nechal nebo prodal. Nepoutal ji nijak silný vztah k ničemu v domě, ani k Jeffovi, což ho zasáhlo. Po dlouhých čtrnácti letech.

Musel si zvykat. Prvních pár nocí se málem smál sám sobě. Uvědomil si, že mu chybí hádky. Na nich byl vlastně jejich vztah založený.

„Co budeš dneska dělat, Sáro?“

„Balit. Něco sem přestěhuju. Chci začít oblečením.“ Moc ho neměla.

Většinu vyřadila. Byla nemilosrdná a zbavila se všeho, co nepotřebovala a nechtěla.

„Chceš pomoct?“ nabídl se.

„To je zdvořilostní otázka, nebo to myslíš vážně?“ Věděla, že má spoustu práce.

„Myslím to vážně.“

„Tak chci. Můžeme sem odvézt nějaké věci, abych tu mohla přespat. Nemám v úmyslu strávit noc ve svém bytě.“

Nechtělo se jí tam zůstávat už minulou noc. Novou postel doručili do domu na Scott Street. Byla nádherná a růžové čelo působilo velmi mladistvě. Byla by hodná i Lilii.

Jeff zašel do bytu s ní, pomohl jí odnášet krabice a šaty. Jeli čtyřikrát oběma auty. Pak jí zase pomáhal vše vyložit a nastěhovat do ložnice. Bral to jako terapii. Vypadal ještě trochu zdrceně.

„Myslíš, že se zase vrátí?“ zeptala se, když si udělali přestávku na oběd. Měla hlad jako vlk. V Paříži bylo o devět hodin víc. Všimla si, že Jeff skoro nejí.

„Tentokrát ne,“ ujistil ji věcně a loudal se se sendvičem, který mu nachystala. Sára svůj slupla za dvě minutky. „Dohodli jsme se, že je konec.

Měli jsme to skončit už před lety. Jen jsme byli oba moc tvrdohlaví a zbabělí, abychom nechali toho druhého jít. Jsem rád, že teď jsme to dokázali. Tenhle týden nabídnu dům k prodeji.“ Sára věděla, že Jeff má svůj dům rád a tvrdě na něm pracoval, a tak ho litovala. Ale prodá ho alespoň se slušným ziskem.

Říkal, že Marie Louise se hádá o každou penny. Za firmu jí bude muset vyplatit těžké peníze.

„Kde budeš bydlet?“ vyzvídala Sára.

„Seženu si nějaký byt tady na Pacific Heights, blíž ke kanceláři. To bude rozumnější.“ Nepřestěhovali si kancelář do domu na Potrero Hill, protože to bylo moc daleko pro zákazníky. „Třeba bych si mohl vzít ten tvůj.“

„Ten by se ti nelíbil.“ I když s jeho nábytkem by vypadal lépe.

„Zítra si půjdu pár bytů prohlédnout.

Nechceš jít se mnou?“ Vypadal osaměle.

Marie Louise s ním sice netrávila moc času, ale přece jen bylo něco jiného, když věděl, že odešla nadobro. Bez ohledu na to, jak s ní obtížně vycházel, zůstalo po ní prázdno a on ještě netušil, jak ho

vyplní.

Byla

něco

jako

amputovaná končetina. Občas bolela, ale obešel se bez ní.

„Ráda. Nebudeš kupovat dům?“

„Zatím ne. Počkám, až se to trochu usadí, prodám ten starý a pak se uvidí.

Snad mi zbyde dost, až jí zaplatím za firmu. Ale nespěchám.“

„To je rozumné,“ schválila mu to Sára. Zachoval se k Marie Louise velkoryse, což pro něj bylo typické.

Pomohl jí pak přestěhovat další věci.

K večeři si objednali činu. Potom Jeff odešel. Druhý den si šli společně prohlížet byty.

„Tak jaká byla první noc?“ vyptával se, když pro ni přijel. Usmíval se a vypadal lépe než včera.

„Skvělá. Miluju tu novou postel a taky koupelna je úžasná. Do vany by se klidně vešlo i deset lidí.“ Celou noc si připadala jako doma. Tak se cítila od první chvíle, kdy do domu vstoupila.

A teď se jí konečně splnil sen.

Odpoledne objevili byt pro Jeffa. Byl malý a slušný. Nic extra, ale čistý a v dobrém stavu a jen jeden blok od jeho kanceláře. Patřila k němu i malá zahrada. A k jejímu domu na Scott Street to bylo pouhé čtyři bloky. Líbil se mu i krb. Když z bytu odcházeli, poznamenal Jeff, že to bude zvláštní pocit bydlet v bytě po tolika letech v domě.

Potom Sáru vysadil doma. Musel jet k sobě a také začít balit. Zavolal jí až večer.

„Jak jsi na tom, Jeffe?“ zeptala se laskavě.

„Dobře. To balení je deprimující. Co budu moct, prodám s domem, ale myslím, že i tak dám spoustu věcí někam do úschovy.“ Byt, který si pronajal, byl malý. Takový si přál.

Jinak Sára zažívala zvláštní pocit.

V uplynulých pěti měsících spolu trochu flirtovali a políbili se, ale najednou nevěděla, jak na tom jsou. Teď byl volný. Sára však nechtěla pokazit jejich přátelství nějakým románkem, který by neměl dlouhého trvání.

Jeff se ozval až v úterý, kdy už pracovala. Měl prý schůzku poblíž a chtěl ji pozvat na oběd. Sešli se v jednu.

V saku a kalhotách mu to moc slušelo.

Sára měla v klopě brož, kterou od něj dostala.

„Chci se tě na něco zeptat,“ začal opatrně uprostřed jídla. Proto ji pozval.

Sára nic netušila. „Jaký máš názor na schůzky?“ Nerozuměla mu.

„Obecně

nebo

myslíš

nějaké

konkrétně? Nejsem si jistá, že si vůbec pamatuju, jak taková schůzka probíhá.“

Neměla rande čtyři měsíce, od chvíle, kdy se rozešla s Philem, nebo vlastně čtyři roky předtím. „Jsem trochu zrezivělá.“

„To já taky. Ale myslel jsem konkrétně naše schůzky.“

„Naše? Teď?“

„Třeba. Tohle by mohlo být první rande. Ale já jsem spíš myslel na večeře, kina, líbání a tak, vždyť víš, ty věci, co lidé dělávají.“ Sára se na něj usmála. Vypadal nervózně. Vzala ho za ruku.

„Po pravdě řečeno, ta část s líbáním se mi líbí. Ale večeře nebo kino by taky nebyly k zahození.“

„Prima,“ řekl jakoby s úlevou. „Takže dnešek budeme považovat za první rande, nebo jen za zkušební kolo?“

„Tak i tak. Co myslíš ty?“

„Zkušební kolo. Navrhuju, abychom začali večeří. Co zítra?“

„To by šlo,“ souhlasila Sára a usmívala se. „A na dnešek už máš nějaké plány?“

„Nechtěl jsem být moc hrr.“

„Vedeš si dobře.“

„To rád slyším. Nic takového jsem nedělal čtrnáct let. Což je tedy setsakramentsky dlouho.“ Usmíval se na ni, a když vycházeli z restaurace, drželi se za ruce. Jeff ji doprovodil do kanceláře a vyzvedl ji zase v osm hodin večer. Zašli do malé italské restaurace na Fillmore Street, kam se dalo dojít pěšky z jejího domu. Až se Jeff přestěhuje, bude to tam mít blízko i on.

Když ji doprovodil domů, přede dveřmi ji políbil. „Tím jsme naše první rande oficiálně zpečetili. Co říkáš?“

„Rozhodně,“ zašeptala a on se k ní znova

sklonil.

Odemkla,

Jeff

ji

naposledy políbil, nasedl do auta a jel domů a usmíval se pro sebe. Myslel na to, že mu Marie Louise poskytla tu nejlepší službu na světě, když se vrátila do Paříže.

Jak

Sára

pomalu

stoupala

po

schodech do své nové ložnice, vybavila se jí opět Pierrova slova. A věděla bez nejmenších pochybností, že právě našla hodného muže.

19

Sára uspořádala první večírek na Scott Street hned o víkendu po nastěhování. Prostřela stůl v kuchyni a pozvala Mimi, George, matku a Jeffa.

Chystala se jeho přítomnost vysvětlit tím, že je architekt a pomáhá jí s domem, aby rodině nemusela říct, že spolu začali chodit. Jejich vztah byl v začátcích a Sára ještě nechtěla nic prozradit. Takhle je však mohla s Jeffem snadno seznámit.

Den předtím se jí po telefonu přiznal, že je nervózní. Uklidňovala ho, že matka je prima, babička báječná a George v pohodě. Pomohlo mu to jen částečně.

Setkání považoval za důležité, nechtěl ho pokazit.

Tento týden měli rande třikrát. Jednou večer, když se pokoušela vymalovat šatnu, donesl Jeff jídlo z indické restaurace (pálivé pro sebe, nepálivé pro ni). Sára měla vlasy celé zacákané růžovou barvou, a tak jí se smíchem ukázal, jak na to, a pomáhal jí. Na jídlo až do půlnoci ani nevzdechli, ale když se Sára druhý den probudila a běžela se na nátěr podívat, vypadala šatna úžasně.

Světle růžová, přesně jak si přála.

Jeff se zastavil i další den a Sára uvařila večeři. Povídali si o všem možném od zahraničních filmů přes zařizování bytů

až

k

politice.

Nepracovali, ale bylo jim hezky.

A v pátek šli na večeři a do kina, aby „dodrželi schéma schůzek“. Byli v malé francouzské restauraci na Clement Street a pak zhlédli slušný thriller, který se jim oběma líbil. Když ji dovezl domů, dlouho se líbali. Postupovali pomalu.

Sobotu strávili spolu, zase malovali a společně prostírali pro hosty. Sára nachystala jehněčí s bramborovou kaší a zeleninovým salátem.

Jeff

přinesl

tvarohový koláč a nějaké zákusky.

Květinová výzdoba na stole byla krásná, kuchyň se přímo skvěla nádherou. Sára se nemohla dočkat, až Audrey a Mimi přijdou. Chtěla jim vyprávět všechno, co se dozvěděla ve Francii.

První přišli George a Mimi. Vypadali šťastně. Mimi byla milá jako vždy, říkala, jak je ráda, že se seznámila s Jeffem, a ocenila, že pomáhá její vnučce s domem. Zamířili rovnou do kuchyně, protože nikde jinde se nedalo sedět, leda na posteli v ložnici. Jakmile Mimi spatřila novou kuchyň v místech, kde kdysi bývaly spíže, spráskla ruce.

„No tohle! Taková nádhera! Ještě jsem tak velkou kuchyň neviděla!“

Výhled do zahrady uklidňoval. Pracovní plochy a spotřebiče byly prakticky uspořádány, všude bílá žula, bělostné skříňky, velký varný ostrůvek. Obrovský kulatý stůl budil dojem, že jste se ocitli na zahradě. Mimi se všechno líbilo.

„Pamatuji si na starou kuchyň. Byla tak ponurá, ale lidé, kteří tam pracovali, se ke mně chovali laskavě. Vždycky jsem se tam schovávala chůvě a dostávala jsem sušenky.“ Zasmála se při té vzpomínce. Zdálo se, že tentokrát ji rodný dům nerozrušil, spíš naopak.

Tvářila se spokojeně. Zavěsila se do Jeffa, šli si prohlédnout další místnosti a přitom mu vyprávěla spoustu historek.

Ještě byli nahoře, když se ozval zvonek a vešla Audrey. Sotva popadala dech a omlouvala se, že se zpozdila.

„Klid, mami. Mimi právě přišla.

Prochází si dům s architektem. George mi dělá společnost v kuchyni.“ Odebrala matce plášť a pověsila ho do vestavěné skříně, která byla skoro tak velká jako ložnice v jejím bývalém bytě. Rodina Beaumontových skříň využívala pro kabáty a kožichy hostů, když pořádali večírky v tanečním sále. Sára navrhla Jeffovi, že by si tam udělala pracovnu, třebaže měla dost místa i jinde.

„Ty jsi dnes pozvala architekta?“

podivila se Audrey.

Sára jí pochválila nový účes. Měla vlasy pro změnu vyčesané hladce nahoru a na uších nové perlové náušnice.

„Říkala jsem si, že by ses s ním ráda seznámila,“ poznamenala Sára a pak ztlumila spiklenecky hlas. „Opravdu mi připadalo, že bych ho měla pozvat.

Hodně mi pomohl a udělal v domě spoustu práce.“ Matka přikývla a šla za Sárou do kuchyně s poněkud roztržitým výrazem. Usmála se na George, který seděl u stolu, upíjel bílé víno a těšil se pohledem do zahrady.

„Dobrý den, Georgi,“ pozdravila ho.

„Jak se máte?“

„Báječně. Právě jsme se vrátili z Palm Springs. Z Mimi už je slušná golfistka,“ pochlubil se.

„Taky jsem se začala učit,“ přiznala Audrey. Sára, která jí podávala sklenku vína, na ni překvapeně pohlédla.

„A kdy?“

„Vlastně

už

před

pár

týdny,“

prozradila a usmála se na dceru. Sáru napadlo, že to matce ještě nikdy tak neslušelo. Vtom vešli Jeff a Mimi.

Audrey objala matku, která neustále mluvila o tom, jak úžasně dům vypadá.

Samozřejmě

že

je

ještě

potřeba

vymalovat, avšak nové osvětlení a opravené lustry dodávají místu dostatek jasu. Dřevěné obložení se leskne, koupelny září čistotou a jsou funkční.

I bez nábytku začínal dům opět připomínat domov. Mimi obdivovala, jak si Sára zařídila ložnici. Jeff ji upozornil na všechny detaily, zatímco ona mu vyprávěla o svém dětství a ukázala mu všechny tajné kouty bývalého dětského pokoje. Stali se z nich rychle přátelé.

Sára zapálila svíčky na stole a všichni se usadili. Mimi pochválila jehněčí a s Georgem oblažovali ostatní historkami z Palm Springs. Jeff dychtivě naslouchal.

Seděl mezi Sárou a Mimi a zdálo se, že se dobře baví. Audrey se ho vyptávala na práci a on se nadšeně rozpovídal o starých domech. Všem připadal velmi sympatický. Audrey si však pamatovala, jak jí dcera říkala, že Jeff s někým žije, takže bylo jasné, že jejich vztah je čistě pracovní. Přesto se zdálo, že jsou dobrými přáteli.

„Tak jak ses měla, mami?“ vyptávala se Sára, zatímco skládala nádobí do myčky a

Jeff

servíroval

dezert.

V kuchyni se velmi dobře vyznal, jak si všimla Mimi, ale Sára zdůraznila, že ji přece navrhoval.

„To je, panečku, servis,“ dobírala si ho Mimi. „Architekt, který myje nádobí.“

„V New Yorku se mi moc líbilo,“

odpověděla Audrey na dceřinu otázku.

„Viděli

jsme

báječná

divadelní

představení a vyšlo i počasí. Prostě dokonalé. A jak bylo ve Francii?“

U dezertu Sára všem pověděla, co se dozvěděla od Pierra a jeho babičky na zámku Mailliardových v Dordogne.

Cítila se trochu nesvá, když babičce vyprávěla otevřeně o Lilii v přítomnosti ostatních. Vylíčila, jak Lilii plakávala nad fotografiemi dětí a jak se jí vracely všechny dopisy a že si je schovávala.

Mimi tekly slzy po tváři, ale byly to spíš slzy úlevy.

„Nikdy jsem nechápala, proč se nám neozvala. Hned se cítím lépe, když vím, že se opravdu pokoušela. Tatínek musel dopisy posílat zpátky.“ Mimi seděla tiše a pozorně

naslouchala

vnuččinu

vyprávění, občas přikývla, na pár věcí se zeptala a nejednou jí vstoupily slzy do očí. Nakonec se Sáře svěřila, že je moc ráda, když konečně ví, co se stalo, že byla matka tak zamilovaná a zároveň milovaná a že prožila poslední roky života šťastně. Projevila tím opět svou typickou velkomyslnost, když uvážíme, co všechno ztratila. Vyrůstala bez matky, prožila bolestné období. Jaký to asi musí být pocit, když se dozvěděla, že matka žila ještě v době, kdy jí bylo dvacet jedna let, a přitom ji od šesti let neviděla. Mimi nadhodila, že by s Georgem mohli zámek také někdy navštívit. Chtěla se podívat na místo, kde je matka pohřbená, a věnovat jí poslední vzpomínku.

Večer se vydařil a všichni litovali, že končí. Už se chystali vstát od stolu, když si Audrey odkašlala a zacinkala lžičkou o sklenku. Sára čekala, že jí matka popřeje hodně štěstí v novém domě, a usmála se na ni tak jako ostatní. Jeff přerušil rozhovor s Mimi, kterou byl, jak si Sára všimla, naprosto okouzlený.

„Chtěla bych vám něco oznámit,“

spustila Audrey a podívala se na svou matku a dceru a pak na George. Nakonec lehce pokývla i směrem k Jeffovi.

Nečekala, že ho dnes Sára pozve, ale nechtěla otálet. Rozhodli se v New Yorku. „Budu se vdávat,“ řekla a všichni na ni vytřeštili oči. Mimi se usmála, protože na rozdíl od své vnučky nebyla překvapená.

„Cože? A koho si budeš brát?“ Sára nevěřila svým uším. Vůbec netušila, že matka s někým chodí, natož že plánuje svatbu.

„Je to tvoje vina.“ Audrey se na dceru usmála, ale ta se pořád tvářila nechápavě. „Ty jsi nás seznámila. Budu si brát Toma Harrisona a odstěhuju se do St. Louis.“ Omluvně na matku i dceru pohlédla. „Nerada vás opouštím, ale Tom je nejúžasnější muž, jakého jsem kdy potkala.“ Zasmála se, v očích však měla slzy. „Kdybych prošvihla tuhle příležitost, třeba už jinou nedostanu.

Nechce se mi opustit San Francisko, ale Tom se ještě nechystá do důchodu.

Možná až k tomu dojde, přestěhujeme se sem. Prozatím budu bydlet v St. Louis.“

Pohlédla na Mimi a Sáru, které vstřebávaly její slova. Jeff vstal a šel ji obejmout a pogratulovat jí. Jako první.

„Děkuji, Jeffe,“ řekla dojatě. Pak ji George políbil na tvář.

„Výborně,“ schválil její rozhodnutí.

„Kdy bude svatba?“ Nic ho nebavilo víc než tanec a večírky. Všichni se jeho otázce zasmáli.

„Brzy. Tom nechce otálet. V létě pojedeme na dovolenou do Evropy a podle něj by to mohla být zároveň naše svatební cesta. Říkali jsme si, že svatbu uspořádáme koncem června. Vím, že to je staromódní, ale líbí se mi představa červnové nevěsty.“

Audrey

se

začervenala a Sára se usmála. Byla nadšená. Netušila, že spojení, které sama zosnovala, skončí tak úspěšně. Spíš doufala, že se spřátelí a občas se budou scházet. Tohle ovšem bylo jako vyhrát jackpot v Las Vegas.

„Takže v New Yorku jsi byla s ním?“

zeptala se matky.

„Ano,“ přitakala Audrey a celá zářila.

V životě nebyla tak šťastná. Sára udělala dobře, že je seznámila.

Cestou z New Yorku navštívila Audrey jeho rodinu v St. Louis. Všechny děti se k ní chovaly vstřícně. Strávila pár chvil

i

s

Debbie

a

její

ošetřovatelkou. Četla jí pohádky, které čítávala Sáře, když byla malá. Tom je sledoval se slzami v očích. Audrey byla ochotná pomáhat s péčí o Debbie, tak jako jeho bývalá žena. Udělala by pro něj cokoli. Teď pohlédla na matku a dceru a řekla: „Cítím se provinile, že vás obě opustím. Jenže nechci tuhle šanci propást… jsem s ním tak šťastná.“

Sára vstala a objala matku a za ní se zvedla i Mimi. Všechny tři ženy se rozplakaly radostí, zatímco Jeff se usmíval na George.

„Pěkně se nám to vyvinulo!“ prohlásil George a Sára zaběhla do lednice pro šampaňské, které si přinesla ze starého bytu. Jeff ho otevřel a všichni si připili na nevěstu.

Pak si Sára uvědomila, že budou muset svatbu naplánovat. „Kde se chceš vdávat, mami?“

„Bože,“

povzdechla

si

Audrey.

„Nemám ponětí. O tom jsme s Tomem ještě nemluvili. Určitě tady. Jeho děti přijedou, kromě Debbie. Pozveme jen nejbližší rodinu a pár mých blízkých kamarádek.“ Což v jejím případě znamenalo alespoň tucet žen, s nimiž se v uplynulých dvaceti letech spřátelila.

„Tomova dcera nám chce uspořádat večírek v St. Louis. Ale svatbu nebudeme mít velkou.“ Tom v San Francisku nikoho neznal.

„Já mám nápad,“ s úsměvem řekla Sára. „Do té doby už bude dům vymalovaný.“

Zbývají

skoro

dva

měsíce. „Pojďme ji uspořádat tady.

Pomůžeš mi. Půjčíme si nábytek, stromy.

Připijeme si na zahradě a obřad proběhne v obývacím pokoji… bylo by to hezké. Co ty na to?“ Audrey jen zářila. „To by se mi líbilo. Tom není nijak zbožný, tady se bude cítit lépe než někde v kostele. Zeptám se ho, ale myslím, že to bude nádhera. Co ty na to, mami?“ Obrátila se k matce.

„Jsem nadšená, Audrey.“ Pro všechny to byla skvělá novina. Audrey navrhla, že zajistí dodavatele občerstvení a hudebníky. Její květinářka se postará o výzdobu. Audrey s Tomem zařídí i pozvánky. Sára tomu pořád nemohla uvěřit. Její matka se vdá a odstěhuje do St. Louis.

„Budeš mi chybět, mami,“ řekla smutně,

když

po

chvíli

matku

vyprovázela ke dveřím. „Pamatuješ, jak jsi říkala, že bych měla dům pronajímat na svatby?“

připomněla

matce.

„Nenapadlo mě, že první budeš zrovna ty.“

„Mě tehdy taky ne.“ Audrey dceru objala. „Využiješ mě jako pokusného králíka. Jen doufám, že jednou tu uspořádáme i

tvoji

svatbu,“

poznamenala matka a myslela to vážně.

„Když jsme u toho, ten tvůj architekt se mi líbí. Smůla, že má přítelkyni. Jak to s ní myslí?“ Audrey pořád dávala někoho dohromady, avšak tentokrát ji Sára trumfla v každém směru. Jenom jí ještě nechtěla o sobě a Jeffovi povědět.

„Žili spolu čtrnáct let,“ udala poctivě minulý čas, jenže Audrey byla příliš rozrušená, aby si toho povšimla.

„To je škoda… a taky jsi říkala, že mají dům a společnou firmu, viď? Ještě se nabízí Tomův syn Fred. Je moc milý a právě se rozvedl. Už ho uhání milion dalších ženských. Seznámíš se s ním na svatbě.“

„Budu

se

k

němu

asi

muset

proboxovat davem. Navíc bydlí jinde, a to by mi nevyhovovalo. Jsem partnerka ve firmě.“

„Někoho ti najdeme,“ ujistila ji Audrey. Sára si s tím nedělala vůbec starosti. Nehledala nijak zoufale muže.

Podle

všeho

už

jednoho

našla.

A opravdu skvělého.

„Brzy se ti ozvu, mami. Mám z vás velkou radost,“ rozloučila se. Za chvilku odešli i Mimi s Georgem. Sára si babičku dobírala, že další svatba bude ta její, a Mimi vnučku okřikla, ať neříká hlouposti, zatímco George se řehtal. Byli spolu šťastní, chodili na večírky, tancovat, hráli golf, jezdili do Palm Springs. Měli vše, co si přáli, i bez manželství.

Když ostatní odešli, panovalo v domě podivné ticho. Sára se vrátila do kuchyně a myslela na to, jaké to bude, až se matka odstěhuje. Už teď se jí stýskalo. V posledních měsících spolu vycházely tak dobře. Bylo jí smutno, připadala si jako opuštěné dítě. Ani nechtěla své pocity vyjádřit slovy.

„To byl tedy večer,“ povzdychla si, když vešla do kuchyně. Jeff mezitím skládal nádobí do myčky. „Takovou novinku jsem opravdu nečekala. Ale mám radost.“

„Schvaluješ to?“ Jeff na ni zkoumavě pohlédl. Znal ji lépe, než tušila, a dělal si o ni starosti. „Je to slušný člověk?“

Měl rád její rodinu a najednou cítil ochranitelské sklony i k Audrey, se kterou se sotva seznámil.

„Tom? Je naprosto fantastický. Sama jsem je vlastně dala dohromady. Je jedním z dědiců Stanleyho Perlmana.

Vůbec mě nenapadlo, že by si ho vzala.

Šli spolu na večeři, když Tom přijel do San Franciska, a napsal jí pár mailů. Od té doby se o něm nezmínila. Myslím, že s ním bude doopravdy šťastná. A když pomineme občasné

popichování

a

proříznutou pusu, je moje matka hodná ženská.“ Sára si jí vážila a milovala ji, byť ji Audrey občas pěkně potrápila. To už ale hodila za hlavu. A zrovna teď, když si jsou bližší než kdy dřív, se matka najednou odstěhuje. „Bude se mi po ní stýskat. Je to, jako kdyby mě odložila někde na letním táboře.“ Jeff se usmál a na chvíli přestal skládat nádobí do myčky, aby ji mohl dlouze políbit.

„To zvládneš. Můžeš za ní kdykoli zajet. A ona určitě bude jezdit sem. Taky se jí bude stýskat. Když jsme u toho, musím se k něčemu přiznat.“

„K čemu?“ Jeff ji uměl vždy hezky utěšit a vyzařoval z něj klid. Nikdy v ní nevzbudil pocit, že se chystá utéct. Patřil k těm, kteří vytrvají, tak jako vydržel s Marie Louise, dokud sama neodešla.

„Přiznávám, že sice chodím s tebou, ale šíleně jsem se zamiloval do Mimi.

Chci za ní běžet a oženit se s ní, a když budu muset, jsem ochoten se poprat s Georgem. Je to ta nejroztomilejší, nejzábavnější, nejúžasnější žena, jakou znám, až po tobě samozřejmě. Jen chci, abys věděla, že ji v nejbližší době požádám o ruku. Doufám, že proti tomu nic nenamítáš.“ Sára se rozesmála. Mimi byla prostě neodolatelná.

„Že je úžasná?“ Sára celá zářila. „Je to ta nejsenzačnější babička na světě.

Nikdy o nikom neřekla křivé slovo, má ráda každého, s kým se seznámí, všude se dobře baví. Každý je do ní blázen.

Má ten nejlepší přístup k životu, jaký znám.“

„Naprosto

s

tebou

souhlasím,“

přitakal Jeff, pustil myčku a pak se obrátil k Sáře. „Takže ti nebude vadit, když se s ní ožením?“

„Vůbec ne, uspořádám vám svatbu.

Jé, to bys vlastně byl můj nevlastní dědeček, že ano? Budu ti muset říkat dědo?“ Jeff sebou trhl.

„Dědo Jeffe by bylo přívětivější. Co myslíš?“ A pak se zazubil. „Odhaduju, že díky tomu jsem vážně moc starý na to, abych s tebou chodil.“ Byl jen o šest let starší. Objal ji a políbil. Dojalo ho, že se mohl zúčastnit rodinné večeře a sdílet s nimi nečekané novinky.

Sára nabídla Jeffovi další sklenku vína. Neměli se vlastně kam posadit.

Byly tu pouze židle v kuchyni a postel v horním patře. Většinou pracovali a nevadilo jim, že sedí na podlaze. Ale pro společenské příležitosti skýtal dům omezené možnosti. A Sára se ještě necítila na to, aby ho pozvala k sobě do ložnice, že se budou dívat na televizi.

Ani ve svém pokoji neměla místo k sezení, protože malý růžový gauč, který si objednala, dodají až za několik měsíců.

Jeff prohlásil, že už vypil dost, a tak seděli v kuchyni a povídali si. Nakonec Sára zívla a Jeff se usmál.

„Jsi ospalá. Už půjdu,“ oznámil, vstal a Sára ho doprovodila ke dveřím.

Prožili příjemný večer.

U vchodu ji políbil a pak se zatvářil zmateně. „Mimochodem, kolikáté je tohle rande?“

„Nevím,“ zamumlala Sára. Jeff něco počítal a ona mu moc nerozuměla. Měla ráda, když se choval bláznivě jako kluk, připadala si pak sama nějak mladší.

„Takže, jestli oběd bylo první oficiální rande… Na tom jsme se shodli?“ zeptal se a znovu ji políbil.

„Pak jsme třikrát večeřeli… dvakrát tady, jednou venku… to bychom měli čtyři… dneska je to páté… myslím, že tohle je páté rande…“

„O čem to mluvíš?“ Sára se mu smála.

„Copak záleží na tom, kolikáté máme rande?“ Ať už nesla schůzka jakékoli číslo, byla nesmírně příjemná a jí se moc líbila. Také ho líbala. Nemohla se od něj odtrhnout a zdálo se, že on je na tom stejně.

„Jen

se

snažím

odhadnout,“

vysvětloval hlasem zastřeným vášní, „jestli není moc brzy na páté schůzce tě požádat, abych tu směl strávit noc… Co říkáš?“

Sára

se

zachichotala.

Sama

přemýšlela o tomtéž. „Myslím, že bys podvedl Mimi… dědo Jeffe.“

„No jo… to je pravda… zasnoubení ale ještě není oficiální… a nemusíme jí o tom přece říkat… co myslíš? Chceš, abych šel domů, Sáro?“ zeptal se najednou vážně. Nechtěl ji znervóznit, nespěchal, jen s ní toužil strávit noc, od chvíle, kdy se seznámili. „Jestli chceš, abych šel, půjdu.“ Zavrtěla hlavou v odpověď na jeho otázku. Rozhodně si nepřála, aby odešel. Váhavě se na něj usmála.

„Budu moc ráda, když zůstaneš… Ale tady není to nejlepší místo… Ne jako v mé ložnici pár kroků odtud…“ Museli vyjít dvoje schody, takže rozhodně nešlo o pár kroků.

„Budeme závodit?“ Jeff se zasmál, když Sára zhasla a zahákla řetízek na vchodových dveřích.

Tím

jasně

naznačila, že tady Jeff zůstává. „Vynesl bych tě po schodech v náručí, ale upřímně řečeno, než bychom došli do ložnice, byl by ze mne invalida. Zranění z fotbalu na škole… Snad bych tě unesl na zádech, kdybych opravdu musel. To tak nezatěžuje v kříži.“ Sára se usmála, když ji vzal za ruku a společně vystoupali po hlavním schodišti, pak ještě po jednom až do druhého patra, kde měla ložnici. Nová postel vypadala hodně růžově a lampičky na nočních stolcích vrhaly měkké světlo.

„Vítej doma,“ řekla Sára tiše a pohlédla na něj. Díval se jí do očí, něžně jí rozpustil vlasy, které jí spadly na ramena. Z velkých modrých očí vyzařovala poctivost a naděje.

„Miluju tě, Sáro,“ zašeptal. „Miluju tě od prvního okamžiku, kdy jsem tě uviděl… Nedoufal jsem, že budu mít takové štěstí a dočkám se téhle chvíle…“

„Ani já ne,“ odpověděla a on ji políbil a pak zlehka položil na postel.

Svlékli se a vklouzli pod pokrývky.

Sára zhasla světlo na své straně postele a Jeff zase na své. Pak se objímali, až je přemohla touha, její tělo v jeho náručí jako by se rozeznělo. „Vždycky si budu pamatovat, co se stalo na naší páté schůzce…“ zašeptal.

„Pšš…,“ okřikla ho a pak se rozplynula v jeho objetí v posteli s růžovým čelem v pokoji, který kdysi patřil Lilii.

20

Románek mezi Sárou a Jeffem se úspěšně rozvíjel i v květnu a červnu. Jeff trávil noci většinou u ní. Domů šel, jen když musel pracovat a potřeboval rýsovací prkno. Nakonec mu Sára navrhla, aby si jedno nastěhoval do některé z menších místností. V domě byl dostatek prostoru, aby si tam mohl zařídit provizorní kancelář. Jeffovi se nápad zalíbil a koupil si starší rýsovací prkno v bazaru. Donesl ho jednou v pátek večer a vyvlekl ho po schodech nahoru. Tak mohl pracovat, zatímco Sára pokračovala v malování spousty malých místností. Malíři odvedli slušnou práci v těch velkých a dům vypadal každým dnem lépe.

Ukázalo se, že Jeff umí skvěle vařit.

Každé ráno chystal snídani, palačinky, toasty, omelety, volská oka nebo míchaná vajíčka. O víkendech dokonce vyráběl benediktská vejce, až ho Sára varovala, že jestli kvůli němu ztloustne, bude se muset Jeff odstěhovat. I tak si většinou objednávali

jídlo

v restauracích s donáškou, protože oba dlouho pracovali, ale Sára vařila každý víkend večeře, pokud ji někam nepozval.

Dávno ztratili přehled o počtu schůzek, jen se shodli, že jich bylo hodně. Od chvíle, kdy Audrey oznámila, že se bude vdávat, spolu byli alespoň chvíli každý den. A skoro každou noc v týdnu. Jeff se sice oficiálně nenastěhoval, ale pobýval tu stále. A přisvojil si jednu z šaten.

Všechno jim prostě vycházelo.

Kolem 1. června přípravy na svatbu Audrey a Toma vrcholily. Audrey vybrala v půjčovně nábytek, kterým zařídí přízemí, jídelnu, obývací pokoje a salon. Také zvolila tvarované stromky do pokojů. Objednala květiny do přijímacího salonu a girlandu z bílých růží a gardénií na hlavní vchod. Jak slíbila, postarala se o každičký detail a za vše sama zaplatila. Svatba měla být malá, avšak Audrey chtěla, aby byla dokonalá. Byť pro oba byla již druhá, přáli si, aby na tento den vzpomínali až do konce

života.

Tom

zajistil

čtyřčlennou hudební skupinu. Obřad sám měl proběhnout v obývacím pokoji.

Audrey myslela na všechno. Jediné, co jí působilo obavy, byly šaty. Ani Sára ještě žádné neměla. V práci byla vytížená, takže na nákupy nezbýval čas.

Matka ji nakonec přemluvila, aby si vzala jedno odpoledne volno, a vyrazily nakupovat spolu. Uspěly v obchodním domě Neiman Marcus.

Audrey

objevila

špinavě

bílé

saténové koktejlky lemované na spodním okraji sukně, na manžetách a kolem krku křišťálovými korálky. Měly dlouhé rukávy a vypadaly střízlivě. K nim si vybrala skvělé

bílé

lodičky

se

skleněnými sponami, které k šatům padly jako ulité, a kabelku. Tom jí věnoval nádherné diamantové náušnice jako svatební dar.

Snubní

prsten

s desetikarátovým diamantem přímo udeřil Sáru do očí. Audrey se rozhodla pro malou svatební kytici z bílých orchidejí. Chystala se být ztělesněním elegance.

Kolem páté hodiny odpoledne ještě neměla Sára vybrané šaty a začínala panikařit. Matka trvala na tom, že si nemůže obléknout staré černé šaty, které měla poslední dva roky na vánočním večírku v práci. Jakožto družička si musí koupit něco nového. Konečně zahlédla Audrey výjimečně hezké šaty značky Valentino. Byly stejně světle modré jako oči její dcery, saténové, s nahými rameny, ale s krátkým kabátkem, který si může po obřadu svléknout. Navrhla, aby si k nim dcera koupila stříbrné sandály na vysokém podpatku. Kromě toho Audrey dceři objednala menší kytici ze stejných bílých orchidejí, jaké bude mít ona, a jednu měla přichystánu i pro Mimi, aby se necítila odstrčená. Tom a jeho synové dostanou kytičky do klopy a dcery kytičky do pasu. Domluvila se s fotografem, že pořídí i videozáznam.

Nic neopomněla. Sáře se ulevilo, že našla šaty, které se jí líbily. Nestála o róbu, kterou by víckrát nevzala na sebe. Modré šaty jí pěkně ladily k očím, pleti i vlasům. Obepínaly postavu, ale zároveň působily s kabátkem seriózně.

A měly velmi hluboký výstřih na zádech, který na ní, jak tvrdila Audrey, vypadal senzačně.

„Mimochodem, co je mezi tebou a Jeffem?“ zeptala se Audrey mezi řečí, když odcházely z obchodního domu.

„Kdykoli se u tebe zastavím, večer, o víkendu, pokaždé tam je. Nemůže jít jen o práci. Copak tomu říká jeho partnerka?“

„Nic,“ odpověděla Sára tajemně a cestou ke garážím, kde nechaly vozy, si pohazovala balíčky.

„Jak tomu mám rozumět?“ Audrey si nepřála, aby se dcera zapletla do dalšího vztahu, který by jí ublížil, ačkoli jí Jeff byl sympatický.

„Rozešli se,“ vysvětlila Sára klidně.

Pořád by ráda udržela jejich vztah v tajnosti, třebaže si s matkou byla v těchto dnech bližší. Protože věděla, že se brzy odstěhuje, trávila s ní víc času a poprvé po letech ji to těšilo.

„Zajímavé. Rozešli se kvůli tobě?“

Audrey to považovala za nadějné znamení.

„Ne, ještě předtím.“

„Před čím?“ Audrey povytáhla obočí.

„Ty a Jeff k sobě patříte?“ To byla novinka. Měla podezření, ale nebyla si jistá. A Sára nic neprozradila.

„Možná. Nemluvíme o tom moc.“ Až potud říkala pravdu. Prostě byli rádi spolu a nedávali svému vztahu žádné nálepky.

Oba

nedávno

ukončili

dlouhodobé svazky, které neklapaly, a tak zachovávali jistou zdrženlivost. Ale byli šťastní, šťastnější než ona kdy s Philem a on s Marie Louise.

„A pročpak?“ vyzvídala dál Audrey.

„Nepotřebujeme to rozebírat.“

„Jakto že ne?“ naléhala matka. „Sáro, je ti třicet devět. Nemůžeš marnit čas vztahem, který nikam nevede.“ Ne zmínila se o tom, ale obě věděly, že Phil byl čtyři roky slepá ulička.

„Ale já nechci, aby to někam vedlo, mami. Mně se to líbí tak, jak to je.

A jemu taky. Neplánujeme svatbu.“

Tohle Sára vždycky tvrdila, ale Audrey byla přesvědčená, že kdyby si dcera našla správného partnera, změnila by názor. Tentokrát třeba našla. Jeff jí připadal milý, schopný, inteligentní, úspěšný. Co víc by chtěla? Občas jí vážně dělala starosti. Byla až moc nezávislá pro své dobro.

„Co máš proti manželství?“ otázala se Audrey, když došly k autům a hledaly v kabelkách klíče.

Sára zaváhala, ale pak se rozhodla odpovědět upřímně. „To kvůli tobě a tátovi. Nechci tak dopadnout.“ Ještě teď ji trápily noční můry.

Audrey na ni starostlivě pohlédla a ztišila hlas. „Jeff pije?“ Sára se rozesmála a zavrtěla hlavou.

„Ne, mami. Nebo alespoň ne moc. Já vypiju víc než on a přitom nejsem žádný alkoholik. Manželství mi prostě připadá moc složité. Pořád kolem slyším, jak se lidé nesnášejí, rozvádějí, platí alimenty a pak se nenávidí ještě víc. Kdo o to stojí? Já tedy ne. Takhle jsem šťastnější.

Podle mého názoru, jakmile do vztahu zamícháš manželství, je zle.“ Vtom si uvědomila, co právě vyslovila před matkou v den, kdy si koupily šaty na její svatbu. „Promiň, mami. Tom je báječný.

Jeff taky. Ale prostě to není nic pro mě.

A myslím, že ani Jeff není manželství nakloněný. Žil s minulou partnerkou čtrnáct let a nevzali se.“

„Třeba byla jako ty. Vy mladé holky jste divné. Žádná se nechcete vdávat. To jen my staré.“

„Ty přece nejsi stará, mami. Vypadáš v těch šatech úžasně. Tom padne do mdlob, až tě uvidí. Nevím, možná jsem jen zbabělá.“ Audrey měla slzy v očích, když dceři naslouchala.

„Mrzí mě, jestli jsme tě s otcem takhle ovlivnili.

Většina

manželství

ale

neprobíhá

stejně.“

S

manželem

alkoholikem, který z ní v devětatřiceti, tedy ve stejném věku, v jakém je právě Sára, učinil vdovu.

„Ale je jich hodně. Takové vyhlídky se mi nelíbí.“

„Ani mně ne. Jenže podívej se na mě.

Nemůžu se dočkat, až se vdám.“ Tvářila se nadšeně.

„Možná se taky vdám, až mi bude tolik co tobě, mami. Zatím nikam nespěchám.“

Audrey to mrzelo a ještě víc ji trápila představa, že Sára možná nebude mít děti. Vždycky tvrdila, že je nechce, a dokonce i nyní, když jí biologické hodiny tikají, pravděpodobně trvala na svém. Žádné děti. Žádný manžel. Teď toužila jen po domě. To byla její jediná vášeň. A pak ještě práce. Audrey nicméně tušila,

že

je

do

Jeffa

zamilovaná, jen to nechce přiznat.

A Sára bez ohledu na to, co říkala matce, také věděla, že ho miluje. O to víc se děsila závazku. Nebyla na něj připravená. Zřejmě nebude nikdy. Zatím jim to takto oběma vyhovovalo. Jeff na ni nijak nenaléhal. Jen Audrey. Chtěla, aby všichni byli šťastní, a v opojení ze své velké chvíle se domnívala, že by se všichni měli vdát nebo oženit. „Proč si nevezmeš na mušku Mimi a George?“

dobírala si ji Sára.

„Ve svém věku se nemusí brát,“

namítla Audrey a usmála se. Byli tak roztomilí a přímo nerozluční.

„Třeba s tebou nesouhlasí. Měla bys jí na svatbě hodit svou kytici. Jestli ji vrhneš po mně, hodím ti ji hnedka zpátky.“

„Dám si pozor,“ povzdechla si Audrey. Sára věděla, co chce a co ne.

Byla tvrdohlavá.

Obě ženy nastoupily do svých vozů a odjely domů s úlevou, že mají šaty na svatbu. Když Sára vešla do domu, Jeff mluvil s malíři. Byli skoro hotovi.

Oprava probíhala dosud šest měsíců a dům už vypadal úžasně. Pořád bylo co dodělávat, ale to potrvá ještě dlouho.

Díky Jeffovi ani nepřekročili rozpočet.

Sára nedávno dokončila knihovnu ve své pracovně a měla v ní uloženou spoustu právnických knih. Přesto zbývalo dost místa pro další. Také začala pomalu pomýšlet na záclony, alespoň do některých místností. Dokončovala dům krok za krokem a přizpůsobovala ho k obrazu svému. Na podzim by se chtěla poohlédnout na aukcích starožitností po nábytku. Těšili se s Jeffem, že budou chodit společně.

Vyznal

se

ve

starožitnostech. A hodněji toho naučil.

„Jak ses měla?“ Jeff se na ni usmál, když vešla a odložila své věci.

S povzdechem si zula boty. Byla unavená. Matka brala nákupy velmi vážně.

„Těžký den v obchodním domě.

Koupily jsme šaty na svatbu.“

„Mluvil jsem s Joem o barvě do tanečního sálu. Co bys říkala teplé smetanové?“ Už se shodli, že čistě bílá by byla moc ostrá. Sáru napadla světle modrá, ale smetanová se jí zamlouvala víc.

Důvěřovala

Jeffovi

a

jeho

instinktům. Dosud ji nezklamal a vždy respektoval její názor. Nakonec dům byl její.

„Souhlasím.“

„Dobře. Teď se běž vykoupat a dej si sklenku vína nebo tak. Pak půjdeme na večeři.“ Odešel s malířem nahoru do tanečního sálu, aby ozkoušeli barvu na stěně. Obvykle se odstíny měnily podle dopadu světla.

„Rozkaz, pane,“ odpověděla a vydala se do svého pokoje s válečnou kořistí z obchodního domu v rukách. Schody v domě ji udržovaly v dobré kondici.

Posilovnu v suterénu ještě nezačala budovat. Nejdřív chtěla obstarat záclony a nábytek.

Za půl hodiny přišel do jejího pokoje Jeff. Sára ležela na posteli, sledovala zprávy a vypadala odpočatě. Rád se na ni často jen díval. Lehl si vedle ní a objal ji.

„Dneska jsem o nás řekla matce,“

prohodila Sára jakoby mimochodem.

„Co na to říkala?“

„Nic moc. Líbíš se jí. Mimi taky. Jen opakovala

ty

obvyklé

staromódní

hlouposti o věku, poslední šanci, dětech a tak dále a tak dále.“

„Přelož mi to,“ požádal se zájmem.

„Myslím tu část od a tak dále.“

„Máma se domnívá, že bych se měla vdát a mít děti. Já ne. Nikdy jsem si to nemyslela.“

„Proč ne?“

„Nevěřím na manželství. Podle mě se tím jen všechno pokazí.“

„No, bez něj je to jednodušší.“

„Podle mě ano. Co ty si myslíš?“

Podívala se na něj trochu s obavami.

Nikdy o tom nemluvili. Protože se neoženil s Marie Louise, předpokládala, že na manželství má stejný názor jako ona.

„Nevím. Asi ano. Když to musí být.

Mně by nevadilo mít dítě, nebo třeba dvě. A pro děti je zřejmě lepší, když jsou rodiče manželé, i když to není podstatné, jestliže k tomu máš odpor.“

„Já děti nechci mít,“ prohlásila Sára rozhodně.

„Proč ne?“

„Bojím se. Děti člověku příliš změní život. Své dávné kamarádky už vůbec nevídám. Musejí vyměňovat plínky a střídat se v odvážení dětí. Copak to může být zábavné?“

„Někomu to tak připadá,“ namítl opatrně Jeff.

Sára na něj upřímně pohlédla. „Řekni pravdu, vážně si nás dva dokážeš představit s dětmi? Myslím, že nejsme tyhle typy. Alespoň já ne. Mám ráda práci, to, co dělám. Ráda se tady válím a koukám na telku, než spolu půjdeme na večeři, a nemusíme shánět hlídání.

Miluju tě… Jsem blázen do tohohle domu. Proč si komplikovat příjemné věci? Co když budeš mít nějaké hrozné dítě, které bude brát drogy a krást auta nebo něco takového. Nebo bude jako Tomova dcera postižené a slepé? To bych nezvládla.“

„Vykreslila jsi to pěkně ponuře.“

„Jo. Měl bys vidět, jak žila matka s mým tátou. Byl to budižkničemu, věčně opilý, válel se v posteli a ona ho pořád omlouvala. Na dětství vzpomínám jak na noční můru. Vždycky jsem se bála, že se vypotácí, až tam budou moje kamarádky, a nějak mě ztrapní. Potom umřel, což bylo ještě horší. Máma bez ustání brečela a já měla pocit viny, protože jsem si v duchu přála, aby umřel nebo zmizel, a ono se to stalo, a tak jsem si spočítala, že to je moje chyba. Zbavila jsem se výčitek až v dospělosti a nemíním se k ničemu z toho vracet.

Dětství se mi nelíbilo a nechci, aby někdo musel něco podobného prožívat.“

„Ani jeden z nás nepije,“ podotkl Jeff rozumně.

Sára na něj vyděšeně pohlédla.

„Chceš mi naznačit, že stojíš o děti?“ To pro ni byla nepříjemná novinka.

„Možná jednou,“ připustil poctivě, „než budu moc starý.“

„A když já nebudu chtít?“ Zachvátila ji panika, ale musela to vědět, než ve vztahu postoupí dál. Pro ni by to mohla být zásadní překážka.

„I když nebudeš chtít děti, stejně tě budu milovat. Netrvám na nich. Radši budu mít tebe než děti… ale na druhou stranu by mi nevadilo mít obojí.“ Sáru jeho slova překvapila. Předpokládala, že Jeff o děti nestojí. Tohle nebyla dobrá zpráva.

„Kdybych měla dítě, nevdávala bych se,“ prohlásila vzdorovitě a Jeff se zasmál, naklonil se a políbil ji.

„Nic takového bych od tebe ani nečekal, miláčku. Nedělej si s tím starosti. Co se stane, stane se.“ Dávali si pozor, ale když ho teď Sára slyšela, uvědomila si, že musí být ještě opatrnější. Nestála o žádné chybičky, protože v takovém případě by Jeff nejspíš trval na tom, aby si dítě nechala, a ona by byla proti.

„Stejně jsem na děti už stará,“

připomněla. „Bude mi čtyřicet. To je pozdě.“ Oba však věděli, že není. Jeff nic neřekl. Tenhle rozhovor ji očividně rozčiloval a prozatím to ani pro jednoho nebylo tak důležité.

Opustili toto téma, vypravili se na večeři a příjemně si ji užili. Sára mu vylíčila matčin nápad, že dům nebo jeho část budou pronajímat svatbám. Daly by se tak získat další peníze na nábytek. Jeff souhlasil, třebaže by jim někdy mohlo vadit, že se po domě potulují cizí lidé.

Přišel s jiným nápadem, který by také mohl být zábavný, avšak vyžadoval by investici do začátku, a Sára lpěla na tom, že vše, co má, použije na dům a na věci, které ho ještě víc zkrášlí.

Jeff navrhl, že koupí společně nějaké domy ve špatném stavu, zrenovují je a pak se ziskem prodají. Líbilo se mu, jak si poradila s vlastním domovem, a prohlásil, že na to má buňky. Sáře se ta myšlenka zamlouvala, ale bála se, že by to přišlo na moc peněz. Šlo by o dlouhodobou záležitost. Stejně jako v manželství či s dětmi. Jako by dnes večer probírali plány do budoucna.

Jeff zůstal přes noc a po celý víkend.

K sobě do bytu chodil zřídkakdy, leda pro oblečení a knihy. Od té doby, kdy si ho pronajal, tam strávil sotva pár dnů.

U večeře se zmínil, že obdržel seriózní nabídku na dům na Potrero Hill.

Marie Louise ho bombardovala e maily a uháněla ho o peníze. Jeff nechal odhadnout cenu firmy a poté se dohodli, že jemu připadne podnik a ona dostane výtěžek z prodeje domu. Vyzvala ho, aby současnou nabídku přijal, a tak to udělal.

Odkoupila od něj i podíl na pařížském bytu. Plánovala, že tam bude bydlet a zařídí si

vlastní

studio.

Jejich

čtrnáctiletý společný život se kupodivu poměrně snadno rozpletl, což jenom potvrdilo Sářin

názor.

Je

snazší

neuzavírat manželství, obzvlášť když se pak něco pokazí. Marie Louise měla navíc velké štěstí. Jeff se zachoval skvěle. Všechno zařídil, neošidil ji ani o penny, byl k ní shovívavý a dal jí všechno, co chtěla. Prostě takový princ.

Na Sáru udělal dojem. Tentokrát měla kliku. Alespoň prozatím, dál nechtěla hledět.

21

Svatba Audrey s Tomem tu byla dřív, než se nadáli. V jednu chvíli obřad plánovali a vzápětí po kuchyni pobíhali dodavatelé občerstvení, fotograf si chystal aparáty, květinářka dodala stromky, po zábradlí a nad vchodem se vinuly květinové girlandy. Fotograf pronásledoval každou osobu v domě jak řízená střela, fotil výzdobu, přípravy a hosty. K tomu hráli hudebníci. Tom s dětmi postával v hale a Jeff se Sárou si s nimi povídali. Fred s sebou přivedl novou přítelkyni, což vyvolalo úsměv na Sářině tváři. Ne že by jí to vadilo, měla Jeffa. Mimi s Georgem, kteří právě vešli, vypadali, jako kdyby vystoupili z reklamy na aktivní stáří někde v časopise. Mimi na sobě měla světle modré hedvábné šaty se sáčkem, které pěkně ladily s barvou Sářiných šatů.

A pak už všichni čekali, až Audrey sejde dolů. Nebyl tu nikdo, kdo by ji přivedl. Sestupovala sama za doprovodu tónů Handelovy Vodní hudby, slzy jí stékaly po tváři, když pohlédla na Toma.

Její vzhled bral všem dech, tak jí to slušelo. Mimi se tvářila pyšně, Sára stiskla Jeffovi paži, a když Tom, jemuž po boku stáli synové, pohlédl na svou nastávající, bez zábran se rozplakal.

Všichni byli dojati.

Soudce, který vedl obřad, moudře pohovořil o manželství a o požehnání, jež přináší, pokud si vyberete vhodného partnera. Jídlo bylo vynikající, víno úžasné. Dům působil honosně, nábytek, který Audrey vypůjčila, do pokojů zapadl, jako kdyby sem patřil. Sáře se opravdu zalíbily Tomovy děti a jeho synové si zase porozuměli s Jeffem. Byl to báječný den. A než se kdo nadál, stála Audrey v krásných bílých saténových šatech opět na nejvyšším schodu, její kytice z bílých orchidejí svištěla dolů a zasáhla do prsou Mimi. Sára si oddechla a matka na ni mrkla. Tom hodil podvazek Jeffovi. Potom společnost vyšla před dům na chodník, rozhazovaly se okvětní plátky růží, zatímco Audrey s Tomem odjížděli pronajatým rolls roycem do hotelu Ritz Carlton, kde měli strávit svatební noc, než druhý den ráno odletí do Londýna. Odtud se chystali do Monte Carla a potom ještě do Itálie na třítýdenní líbánky, které Tom pečlivě naplánoval na

základě

přesných

Audreyiných instrukcí. Vůbec mu to nevadilo.

Když se Sára s novou nevlastní rodinou vrátila do domu, Mimi seděla na vypůjčené pohovce, pořád držela kytici a usmívala se. „Teď jsem na řadě já!“

podotkla

šťastně,

zatímco

George

předstíral mdloby.

„Neboj, Georgi, tebe si nevezme,“

uklidňoval ho Jeff. „Podvazek jsem chytil já. Takže se s Mimi žením já, ne ty!“ Mimi se chichotala a číšníci rozlévali další šampaňské. Potom si s Georgem na závěr zatančili.

Sára na nové příbuzné naléhala, aby ji kdykoli navštívili. Dva byli ženatí, všichni s sebou přivedli i děti, které se chovaly vzorně. Audrey získala úplně kompletní rodinu, včetně šesti vnoučat, takže Sára skoro žárlila, když si uvědomila, že odteď ji oni budou vídat častěji než ona. Jediným příslušníkem její rodiny v San Francisku teď bude Mimi. Audrey pustila svůj byt a všechen majetek poslala do Saint Louis, do Tomova rozlehlého

domu.

Nějaký

nábytek věnovala Sáře, ale většinu si ponechala.

Už bylo pozdě, když všichni odešli.

Zaměstnanci cateringové firmy ještě uklízeli. Stromky si měli vyzvednout až zítra. Sára neměla co na práci. Pomalu stoupali s Jeffem po schodech.

„Pěkná svatba, viď?“ ptala se a zívla.

Jeff se na ni usmál, moc se mu líbily její šaty. Zvýrazňovaly modrou barvu očí.

Spokojeně se k němu přitulila.

„Byla to krása. Moc jim to slušelo, když tady při obřadu stáli vedle sebe a plakali. Skoro jsem se taky rozbrečel.“

„Já na svatbách pokaždé pláču.

Hrůzou.“ Sára se cynicky zasmála a Jeff s úsměvem zakroutil hlavou.

„Ty jsi beznadějný případ.“

„A ty jsi zas nevyléčitelný romantik, a proto tě miluju,“ zdůraznila Sára a políbila ho. Potom vystoupali další schodiště k ložnici. Než Sára ulehla do postele, zavolala matka, moc jí za všechno děkovala a pověděla jí, jak moc ji má ráda.

Sára se přitulila k Jeffovi. Ráda se s ním mazlila i milovala. Klapalo jim to spolu a Sára si cenila i toho, že Jeff tak dobře vycházel s její rodinou, obzvláště s Mimi, kterou zbožňoval. Říkal, že neprovdá li se za něj, chce alespoň, aby ho adoptovala.

„Dobrou noc, lásko,“ zašeptal.

„Miluju tě,“ odpověděla Sára a s úsměvem pomyslela na kytici, která ji minula.

22

Sára s Jeffem pracovali na domě celé léto. Dali se do prohlížení katalogů a navštěvovali aukce. Jeff získal zakázku na renovaci velkého domu na Pacific Heights, která mu spolkla téměř veškerý čas. Sára měla hodně práce v kanceláři.

V srpnu si vzali týden volno a odjeli k jezeru Tahoe. Procházeli se, plavali, jezdili na horských kolech a na vodních lyžích v ledové vodě. Koncem pobytu, o víkendu, kdy byl Svátek práce, Jeff připomněl, že jsou spolu už čtyři měsíce.

Oba se shodli, že to byly nejkrásnější měsíce v jejich životě. O manželství ani dětech se už nebavili. Ani jeden z nich nestál o to, aby pokazil pohodu.

Po návratu z Itálie jim Audrey pravidelně volala. Měla hodně starostí se zabydlováním a chtěla Tomův dům nově vymalovat. Také se snažila seznamovat s jeho dětmi. Sice se jí stýskalo po matce a dceři, ale bylo jasné, že na Den díkůvzdání nepřijede.

Slíbila Tomovi, že zůstane v St. Louis.

Sára se domluvila s Mimi, že večeře se letos bude konat u ní v novém domě, a pokud vše klapne, přijde i Jeff. Nechtěla jet do St. Louis, toužila založit vlastní tradici, ačkoli bez Audrey vytvoří menší skupinku. A Sára bude muset poprvé v životě sama upéct krocana a nachystat večeři.

Na podzim měla v kanceláři obzvlášť hodně práce. Vypořádávala tři velká dědictví a o víkendech vylepšovala domov. Neustále ji to těšilo a určitě ještě dlouho bude těšit. Chodili s Jeffem na aukce a dokonce občas přihazovali na nábytek u Sotheby’s a Christie’s, v Los Angeles a v New Yorku. Získala už pár pěkných kousků. Něco koupil i Jeff.

V říjnu opustil svůj byt. Stejně ho vůbec nepoužíval. Nastěhoval se k Sáře.

Zařídil si kancelář a pracovnu, šatnu a koupelnu a tvrdil, že mu nevadí spát v růžové ložnici. Líbila se mu. Ale mnohem víc se mu líbila Sára. Opravdu ji miloval a ona zas jeho.

Podařilo se mu vyřešit problémy s pařížským bytem a domem v San Francisku. Firma nyní patřila jemu.

Všichni klienti Marie Louise přešli k němu. O Marie Louise neslyšel od srpna a překvapivě mu vůbec nechyběla.

Třebaže spolu žili čtrnáct let, vždycky podvědomě tušil, že není ta pravá. Ale prostě se snažil. Ovšem teď, když žil se Sárou, jasně viděl ten rozdíl. Jako kdyby byli jeden pro druhého stvořeni. Každé ráno se stejně jako ona probouzel a nevěřil svému štěstí. Vzpomněl si, jak jeho dědeček říkával, že na každou konvičku existuje správná poklička.

A on ji našel.

Jak Sára slíbila, uspořádala večeři na Den díkůvzdání.

V té době už měli pohovku i křesla se stolkem

a

krásný

starožitný

stůl

v obývacím pokoji. Když přišli Mimi a George, bylo si kam sednout a odložit skleničky. Mimi ji požádala, jestli může pozvat dvě své nejlepší přítelkyně jako obvykle, s čímž Sára souhlasila, a přišel i Jeffův kamarád z New Yorku, který právě pobýval ve městě. Sedm lidí vytvořilo příjemnou společnost, seděli v obývacím pokoji a Sára s Jeffem občas odbíhali zkontrolovat krocana.

Sára se bála, aby ho nespálila. Audrey jim chyběla. Ale večeře se k Sářinu překvapení vydařila. Mimi pronesla modlitbu a krocana tentokrát krájel Jeff.

Odvedl

skvělou

práci

a

George

prohlásil, jak se mu ulevilo, že ten úkol už není na něm.

Nedávno se s Mimi zase vrátili z Palm Springs. Sára si uvědomila, že tam tráví víc a víc času. Říkali, že se jim líbí tamní počasí. A Mimi se spřátelila s jeho kamarády a oblíbila si večírky, na které chodili. Právě oslavila osmdesáté třetí narozeniny, ale na věk nebrala ohled. Vypadala čile a slušelo jí to jako jindy. George byl jen o maličko starší.

Sára podávala biskupský chlebíček, jablečný a dýňový koláč, které mívali každým rokem, zatímco Jeff servíroval zmrzlinu se šlehačkou, když na ně Mimi poněkud nejistě pohlédla a George ji povzbudil pokývnutím hlavy.

„Chci vám něco říct,“ spustila Mimi nesměle. Sára se na ni zadívala, spíš vycítila, co by mohlo následovat.

I když v jejím věku, kdo ví? Mimi se zajiskřilo v očích, zatímco skoro šeptem říkala: „Budeme se s Georgem brát.“

Tvářila se rozpačitě, jako kdyby se chystali udělat nějakou hloupost. Ale milovali se a chtěli strávit poslední roky života společně. Špatná zpráva ovšem byla, že se přestěhují do Palm Springs a Mimi prodá svůj dům.

Když přijedou do města, což nebude moc

často,

jak

Sára

zklamaně

předpokládala,

budou

bydlet

v Georgeově bytě.

„Ty si vezmeš jeho, a ne měl“

prohlásil Jeff s naoko dotčeným výrazem. „Vždyť podvazek jsem chytil já!“ Předstíral, že je uražený, a ostatní se mu smáli.

„Promiň, miláčku,“ omlouvala se Mimi a láskyplně ho poplácala po ruce.

„Ty se budeš prostě muset oženit se Sárou.“

„Kdepak, nic nemusí,“ zasáhla rychle Sára.

„Nemám šanci,“ stěžoval si Jeff.

„Nebude mě chtít.“

„A už ses jí zeptal?“ otázala se Mimi a z očí jí čišela naděje. Byla by moc ráda a věděla, že Audrey také.

Několikrát o tom spolu mluvily.

„Ne,“ připustil Jeff poctivě, posadil se a pustil se do koláče, zatímco Sára nalévala šampaňské. Měla pocit, že zažívá déja vu, jako když její matka v květnu u stejného stolu oznámila tutéž novinku. Teď se bude vdávat Mimi.

Všechny ženské příbuzné se vdávají a stěhují pryč. Ve městě zůstane jen ona a Jeff. Už teď se jí po Mimi stýskalo, třebaže měla ze zprávy velkou radost.

„Kdybych Sáru požádal o ruku, nejspíš by mě poslala do háje, nebo přinejmenším vyhodila. Zavázala se, že bude žít celý život v hříchu,“ dodal Jeff a Mimi se smála. Všichni věděli, že spolu Jeff a Sára žijí. Bylo jí skoro čtyřicet a mohla si dělat, co chtěla.

Sára jeho dobrosrdečné stížnosti ignorovala a místo toho se zeptala Mimi, na kdy

plánují

svatbu.

Datum

nestanovili, ale chtěli, aby to bylo brzy.

„V našem věku si nemůžeme dovolit otálet,“ poznamenala Mimi. „George se nejspíš chce oženit na golfovém hřišti mezi dvěma jamkami. Ještě jsme se ani nedomlouvali, kde svatba bude. Máme v Palm Springs hodně přátel, byl by to velký poprask,“ dodala ještě zadumaně, když si všichni připili šampaňským.

„Co kdybyste se vzali tady jako máma?“ navrhla Sára. Bylo zvláštní, že starší členky rodiny se vdávají. Náhle se cítila jak kůl v plotě.

„S tím bys měla hrozně starostí,“

namítla Mimi. „Nechci ti přidělávat práci, už tak jí máš dost.“

„Pro tebe si čas vždycky najdu,“

trvala na svém Sára. „Využiju stejné dodavatele, jaké měla máma. Byli vynikající. Dokonce po sobě ani nenechali nepořádek.“

„Určitě?“ Mimi váhala, ale George se tvářil nadšeně. Ten nápad se mu líbil a kromě toho zdůraznil, že se Mimi v tomhle domě narodila. Je tedy celkem logické, aby se tu i vdávala. Jeffův přítel z New Yorku prozradil, že jeho babička se znovu

vdávala

před

rokem,

odstěhovala se do Palm Beach a je moc šťastná.

„Kdy byste se chtěli vzít?“ zeptala se Sára věcně, zatímco Jeff dál hrál roli odmítnutého milence, čímž Mimi potěšil.

Vždycky o něm se Sárou mluvila jako o „sladkém chlapci“. Ve čtyřiceti pěti, které nedávno oslavil, to žádný chlapec nebyl, ačkoli vypadal na svůj věk mladě.

„Napadl nás silvestr,“ vložil se do hovoru George. „Budeme tak mít každý rok důvod k oslavě. A myslím, že by se tvoje babička opravdu ráda vdávala v tomto domě. Hodně by to pro ni znamenalo,“ ujistil ji a Mimi se začervenala. Ráno mu řekla, že tím nechce Sáru obtěžovat, ale přiznala, že by jí to udělalo radost.

„Ví to máma?“ zajímala se Sára.

Audrey se o ničem nezmínila. Mimi přikývla.

„Volala jsem jí dnes ráno a pověděla jí to, když jsme si přály hezké Díkůvzdání. Schválila to.“

„Zrádkyně,“ zamumlal Jeff. „Jsem mnohem lepší partie než on.“ Zamračil se na George ke všeobecnému pobavení.

„I když musím připustit, že on je lepší tanečník. Když jsem s Mimi tancoval na Audreyině svatbě, pošlapal jsem jí nohy i ty krásné modré boty. Tak se vlastně nemůžu divit. Ale zlomila jsi mi srdce.“

„Promiň, miláčku.“ Mimi se naklonila a políbila ho na tvář. „Můžeš k nám do Palm Springs kdykoli přijet a klidně s sebou vem i Sáru.“

„No proto,“ předstírala Sára, že je uražená. Potom všichni probírali detaily svatby. Sára si vzala papír a začala si sepisovat seznam. Mimi i George si přáli jednoduchou

svatbu.

Pouze

v rodinném kruhu. A střídmou večeři.

Chtěli, aby je oddával duchovní, a Mimi ujistila Sáru, že se domluví se svým.

Obřad by měl proběhnout v osm hodin a večeře začít v devět. Audrey matce ráno slíbila, že s Tomem přijedou. Potom pravděpodobně zamíří do Pebble Beach na víkend.

„Co se to najednou přihodilo s mou rodinou?“ povzdechla si Sára. „Stali se z nich nomádi? Copak nikdo kromě mě nechce už bydlet v San Francisku?“

„Evidentně

ne,“

odpověděl

za

všechny Jeff. „Neber si to ale osobně.

Prostě si jen jinde užijí víc zábavy.“

Nepřiznal by to, ale i když měl rád Mimi a dokonce i Audrey, těšila ho představa, že bude mít Sáru jenom pro sebe.

„Ježíš,“

vyjekla

najednou

Sára,

„máme na to jen šest týdnů! Zavolám dodavateli občerstvení a ostatním hned zítra.“ Ale nebylo potřeba rozesílat pozvánky, nic organizovat. Babička si přála prostý obřad.

Povídali si o svatbě ještě další dvě hodiny. Potom odešli hosté domů. Mimi jim před odchodem prozradila, že s Georgem nepojedou na líbánky.

Chystali se pouze strávit víkend v hotelu Bel Air v Los Angeles. Mimi se vždycky líbil a není to daleko. Jeff ovšem prohlásil, že

ho

zklamali,

když

nepodniknou nic dobrodružnějšího, jako například výlet do Las Vegas. Oba objal.

„Tedy, je to divný pocit,“ přiznala Sára, když skládala s Jeffem nádobí do myček. Jeff ji přesvědčil, aby si pořídila dvě, a teď to ocenila. Pořádně to usnadnilo úklid. Kromě toho jí pomáhal Jeff. V těchhle situacích se projevil jako dobrý parťák.

„Proč? Že se ti vdává babička? Vždyť je to hezké, alespoň nezůstanou v tomhle věku sami.“

„Zbožňovala dědečka a moje máma se bála, že taky umře, když zemřel on. Ale ona prožívá úplně nový život a občas mám dojem, že si ho užívá stejně.“

Rozhodně to tak dnes večer vypadalo.

„Myslela jsme tím, že je divné, když se obě odstěhují. Po celé roky jsme žily společně tady. A teď je máma v St.

Louis a Mimi se chystá do Palm Springs.“

„Jsem tady já,“ nadhodil tiše Jeff.

„Já vím.“ Sára se usmála, naklonila se k němu a políbila ho. „Zřejmě mě to konečně přinutí, abych vedla vlastní dospělý život. Připadala jsem si pořád jak dítě, dokud tady byly. Tak jsem to myslela, když jsem říkala, že mám divný pocit.“

„To se nedivím,“ souhlasil Jeff.

Zhasli světlo v kuchyni a zamířili nahoru do pokoje, kterému nyní říkali „jejich“

pokoj, ne jen její.

Druhý den ráno Sára zavolala matce a obvinila ji, že je pěkná tajnůstkářka, když jí zamlčela tu novinku.

„Nechtěla jsem překazit překvapení.

Mimi mě o to požádala. Podle mě to je báječné a tam dole bude mít příznivější klima. Přijedeme s Tomem na svatbu a zůstaneme přes noc.“

„Chtěli byste bydlet u mě?“ zeptala se Sára dychtivě. „Moc rádi.“

„To bude prima mít všechny pod jednou střechou.“ Potom si Sára od matky vyžádala veškeré podrobnosti k organizaci svatby a datum stanovily na pondělí. Mimi si musí pouze sehnat šaty.

Tvrdila, že si připadá moc stará na bílou barvu.

Za

dva

dny

zavolala

a

vítězoslavně oznamovala, že objevila nádherné šaty v barvě šampaňského.

Sára si uvědomila, že i ona bude potřebovat nějakou róbu. Tentokrát si zvolila tmavě zelený samet. A protože svatba se měla konat na silvestra, rozhodla se

pro

dlouhé. Audrey

oznámila, že bude mít šaty tmavě modré.

Pět týdnů mezi Dnem díkůvzdání a Vánocemi Sáře život připadal jako běžecký závod, jen neměla komu předat štafetový kolík. Nechtěla, aby si Mimi dělala se svatbou jakékoli starosti, ale sama na organizování také neměla čas.

Pověřila tedy vším cateringovou firmu.

Kromě toho horečně chystala dům, aby Mimina svatba proběhla bezchybně, zašla s Jeffem na několik svátečních večírků a také připravovala Vánoce v domě. Jeff planul nadšením. Po letech, kdy musel našlapovat po špičkách kolem Marie Louise a její každoroční sváteční deprese, jako kdyby Vánoce zavinil on, mohl letos oslavovat bez zábran. Každý den něco donesl, ozdoby, dárky, kazetu s koledami a dva týdny před Vánocemi přivlekl snad šest metrů vysokou jedli.

Čtyři muži mu museli pomáhat ji usadit pod hlavním schodištěm. Také přivezl dvě plná auta ozdob. Sára se smála.

Koledy hrály tak hlasitě, že ho sotva slyšela, když na ni něco volal ze žebříku.

Právě umístil na špičku stromu hvězdu.

„Tady to vypadá jako v obchodě u Santa Clause,“ poznamenala a pak to ještě třikrát zopakovala. „Ale nevadí, je to hezké!“ pochválila ho. Tentokrát ji slyšel a poděkoval. Byl se sebou spokojený a Sára ho měla ráda za to, co dělá. Na jedné aukci mu koupila krásné starožitné kreslířské

prkno,

které

doručili na Štědrý den. Jeff málem omdlel, když ho uviděl.

„Panebože, Sáro, to je úžasné!“

Vánoce s ní ho nadchly.

Matka ani babička tu nebyly. Sára prožívala první Vánoce bez nich, avšak Jeff se postaral, aby se vydařily. Sára upekla na Štědrý den malého krocana a o půlnoci zašli společně do kostela.

Když večeřeli a popíjeli skvělé víno, které Jeff koupil, vzpomněla si, že přesně před rokem pověděla matce a babičce o domu na Scott Street, a dnes už tady bydlí.

Také nezapomněla, že před rokem trávila už páté Vánoce v řadě sama. Phil jel s dětmi do Aspenu, ale ji nepozval.

Za rok se její život radikálně změnil.

Měla Jeffa a dům. Trápilo ji pouze to, že se její nejbližší příbuzné odstěhovaly.

Život je změna. Někdy k dobrému, někdy ne. Alespoň že jsou obě šťastné.

Na Boží hod byli spolu. Jeff jí věnoval úzký diamantový náramek, na který se Sára nemohla vynadívat. Líbil se jí stejně jako jemu nové prkno.

Kromě toho Jeffovi dala i spoustu drobných

hloupostí,

naplnila

mu

punčochu a dokonce mu poslala dopis jménem Santa Clause, v němž stálo, že je moc hodný, ale že by měl přestat pohazovat svoje špinavé prádlo po prádelně a čekat, že ho někdo jiný posbírá. To byla jeho jediná chyba. Moc jich neměl. Jeffovi se líbilo, jak Sára svátky nachystala.

Ve

srovnání

s Marie Louise to byly nebe a dudy.

Sára představovala ten nejlepší vánoční dárek, jaký kdy dostal.

Pět dní po Vánocích přijeli Tom a Audrey. Pak už Sáře svátky připadaly jako opravdové Vánoce. Večer dorazili i babička s Georgem. Oba páry bydlely u Sáry. Jeff pomáhal s vařením. Všechny tři ženy trávily dlouhé hodiny v kuchyni a povídaly si. Audrey jim líčila život v St. Louis. Líbilo se jí tam. Vypadala opravdu spokojeně. A Mimi úplně zářila jako pravá nevěsta s ruměncem na tváři.

Na silvestra ráno šli všichni na snídani do restaurace. Dodavatelé občerstvení mezitím pilně vše chystali v kuchyni, přípravy se zdály nekonečné.

Ale Mimi i George se tvářili klidně.

Společnost se dobře bavila. Muži si povídali o kopané a o vývoji na burze.

Tom s Georgem probírali golf. Jeff flirtoval s nevěstou, k jejímu velkému potěšení. Sára s Audrey probíraly detaily svatby a procházely seznam, zda na nic nezapomněly. Potom se ještě chvíli všichni procházeli a domů se vrátili až v jednu hodinu.

Načež se Mimi odebrala do jednoho z pokojů a řekla Georgeovi, že ho do večera nechce vidět. Sára objednala kadeřníka a manikérku.

Strávili společně příjemně odpoledne.

Všichni tu měli zůstat do rána, aby přivítali nový rok. Potom novomanželé zamíří do Los Angeles a Tom s Audrey do Pebble Beach. Sára a Jeff chtěli zůstat doma a odpočívat. Sára se chystala vymalovat další dva pokoje, už byla na malování expert, a Jeffa také čekala práce.

V domě panoval před osmou hodinou velký zmatek. Sára a Audrey šly pomáhat Mimi s oblékáním. Když vstoupily do místnosti, Mimi seděla na posteli v županu, vlasy měla učesané a v ruce držela fotografii své matky.

Pohlédla na dceru a vnučku a v očích se jí leskly slzy.

„Jsi v pořádku, mami?“ zeptala se Audrey jemně.

„Ano,“ povzdechla si Mimi. „Jen jsem si říkala, jak museli být moji rodiče ze začátku šťastní,… a že já jsem se narodila v tomto domě… a jsem moc ráda, že se tady provdám za George.

Nějak mi to připadá patřičné… Myslím, že maminka by to schválila.“ Potom se podívala na Sáru. „Jsem tak ráda, že jsi ten dům koupila. Netušila jsem, jak moc to pro mne bude znamenat, když jsi mi o tom řekla… možná to v mém věku zní hloupě, ale po všech těch letech, kdy mi v dětství chyběla, mám konečně pocit, že jsem doma a že jsem ji našla.“

Sára ji objala a zašeptala: „Miluju tě, Mimi… moc… děkuju za ta slova.“

Znovu si tím potvrdila, že udělala správně, když dům získala.

23

Na poslední chvíli se rozhodli, že svatba proběhne ve večerním. Všechny tři ženy budou mít dlouhé toalety, stejně jako pět nebo šest Miminých kamarádek, které pozvala.

Muži

si

oblečou

smokinky. Ženich vypadal šarmantně s červeným motýlkem a rubínovými manžetovými knoflíčky, které patřívaly jeho dědečkovi. Jeff se k všeobecnému potěšení nabídl, že povede nevěstu, a Mimi návrh s povděkem přijala. Bála se, že by zakopla nebo si přišlápla šaty, kdyby sestupovala po hlavním schodišti sama. Když se opře o pevnou paži, bude se cítit bezpečněji.

„Protože si mě nechceš vzít, Mimi, což svědčí o tvém chabém úsudku, rozhodl jsem se, že budu velkomyslný a přenechám tě Georgeovi. Ačkoli by ses měla stydět, jak jsi mě posledních šest měsíců vodila za nos. Ale budu tady, kdyby sis to na poslední chvíli rozmyslela a dostala rozum.“ Mimi se tahle hra líbila.

Jeff na ni čekal před pokojem. Vyšla v šatech

barvy

šampaňského

s přídechem zlaté a ve zlatých střevíčkách na vysokém podpatku.

V ruce nesla kytici konvalinek, které podle ní bývaly oblíbenými květy její matky. Ženich měl zastrčený kvítek v klopě a čekal na nevěstu pod schodištěm. Audrey a Tom si s úsměvem povšimli, že je nervózní.

Povídali si tiše s duchovním, když začaly hrát housle a harfa. Sára zapálila svíčky a zhasla lustry. A pak ji uviděli.

Pořád se mohla pochlubit pěknou postavou, i ve svém věku, a vypadala přímo královsky, když kráčela s Jeffem po boku ze schodů. Jeff se tvářil slavnostně a moc mu to slušelo. Mimi se na něj podívala, usmála se a pak očima hledala George. Sára si na okamžik uvědomila, jak je podobná Lilii, sice starší, ale stejně hezká.

V očích jí zářily stejné nezbedné jiskřičky, stejná vášnivá touha po životě.

Jako kdyby ožila Lillina fotografie, kterou Sára tehdy našla ve skříni.

Mimi se s klidným výrazem pustila Jeffovy ruky a přistoupila k muži, který se měl stát jejím manželem. Stáli před duchovním a jasnými silnými hlasy si vyměnili sliby. Pak George políbil nevěstu, spustila hudba, všichni se smáli a provolávali slávu, stejně jako sotva před pár měsíci, když se vdávala Audrey.

Jeff políbil nevěstu a prohlásil, že teď je to oficiální. Dostal košem přímo u oltáře. Mimi se líbala se všemi, obzvlášť s Audrey a se Sárou.

Podle plánů povečeřeli v devět a do půlnoci teklo šampaňské proudem. Tři ženy, které pocházely z Lillina rodu, po půlnoci políbily své partnery. Potom se ještě tančilo za zvuků houslí. Nikdo nešel spát dřív než ve dvě ráno. Byla to krásná svatba, dokonalá jak vybroušený diamant.

Sára vklouzla do postele vedle Jeffa a usmívala se. „Už si začínám připadat jako profesionální svatební agentura.“

Zasmála se. „Není to hezké? Moc ti to slušelo, když jsi vedl Mimi ze schodů.“

„Vůbec nebyla nervózní. Já byl mnohem rozklepanější než ona,“ přiznal.

„George vypadal trochu vystrašeně, chudáček.“ Otočila se a přivinula těsně k Jeffovi. „Hodně štěstí v novém roce, miláčku.“

„Tobě taky, Sáro.“

Usnuli si v náručí a ráno spolu vstávali, aby přichystali snídani. Byl sváteční den. Oba starší páry si balily věci a po snídani měly odjet. Mimi scházela po schodech, ale najednou si uvědomila, že něco zapomněla. Ostatní čekali pod schodištěm a povídali si, když se zase objevila a v ruce nesla svoji svatební kytici.

„Včera jsem zapomněla hodit kytici,“

usmála se na všechny. Zastavila se asi v polovině schodiště. Měla na sobě jasně červený kostým, přes ramena přehozený norkový kožich a na nohou boty na nízkém podpatku. Vypadala mnohem mladší, než byla, když elegantně odhodila kytici konvalinek směrem ke své vnučce.

Sára

je

zachytila,

překvapeně na ně pohlédla a pak, jako kdyby ji pálily do dlaní, je mrštila zpátky Mimi, téměř reflexivně. Ta je chytla a hodila je zase zpátky Jeffovi.

Ten si je nechal a usmíval se.

„Pěkně

jsi

zachránil

situaci,“

pochválil ho George. Mimi sešla do haly a podívala se Jeffovi přímo do očí.

„Jelikož Sára neví, co s nimi, doufám, Jeffe, že ty si s tím poradíš,“

poznamenala. Pak všechny zas políbila, nastoupila do taxíku a odjela s Georgem na letiště. Líbánky začaly. Za pět minut odjeli i Audrey a Tom. Mířili do Pebble Beach, kde budou hrát o víkendu golf.

Sára s Jeffem stáli v hale a pohlédli na sebe. Jeff pořád držel kytici a teď ji opatrně položil na stolek.

„Pořádáš pěkné svatby.“ Usmál se na Sáru a objal ji.

„Děkuju. Ty taky,“ odpověděla a políbili se.

24

Nastal klidný víkend, všichni odjeli.

Jeff šel nahoru do své pracovny. Sára se převlékla a pustila se do malování.

Kolem druhé hodiny mu donesla sendvič. Pracovali až do večera, povečeřeli zbytky ze svatební tabule a pak šli do kina. Když se vrátili, pustil si Jeff fotbalový zápas, který si nechal nahrát na video. Prožili krásný Nový rok, příjemný protipól k hektickým předsvatebním přípravám.

Dům

nevypadal opuštěně, spíš poklidně.

„Co mám dělat s tou kyticí od Mimi?“

zeptala se další den ráno Sára, když ji našla v ledničce. Jeff ji tam uložil pro případ, že by si ji chtěla ponechat.

Pokaždé, když otevřeli lednici, zavanula ven božská vůně. „Kdybych ji vyhodila, nepřinese mi to smůlu?“

„Pravděpodobně,“ přitakal a odstrčil máslo. „Říkal jsem si, že si ji budeš chtít nechat. Je to hezký suvenýr,“ dodal nevinně.

„Umím si představit, jak to dopadne.

Nejspíš ji na mě hodíš, až budu spát.“

„To bych se neodvážil. Sežehl by mě blesk,“ dobíral si ji. „Mohla bys ji usušit nebo tak něco a za rok ji vrátit Mimi na jejich první výročí.“

„To je dobrý nápad.“ Sára kytici opatrně uložila do krabice a postavila na polici v kuchyni. Po zbytek dne měli oba co na práci.

V neděli večer šli na večírek, který pořádali

Sářini

dávní

přátelé,

a

v pondělí začal pěkně zostra nový rok.

Snad všichni Sářini klienti se rozhodli, že tento měsíc přepíšou poslední vůli.

V platnost vstoupily nové daňové zákony a všichni propadali panice. Sára nikdy neměla tolik práce. Slíbila matce, že je přijedou do St. Louis navštívit, ale netušila kdy. Připadalo jí, že práce nemá nikde konce. A Jeff na tom byl stejně.

Jako kdyby si všichni nakoupili přes svátky staré domy nebo je zdědili a chtěli si

ho

najmout,

aby

je

zrekonstruoval. Jeho firmě se dařilo, ale bez Marie Louise vše leželo na jeho bedrech, a tak byl prací doslova zavalený.

Koncem ledna po čtyřech týdnech velkého pracovního vypětí Sára dostala hroznou chřipku. Nikdy v životě jí nebylo tak zle. Po týdnu, který proležela s horečkou a rýmou, se chřipka vyvinula v žaludeční virózu a Sára strávila další čtyři dny v koupelně. Jeffovi jí bylo líto, nosil jí polévku, pomerančový džus anebo čaj. Jenže Sáře se ještě přitížilo a nakonec jen ležela v posteli a naříkala.

„Já snad umřu,“ stěžovala si Jeffovi a po tvářích jí stékaly slzy. Jeff si připadal bezmocný a koncem druhého týdne jí poradil, aby zašla k lékaři. Sára si domluvila prohlídku na druhý den.

Večer zavolala matce a vypočítávala jí dlouhý seznam potíží.

„Třeba jsi těhotná,“ nadhodila Audrey suše.

„To není moc vtipné. Mám chřipku, mami. Ne ranní nevolnosti.“

„Já jsem měla chřipku po celou dobu, když jsem tě čekala. Nějak se ti sníží imunita, aby tvoje tělo neodmítlo dítě.

Říkala jsi, že poslední čtyři dny jsi zvracela.“

„Protože mám žaludeční virózu, ne kvůli dítěti,“ zlobila se na matku a její jako obvykle

očividně

nemístnou

diagnózu.

„Proč si to neověříš? Dneska to jde snadno.“

„Já přece vím, co mi je. Mám asijskou chřipku nebo souchotiny nebo něco takového. Všichni v kanceláři to chytli.“

„Jen mě to tak napadlo. Dobrá, tak zajdi k doktorovi.“

„Půjdu tam zítra ráno.“ Potom Sára ležela v posteli, nahněvaná na Audrey, a tiše počítala. Menstruace se jí o dva dny opozdila, ale to se jí stávalo často, když byla nemocná. S tím si nedělala starosti.

Tedy alespoň do té doby, než promluvila s matkou. Teď už o téhle možnosti začala uvažovat. To by byla vážně hrůza.

Rozhodně poslední věc, o kterou by stála. Vedla bezvadný život, budovala si skvělou kariéru, měla muže, kterého milovala, nádherný dům. Dítě nechtěla.

Matka ji tak znervóznila, že nakonec vstala, oblékla se a zaběhla do nejbližší drogerie a koupila si těhotenský test. Jeff nebyl doma. S pocitem, že se chová hloupě, když něco takového podniká, si přečetla návod, provedla test a nechala ho ležet na umyvadle. Vrátila se do postele a pustila si televizi. Málem na něj zapomněla, ale za půl hodiny zašla do koupelny, aby se podívala na výsledek. Věděla, že není těhotná. Celý život si dávala pozor a kromě jednoho či dvou případů ještě na vysoké škole nikdy v téhle otázce neriskovala.

Nebrala antikoncepci, ale s Jeffem byli vždy opatrní, kromě těch dnů v měsíci, kdy si byla jistá, že se nemůže nic stát.

Vzala test, zadívala se na něj, podívala se znovu a pak se vrhla ke koši na odpadky, aby našla návod. Na testu byly dvě čárky a ona si najednou nedokázala vzpomenout, jestli se má ukázat jedna nebo dvě, když je těhotná.

Nákres jasně vysvětloval, jak to je.

Jedna čárka, není těhotná. Dvě čárky, je těhotná. Sára se podívala znova. Dvě čárky. To musí být omyl. To je falešná pozitivita. Test je vadný. V krabičce byl ještě jeden, a tak ho hned použila.

Tentokrát

zůstala

v

koupelně,

podupávala nohou a se sevřeným žaludkem se pozorovala v zrcadle.

Vypadala hrozně. To je směšné. Není těhotná. Umírá. Pohlédla na hodinky, pak na test. Zase dvě čárky. Koukla se na sebe do zrcadla a všimla si, že úplně zbledla.

„Panebože… panebože! To ne!“

zaječela

do

zrcadla.

„NEJSEM

TĚHOTNÁ!“ Jenže test jasně říkal, že je. Hodila oba testy do koše a chodila sem tam po koupelně. Tohle je ta nejhorší zpráva v životě. „DO HÁJE!“

vykřikla nahlas a v té chvíli do koupelny vešel Jeff s ustaraným výrazem. Právě se vrátil z kanceláře.

„Je ti něco? S kým to tady mluvíš?“

Napadlo ho, že s někým telefonuje.

Vypadala strašně.

„Ne.

Kdepak.

Je

mi

skvěle.“

Proklouzla kolem něj, vlezla si zase do postele a zavrtala se pod přikrývku.

„Nechceš odvézt do nemocnice? Je ti špatně?“

„Je mi strašně,“ skoro na něj zaječela.

„Tak pojedeme. Nečekej do zítřka, bude ti jen hůř. Nejspíš potřebuješ antibiotika.“ Patřil ještě do staré školy a věřil, že antibiotika vše vyléčí.

„Já antibiotika nepotřebuju,“ odsekla Sára.

„Co se děje? Stalo se něco, co nesouvisí s nemocí?“ Litoval ji. Stejně mu ale připadalo, že se chová trochu jak blázen. „Jak vysokou máš horečku?“

„Jsem těhotná.“ Nemělo smysl to tajit.

Stejně by mu to dřív nebo později musela říct. Koukal na ni, jako kdyby nerozuměl.

„Cože?“

„Jsem těhotná.“ Sára začala plakat.

Život se jí obrátil vzhůru nohama. Tohle je snad noční můra. Pořád jí bylo špatně.

Vlastněji bylo čím dál hůř. Jeff se posadil na kraj postele.

„Mluvíš vážně?“ Nevěděl, co jiného říct. Všiml si, že to Sára nepovažuje za radostnou novinu. Vypadalo to, jako kdyby se spíš chystala skočit ze střechy.

„Ne, dělám si legraci. Vždycky vtipkuju o chvílích, kdy mám chuť spáchat sebevraždu. Samozřejmě že mluvím vážně. Jak se to sakra mohlo stát? Vždycky si dáváme pozor. Nikdy neuklouzneme.“

„Ale ano,“ přiznal poctivě.

„Jo, ale ne v nevhodnou dobu. Nejsem blázen. Mám rozum. A ty taky.“

Jeff se zamyslel a najednou se zatvářil vylekaně. „Stalo se to asi tu noc, co se vdávala tvoje babička.“

„To těžko. Šli jsme hned spát.“

„V noci jsme se probudili,“ opravil ji.

„Nejspíš jsi napůl spala… nenutil jsem tě,“ řekl a vypadal nešťastně. „Prostě jsme to… udělali… A zase usnuli.“ Sára si to bleskově spočítala a nahlas zaúpěla. To je ono. Lip by to nedopadlo, ani kdyby si to naplánovali. Tedy pro ni spíš hůř.

„Copak jsem přišla o rozum? Kolik jsem toho vypila?“

„Pár

skleniček…

a

spoustu

šampaňského, řekl bych.“ Láskyplně se na ni usmál. „Připadala jsi mi střízlivá, i když uprostřed noci možná maličko mimo… Byla jsi tak sladká. Neodolal jsem.“

„Panebože,“

vydechla

Sára

a

vyskočila zase z postele a rázovala si to po místnosti. „Tomu nemůžu uvěřit. Je mi skoro čtyřicet a jsem těhotná.

Těhotná/“

„Nejsi stará, Sáro… a možná bys o dítěti měla uvažovat… co když je to tvoje poslední šance. Naše poslední šance. Třeba to není tak špatná zpráva.“

Pro něj nebyla. Pro ni ovšem přímo katastrofa.

„Zbláznil ses? K čemu dítě? Dítě nechceme. Alespoň já ne. Nikdy jsem děti nechtěla. Řekla jsem ti to hned na začátku. Nikdy jsem ti nelhala.“

„To je pravda,“ připustil Jeff. „Ale upřímně řečeno já bych rád měl děti.“

„Tak si je měj. Já nechci.“ Sára zuřila, vypadalo to, jako kdyby chtěla někoho zabít, přednostně jeho. V duchu ale dávala vinu sama sobě.

„Podívej, je to tvoje tělo. Udělej, co považuješ za nutné… Já ti jen říkám, jaký je můj názor. Miluju tě. Rád bych s tebou měl dítě,“ řekl Jeff klidně.

„Proč? Vždyť nám to zničí život. Je nám tak dobře. Dítě všechno pokazí.“

Rozplakala se.

Jeff na ni smutně pohlédl. Tohle už zažil. Marie Louise dvakrát podstoupila interrupci. A Sára se dnes poprvé chovala jako

Marie Louise.

Tyhle

vzpomínky si nechtěl oživovat. Vstal a odnesl si kufřík do pracovny. Když se vrátil, Sára opět ležela v posteli a trucovala.

Několik

hodin

s

ním

nepromluvila. Jeff nabídl, že uvaří večeři, ale Sára namítla, že je jí špatně.

Nesměle

nadhodil,

že

než

se

rozhodnou, jak to vyřeší, měla by jíst.

Poslala ho do háje.

„Už jsem se rozhodla, co udělám.

Zabiju se. Nepotřebuju jíst.“

Jeff sešel do kuchyně, najedl se sám a pak zase zamířil nahoru. Sára spala a ve spánku vypadala tak sladce jako vždycky. Uvědomoval si, že to pro ni musel být šok. Chtěl, aby si dítě nechala, ale nutit ji nebude. Musí se rozhodnout sama.

Druhý den u snídaně Sára mlčela a byla nevrlá. Jeff jí nabídl jídlo, ale ona si udělala sama čaj a toast. Sotva promluvila. Odešla k lékaři, ale Jeffovi pak nezavolala. Když večer přišel, byla už doma. Všiml si, jak je rozrušená.

Doktor očividně potvrdil její podezření.

Jeff nic neřekl a Sára si šla zase lehnout.

V devět usnula a další den už vypadala lépe. U snídaně se omluvila.

„Promiň, že jsem tak zuřila. Prostě si to potřebuju sama promyslet. Nevím, co mám dělat. Doktor tvrdil, že pokud někdy chci mít dítě, měla bych ve svém věku využít tuhle příležitost. Teď o to vážně nestojím. Jenže jednou třeba budu chtít… nebo budu litovat, že děti nemám.

Já jsem nikdy po dětech netoužila.

Opravdu nikdy. Ale když už, chtěla bych mít dítě s tebou,“ vysvětlovala zmateně a dala se do pláče. Jeff k ní přistoupil a objal ji.

„Rozhodni se sama. Miluju tě. Rád bych měl dítě. Ale jestli ho doopravdy nechceš, smířím se s tím. Záleží jen na tobě.“ Svou velkorysostí jí vše jen ztěžoval. Přikývla, utřela si nos, a když Jeff odešel do práce, zase plakala.

Nikdy v životě nebyla tak nešťastná a nerozhodná.

Tak to pokračovalo dva týdny. Sára křičela, vztekala se, trápila sebe a terorizovala Jeffa. Ten nějak dokázal zachovat klid.

Jen

jednou

ztratil

trpělivost a pak toho litoval. Podobně to probíhalo i s Marie Louise a nakonec si dítě v obou případech nechala vzít.

Jenže Sára nebyla Marie Louise. Prostě se necítila na to být matkou a nechtěla připravit dítěti nešťastný život. Jeff navrhl, že si ji vezme, což ji vystrašilo ještě víc. Začali ji pronásledovat duchové minulosti,

především

vzpomínky na vlastní zoufalé dětství a na otce. Ale Jeff byl jiný. Dobrý muž, a to Sára věděla.

Trvalo jí skoro tři týdny, než se rozhodla. S matkou ani s nikým jiným o tom nemluvila. Vyřešila si to sama.

Byla to nejobtížnější volba v jejím životě. Oznámila Jeffovi, že si ho nevezme, alespoň prozatím, ale dítě si nechá. Jeff se skoro rozbrečel. Tu noc se poprvé po měsíci milovali. V tu dobu už byla ve druhém měsíci. Za tři týdny šli společně na první ultrazvuk. A tam uviděli malý bod se srdečním rytmem.

Všechno bylo v pořádku. Termín byl stanoven na 21. září.

Sáře chvíli trvalo, než si na novou situaci zvykla. Když poprvé ucítila pohyby, usmála se na Jeffa a řekla mu, jaký je to zvláštní pocit. Jeff s ní chodil na všechny ultrazvuky i na ten v pátém měsíci, kdy spatřili, jak si miminko cucá paleček. Po amniocentéze jim prozradili, že to bude zdravý chlapeček. To už byla Sára v šestém měsíci, a přestože se necítila na dítě připravená, byla ráda, že ho bude mít. Děkovala Jeffovi, že vydržel její výlevy vzteku. Cítila se dobře. Prozradila novinku matce i Mimi, které jásaly radostí. Jeff opakovaně navrhoval, že se vezmou, ale to na ni bylo prozatím příliš. Řekla mu, že vše musí jít postupně. Nejdřív dítě a pak se uvidí. Jeff byl skoro bez sebe nadšením, když zjistil, že budou mít syna. Prohlásil, že to je ten nejlepší dárek, jaký kdy v životě dostal.

Jednu srpnovou sobotu, když byla Sára v osmém měsíci, kráčeli po Union Street a potkali Phila. Skoro ho nepoznala. Zatvářil se překvapeně.

Doprovázela ho dívka, která vypadala tak na dvacet let. Sára ho neviděla rok a půl.

„Co se ti to stalo?“ vyhrkl se smíchem. Sára si dokázala vzpomenout jen na to, v jaké situaci ho naposledy spatřila, v posteli s nějakou jinou.

„Nemám tušení,“ odpověděla. „Před osmi měsíci jsem šla na báječný večírek, opila se do němoty a pak jsem se probudila a vypadala takhle. Co asi myslíš?“ Jeho společnice se zasmála.

Phil upadl do rozpaků.

„Co já vím,“ odsekl. Sáře to moc slušelo a vypadala spokojeně. Všimla si, že ho to mrzí. A byla ráda. Pohlédla zamilovaně na Jeffa a představila oba muže. Tak to je ten slavný Phil, o němž toho tolik slyšel. Vedle mladé dívky vypadal jak hlupák. „Vidím, že ses vdala,“ poznamenal Phil a zadíval se jí na břicho. On ženatý nebyl, ovšem ona vdaná také ne. A najednou si poprvé uvědomila, že se chce stát Jeffovou manželkou, ne jen nosit jeho dítě.

Všechny její představy o nezávislosti a svobodě vyletěly komínem, zatímco Phil a jeho slečinka šli dál. Nechtěla být jako oni. Zatoužila patřit k Jeffovi a jejich dítěti po zbytek života. Doopravdy. Ne jen proto, že spolu bydlí ve stejném domě.

„Vypadá jak hajzl,“ poznamenal Jeff, když jí pomáhal nastoupit do auta.

„Taky je. Vzpomínáš?“

„Ano,“ potvrdil. Když přijeli domů, vařila večeři.

Sára ještě pracovala, ale už se rychle unavila. Chystala se, že si vezme šest měsíců mateřské dovolené. A pak se rozhodne, jestli bude pracovat na částečný nebo plný úvazek. Jeffovi by se líbilo, kdyby z právnické firmy odešla a pomáhala mu s renovacemi domů.

Ovšem musela se rozhodnout sama.

Vždycky to tak dělala. A nakonec se pokaždé rozhodla správně.

Když se navečeřeli, zadívala se s úsměvem na Jeffa. „Přemýšlela jsem,“

začala a Jeff vyčkával. Vypadalo to na dobrou zprávu, ale nakonec uslyšel něco ještě lepšího,

než

předpokládal.

„Uvažovala jsem, že bychom se měli vzít.“ Jeff na ni nevěřícně hleděl.

„A čím to?“

„Nevím. Asi to přišlo časem. Nechci vypadat celý život jak přihlouplá slečinka,“ vysvětlovala a Jeff se rozesmál.

„Miláčku, právě teď tak rozhodně nevypadáš. Vypadáš jako matka mého syna.“

„Asi chci vypadat i jako tvoje žena.“

Jeff se k ní naklonil a políbil ji. Už si začínal myslet, že se nikdy nevezmou.

Dítě mu stačilo.

„Kdykoli budeš chtít. Předtím, než se dítě narodí?“

„Nevím, spíš až potom.“ Matka a Mimi mají přijet na Den díkůvzdání a ona by si přála, aby byly na její svatbě.

A možná i s miminkem. „Ještě si to promyslím.“

„Dobře.“

Společně uklidili v kuchyni a šli nahoru, a když ležela v posteli, uvědomila si, že noc po Mimině svatbě byla kouzelná, protože ji obdarovala tímhle zázrakem.

25

Sára měla v plánu pracovat až do termínu porodu.

Poslední

den

jí

kolegové uspořádali na rozloučenou oběd a předali dárky. Sára si vůbec nedovedla představit, co bude dělat.

Připadala si podivně. Byla právnická.

Zvykla si každý den chodit do kanceláře, a najednou bude šest měsíců doma, s dítětem. Bála se, že se ukouše nudou.

Prohlásila, že se možná vrátí dřív, jedna kolegyně nadhodila, že se třeba nebude chtít vrátit vůbec, což však Sára považovala za absurdní. Samozřejmě že se bude chtít vrátit. Leda by začala podnikat s Jeffem a restaurovat domy.

To ji také lákalo. Nastávalo pro ni období změn. Život se jakoby stěhoval a posouval, včetně miminka v děloze. Po slavnostním obědě si sbalila věci a šla domů. A pak čekala. Nic se nedělo.

Doktor tvrdil, že to je normální, zvlášť u prvního dítěte. Sára z toho šílela.

Nikdy se neopozdila, v ničem, ani tentokrát se neopozdí ona. Zpoždění mělo dítě.

„Co mám dělat?“ stěžovala si Jeffovi.

Už měla deset dní po termínu. Bylo 1.

října. Devět měsíců od Miminy svatby.

Manželé v Palm Springs se měli dobře a do San Franciska nejezdili. Slíbili však, že přijedou na Den díkůvzdání, aby viděli miminko. Pokud se ovšem vůbec narodí. Sára si přála, aby zůstala v práci. Jenže byla moc unavená a mohutná. Potřebovala, aby jí Jeff pomáhal vstávat z postele. Připadala si jako ta příslovečná velryba na mělčině.

Dítě bylo obrovské.

„Užívej si to. Odpočívej. Běž nakupovat,“ navrhoval Jeff, ale Sára se mu vysmála.

„Teď mi nesedí nic kromě kabelky.“

„Tak si nějakou kup.“ Sára se začala zase vídat s bývalými přítelkyněmi, s těmi, které měly děti. Konečně s nimi našla společnou řeč.

Jeff se snažil pracovat doma, jak jen to šlo. Chtěl být nablízku, kdyby se něco dělo nebo kdyby ho potřebovala. Dětský pokoj zařídili v bývalém Mimině pokojíčku. Připadalo jim to příhodné, protože dítě počali v její svatební noc a sama Mimi se tam narodila. Tam ji porodila Lilii, žena, která zlomila tolik srdcí a zemřela tak mladá. Sáře bylo čtyřicet, jen taktak věk na první dítě.

Čekala dlouho na správný okamžik.

To odpoledne se vydali na procházku do okolí. Došli na Fillmore Street a zase zpátky a Jeff jí musel do kopce pomáhat.

Plánovali, co podniknou, nekoupí li dům, který by opravili a potom prodali.

Sára byla v pokušení to udělat. Po večeři o tom ještě přemýšlela, když seděla ve vaně a cítila stejné kontrakce jako už týdny. Nebyly to ještě ty správné, jen takové cvičné. Poslíčci. Až dítě konečně

přijde,

Sára

bude

připravená.

Jeff

sledoval

televizi.

Jednou nakoukl do koupelny a masíroval jí záda. Teď ji bolela pořád, protože dítě hodně vážilo. Doktor slíbil, že příští týden vyvolá porod, ale ne dřív. Dítě bylo v pořádku a ona taky.

Po koupeli sešla dolů, aby něco snědla. Také měla pocit, že potřebuje pohyb. Nemohla dnes ani sedět ani ležet.

Zítra se chystá k lékaři a jen doufá, že už něco udělá. Bylo načase.

„Je ti dobře?“ Jeff ji stále sledoval.

„Jo, jen jsem unavená z toho věčného sezení,“ odpověděla a uždíbla sušenku.

Pořád ji pálila žáha, což nebylo nic příjemného, avšak věděla, že to brzy skončí. Jeffovi jí bylo líto, když se šplhala do postele a pak šla ještě třikrát do koupelny. Tvrdila, že je jí špatně po té sušence.

„Nezkusíš na chvíli usnout?“ navrhl.

„Nejsem unavená,“ naříkala. „Hrozně mě bolí záda.“

„Žádný div. Pojď sem, namasíruju tě.“ Sára se k němu otočila zády. Za chvíli se cítila lépe a pak konečně usnula a Jeff ji pozoroval s láskyplným úsměvem.

Prožíval nejkrásnější dny v životě, čekal, až se mu narodí syn, Sára ležela vedle něj. Sám také usnul. Probudil se uprostřed noci a slyšel, jak Sára sténá.

Tvář měla zbrocenou potem. Jeff rychle rozsvítil.

„Je ti dobře, Sáro?“

„Ne.“ Zavrtěla hlavou, protože sotva vyslovovala.

„Co se stalo? Co se děje?“ Kontrakce jí doslova braly dech. Konečně.

Oba si mezitím uvědomili, že kontrakce ve vaně nebyly „falešné“ a že únava, bolest zad a nevolnost značí začátek porodu. Naprosto jim unikly všechny náznaky. Jeff jí položil ruku na břicho a zadíval se na hodinky. Stahy následovaly po dvou minutách. Do nemocnice mě li jet při desetiminutovém intervalu. Dítě se chystalo na svět.

Okamžitě. Jeff nevěděl, co má dělat.

Sára začala křičet.

„Sáro, miláčku, poběž… musíme jet do nemocnice.“

„Já nemůžu…“ Zas zaječela, snažila se posadit, ale ani to nemohla. Tlačila.

Jeff popadl telefon a vytočil pohotovost.

Řekli mu, ať otevře vchod a zůstane u ní.

Jenže ona ho nechtěla pustit. Pevně ho svírala a křičela.

„Počkej, Sáro… musím jít dolů a otevřít dveře.“

„Ne!“ Tvář jí zrudla a vyděšeně na něj koukala. Zmítala se bolestí a zároveň tlačila a v místnosti se najednou ozval slabý pláč a mezi jejíma nohama se zjevila růžová tvářička s hedvábnými tmavými vlásky. Jejich syn vyklouzl na svět, díval se na ně a přestal plakat.

Ležel tam a oni plakali a objímali se a najednou zvenku uslyšeli sirény.

„Panebože, jsi v pořádku?“ Sára přikývla. Jeff pohladil miminko po tvářičce a opatrně jí ho položil na břicho. Rozdrnčel se domovní zvonek.

„Hned se vrátím.“ Jeff seběhl dolů a pustil dovnitř lékaře a hasiče a běžel s nimi zas nahoru.

Lékař oba zkontroloval a prohlásil, že Sára i dítě jsou v pořádku. Pak přestřihl pupeční šňůru,

zabalil

dítě

do

prostěradla a podal ho Sáře. Celá zářila.

Jeff stále plakal. Ještě neviděl nic krásnějšího než Sáru s dítětem. Přenesli ji i s miminkem do sanitky a odvezli do nemocnice. Jeff jel za nimi. Dítě bylo krásné. Domů je pustili za tři hodiny.

Sára zavolala Audrey a Mimi. Narodil se William de Beaumont Parker, ve stejném domě, kde před třiaosmdesáti lety přišla na svět jeho prababička a žili jeho praprarodiče. Jeho rodiče byli přešťastní. Sára chovala miminko, Jeff je objímal a tak všichni tři usnuli.

Ačkoli by to nikdy nečekala, dnešek se stal nejkrásnějším dnem v jejím životě.

26

Den díkůvzdání tentokrát probíhal mnohem rušněji než obvykle. Přijeli George a Mimi, která pozvala své obvyklé kamarádky. Ze St. Louis přiletěli Tom a Audrey. Sára se starala o dítě, Jeff pekl krocana a Audrey mu pomáhala. Jedli u velikého stolu v kuchyni, zatímco William spal v košíku. Sáře to slušelo jako nikdy dřív, Jeff vypadal trochu nevyspale a všichni se shodli, že William je nejkrásnější dítě, jaké kdy viděli. Krásný, zdravý chlapec. Rodiče na něj dlouho čekali, ale přišel v pravou chvíli. Mimi za ním chodila do svého bývalého pokoje.

Sára ho sama modře vymalovala, s Jeffovou pomocí, aby nespadla ze žebříku.

V jídle dodrželi tradici jako každý rok. Mimi prohlásila, že koláče byly skvělé.

„Je nádherný, viďte?“ ujišťovala se pyšně. Chlapeček spal po celou dobu, kdy večeřeli, a neprobudil se, dokud Jeff se Sárou nešli zas nahoru. Audrey pomáhala uklidit v kuchyni. Williamovi bylo sedm týdnů. Vážil pět a půl kilogramu, zatímco když se narodil, měl něco přes čtyři. George prohlásil, že vypadá na šest měsíců. A Tom ho podpořil, jakožto zkušený dědeček.

Druhý den se o Williama staraly babička a prababička. Sára se oblékala.

Jeff se snažil trochu dospat. Bude stačit, když se připraví na šestou. Sára ho málem zapomněla probudit. Museli s ním cloumat dvakrát. Otcovství ho vyčerpávalo mnohem víc, než očekával, ale bylo hezké.

Sára se ještě chystala, když jí Audrey přinesla syna, aby ho nakojila. Kvůli tomu se o půl hodinky opozdila, než přišla dolů. Všichni už čekali. Mimi držela Williama. Jeff byl oblečen do tmavě modrého obleku a vypadal odpočatě. Tom a George stáli bok po boku a všichni otočili hlavy, když Sára pomalu sestupovala

po

schodech

v dlouhých bílých šatech. Měly sice větší velikost, než by se jí líbilo, ale i tak vypadala úžasně. Krajková róba s dlouhými

rukávy

a

stojáčkem

zdůrazňovala její postavu, hezčí než dřív, třebaže trochu plnější. Vlasy měla stočené do volného uzlu ozdobeného konvalinkami a v ruce nesla kytici stejných květů. Jeffovi vhrkly slzy do očí, když ji uviděl. Tak dlouho čekal na tuto chvíli, ale Sára za to čekání stála.

Oba plakali, když si vyměňovali sliby, a ruce se jim třásly, když si navlékali prstýnky. A právě v tom okamžiku se probudil William a rozhlédl se kolem. Zároveň totiž probíhal i jeho křest. Jak později Jeff poznamenal, uspořádali kompletní obřad. Všechno zvládli najednou.

Potom se najedli, pili šampaňské a tančili a střídali se v chování Williama.

Nakonec tančil Jeff se svou manželkou v tanečním sále. Využili ho poprvé.

Letos zde chtěli uspořádat velký vánoční večírek. Postupně s domem srůstali, jak oni, tak jejich životy. Sára se stala paní Parke– rovou. Mateřskou dovolenou si prodloužila na rok a nedávno zakoupili menší dům, který chtěli společně na zkoušku zrenovovat. Uvidí, jak uspějí a kolik peněz zakázka vynese. Kdyby to vyšlo, odejde z právnické firmy. Daňové zákony a poslední vůle ji už unavovaly.

Při tanci si Sára vzpomněla na Stanleyho pobídku, aby nemarnila život, aby ho žila a vychutnávala, dívala se do budoucnosti a nedělala stejné chyby jako on. Umožnil jí, aby to dokázala.

S domem vstoupil do jejího života Jeff… a William… a Tom do matčina…

Tolik životů se změnilo díky Stanleymu a tomuto domu.

„Děkuju ti, že jsem tak šťastný,“

zašeptal Jeff, zatímco taneční sál se všemi nádhernými zrcadly a zlatém se míhal kolem nich.

„Miluju tě,“ ujistila ho prostě.

Zaslechla pláč svého dítěte, které někdo choval, zatímco jeho rodiče tančili na své svatbě.

Nakonec Lilii ovlivnila životy všech.

Žena, která odtud utekla před tolika lety, po sobě zanechala legendu i dědictví.

Dceru, kterou sotva znala, hodnou vnučku a pravnučku, jež její dům opět probudila k životu láskyplnou péčí.

A prapravnuka, jehož cesta životem právě začala. Generace žily dál. A když Sára tančila v Jeffově náruči, cítila, jak ta záhadná postava, jíž Lilii byla, konečně došla klidu.