DANIELLE STEEL DUCH

Tomovi, za naději a nové začátky s veškerou láskou d.s.

1. kapitola

Taxíku z Londýna do Heathrow to trvalo v prudkém listopadovém lijáku celou věčnost. Charlie Waterston sotva viděl z okna, protože byla tma jako v pozdním odpoledni. Zatímco míjeli důvěrně známé pamětihodnosti, opřel si hlavu o sedadlo a zavřel oči.

Cítil, že jeho nálada je stejně pochmurná jako dnešní počasí.

Bylo obtížné uvěřit, že to všechno skončilo. Deset roků v Londýně bylo najednou pryč. Uzavřely se a zůstaly za ním. Dokonce i nyní mu jen těžko docházelo, že se něco z toho vůbec přihodilo. Zpočátku to bylo tak nádherné. Pro něho Londýn znamenal začátek života, kariéry a deset vzrušujících let štěstí. A teď ve svých dvaačtyřiceti měl zčistajasna pocit, jako by se všechno hezké vytratilo. Zahájil dlouhý, pomalý sestup po odvrácené straně hory. Jako by se jeho život během uplynulého roku zvolna a postupně odhaloval. Ještě stále ho realita toho všeho ohromovala. Když taxík konečně zastavil u letiště, řidič se k němu otočil a podíval se na něho se zdviženým obočím. „Vracíte se do Států, pane?“ Charlie na chvilku zaváhal a pak přikývl. Ano, vrací se do Států. Po deseti letech v Londýně. Devět z nich s Carole. A teď jsou pryč. Všechno. Během několika okamžiků.

„Ano,“ řekl nepřítomně, ale taxikář si toho nevšímal. Viděl především dobře oblečeného muže v dokonale padnoucím anglickém obleku a v nepromokavém koverkotovém plášti. Měl drahý deštník a odřený kufřík, ve kterém nosil smlouvy a dokumenty. Ale přes veškeré elegantní doplňky nepůsobil jako Angličan. Vypadal na to, kým byl, na pohledného Američana, který žil dlouho v Evropě.

Cítil se tady jako doma. A spíš ho děsilo, že odjíždí. Ani si nedovedl představit, že bude opět bydlet v New Yorku. Byl k tomu však donucen, a navíc to bylo dokonale načasované. Bez Carole stejně nemělo žádný smysl tady dál zůstávat.

Jakmile si na ni vzpomněl, když vystoupil z taxíku a dal spropitné nosiči, aby mu odnesl zavazadla, píchlo ho u srdce. Měl pouze dva malé kufry. Zbytek věcí dal uložit do skladu.

U přepážky se nechal odbavit a pak se šel posadit do salonku první třídy. Čekání na nástup do letadla bylo dlouhé, ale Charlie si s sebou vezl spoustu práce a do chvíle, kdy uslyšel první výzvu, měl stále co dělat. Jako obvykle ještě vyčkával a nastoupil do letadla jako poslední cestující. Když ho stevardky uvedly na místo a odebraly mu plášť, nemohly si nevšimnout jeho tmavohnědých vlasů a laskavých hnědých očí. Měl vysokou, atletickou postavu a byl nesporně velmi atraktivní. Kromě toho mu chyběl snubní prsten, což neuniklo pozornosti jak ženě přes uličku, tak stevardce, která si od něho vzala kabát. Ale Charlie je vůbec nevnímal. Vklouzl na sedadlo u okna a díval se, jak na rozjezdovou dráhu padá déšť. Nešlo nemyslet na to, co se stalo, nebylo možné neustále to v duchu neprobírat, jako by pátral po trhlině, z níž to začalo prosakovat, po místě, odkud postupně unikala životní míza jejich vztahu, aniž to vůbec tušili.

Pořád mu to připadalo nepochopitelné. Jak mohl být tak slepý? Jak to, že nic netušil? Jak mohl věřit, že jsou tak dokonale šťastní, zatímco ona se mu vzdalovala? Změnilo se to náhle, nebo to nikdy nebylo to pravé ořechové, čímž si byl tak jistý? Byl absolutně přesvědčený, že jsou stoprocentně šťastní, a stále ještě se domníval, že byli., až do konce., až do minulého roku., dokud mu to neřekla., než se objevil Simon. Charlie se kvůli tomu cítil tak hloupě. Jak byl pošetilý, když létal z Tokia do

Milána a navrhoval úřední budovy, zatímco Carole zastupovala klienty své advokátní firmy po celé Evropě. Měli prostě moc práce. Žili každý svůj vlastní život. Byli jako planety na oddělených

oběžných drahách. Ale kdykoli pobývali spolu, ani jeden z nich nepochyboval, jak je to všechno perfektní a že přesně po tomhle toužili. Dokonce i samotmou Carole zřejmě překvapilo, co provedla, ale nejhorší na tom bylo, že nejevila žádnou ochotu s tím přestat. Snažila se, nakonec však zjistila, že už je pozdě.

Jedna z letušek Charliemu před startem nabídla skleničku, ale odmítl. Podala mu tedy jídelní lístek, sluchátka a seznam filmů.

Nic z toho se mu nezamlouvalo. Chtěl pouze přemýšlet, pokusit se znovu si to celé rozebrat, jako by se snad něco změnilo tím, že o tom bude dlouze uvažovat a že ho tentokrát napadne správné řešení. Někdy se mu kvůli tomu chtělo křičet, bušit pěstí do zdi nebo někým zatřást. Proč mu to udělala? Proč se musel objevit ten idiot a zničit všechno, co si s Carole přáli? A přesto dokonce i Charlie věděl, že to není Simonova chyba, takže nezbývalo než obviňovat sebe a Carole. Občas mu vrtalo hlavou, proč je tak důležité na někoho to svést. Někdo to zavinit musel a v poslední době přičítal vinu sobě. Musel udělat něco, co ji vehnalo do náručí jiného muže. Řekla mu, že se to stalo víc než před rokem, když společně dělali na jednom případu v Paříži.

Simon St. James byl starším společníkem její advokátní firmy.

Ráda s ním pracovala, někdy se při vzpomínce na něho smála, vyprávěla, jak je vtipný a výstřední, co se týče žen. Dosud měl tři manželky a několik dětí. Byl šarmantní, temperamentní, hezký a neskutečně okouzlující. Také mu bylo jednašedesát a Carole třicet devět. Byla jenom o tři roky mladší než Charlie a od

Simona ji dělilo dvaadvacet let. Nemělo cenu jí připomínat, že by mohl být jejím otcem. To vše věděla. Byla to inteligentní žena a dobře si uvědomovala, že je to šílenství a co to udělá s Charliem. To bylo na tom to nejhorší. Nechtěla nikomu ublížit.

Jednoduše se to přihodilo.

Tehdy na začátku bylo Carole devětadvacet, byla krásná, velmi chytrá a měla skvělou práci v jedné advokátní kanceláři na Wall

Street. Když Charlieho přeložili do Londýna, aby tam vedl pobočku své architektonické firmy Whittaker a Jones, chodili spolu už rok, ale nebylo to mezi nimi nijak vážné. Odcházel z New Yorku, kde pracoval dva roky, a byl nadšený.

Přijela ho navštívit jen tak pro zábavu a vůbec neměla v úmyslu zůstat. Zamilovala se však do Londýna a pak do Charlieho. Bylo to tady jiné, všechno se zdálo daleko romantičtější. Začala za ním létat na víkendy, kdykoli jí to vyšlo. Byl to báječný život.

Jezdili lyžovat do Davosu, Gstaadu a do Svatého Mořice. Když její otec kdysi pracoval ve Francii, chodila do školy ve Švýcarsku a po celé Evropě měla přátele. Byla tu úplně jako doma. Snadno se domluvila německy a francouzsky, výborně zapadla do londýnského společenského prostředí a Charlie ji zbožňoval. Po půl roce dojíždění si našla práci u londýnské filiálky americké advokátní firmy. Koupili si starý panský dům v Chelsea, do kterého se hned nastěhovali, a žili bláznivě, nespoutaně a šťastně. Nejdřív téměř každý večer protančili u Annabel a postupně v Londýně objevovali všechna báječná zastrčená místa, restaurace, starožitnictví a noční kluby. Cítili se jako v ráji.

Panský dům, který koupí získali, byl celý v havarijním stavu, a trvalo jim bezmála rok, než ho zrestaurovali. A když opravu dokončili, byla to nádhera. Pro oba to byla radostná práce, zvlášť když dům začali zaplňovat krásnými věcmi a všemi poklady, které nasbírali. Projížděli venkovem, nacházeli staré dveře a pozoruhodné starožitnosti, a když je přestalo bavit cestování po Anglii, začali trávit víkendy v Paříži. Vedli kouzelný život.

Mezi různými služebními cestami se dokázali vzít a prožít líbánky v Maroku v paláci, který pro ně Charlie najal. Cokoli podnikli, bylo stylové, zábavné a vzrušující. Patřili mezi ty lidi, které chtěl každý poznat a být s nimi. Pořádali honosné večírky, prováděli hlouposti a poznávali ty nejzajímavější osobnosti. A

Charlie byl nejraději ze všeho s ní. Byl do ní zblázněný. Byla vysoká, štíhlá blondýna s dokonalým

tělem, které vypadalo, jako by bylo vytesáno z bílého mramoru. Měla zvonivý smích a hlas, který ho vzrušoval, kdykoli ho zaslechl. Byl hluboký, smyslný a ještě po deseti letech mu zatrnulo, kdykoli vyslovila pouze jeho jméno.

Vedli bohatý život dvou schopných, inteligentních, zajímavých a ve své profesi úspěšných lidí. Jediné, co neměli nebo nechtěli, byly děti. Ustavičně o nich hovořili, ale pokaždé se jim zdálo, že na ně ještě není vhodná doba. Carole měla příliš mnoho důležitých, velmi náročných klientů a ty považovala za své děti.

A Charliemu to vlastně ani nevadilo. Líbila se mu myšlenka, že by měli holčičku, která by se Carole podobala, ale ve skutečnosti byl do své ženy natolik zamilovaný, že se o ni nehodlal s nikým dělit. Vlastně se ani nedohodli, že děti nechtějí, jen je prostě neměli. V posledních pěti letech o nich mluvili čím dál méně. Po smrti obou rodičů ho jen trápilo, že nemá kromě Carole žádnou rodinu ani příbuzné. Žádné bratrance a sestřenice, žádné prarodiče, ani tetičky a strýčky, žadné sourozence. Měl jedině

Carole a jejich společný život. Znamenala pro něho všechno a nyní si uvědomoval, že až příliš. V podstatě neexistovalo nic, co by během těch let chtěl změnit. Podle jeho názoru byl život, který si vybudovali, dokonalý. Vůbec se s ní nenudil, ani trochu ho neunavovala a hádali se málokdy. Zdálo se, že ani jednomu z nich nevadí, že ten druhý často cestuje. Naopak díky tomu byly návraty do Londýna daleko víc vzrušující. Po příjezdu z cest bylo příjemné zastihnout ji, jak odpočívá na pohovce v obývacím pokoji a čte knížku, nebo ještě lépe, jak leží u krbu a podřimuje. Jenže téměř pokaždé, když se vracel z Bruselu, Milána či Tokia nebo odkudkoli, kde pobýval, byla ještě v práci. Jestliže však byla doma, patřila výhradně jemu. Uměla to dobře. Nikdy mu nedala najevo, že její práce má přednost před ním. I když se to někdy stávalo, pokud měla důležitou causu nebo obtížného klienta, dávala pozor, aby to nepoznal. Díky ní měl dojem, jako by se svět točil kolem něho., a také se točil. devět nádherných let a potom náhle přestal a Charlie se domníval, že jeho život skončil.

Jak se Charlie neúprosně blížil k New Yorku, musel opět počítat.

Ten románek začal v srpnu přesně před patnácti měsíci. Řekla mu to, když se mu nakonec se vším svěřila. Vždycky k němu byla upřímná. Přímá, pravdomluvná a loajální. Kromě faktu, že ho zřejmě přestala milovat, jí nemohl nic vytknout. Šest týdnů pracovali se Simonem v Paříži. Byl to významná, velmi náročná causa a Charlie se právě nacházel v delikátní fázi důležitého vyjednávání s novou početnou klientelou v Hongkongu. Téměř po tři měsíce tam pobýval skoro každý týden a těžkosti, které s tím souvisely, ho doháněly takřka k šílenství. Sotva mu zbývala chvilka na Carole, což u něho bylo neobvyklé, a jak sama souhlasila, rozhodně ji to neomlouvalo za to, co udělala. Nebyla to však jeho nepřítomnost, která je zničila, vysvětlovala mu., způsobil to jen čas., osud. a Simon. Byl výjimečný a Carole se do něho zamilovala. Popletl jí hlavu a ona věděla, že dělá chybu, ale trvala na tom, že si nemohla pomoct. Nejprve se snažila odolávat všemu, co k němu cítila, ale nakonec zjistila, že to nedokáže. Už příliš dlouho jej obdivovala a měla ho až příliš ráda. Poznali, že mají velmi mnoho společného. Bylo to stejné jako kdysi dávno s Charliem, kdy všechno bylo zpočátku tak vzrušující a zábavné. Ale kdy nastala změna? zeptal se Charlie zkormouceně, když o tom hovořili jedno deštivé odpoledne při procházce v Soho. Vždyť je to pořád prima, naléhal na ni bezmocně. Pokoušel se ji přesvědčit, ale Carole na něho pouze pohlédla a nepatrně zavrtěla hlavou. Už to není prima, odporovala v slzách, je to jiné. Mají oddělené životy, odlišné touhy, tráví příliš mnoho času s jinými lidmi. A podle ní v jistém smyslu vůbec nedospěli, ale Charlie to nechápal. Na rozdíl od toho, jak trávila celé roky věčně sama bez Charlieho kvůli jejich cestování, se Simonem ji těšilo být den co den a tvrdila, že

Simon se o ni stará tak, jak to Charlie nikdy nedělal. Jak, žádal po ní Charlie vysvětlení. Pokoušela se, ale nešlo jí to. Bylo v tom víc než jen to, co Simon dělá, byl v tom složitý svět snů, tužeb a citů. Byly v tom nevysvětlitelné drobné jemnosti, kvůli nimž se člověk do někoho zamiluje, dokonce i když nechce. Jakmile to vyslovila, oba se s Charliem rozplakali.

Když Simonovi nakonec podlehla, namlouvala si, že poměr s ním je pouhý úlet, jenom přechodný prohřešek, umiňovala si a myslela to vážně. Bylo to poprvé, kdy se takhle zapletla, a nechtěla udělat nic, co by nadobro zničilo jejich manželství. Když odjížděli domů, pokusila se se Simonem rozejít. Řekl, že ji naprosto chápe.

Před ní měl mnoho žen a přiznal, že během všech svých manželství býval často nevěrný a nyní toho lituje. Ale krajinu poklesků a zrady měl velmi dobře zmapovanou. Momentálně byl svobodný, ale s Carolinými pocity viny a závazky k manželovi naprosto sympatizoval. Jenže s tím, že po návratu domů do Londýna, kde žili daleko od sebe, si budou tolik chybět, ani jeden z nich nepočítal. Své odloučení nedokázali vydržet. Odpoledne začínali odcházet z práce spolu a chodili k němu do bytu, někdy jen tak na kus řeči, aby se vypovídala ze svých pocitů. Zjistila, že na něm nejvíc ze všeho obdivuje to, jak skvěle všemu rozumí, jak se o ni stará a jak moc ji miluje. Byl ochotný udělat cokoli, jen aby jí byl nablízku, i kdyby z nich byli pouze přátelé. Pokoušela se nestýkat se s ním, ale nedařilo se jí to. Charlie pobýval většinou mimo Londýn, Carole byla sama a zůstával tu Simon, který umíral touhou po ní stejně jako ona po něm. Předtím si vůbec neuvědomovala, jak se cítí osamělá, že je Charlie pořád pryč a jak mnoho pro ni znamená, že může být se Simonem. Začali se spolu opět milovat po dvou měsících, během nichž se s tím snažili skoncovat. Od té doby byl její život jedno dlouhé podvádění.

Scházeli se téměř každý večer po práci nebo předstírali, že musí o víkendech společně pracovat. Většinou zůstával ve městě, aby mohl být s ní, a když Charlie odjel, trávili víkend v Simonově bytě v Berkshiru. Věděla, že to, co dělá, je špatné, ale byla jako posedlá. Došlo jí, že s tím nedokáže přestat.

Ten rok o Vánocích se vztahy mezi Carole a Charliem značně vyhrotily. Charlie prožíval krizi kvůli stavbě v Milánu a zároveň mu nevyšlo jednání v Tokiu, tudíž byl věčně pryč. A pokud byl doma, neustále musel překonávat únavu po přeletu několika časových pásem, byl vyčerpaný a měl náladu pod psa. A dost často, přestože to tak nemyslel, si vybíjel vztek na Carole, když byli spolu, což se teď stávalo zřídka. Ustavičně někam odlétal, aby tam vyřešil nějaký problém. Právě v takových obdobích byli oba rádi, že nemají děti. A Carole znovu docházelo, jak odlišné jsou jejich světy. Ani už neměli čas si popovídat, být spolu a podělit se o své zážitky. Měl svou práci a ona svou a jediné, co jim mezi tím zůstalo, bylo pár nocí v měsíci ve společné posteli a několik večírků nebo večeří, na které museli jít. Najednou se začala zamýšlet nad tím, co vlastně vybudovali, co dokázali a mají-li vůbec něco společného. Nebo to byla jen pouhá klamná představa?

Už ani nedokázala odpovědět na otázku, zda ho miluje. A během toho všeho byl Charlie tak zabraný do vlastní práce a nesnází, že neměl nejmenší tušení, že se děje něco neobvyklého. Netušil, že od minulého léta se mu Carole postupně odcizuje. Silvestr strávil v Hongkongu a Carole u Annabel se Simonem. Charlie byl tak zaneprázdněný obchodním jednáním, že jí zapomněl dokonce zavolat.

Vše vyvrcholilo v únoru. Charlie se tehdy nečekaně vrátil domů z Říma a zjistil, že odjela na víkend. Tentokrát mu nic nevysvětlovala, ani netvrdila, že byla s přáteli, ale něco na jejím vzhledu, když v neděli večer přijela, v něm vyvolalo chvilkový neklid. Vypadala rozzářeně, krásně a odpočatě, úplně stejně jako kdysi, když zůstali v posteli a celý víkend se milovali. Ale komu na tohle teď zbýval čas? Oba byli velmi zaměstnaní. Dokonce se o tom ten večer jen tak mezi řečí zmínil, ale žádné starosti si zatím nedělal. Hluboko v jeho nitru se cosi uvedlo do stavu pohotovosti, ale jeho mysl zatím ještě spala.

Nakonec to byla Carole, která se upřímně přiznala, a všechno mu pověděla. Podvědomě cítila, že Charlie má jakousi předtuchu, a nechtěla čekat, až se stane něco hrozného, takže když se jednou pozdě večer vrátila domů, řekla mu to. Jen seděl, poslouchal a zíral na ni s uslzenýma očima. Vyprávěla mu všechno, kdy s tím začali, jak dlouho to trvá, že je to už pět měsíců, až na krátkou přestávku, kdy se vrátili z Paříže a ona se pokusila přestat se s ním scházet, ale zjistila, že to nedokáže.

„Nevím, co ještě dodat, Charlie, snad jen, že bys to nejspíš měl vědět. Nemůžeme takhle žít věčně,“ pronesla tiše a její zastřený hlas zněl ještě smyslněji než obvykle.

„Co s tím hodláš dělat?“ zeptal se a snažil se myslet na to, že se musí chovat civilizovaně a že se takové věci někdy stávají.

Avšak jediné, co v tu chvíli vnímal, bylo, jak tím trpí a jak moc ji stále miluje. Nemohl uvěřit, že bolest z toho, že mu právě oznámila, že spí s jiným, může být tak silná. Nasnadě byla otázka: miluje Simona, nebo si jenom užívá? Charlie věděl, že ji musí položit. „Miluješ ho?“ Cítil, jak se ta slova kříží v jeho hlavě, srdci i žaludku. Co si, proboha, sám počne, ptal se v duchu, jestli ho Carole opustí? Nedovedl si to ani představit, a když si to uvědomil, odpustil by jí všechno a také se k tomu chystal. Byl si jistý jedinou věcí, že ji nechce ztratit. S odpovědí však váhala velice dlouho. „Myslím, že ano,“ řekla. Vždycky k němu byla tak zatraceně upřímná. Odjakživa. Proto se také přiznala. Dokonce i teď se o to nechtěla připravit. „Nevím. Když jsem s ním, jsem o tom

přesvědčená., ale tebe taky miluju., pořád tě budu milovat.“

V jejím životě se nevyskytl nikdo takový jako Charlie., ale ani jako Simon. Oba je svým způsobem milovala. Jenže věděla, že si teď musí vybrat. Mohli by takhle pokračovat ještě dlouho, lidé to tak dělají, to znala, dobře si však uvědomovala, že ona by to neuměla. Jednou k tomu došlo a nyní to musí vyřešit. A zrovna tak

Charlie. Simon jí už řekl, že si ji chce vzít, ale Carole bylo jasné, že na to nesmí ani pomyslet, dokud si vše nevyjasní s manželem. Simon ji ujistil, že to chápe, a prohlásil, že je ochotný navždy čekat. „To zní, jako bys mě chtěla opustit.“ Charliemu se do očí hrnuly slzy, jen když se na ni podíval, pak ji objal a oba se rozplakali. „Jak se nám tohle mohlo stát?“ ptal se jí znovu a znovu. Připadalo mu to nemožné, nemyslitelné. Jak to mohla udělat? A přesto se to stalo a způsob, jakým se na něho podívala, mu naznačoval, že se Simona ještě nehodlá vzdát. Snažil se zachovat rozumně, ale musel ji požádat, aby se s ním přestala stýkat. Chtěl s ní jít do manželské poradny. Chtěl podstoupit cokoli, jen aby to napravili.

Carole vyzkoušela všechno možné, aby se to mezi nimi srovnalo.

Souhlasila, že půjdou do poradny, a dokonce že přestane vídat

Simona. Na pouhé dva týdny. Ale ke konci si připadala jako zbavená rozumu a poznala, že se ho nedokáže úplně vzdát. Cokoli, co bývalo mezi Charliem a Carole špatné, se náhle zdálo daleko horší, oba se k sobě chovali podrážděně. Spory, které zatím nezažili, u nich nyní rostly jako houby po dešti, a jakmile byli spolu, pokaždé se pohádali. Charlie byl vzteky bez sebe kvůli tomu, co provedla, a měl chuť někoho zabít, nejraději Simona.

Také se přiznala, jak je nešťastná, že je pořád tak sama, a že jí připadá, jako by nebyli nic víc než dobří přátelé a tolerantní spolubydlící. Charlie se o ni nestará tak, jako Simon. Tvrdila, že ještě nedospěl, a obvinila ho ze sobectví. Stěžovala si, že když se vrátí ze služební cesty, je tak unavený, že není schopný na ni ani myslet, natož s ní promluvit, a teprve když se dostanou do postele, se s ní chce milovat. To však byl jeho způsob, jak s ní navázat kontakt, vysvětloval jí, vyjadřovalo to prý jeho city víc než pouhá slova. Najednou se ukázalo, že jejich stesky jsou v nich hluboce zakořeněné, a Carole ho šokovala, když se v manželské poradně svěřila, že podle ní se v jejich manželství vše točí kolem Charlieho, avšak Simon je první muž, který se zajímá o její pocity. Charlie nechtěl věřit vlastním uším.

Tehdy už zase se Simonem spala, ale před Charliem to zapírala. Za pár týdnů se ovšem všechno zvrtlo v neskutečnou směsici podvádění, hádek a vzájemného obviňování. V březnu, kdy Charlie na tři dny odletěl do Berlína, si sbalila věci a přestěhovala se k Simonovi. Zavolala to Charliemu, ten seděl v hotelovém pokoji a plakal. Řekla mu, že nehodlá takhle dál žít. Pro všechny to bylo až příliš stresující utrpení.

„Nechci, abychom byli takoví,“ říkala po telefonu a přitom vzlykala. „Nesnáším, co se ze mě kvůli tobě stalo. Nenávidím všechno, co jsem, co dělám a co říkám. A začínám nenávidět i tebe, Charlie. Musíme toho nechat. Já už dál nemůžu.“ Nemluvě o tom, že zatímco se snažila zvládat tuhle

šílenou situaci, nedokázala s jasnou hlavou provozovat právnickou profesi.

„Proč?“ vybuchl na ni vztekle. Začínal ho přemáhat spravedlivý hněv, a dokonce i Carole chápala, že má právo být takto rozzlobený. „Jiná manželství taky vydrží, když jeden partner zahne, ta proč ne to naše?“ Byla to úpěnlivá prosba o smilování.

Na druhém konci drátu nastala velmi dlouhá pauza. „Charlie, nechci takhle dál žít,“ řekla nakonec a on vycítil, že to myslí vážně. A to byl jejich konec. Pro ni to z nějakého důvodu skončilo. Zamilovala se do jiného a přestala milovat Charlieho.

Možná že žádný důvod přece jenom neexistoval, ani nebylo na koho to svést. Koneckonců byli jen lidé s nepředvídatelnými a nevyzpytatelnými emocemi. Kdo ví, proč se to přihodilo. Prostě se to stalo, a ať se to Charliemu líbí nebo ne, Carole ho opustila kvůli Simonovi.

V následujících měsících se zmítal mezi zoufalstvím a zuřivostí.

Sotva se dokázal soustředit na práci. Přestal se stýkat s přáteli. Někdy zůstal sám v domě a jen na ni myslel. Seděl ve tmě, hladový, unavený a stále ještě neschopný uvěřit tomu, co se stalo. Pořád doufal, že poměr se Simonem skončí, že ji to přestane bavit, že si uvědomí, že je pro ni příliš starý, příliš uhlazený, nebo možná dokonce nadutý mluvka. Za to všechno se modlil, ale nic z toho se nestalo. Podle všeho byli se Simonem velice šťastní. Občas zahlédl jejich fotografie v novinách nebo v časopise. Nemohl to vystát. Někdy měl pocit, že bolest z toho, jak mu chybí, ho udolá. Samota, kterou nyní cítil, ho drtila. A když to už nedokázal vydržet, zavolal jí. Nejhorší na tom bylo, že její hlas zněl pokaždé stejně. Tak mile, smyslně a sexy. Občas si namlouval, že Carole právě jede domů, že je někde na cestách nebo odjela na víkend. Ale odešla. Zřejmě navždy.

Dům teď působil zanedbaně a nepříjemně. Odvezla si své věci. A všechno vypadalo úplně jinak. Měl pocit, jako by se vše, co si kdy přál nebo o čem snil, rozbilo. Nezbylo mu nic než střepy u nohou a on se už neměl o koho starat a komu věřit.

Všimli si toho i kolegové v kanceláři. Byl popelavý, unavený a pohublý. Choval se mnohdy podrážděně a kvůli všemu se hádal. Už ani nevolal jejich přátelům a odmítal veškerá pozvání, která mu posílali. Byl si jistý, že všichni jsou teď naprosto u vytržení ze Simona. A kromě toho nechtěl o těch dvou nic slyšet, nechtěl znát každý drobný detail toho, co dělají, nebo muset odpovídat na dobře míněné otázky. A přesto se nedokázal přimět k tomu, aby o nich přestal číst články v novinách. O večírcích, jež navštívili, o víkendech, které spolu trávili na venkově. Simon

St. James byl velice společenský. Carole vždycky ráda chodila na večírky, ale nikdy tak často jako nyní. Charlie se snažil pořád na to nemyslet, ale připadalo mu nemožné přemýšlet o něčem jiném. Léto pro něho znamenalo muka. Věděl, že Simon má vilu v jižní

Francii mezi Beaulieu a St.-Jean-Cap-Ferratem, protože ho tam kdysi navštívili. V přístavu mu kotvila velká jachta a Charlie si na ní neustále představoval Carole. Někdy ho kvůli tomu trápily zlé sny, v nichž se děsil toho, že se Carole utopí, a pak následovaly pocity viny, protože uvažoval, jestli to neznamená, že si přeje, aby utonula. Zašel do opět do manželské poradny, aby si o tom promluvil. Ale nebylo o čem diskutovat. Koncem září byl

Charlie Waterston značně zničený a cítil se mnohem hůř.

Carole mu zavolala, že podává žádost o rozvod, a Charlie se zeptal, ač se za to nenáviděl, jestli pořád bydlí se Simonem.

Ještě než položil otázku, znal předem odpověď a dovedl si docela dobře představit její tvář a sklon hlavy, když mu odpovídala.

„Vždyť víš, že ano,“ řekla smutně. Nerada mu ubližovala. Tohle mu nechtěla udělat, jenže život už je takový. To je celé. Se Simonem byla šťastnější než kdykoli předtím. Sice po takovém životě nikdy netoužila, ale zjistila, že se jí zamlouvá. Strávili celý srpen ve vile ve Francii. Překvapilo ji, že si oblíbila všechny jeho přátele. A sám Simon se všemožně snažil, aby jí působil jen radost. Nazýval ji láskou svého života a ženou svých snů.

Najednou v něm objevila zranitelnost a něžnost, které dřív nevnímala. Hluboce ho milovala, ale Charliemu nic z toho neřekla.

Jen se znovu utvrdila v tom, jak prázdný byl jejich vztah. Byli jako dva sobci, kteří se míjejí, sotva se dotknou a málokdy sejdou. A ani si to neuvědomovali. Ona už na to přišla, ale věděla, že Charlie ještě ne. Přála si hlavně, aby byl šťastný, a doufala, že si někoho najde. Podle všeho se však o to ani nepokoušel.

„Vezmeš si ho?“ Pokaždé, když jí kladl podobné otázky, měl pocit, jako by z něho vypumpovali veškerý vzduch, a přestože se za své vyptávání nenáviděl, nedokázal s tím přestat.

„Nevím, Charlie. O tomhle nemluvíme.“ Lhala. Simon si ji naopak chtěl vzít, ale to teď nebyla Charlieho věc. „Není to důležité.

Nejdřív si to musíme dát do pořádku my.“ Konečně se jí podařilo donutit ho, aby si najal právníka, ale téměř mu nevolal. „Až budeš mít čas, musíme si rozdělit naše věci.“ Jakmile to vyřkla, udělalo se mu doslova zle.

„Proč to se mnou ještě nezkusíš?“ zeptal se a přitom se nenáviděl za tu slabost, kterou zaslechl ve svém hlase, ale tolik Carole miloval, že pomyšlení na to, že ji navždy ztratí, ho málem zabilo. A proč si museli dělit věci? Copak mu záleželo na nějakém porcelánu, gauči nebo povlečení? Chtěl Carole. Chtěl, co kdysi sdíleli. Chtěl zpátky jejich život, jaký býval dřív. Stále nechápal nic z toho, co mu říkala. „Co kdybychom měli dítě?“

Nějak si vydedukoval, že Simon je příliš starý na to, aby ho to vůbec napadlo. V jednašedesáti, po tom, co měl tři manželky a plno dětí, by s ní přece nechtěl mít potomka. Byla to jedna z věcí, které jí Charlie na rozdíl od Simona mohl nabídnout.

Na jejím konci drátu opět nastala dlouhá odmlka. Zavřela oči a pokoušela se sebrat odvahu k odpovědi. Nechtěla s ním mít dítě.

Nechtěla ho mít s nikým. Nikdy po tom ani netoužila. Měla své zaměstnání. A teď navíc Simona. Dítě bylo to poslední, na co teď myslela. Hlavně se chtěla rozvést, aby mohli žít každý svůj život a přestali si navzájem ubližovat. Nezdálo se jí, že by po něm žádala příliš.

„Charlie, je dost pozdě. Teď o tom nemluv. Ani jeden z nás dítě nechtěl.“

„Třeba jsme se spletli. Mít ho, možná bychom se dneska chovali jinak. Třeba by mezi námi vytvořilo pojítko, které nám chybí.“

„Všechno by se tím jen zkomplikovalo. Děti neudrží lidi pohromadě, jen to dělají těžší.“

„Chceš s ním mít dítě?“ Z hlasu mu znovu zaznělo zoufalství. I on se nenáviděl za způsob, jakým s ní mluví. Pokaždé dopadl jako prosebník, jako ubožák, který žebrá, aby se k němu vrátila krásná princezna, a hnusil se sám sobě. Ale nevěděl, co jiného jí má říct, a udělal by cokoli, kdyby nechala Simona a šla zpátky k němu.

Odpověděla však podrážděně. „Ne, nechci s ním mít dítě. Snažím se začít nový život, svůj vlastní a s ním. A nechci ničit život tobě víc, než musím. Charlie, proč toho nenecháš? Něco se s námi stalo. Ani pořádně nechápu, co. Někdy se prostě takové věci stávají. Je to, jako kdyby někdo umřel. Nemůžeš to popřít.

Nemůžeš to změnit. Nemůžeš vrátit čas a oživit ho. Umřeli jsme.

Nebo aspoň já určitě. Teď musíš dál žít beze mě.“

„Nemůžu.“ Málem se těmi slovy zalkl a Carole věděla, že to myslí smrtelně vážně. Před týdnem ho náhodou potkala a vypadal příšerně

unavený, bledý a vyčerpaný, ale kupodivu si uvědomila, že ho stále považuje za nesmírně atraktivního muže. Byl velmi pohledný a přes veškeré jeho trápení značně přitažlivý. „Nemůžu bez tebe žít, Carole.“ Nejhorší na tom bylo, že věděla, že on tomu věří.

„Ale můžeš, Charlie, musíš.“

„Proč?“ Momentálně si nedokázal vybavit jeden jediný důvod. Žena, kterou miluje, je pryč. Práce ho nudí. Vyhledával samotu.

Neustále chtěl být sám. Dokonce i dům, kdysi tak milovaný, jako by ztratil svou duši. Přesto ho nechtěl prodat. Bylo v něm příliš mnoho společných vzpomínek. Každé vlákno Charlieho života bylo až příliš spletené s Carole. Nedovedl si představit, že by se od ní osvobodil nebo po tom toužil.

Žádal, co nemohl mít, co spolu kdysi mívali a co teď patřilo výhradně Simonovi. Tomu mizerovi. „Charlie, na to, aby ses takhle choval, jsi ještě moc mladý. Je ti dvaačtyřicet. Máš před sebou celý život. Máš skvělou práci a obrovský talent. Určitě někoho potkáš a možná budeš mít i děti.“ Byla to zvláštní konverzace a ona si to uvědomovala. Ale nevěděla, jak ji ukončit, přestože jí bylo jasné, že podobné hovory s Charliem silně rozčilovaly Simona. Domníval se, že by si měli rozdělit majetek, rozvést se a jít o dům dál, jak se vyjádřil. Myslel si, že Charlie neumí vůbec prohrávat a zbytečně na Carole tlačí, a upřímně dával najevo, že se mu to nelíbí.

„Občas se takové věci stávají nám všem nebo aspoň většině z nás.

První dvě ženy mě nechaly. A řeknu ti, že jsem se taky neválel vzteky po zemi celý rok. Jestli chceš něco vědět, je pěkně rozmazlený,“ ukončil popuzeně. Snažila se vůbec se Simonem o Charliem nemluvit. Sama se musela vypořádat s vlastní vinou a konflikty. Nechtěla se k němu vrátit, také ho však nedokázala nechat ležet krvácejícího vedle silnice. Věděla, že ho zranila.

Ale jak ho dát dohromady, jak to napravit nebo jak se ho jemně zbavit, na to recept neměla. Pokoušela se mu nějak pomoct, ale

Charlie se od ní absolutně nechtěl odpoutat, a pokaždé když s ním mluvila, měla pocit, že se Charlie topí, a pokud ho nechá, bude sebou tak zoufale zmítat, až ji stáhne pod vodu také. Potřebovala se od něho osvobodit jen kvůli tomu, aby přežila.

Koncem září si konečně rozdělili věci. Simon se musel účastnit nějaké rodinné záležitosti v severní Anglii a Carole strávila trýznivý víkend probíráním věcí v jejich bývalém domě. Charlie chtěl diskutovat o každičkém předmětu ne proto, že by jí ho odpíral, ale protože hodlal využít každou chvilku jako příležitost k pokusu přemluvit ji, aby opustila Simona. Oba jako by prožívali zlý sen. Carole to nemohla vystát, stejně jako

Charlie sám sebe za to, co říkal. Téměř tomu nedokázal uvěřit.

Ale odmítal se jí jen tak vzdát bez úpěnlivého nářku a vyluzování ohavných zvuků v naději, že si to rozmyslí. To ji však ani nenapadlo.

V neděli večer, než odjela, se jí omluvil. Stál ve dveřích a smutně se na ni usmíval. Vypadal opravdu hrozně a Carole skoro zrovna tak.

„Nezlob se, že jsem se celý víkend choval jako idiot. Nechápu, co to se mnou je. Pokaždé, když tě vidím nebo s tebou mluvím, úplně zcvoknu.“ Od sobotního rána, kdy začali „dělat inventuru“, jí připadalo, že se až teprve teď chová normálně.

„To nic, Charlie. Vím, že to není pro tebe lehké.“ Ani pro ni to nebylo snadné. Nevěděla, jestli to chápe. Také že to nechápal.

Co se jeho týče, to ona ho opustila. Bylo to její rozhodnutí. A má Simona. Odešla do náručí jiného muže, ani na okamžik nebyla sama, nepostrádala něčí přítomnost či útěchu. Charliemu nezůstalo nic. Přišel o všechno, po čem kdy toužil.

„Je to všecko na draka,“ podotkl a znovu jí pohlédl do očí. „Pro všechny. Jen doufám, že toho nebudeš litovat.“

„Já taky,“ hlesla. Políbila ho na tvář, řekla mu, ať na sebe dává pozor, a za okamžik odjela v Simonově jaguáru. Charlie stál, díval se za ní a snažil se přesvědčit sám sebe, že je po všem a že se k němu už nikdy nevrátí. Když vešel do domu a viděl všude spoustu jejích věcí a porcelán navršený na jídelním stole, zjistil, že není úniku před tím, co se stalo. Zavřel dveře, zůstal stát a jen tupě zíral, pak se posadil do křesla a rozplakal se. Bylo neuvěřitelné, jak silně mu chyběla. Dokonce i to, že spolu strávili víkend a dělili se o věci, mu připadalo lepší než vůbec nic.

Když konečně přestal plakat, venku se už setmělo a jemu se zvláštním způsobem ulevilo. Dál to nešlo popírat. Nedalo se před tím utéct. Odešla. A on jí dovolil, aby si s sebou vzala téměř všechno. Nic víc jí dát nemohl.

Ovšem hned první den v říjnu se Charlieho situace spíš zhoršila, než zlepšila. Člověk, který vedl oddělení jejich architektonické firmy v New Yorku, utrpěl infarkt, a společník, který měl místo něho nastoupit, oznámil, že odchází, aby si otevřel vlastní ateliér v Los Angeles. Dva starší společníci

firmy Bill Jones a

Arthur Whittaker tudíž přiletěli do Londýna požádat Charlieho, aby se vrátil do New Yorku a převzal vedení. Právě po tom Charlie vůbec netoužil. Od chvíle, co se před deseti lety přestěhoval do Londýna, věděl, že už nikdy nechce pracovat v New Yorku, a tím, že je zaměstnaný v Evropě, byl přímo nadšený. Charlie se domníval, že projekty jsou daleko nápaditější v cizině, zvláště v Itálii a ve Francii, a také si velice oblíbil své loupežné výpravy do Asie. Byl pevně rozhodnutý v Evropě zůstat. „Nemůžu,“ odmítl se zarputilým výrazem, když mu to navrhli. Ale jeho společníci se připravili na to, že budou neústupní.

Potřebovali, aby newyorský ateliér vedl on.

„Proč?“ zeptali se otevřeně. Nehodlal jim říkat, že se mu prostě nechce, a také to neudělal. „I kdyby ses chtěl zase vrátit do

Londýna, není důvod, proč bys nemohl na rok dva přijet do New

Yorku. Ve Státech se teď chystá spousta zajímavých staveb. Třeba zjistíš, že se ti to zalíbí.“ Netoužil jim vysvětlovat, že to se nemůže stát, a oni mu zase nechtěli připomínat, že teď, když ho opustila manželka, nemá důvod nabídku nepřijmout. Domnívali se, že na rozdíl od ostatních zaměstnanců nebyl na nikoho vázaný, a tak mohl odejít kamkoli. Neměl ženu, ani děti, ani žádná jiná rodinná pouta. Neexistoval žádný argument, proč by nemohl svůj dům na rok či dva pronajmout a odletět do newyorské firmy, aby ji udržoval v chodu alespoň do té doby, než najdou někoho jiného. Ale Charlie tou myšlenkou nebyl ani trochu nadšený, natož ochotný udělat to, co po něm žádali. „Pro nás je to moc důležité. Charlie, na nikoho jiného se nemůžeme obrátit.“ Věděl, že mají pravdu. Dostali se do úzkých.

Člověk z chicagské pobočky se nemohl přestěhovat, jelikož jeho manželka vloni vážně onemocněla. Měla rakovinu prsu a musela podstoupit chemoterapii, takže nebylo vhodné žádat je, aby se přestěhovali. A nikdo jiný v hierarchii newyorského ateliéru vlastně nebyl schopen převzít vedení. Charlie byl jasným kandidátem a také si uvědomoval, že by se zřejmě natrvalo změnila jeho profesionální situace, pokud by kategoricky odmítl. „Byli bychom opravdu rádi, kdybys to zvážil,“ naléhali a Charlieho děsila tvrdá skutečnost, kterou to s sebou přinášelo. Měl pocit, jako by se k němu blížil rychlík a už už měl do něho narazit.

Nemohl uvěřit tomu, co se děje, a jednoduše nevěděl, co má říct.

Litoval, že nemůže zavolat Carole a prodiskutovat to s ní, ale věděl, že to nepřipadá v úvahu. Nešlo mu do hlavy, že během několika měsíců ztratil manželku, a navíc je nucen vzdát se života v Evropě, který miluje. Jako by se všechno v jeho okolí měnilo. Ty dva týdny, během nichž musel dospět k rozhodnutí, byly kruté. Starší společníci se po dvou dnech vrátili do New Yorku a Charlie slíbil, že jim dá zprávu, jakmile si to rozmyslí. Ale ať to jakkoli zvažoval, nedokázal přijít na způsob, jak se vyhnout jejich požadavku.

Bohužel jim ani nemohl říct, že si jeho žena nepřeje, aby tam odjel. Jak velmi dobře věděli, rozhodnutí bylo pouze na něm. Musí jet. Nikdy by mu neodpustili, kdyby to neudělal. Pokusil se to usmlouvat na šest měsíců a oni mu přislíbili, že se do té doby pokusí najít někoho jiného, kdo by firmu vedl, ale zdůraznili, že jim to klidně může trvat i rok nebo možná déle. Významných architektů, kteří by se ubírali tím správným směrem ve svých projektech, rozhodně nebylo nazbyt. Charlie měl být v Londýně nahrazen svým zástupcem. Dick Barnes platila za slušného člověka a Charlie si byl jistý, že to zvládne. Ve skutečnosti se to

Charlieho osobně dotýkalo, protože Dick Barnes už dlouho prahl po jeho místě, a takto by se mu naskytla vhodná příležitost, jak ho získat. Byl zrovna tak talentovaný a téměř stejně zkušený. Charlie měl obavy, že pokud Barnes celý rok úspěšně povede londýnskou pobočku, nemuseli by Charliemu dovolit, aby se vrátil a opět nastoupil na vedoucí funkci. A jediné, co si nepřál, bylo zůstat v New Yorku. Nakonec s ním podepsali smlouvu, že tam stráví rok. A než se Charlie nadál, měl pocit, jako by jeho život skončil, a připravoval se na stěhování do Států. Trvali na tom, že musí nastoupit ještě před Dnem díkůvzdání. Carole mu sama zavolala, když se tu novinku dozvěděla od

společné přítelkyně, jejíž manžel pracoval pro Charlieho. Poblahopřála mu k nové funkci, i když ji překvapilo, že je ochotný opustit Londýn.

„Nepovažuju to za kdovíjaké povýšení,“ řekl, stále ještě posmutnělý, ale šťastný, že mu

zatelefonovala. Pro něho to byl špatný rok a téměř se nedokázal rozpomenout na bezstarostné dny štěstí a dobré nálady. Od té doby, co od něho odešla, jako by se každý den přihodilo něco strašného. „Vrátit se do New Yorku je to poslední, co jsem si přál,“ dodal s povzdechem. Z Londýna se mu doopravdy nechtělo a Carole to věděla. Velmi dobře si uvědomovala, co pro něj život v Londýně znamená a jak je tady šťastný, a také proto mu zavolala. Navzdory všemu ho chtěla trochu povzbudit, přestože tušila, že Simon by její telefonát neschválil. Celkem pravidelně mluvil alespoň se dvěma ze svých bývalých manželek, ale ty se od té doby, co se s ním rozvedly, několikrát provdaly a nelpěly na něm tak jako Charlie na Carole.

„Možná ti ta změna prospěje,“ uklidňovala ho. „Rok neznamená navždycky, Charlie.“

„Ale mně to tak připadá,“ prohodil, díval se přitom z okna své kanceláře a v duchu jasně viděl její tvář. Byla tak neskutečně krásná a pro něho stále tak žádoucí, i když si začínal přát opak. Bude to zvláštní, až bude tak daleko od ní. Už si nebude moci představovat, že ji náhodou někde potká. Teď ještě existovala eventualita, že na ni narazí v restauraci, v obchodě nebo jak vychází z obchodního domu Harrods. Ale až opustí Londýn, ani ta mu nezbyde. „Nechápu, jak jsem mohl takhle dopadnout,“ stěžoval si, když si vybavil New York.

„Nezdá se, že bys měl na vybranou,“ poznamenala prakticky.

„To tedy ne.“ Nemohl si vybírat, ani pokud šlo o ni nebo o přestěhování do New Yorku. Ani jedno nechtěl.

A pak se ho zeptala, co udělá s domem. Z právního hlediska jí stále patřila polovina, ale proti tomu, že tam Charlie bydlí, nic nenamítala. Nepotřebovala peníze a rozhodně si neplánovala, že tam bude žít se Simonem. Nebyl důvod, proč by si dům nemohli ještě nějakou dobu držet.

„Myslel jsem, že bych ho pronajal,“ řekl a ona souhlasila. Za dva dny mu však opět zavolala. Uvažovala o tom a prodebatovala to dost důkladně se Simonem, o tom se však Charliemu nezmínila.

Pokud jde o ni, nevadí jí, že v domě bydlí Charlie, ale nechtěla, aby ho nájemníci zničili nebo znehodnotili majetek jeho poškozením. Za těchto okolností by ho raději prodala a požádala Charlieho, aby ho nabídl ještě před odjezdem z Londýna k prodeji.

Když mu to oznámila, měl pocit, jako by ztratil dalšího důvěrného přítele. Miloval ten dům, oba ho milovali. Ale tentokrát neměl sílu se s ní hádat. Začínal totiž chápat, že nemá cenu na čemkoli lpět. Minulost byla pryč, a tím pádem se klidně mohl zbavit i jejich domu. Pár dní o tom přemýšlel a pak se rozhodl. K jejich velkému překvapení se ho podařilo prodat během deseti dnů za slušnou cenu, což pro něho ovšem byla malá útěcha.

Před odletem se Charlie dohodl s kupcem, domu se zbavil a všechny své věci nechal odvézt do skladu. Carole se přišla před týdnem na dům naposledy podívat a rozloučit se s Charliem. Jak se dalo čekat, bylo to bolestné shledání, plné smutku z jeho strany a pocitu viny z její, s němými výčitkami, které zaplňovaly místnost jako velký dav lidí.

Když procházela pokoji a vzpomínala na všechny maličkosti a příjemné chvilky, nevěděla, co mu má říct. Nakonec se zastavila v ložnici, dívala se z okna a po tvářích jí tekly slzy. Zahrada byla holá a ze stromů opadalo listí. Ani neslyšela, kdy vešel do místnosti. Stál a díval se, jak je zabraná do vzpomínek, a když se otočila a chtěla odejít, jeho přítomnost ji překvapila.

„Ten dům mi bude chybět,“ prohodila, utřela si slzy a Charlie přikývl. Tentokrát neplakal. Už se dost natrápil a ztratil příliš mnoho. Spíš se cítil jakoby otupělý. Pomalu k němu přistoupila.

„Ty budeš chybět mně,“ zašeptal. Bylo to velice zdrženlivé vyjádření.

„Ty mně taky,“ přitakala tiše a pak ho objala. Dlouho tam stál, držel ji a přál si, aby se to vůbec nestalo. Nebýt Simona, mohli bydlet stále tady, sice by byli velmi zaneprázdnění a žili by většinou každý po svém, ale přesto by se k sobě rádi vraceli. A kdyby byli teď spolu, mohl odmítnout práci v

New Yorku. Její zaměstnání v Evropě bylo až příliš důležité, aby se ho kvůli němu musela vzdát. „Promiň, Charlie,“ bylo vše, co mu řekla. Stál tam a přemýšlel, jak se mohlo deset let jeho života rozplynout jako pára nad hrncem. Přišel o všechno, o ženu, o dům, a dokonce i o pobyt v Evropě. Jako by se čas vrátil zpátky a on musel začínat znovu. Vybavila se mu dětská hra Skluzavky a žebříky. Dostal se po žebříku téměř nahoru a kvůli jedinému chybnému kroku spadl dolů. Bylo v tom něco bolestně surrealistického.

Vyšli ruku v ruce z domu a Carole za pár minut odjela. Byla sobota a ona slíbila Simonovi, že za ním přijede do Berkshiru.

Charlie se tentokrát ani nenamáhal se jí zeptat, zda je šťastná.

Bylo jasné, že svůj život úplně propojila se Simonovým. Trvalo mu pouhých devět měsíců, než to pochopil. A každý okamžik toho období pro ně znamenal muka.

Krátce nato odvezli zbytek Charlieho věcí do skladu a on se na těch pár posledních dnů přestěhoval do hotelu Claridge’s na náklady firmy. Na počest jeho odjezdu uspořádali velmi pěknou večeři v Savoyi. Přišli všichni z kanceláře a také mnoho významných zákazníků. I další přátelé se ho pokoušeli pozvat na večeři, než odjede, ale Charlie tvrdil, že nemá čas, protože v práci musí dodělávat spoustu maličkostí. Co od něho Carole odešla, vídal je zřídka. Bylo pro něho snadnější nikam nechodit a z Londýna se v tichosti vytratit.

Když odcházel poslední den z kanceláře, Dick Barnes pronesl krátkou zdvořilou řeč, jak se těší, až ho zase uvidí, ale Charlie věděl, že to není pravda. Bylo pochopitelné a přirozené, že

Barnes doufal, že Charlie zůstane v New Yorku a nechá ho ve vedení londýnské pobočky. A Charlie mu to nevyčítal. Nevyčítal nikomu nic, ani Carole. Večer před odletem jí zavolal, aby se rozloučil, ale nebyla doma, a jemu to vlastně ani nevadilo.

Neměli si stejně co říct, jen by opakovali, že je jim to oběma líto. A Charlie po ní navíc pořád požadoval vysvětlení, jak k tomu vlastně došlo. Stále ještě to nemohl pochopit. Byla daleko vyrovnanější než on. Měla ovšem Simona. Zato Charlie neměl nikoho, kdo by ho utěšil.

Když se v den odletu probudil, venku lilo. Dlouho ležel v hotelové posteli a uvažoval, co se vlastně přihodilo, kam odlétá a proč odchází. Měl pocit, jako by ho na hrudi tížil balvan. Na okamžik ho napadlo, že všechno zruší, odejde z firmy, koupí svůj dům zpátky a Londýn neopustí. Byla to bláznivá myšlenka, i pro něho, ale věděl, že to neudělá. Jenže v té chvíli, jak tam ležel, naslouchal bubnování deště, pokoušel se vstát a jít se osprchovat, mu ta idea připadala velmi přitažlivá. Na letišti měl být v jedenáct. Odlétal v jednu. Dopoledne se nekonečně vleklo. Když ležel a o všem přemýšlel, musel se přemáhat, aby nezavolal Carole. Dal si vydatnou horkou sprchu, vzal si tmavý oblek, bílou košili a kravatu od Hermese. Přesně v deset stál Charlie před hotelem a čekal na taxi. Naposledy nasával londýnský vzduch, naslouchal dopravnímu ruchu a vzhlížel na důvěrně známé budovy. Skoro měl pocit, jako by poprvé odjížděl z domova. Pořád nemohl uvěřit, že jede pryč, a doufal, že ho někdo zarazí, než bude příliš pozdě. Celou dobu si přál, aby se za ním Carole rozběhla po ulici, vrhla se mu kolem krku a řekla mu, že to všechno byl jen zlý sen, který skončil.

Mezitím dorazil taxík a portýr, který čekal, až Charlie nastoupí, po něm netrpělivě pokukoval. Nezbývalo mu než nasednout do auta a odjet na letiště. Už nepřijde. Nikdy. Nevrátí se k němu, konečně to pochopil. Patří Simonovi.

Když projížděli městem a Charlie pozoroval hemžení lidí spěchajících za svými každodenními povinnostmi a úkoly, bylo mu těžko u srdce. A neustále lilo jako z konve. Byl to ledový listopadový liják. Typické anglické počasí. Za necelou hodinu dorazili do Heathrow. Nyní už nebylo návratu. „Dáte si teď něco k pití, pane Waterstone? Trochu šampaňského?

Sklenku vína?“ zeptala se přívětivě letuška a Charlie procitl ze svého snění u okna. Ve vzduchu už byli hodinu a konečně přestalo pršet.

„Ne, díky, nechci nic,“ řekl a už nevypadal tak smutně, jako když nastoupil do letadla. Ostatní stevardky si také všimly, že ho něco trápí. Odmítal koktejly a sluchátka nechal ležet bez povšimnutí na vedlejším sedadle. Znovu se otočil tváří k oknu, a když se roznášela večeře, spal.

„Zajímalo by mě, co s ním je,“ zašeptala v kuchyňce jedna ze stevardek své kolegyni. „Je úplně vyřízenej.“

„Možná celý noce zahybal manželce,“ s úsměvem nabídla vysvětlení kolegyně.

„Jak víš, že je ženatej?“ Letuška, která mu nabízela šampaňské, se zatvářila zklamaně.

„Na prsteníčku levý ruky má bílej proužek po prstenu. Takže je jasný, že podvádí.“

„Možná je vdovec,“ poznamenala další stevardka povzbudivě a její dvě kolegyně při tom pomyšlení vzdychly.

„Zase jenom další unavenej obchodník, co je nevěrnej manželce.

Věřte mi.“ Nejstarší stevardka se usmála a vyšla do uličky nabídnout v první třídě ovoce, sýr a zmrzlinové poháry. Zastavila se, aby se opět podívala na Charlieho. Tvrdě spal, ani se nepohnul. Letuška pomalu projela s vozíkem kolem něho.

Její kolegyně se tak úplně nemýlila. Večer před odjezdem z Londýna si Charlie snubní prsten přece jenom sundal. Stáhl ho z prstu, držel ho dlouho v ruce, upřeně se na něj díval a vzpomínal na den, kdy mu ho nasadila. Bylo to už dávno. Deset let v Londýně, z toho devět s Carole. A teď, když se vracel do

New Yorku, dokonce i Charliemu došlo, že to skončilo. V kapse však ještě měl snubní prsten. Ve spánku se mu zdálo, že je s ní.

Smála se a bavila se s ním, ale když ji chtěl políbit, odvrátila se. Nechápal to, a přesto ji chtěl k sobě přitáhnout. V dálce spatřil nějakého muže, který je pozoroval., otočila se k němu., a Charlie viděl, že na ni ten člověk kývá. Vyklouzla

Charliemu z rukou a on jen sledoval, jak běží k tomu druhému.

Byl to Simon a smál se.

2. kapitola

Na přistávací dráhu Kennedyho letiště dosedli s prudkým žuchnutím a Charlie se leknutím probudil. Spal velmi dlouho, vyčerpaný děním a emocemi za posledních pár dnů, týdnů a měsíců. Byly bezesporu příšerné. Bylo něco po třetí hodině odpoledne místního času. Když mu nejhezčí z letušek podávala plášť, usmál se a ona znovu pocítila zklamání, že se neprobral dřív a během letu si s ní nepovídal.

„Budete se s námi vracet do Londýna, pane Waterstone?“ Z pouhého pohledu na něho totiž nabyla dojmu, že žije v Evropě. Stejně jako ostatní měla hlavní sídlo v Londýně.

„Bohužel ne.“ Usmál se na ni a litoval, že s nimi nepoletí zpátky. „Stěhuju se do New Yorku,“ upřesnil, jako by ji to zajímalo. A nestaral se o to ani nikdo jiný. Přikývla a šla dál.

Oblékl si kabát a vzal si kufřík.

Fronta lidí vystupujících z letadla se pohybovala hlemýždím tempem. Konečně se dostal ven, vyzvedl si oba kufry a pak zamířil k taxíku, který čekal před letištěm. Když nastupoval do auta, překvapilo ho, jaká je zima. Byl teprve listopad a už přituhovalo. Byly čtyři odpoledne a Charlie jel do garsonky, kterou pro něj najala jeho firma, než si najde vlastní byt.

Nacházela se v East Fifties mezi Lexingtonskou a Třetí avenue, a i když nebyla veliká, byla alespoň vyhovující.

„Vodkaď ste?“ zeptal se řidič. Žmoulal doutník a hrál si na honěnou s nějakou limuzínou a dvěma dalšími taxíky. Tak tak se vyhnul srážce s náklaďákem a pak se střemhlav vrhnul do pátečního odpoledního dopravního ruchu. Když nic jiného aspoň tohle bylo

Charliemu důvěrně známé.

„Z Londýna,“ odpověděl a podíval se z okna. Právě projížděli čtvrtí Queens. Do města nevedla pěkná cesta.

„Jak ste tam byl dlouho?“ tlachal přátelsky taxikář a přitom dál kličkoval mezi vozidly. Ale jak se blížili k centru a doprava houstla, honička už nebyla tak vzrušující.

„Deset let,“ řekl Charlie bez rozmýšlení a řidič se na něho podíval do zpětného zrcátka.

„To je slušný. Ste tu na návštěvě?“

„Vracím se zpátky,“ vysvětlil Charlie a najednou pocítil únavu.

Pro něho bylo půl desáté večer a navíc místo, kterým projížděli, bylo tak bezútěšné, až ho to deprimovalo. Trasa do Londýna sice nebyla o mnoho hezčí, ale aspoň to byl domov. Tady ho neměl. Žil v New Yorku sedm let po ukončení studia architektury na Yaleu, ale vyrostl v Bostonu. „Žádný takový místo jinde neni,“ prohlásil taxikář s úsměvem a mávl doutníkem na výhled za předním sklem vozu. Právě přejížděli most o obzor před nimi působil v šeru impozantně, ale ani pohled na Empire State Building Charlieho nerozptýlil. Po zbytek cesty do města mlčel.

Když zastavili na rohu Padesáté čtvrté ulice a Třetí avenue, zaplatil taxikáři a vystoupil. Představil se vrátnému. Už ho očekávali. Charlie byl vděčný, že má kde bydlet, ale když byt uviděl, zhrozil se. Připadalo mu, že v té jediné místnosti je všechno buď z umakartu, nebo z plastiku. Byl tam dlouhý bílý pult, zlatě žíhaný, a dvě barové židle potažené bílou koženkou, rozkládací gauč, laciný nábytek s umělohmotnými křesílky v odpudivé zelené barvě, a jakmile rozsvítil, zahlédl dokonce umělé květiny. Z pohledu na tu naprostou ohyzdnost byl úplně bez sebe. Tak takhle tedy dopadl. Nemá ženu, domov, nic. Garsonka vypadala jako levný hotelový pokoj a Charlie nemohl nemyslet na to, o co v uplynulém roce přišel. Nedokázal si vzpomenout na nic pozitivního, co by vzešlo ze změny, kterou prodělal. Napadaly ho především ztráty.

Odložil kufry a s povzdechem se rozhlédl. Pak si sundal kabát a odhodil ho na jediný stůl v pokoji. Aspoň ho to bude stimulovat, aby si velmi rychle našel vlastní byt. Vzal si z lednice pivo, posadil se na gauč a vzpomínal na Claridge’s a svůj dům v Londýně. Na jeden bláznivý okamžik jí zatoužil zavolat.

Nevěřila bys, jak je to tady ošklivé. Proč ho pokaždé napadlo, aby jí povídal věci, které byly směšné, smutné nebo šokující?

Dokonce si ani nebyl jistý, která z nich platila momentálně, patrně všechny tři, ale ani se nenamáhal vztáhnout ruku po telefonu. Jen seděl, celý vyčerpaný, a snažil se nevnímat prázdnotu svého bytu. Na zdi visely plakáty se západem slunce a medvídkem pandou, a když zašel do koupelny, zjistil, že je velká jako skříň. Cítil takovou únavu, že se ani nedokázal svléct a dát si sprchu. Pořád jen seděl na pohovce, civěl do prostoru a nakonec se natáhl, zavřel oči a pokoušel se na nic nemyslet, natož vzpomínat, odkud přijel. Ležel tak dlouho, pak rozložil postel a v devět hodin už spal. S večeří se vůbec neobtěžoval.

Když se příští den probudil, okny dovnitř proudilo slunce. Bylo deset, ale jeho hodinky ukazovaly tři. Měl na nich stále londýnský čas. Zívl a vstal. S rozestlanou postelí uprostřed vypadal pokoj neuklizeně. Jako by bydlel v krabici od bot. Když otevřel lednici, našel v ní minerálky, kávu a pivo, ale nic k jídlu, takže se osprchoval, oblékl si džínsy a tlustý svetr a v poledne se odhodlal vyjít na ulici. Uvítal ho krásný, slunečný, avšak mrazivý den. Snědl sendvič v lahůdkařství na Třetí avenue a pak šel pomalu do centra, prohlížel si obchody a všímal si, jak se zdejší lidé liší od Londýňanů. New York si člověk nemůže splést se žádným jiným městem na světě. Vzápětí si vzpomněl, že byly doby, kdy ho miloval. Tady se poznali s Carole, tady začal svou kariéru, tady se radoval ze svého prvního profesního úspěchu, a přesto se netoužil vrátit. Rád sem jezdil na návštěvy, ale nedovedl si představit, že tady bude opět žít. Ale ať tak či onak bude muset. Později odpoledne si koupil New York Times a šel si prohlédnout dva byty. Oba byly ošklivé, drahé a menší, než si představoval. Místo, kde bydlel, však bylo daleko horší. A to mu také okamžitě došlo, když se v šest večer vrátil do garsonky.

Vysedávat v jednom mrňavém pokojíku bylo nesnesitelně deprimující. Nenáviděl to tam, ale pořád ještě se nevyrovnal se změnou časového pásma a byl unavený, takže se mu ani nechtělo jít někam na večeři. Místo toho se večer zabýval nějakými papíry, jež se týkaly současných projektů v New Yorku, které mu poslali.

Příští den se vydal do práce, přestože byla neděle.

Nevzhledná garsonka se nacházela čtyři a půl bloku od firmy, což byl zřejmě hlavní důvod, proč ji najali. Nabízeli mu hotel, ale on si přál raději byt.

Sídlo firmy zabíralo krásný prostor v padesátém podlaží na rohu

Padesáté první ulice a Park Avenue, a když vstoupil do recepce, na chvilku se zastavil, aby obdivoval výhled, a pak pomalu obcházel vystavené makety. Bude zajímavé znovu tady pracovat. Po tolika letech mu najednou všechno připadalo tak jiné. Ale vůbec nebyl připravený na to, jak odlišné to doopravdy bude v pondělí ráno.

Vstal ve čtyři a dlouhé hodiny čekání vyplnil prací. Pořád ještě žil podle londýnského času a také se nemohl dočkat, až začne něco dělat. Když však dorazil do práce, zakrátko vycítil, že tam panuje značně napjatá atmosféra. Nemohl to nijak dokázat, ale připadalo mu, jako by jeho kolegové neustále manévrovali ve svůj prospěch. Když je k sobě jednoho po druhém volal, prozrazovali mu drobná tajemství o práci ostatních a jedna věc byla naprosto jasná týmová spolupráce tady neexistovala. Šlo o skupinku talentovaných jedinců, kteří dělali, co mohli, aby se vyšplhali nahoru a předběhli toho druhého. Ovšem ze všeho nejvíc ho překvapil druh práce, kterou odváděli. Teoreticky měli talent a

Charlie nabyl dojmu, že tvrdě pracují, ale jejich projekty mu připadaly daleko méně progresivní než ty, které vznikaly ve stejné firmě v Evropě. Uvědomil si, že v minulosti si během svých krátkých návštěv něčeho podobného vůbec nevšiml. Tehdy se hlavně soustředil na práci, za kterou zodpovídal v Londýně. Tohle bylo velmi odlišné a už vůbec ne vzrušující.

Oba společníci Bill Jones a Arthur Whittaker byli rovněž přítomni a všem ho představili. Zdálo se, že personál je opatrný, ale potěšený. Už o něm slyšeli a očekávali ho. Tehdy před deseti lety, když byl v New Yorku, dokonce pracoval se dvěma ze starších architektů, ale nejvíc ho překvapilo, že neudělali téměř žádný pokrok. Spokojeně plnili stále tytéž úkoly a odváděli stejnou práci, kterou pamatoval z dřívějška. Když chodil od stolu ke stolu, od jednoho architekta k druhému, skutečně ho to šokovalo. Mladí aspiranti a začátečníci mu dokonce připadali umírněnější než starší spolupracovníci. „Co se tady děje?“ zeptal se Charlie jen tak mimochodem, když obědval s dvěma kolegy. Nechali si jídlo donést a Charlie je pozval do své kanceláře, což byla velká rohová místnost se stěnami obloženými dřevem a nádherným výhledem až na East River.

„Mám takový dojem, že se tady každý tak trochu bojí. Projekty se mi zdají až moc konzervativní. Jak mi to vysvětlíte?“ Oba architekti si vyměnili dlouhý, upřený pohled, ale nebyli s to mu odpovědět. „No tak, pánové, buďme k sobě upřímní. Před patnácti lety jsem tu zažil daleko odvážnější návrhy. Jako byste zaostávali.“ Jeden se místo odpovědi zasmál a druhý se tvářil dost vyděšeně. Nakonec Ben Chow sebral odvahu k upřímné odpovědi.

Přesně tohle Charlie chtěl. Pokud měl vést firmu efektivně, potřeboval informace.

„Pěkně nás tady dusí,“ vysvětloval Chow. „Tohle není Evropa. Jsou tady šéfové a pořád nás hlídají. Jak víš, jsou přehnaně konzervativní a bojí se riskovat. Myslí si, že dělat postaru je to nejlepší. A podle mě je vůbec nezajímá, co kdo dělá v Evropě.

Vyžadují pořád tu samou práci jako dřív. Tvrdí, že díky tomu jsme známí. Evropskou pobočku považují za jakousi výstřední avantgardu, za nutné zlo v branži.“ Ale právě tohle krédo poskytovalo Charliemu veškerou svobodu, které si užíval během oněch deseti let v Londýně. New York bude něco zcela jiného.

„To myslíš vážně?“ Když Chow přikývl, Charlie se zatvářil polekaně, zatímco druhý kolega značně znervózněl. Pokud by někdo slyšel jejich rozhovor, mělo by to vážné následky.

„Proto tu taky žádný aspirant dlouho nevydrží,“ pokračoval Ben.

„Chvilku se podřídí, ale pak přeběhnou třeba k I. M. Pei, KPF nebo Richardu Meyerovi nebo k dalším firmám, které je nechají, aby předvedli vlastní nápady. Tady se v projektu nedá prorazit,“ stěžoval si Ben Chow a Charlie se zájmem naslouchal. „Sám to poznáš, pokud ti ovšem nedovolí, abys to tady radikálně změnil.

Zřejmě ti taky srazí hřebínek, jestli to ovšem dokážou.“ Tomu se však Charlie musel zasmát.

Nevystoupil tak vysoko, nedřel tak dlouho a tvrdě jen kvůli tomu, aby začal dělat domy na jedno brdo a ještě je musel schvalovat. Nikdo ho k tomu nedonutí.

Zakrátko však Charlie poznal, že přesně tohle se od něho očekává.

Hned od začátku mu to dali najevo. Přivedli ho do New Yorku, aby jim dělal úředníka, ne aby měnil svět, a vůbec je nezajímaly projekty, které navrhoval v Evropě. Dobře je znali a prohlašovali, že je tam naprosto odlišný trh. Lidé v newyorské firmě dělají to, co se od nich očekává a kvůli čemu jsou známí.

Když se to od nich Charlie dozvěděl, byl v šoku. Během dvou týdnů od svého příjezdu už začínal šílet. Cítil se doslova znásilněný, totálně oklamaný a zcela zbytečný. Kvůli tomuhle do New Yorku nepřijel. Předváděli ho všem nejdůležitějším zákazníkům, ale sloužil jenom jako nastrčená figura. Potřebovali jeho odborné zkušenosti při prodeji projektů, na něž však nemohl být ani trochu pyšný a žádný z návrhů neoplýval nápady, kterými by se toužil chlubit. Pokoušel se to nějak změnit, ale pokaždé, i když provedl na návrhu jen kosmetickou úpravu, objevil se jeden či oba starší společníci v jeho kanceláři a začali mu objasňovat „klima newyorského trhu“.

„Musím k tobě být upřímný,“ řekl nakonec Arthuru Whittakerovi, když spolu jednou obědvali v Univerzitním klubu. „To vaše klima, o kterém pořád vykládáte, mně začíná lézt krkem.“

„To chápu,“ prohodil Arthur a tvářil se, jako by s Charliem naprosto sympatizoval. Nechtěli ho rozzlobit. Potřebovali ho v New Yorku, nikoho jiného neměli. „Ale Charlesi, musíš být trpělivý. Tohle je náš nejdůležitější trh.“ Nebyla to pravda, všichni to věděli. Jenže tady firma začínala, tady sídlili a bylo jasné, že ji chtějí řídit po svém.

„Asi s tebou nemůžu souhlasit,“ řekl Charlie co nejzdvořileji.

„Celé roky má evropská pobočka lví podíl na celkovém příjmu firmy. A taky japonská. Až na to, že jejich projekty nejsou tak velké nebo známé jako zdejší. Ale v mnoha ohledech jsou nejen ziskovější, ale i daleko nápaditější. Rád bych, abychom tomu dodali trochu té evropské šťávy.“ Charliemu stačil jen pohled, aby viděl, že starší partner hledá nějakou taktní odpověď, protože se mu nelíbilo, co Charlie vykládá. Jedinou záhadou mu bylo, proč si umanuli, že newyorský ateliér zůstane tak fádní.

Vždyť absolutně zaostávají.

„To opravdu stojí za zamyšlení, Charlesi,“ začal Whittaker a pak celou debatu zakončil dlouhým proslovem o tom, že Charlie ztratil kontakty s americkým trhem, ale oni dohlédnou na to, aby se s ním seznámil, jakmile to bude možné. Vlastně si už naplánovali krátkou exkurzi po větších ropracovaných projektech. V několika městech měli asi půl tuctu obrovských zakázek a příští týden je letěli firemním letadlem obhlédnout. Ale Charlie viděl zase tytéž omšelé návrhy, které byly v módě tak před patnácti lety a teď už zastaraly. Nedokázal tomu uvěřit. Zatímco on dřel v Tchaj-peji, Miláně a Hongkongu a vytvářel pro ně skutečně úžasné věci, v New

Yorku usnuli na vavřínech a jeho úsilí probudit je a něco změnit, odolávali. Ostatně, když se vrátil a oni ho vyslechli, dali mu jasně najevo, že změna je to poslední, co chtějí. A po rozhovoru s nimi byl tak zmatený, že nevěděl, jak má dál pokračovat v práci, kvůli které sem přišel. Žádali po něm především, aby mlčel a řídil firmu. Cítil se jako dozorce na dětském hřišti.

Zaměstnanci se z nudy a ze znechucení nad vlastními projekty většinou hádali. Charlie to skoro považoval za bezvýchodnou situaci a s blížícím se Dnem díkůvzdání jeho nálada prudce klesala. Nenáviděl svou práci, navíc byl tak zabraný do těch žabomaších válek, že si ani na svátky nic nenaplánoval. Den před nimi ho oba starší společníci sice pozvali, ale ani s jedním se necítil dobře, tudíž zalhal, že má něco domluveno s příbuznými v Bostonu. Nakonec seděl ve své garsonce a sledoval v televizi fotbal, pak si objednal pizzu a snědl ji u umakartového pultu.

Bylo to tak strašné, až to svým způsobem působilo komicky. S

Carole si pokaždé upekli krocana a pozvali známé, ale pro jejich anglické přátele to byla spíš zvláštnost a pro ně zase záminka k uspořádání večírku. Kromě toho musel Charlie ustavičně přemýšlet, jestli Carole letos slaví Den díkůvzdání se Simonem.

Pokoušel se to vypudit z hlavy a raději šel na zbytek víkendu do práce. Stále si prohlížel fotografie, návrhy a kopie výkresů a pročítal dokumentaci mnoha projektů. Jak si byly všechny podobné! Občas ho dokonce napadlo, jestli nepoužívají stále tytéž kopie. A na konci víkendu si byl jistý tím, čeho se od začátku obával, že je totiž znechucený vším, co dělají. Neměl ponětí, co jim má říct. Když se v pondělí zase objevil v práci, došlo mu, že se přes víkend zapomněl podívat po slušnějším bydlení. Při pohledu na své kolegy, kteří z něho zřejmě byli celí nesví, si říkal, zda to není osudové znamení. Polovina se k němu chovala podezřívavě, ostatní ho považovali za výstředníka. A starší společníci trávili většinu času tím, že se ho buď snažili diskreditovat, nebo kontrolovat.

„Tak co si myslíš?“ zeptal se ho uprostřed týdně Ben Chow, když se u něho zastavil v kanceláři. Ve svých třiceti to byl šikovný a talentovaný architekt. Studoval Harvard a Charliemu se líbila nejen jeho práce, ale i jeho otevřenost.

„Mám být upřímný?“ Charlie se mu podíval přímo do očí a věděl, že

Ben by ho nikdy nezradil. Byla to úleva, mluvit s ním bez obalu po všem tom kličkování, které se ve firmě odehrávalo. „Ještě nevím, jestli se v tom tady vyznám. Mate mě uniformita zdejšího designu. Jako by se všichni báli přijít s nějakým původním projektem nebo si netroufli dokonce sami myslet. Považuju to za strašně nerozumné. I jejich chování mě zaráží. Zvlášť způsob, jak na sebe ustavičně donášejí. Většinou vůbec nevím, jak mám reagovat. Rozhodně se nejdená o tvořivý, spokojený tým.“ Ben Chow se opřel v židli naproti Charliemu a musel se jeho charakteristice zasmát. „Myslím, žes uhodil hřebík na hlavičku, kamaráde. Prostě tu recyklujeme staré návrhy, nejspíš už z dob tvých začátků.“ Bylo na tom víc pravdy, než oba tušili. Za deset let nevytvořili nic originálního, vlastně od té doby, co Charlie odjel do Londýna.

Nejpodivnější však bylo, že v Evropě to nikdo nezaregistroval.

„Ale proč? Čeho se tak bojí?“

„Zřejmě pokroku, změny. Používají stejné věci, které jim slouží celé roky. Jdou po jistotě. Před patnácti lety vyhráli spoustu cen a jednoho dne, když nikdo nedával pozor, z podniku zmizela veškerá kuráž. Nikdo si tu na nic netroufne. Co za něco stojí, se dělá v Evropě.“ Nato Charliemu zasalutoval a oba se usmáli.

Ulevilo se jim, když si mohli takhle popovídat. Benu Chowovi se nezamlouvalo, co tady musí dělat, podobně jako Charliemu se nelíbilo, že za to nese odpovědnost.

„Ale proč ti nenechají volnou ruku?“ zeptal se Charlie udiveně.

„Protože je to jejich rajón,“ odpověděl Ben otevřeně a Charlie věděl, že má pravdu. Oba vlastníci firmy nehodlali dovolit nic, co jim zrovna nevyhovovalo. Charlesovy projekty považovali za odchylku, která funguje pouze na Dálném východě nebo v Evropě.

„Proč tady trčíš?“ vyzvídal Charlie. „Určitě to pro tebe není žádná slast a každopádně to ani za mák nepřispěje k tvému vývoji.“

„To vím. Ale pořád mají jméno, které upoutá pozornost. Většina lidí ještě nepřišla na to, co my už víme. Zřejmě to potrvá tak dalších pět let a pak bude po všem. Příští rok se chci vrátit do Hongkongu, ale do té doby tady chci vydržet.“ Charliemu to připadalo rozumné a přikývl. „A co ty?“ Ben už několika přátelům naznačil, že podle jeho názoru tady Charlie nezůstane ani půl roku. Byl až příliš pokrokový a kreativní, než aby ztrácel čas recyklováním odpadu.

„Slíbili, že prý mě za rok zase pošlou do Londýna.“ Předem se však obával, že Dick Barnes se nebude chtít vzdát vedoucí funkce v londýnské pobočce a že z toho ještě vzejdou vážné problémy. „Na to bych nevsázel,“ řekl Ben vševědoucně. „Pokud se jim zalíbí tvůj styl, budou tě tady držet navždycky.“

„Myslím, že bych to nevydržel,“ poznamenal Charlie téměř šeptem.

Jeho práce v Evropě se od té zdejší diametrálně lišila. Ale rok jim snad mohl obětovat. Slíbil jim to a svůj závazek hodlal splnit. V pondělí dopoledne se však dostal s Billem a Arthurem do ostrého konfliktu kvůli stavbě, která probíhala v Chicagu. Celé se to zvrtlo v týden trvající spor, v ideologickou debatu a nakonec byla zpochybněna bezúhonnost a etika všech. Ale Charlie se

nenechal zlomit. Do rozepře se postupně zapojili všichni a celý podnik se rozštěpil na frakce. Koncem týdne se všichni opět utišili, nálada se zklidnila a většina účastníků ustoupila na kompromisní pozice, přestože hlavní problémy k Charlieho spokojenosti nebyly zcela vyřešeny. A během několika dnů vypukla podobná hádka kvůli projektu ve Phoenixu. Ke všemu došlo opět vinou designu, nedostatkem odvahy pokročit kupředu a prodejem stále stejných zastaralých návrhů nic netušícím zákazníkům. Tutéž věc, kterou dělali ve Phoenixu, už realizovali dřív, a budova byla skoro identická s tou, kterou navrhli v Houstonu, ale klient o tom neměl ani ponětí.

„O co vám jde?“ obořil se Charlie na své partnery, když měli v jeho kanceláři týden před Vánoci uzavřenou schůzku. Celých sedm dní sněžilo a tři jejich architekti se nemohli dostat do práce z předměstí, což je ještě víc stresovalo. Bitva o Phoenix však zuřila už od rána. „Co vlastně děláme? Neprodáváme nic originálního. Dokonce ani projekty. Stávají se z nás dodavatelé.

Nic jiného nejsme. Copak to nechápete?!“ Oba muži reagovali na

Charlieho výtky rozhořčeně a upozornili ho, že jsou jedním z nejuznávanějších architektonických ateliérů v zemi. „Tak proč se tak nechováme a nezačneme zase prodávat design místo těch blbostí, které může vymyslet jedině trouba. S tímhle vážně nemůžu souhlasit,“ rozčiloval se a oba partneři na sebe pohlédli. Ale

Charlie k nim stál zády a díval se z okna na sníh. Byl zcela znechucený tím, co dělali, a to, co prodávali, ho ponižovalo.

Letošní rok byl pro něho skutečně katastrofální, a když se k nim opět obrátil, překvapilo ho, že mu to připomněli. Diskutovali o tom už před pár hodinami a teď se snažili tuto velmi delikátní situaci nějak vyřešit.

„Víme, žes to měl těžké., o tvé ženě jsme slyšeli,“ začali obezřetně, „muselo to být stresující, Charlesi. A po deseti letech se sem přestěhovat z Evropy není taky snadné. Možná jsme se zmýlili, když jsme tě žádali, abys během pár dnů rovnou nastoupil, aniž by sis dopřál oddechovou pauzu mezi New Yorkem a

Londýnem. Třeba potřebuješ čas, aby sis zvykl. Co takhle malá dovolená? V Palm Beach máme zakázku, takže bys tam mohl jet a dohlédnout na to. V podstatě není důvod, proč bys tu teď měl dál zůstávat. Klidně bys tam mohl strávit měsíc.“ Když mu to oba střídavě nabízeli, tvářili se poněkud rozpačitě.

„Měsíc? Na Floridě? Má to být zdvořilý způsob, jak se mě zbavit?

Proč mě rovnou nevyhodíte?“ Ve skutečnosti o tom také uvažovali, ale vzhledem k jeho nesmírnému úspěchu v cizině a smlouvě, kterou podepsal, dospěli k názoru, že rozvázání pracovního poměru s ním by bylo dost trapné a případně velmi nákladné. Kdyby nepracoval v New Yorku, vrhalo by to na ně špatné světlo, a mimoto se snažili vyhýbat jakýmkoli soudním procesům nebo skandálům. Ve svém oboru byl velmi uznávaný a jeho propuštění i následky s tím související by vyvolaly kritiku a polemiku, což by jim mohlo uškodit. Napadlo je, že když ho na nějakou dobu pošlou na

Floridu, třeba trochu vychladne, a oni budou mít šanci zvážit své možnosti. Potřebovali čas na projednání se svými právníky.

„Vyhodit tebe?!“ Ta myšlenka je rozesmála. „Charlesi! To snad ne!“ Ale Charliemu stačil jediný pohled na ně, a hned uhodl.

Tušil, že záležitost s Floridou je pouze taktický manévr, jak se ho pohodlně zbavit. Také si uvědomoval, že je v New Yorku nejen nešťastný, ale navíc je oba značně znervózňuje. Během tolika let v cizině se z něho, přinejmenším profesionálně, stal představitel všeho, co nenáviděli. Pro newyorskou firmu byl až příliš avantgardní, ale v tom spěchu při obsazování funkce to nějak přehlédli.

„Proč mě tedy nepošlete zase do Londýna?“ zeptal se s nadějí v hlase. Ale faktem bylo, že nemohli. Právě podepsali smlouvu s

Dickem Barnesem, která mu zaručovala zůstat na Charlesově postu nejméně pět let. Vyrukoval na

ně totiž s neuvěřitelně prohnaným právníkem. Kontrakt byl ovšem uzavřen v největší tajnosti a Charlie o něm neměl ani tušení. „Byl bych daleko spokojenější tam a vy zřejmě taky,“ dodal a na oba muže, kteří mu šéfovali, se usmál. Nebyli špatní, jen jim chyběl smysl pro umělecké nadšení a v poslední době jako by ztratili odvahu. Byli staří jako všechno, co dělali. A aby všechno klapalo podle nich, si počínali, jako by místo podniku řídili policejní stát.

„Potřebujeme tě tady, Charlesi,“ tvrdili a čím dál víc mu připomínali siamská dvojčata. „Musíme se s tou obtížnou situací vypořádat co nejlíp.“ Ale nebyli přitom o nic šťastnější než on a zoufale tápali po nějakém řešení.

„Proč? Proč dělat něco, co nechceme?“ řekl najednou Charlie a pocítil zvláštní záchvěv svobody. Všechno, na čem mu záleželo, už ztratil, když ho opustila Carole. Neměl manželku, žádnou rodinu, nikde žádný domov a jeho veškerý majetek byl ve skladu. Jediné, co mu zbývá, je jeho práce, a tu teď nenávidí víc než cokoli jiného. Proč tady zůstávat? Najednou nedokázal přijít na jeden jediný důvod, kromě smlouvy, který by ho tu držel. Ale dobrý advokát by to mohl vyřídit. Ten nápad dostal během jejich rozhovoru a přemohl ho náhlý pocit vysvobození. Nemusí tady být.

Kdyby si vzal roční volno, mohli by být vlastně rádi, že mu nemusejí platit. „Možná bych měl prostě odejít,“ poznamenal prakticky a tvářil se naprosto nevzrušeně. Starší společníci se však

znepokojovali tím, že ho ztratí, daleko víc než Charlie svým odchodem. Kromě toho neměli nikoho jiného, kdo by firmu vedl, a ani jeden z nich to dělat nechtěl.

„Snad nějakou delší dovolenou,“ navrhli opatrně a sledovali, jak bude reagovat. Za celých sedm týdnů, co tady je, ho nezažili veselejšího. Přesně o tom uvažoval. Právě mu došlo všechno, co si dřív neuvědomoval. Není jejich majetek. Může si odejít, kdy se mu zachce. A znenadání mu bylo všechno, co se stalo, lhostejné.

Koneckonců do Londýna může odletět, i když je opustí.

„Dovolenou považuju za skvělý nápad,“ pronesl s úsměvem a nadšením se mu málem zatočila hlava. Zažíval pocit jako při seskoku se zpožděným otevřením padáku, jako když se volně vznáší ve vzduchu, ničím nespoutaný a osvobozený. „Nevadí mi, jestli mě chcete vyhodit,“ dodal téměř nonšalantně a oběma mužům z toho přeběhl mráz po zádech. Vzhledem ke smlouvě, kterou s ním uzavřeli, mu budou muset stejně dva roky platit, jinak by je mohl žalovat.

„Jen si raději vezmi pár měsíců dovolené. samozřejmě placené.“

Byli ochotní zaplatit bezmála cokoli, jen aby se vyhnuli neustálým třenicím s Charliem. Oba doháněl k šílenství. „V klidu si rozmysli, kam od nás chceš přejít. Když o tom budeš pořádně uvažovat, možná dospěješ k názoru, že nejsme zas tak špatní.“

Kdyby tak byl ochoten hrát podle jejich pravidel, mohli by s ním žít. Ale v této chvíli, hlavně pro Charlieho, to podle všeho nepřipadalo v úvahu. „Jestli potřebuješ, vem si asi tak půl roku, Charlesi. Až budeš připravený, znovu to všechno probereme.“

Koneckonců to byl dobrý architekt a oni ho potřebovali, ale jen v případě, že nepoplave proti proudu a nebude mít námitky proti každému rozhodnutí ohledně jakéhokoli projektu. Přesto měl pocit, že něco skrývají a nejsou k němu docela upřímní. Neustále mu vrtalo hlavou, jestli vůbec měli v plánu ho poslat zpátky do

Londýna. Pochopitelně že se tam vždycky může vrátit sám. Ale když byl teď ve Státech, napadlo ho, že by mohl tak měsíc strávit cestováním po různých městech, například po Filadelfii nebo Bostonu. A potom se chtěl vrátit do Anglie.

„Rád bych zase odjel do Londýna,“ přiznal Charlie upřímně.

„Domnívám se, že newyorská firma mi nebude vyhovovat ani za půl roku, ale ani po delší dovolené.“ Nechtěl je klamat. „Zdejší atmosféra je úplně jiná. Chvilku to můžu dělat, pokud si přejete, aspoň krátce. Ale myslím, že moje přítomnost tady je škodlivá.“

„To jsme vlastně taky teď zjistili,“ řekli a bylo vidět, že si oddechli. Podle jejich mínění se z něho stal během pobytu v cizině odpadlík a nepřizpůsobivý člověk. Až příliš dlouho pracoval nezávisle a uvažoval natolik evropsky, že své myšlení nedokázal přizpůsobit ani poté, co odtamdtud odjel.

Dokonce i Charlie si uvědomoval, že existuje možnost, že se s nimi dohodne na kompromisu. A možná po uplynutí šesti měsíců se s

New Yorkem dokáže smířit, ale o tom pochyboval. Půlrok poskytne oběma stranám čas na rozmyšlenou a nadřízení zváží, kam ho umístit.

Také si říkal, jestli nakonec nemají v jednom pravdu. Naznačili mu, že je po problémech s Carole přepracovaný a vyčerpaný. A možná skutečně potřeboval čas na zotavenou. Nechat práce a vzít si volno byla ta největší ztřeštěnost, kterou kdy provedl. Nikdy dřív nic podobného neudělal. Od vysoké málokdy vyčerpal každý rok dovolenou a dosud po ní ani tolik netoužil. Ale v situaci, do jaké se dostal, to náhle bylo velmi lákavé. Měl s firmou smlouvu, ale přesto věděl, že musí z New Yorku pryč, jinak se dočista zblázní.

„Kam pojedeš?“ vyzvídali starostlivě. I přes zklamání, které jim jeho návrat způsobil, ho měli rádi. „Nemám nejmenší tušení,“ odpověděl upřímně a pokoušel se nejistotu své situace spíš vychutnávat než z ní mít strach. Tady pro něho práce nebyla. A v této chvíli ani v Londýně. Navíc nechtěl riskovat, že náhodou potká Simona s Carole. Snadnější bylo zůstat nějakou dobu ve Státech. „Snad pojedu do Bostonu,“ pokračoval neurčitě. Vyrostl tam, ale žádné příbuzné v jeho okolí neměl. Rodiče mu už dávno zemřeli a většinu lidí znal hlavně z dětství. Velmi dlouho se s nimi neviděl a ani mu nijak nechyběli. Zvláště nyní, když je prakticky napůl bez práce, a navíc by jim musel vykládat smutnou historku o Carole.

Pomýšlel na to, že si na dva tři týdny zajede na lyže do

Vermontu, chvíli bude cestovat, a než dospěje ke konečnému rozhodnutí, odletí do Londýna. Na svátky si nic neplánoval, mohl si dělat co chtěl. V bance mu po rozvodu zbyl dost značný obnos a se svým platem si prozatím může dovolit slušně žít. Až se vrátí do Londýna, může klidně jet lyžovat do Švýcarska nebo do Francie.

Zároveň mu však došlo, že už tam není doma. Nikde nemá domov.

Jeho věci teď putují lodí po Atlantském oceánu a skončí ve skladu. Ale ať se potom rozhodne jakkoli, věděl, že to bude daleko snesitelnější než se zadusit v jejich newyorské firmě.

„Ozvi se nám,“ připomněli mu oba společníci, když jim šel podat ruku. Průběhem i výsledkem schůzky se jim nesmírně ulevilo.

Chvilku se báli, že jim bude dělat velké problémy, a také by klidně mohl. Podle smlouvy mohl trvat na tom, že se odtud nehne.

Až nyní si uvědomili, že dohadování s ním by nemělo konce.

„Zůstanu s vámi ve styku, abychom se pak dohodli, co dál, až mi skončí dovolená.“ Domluvili se na šesti měsících, a přestože ještě nevěděl, co podnikne, byl rozhodnutý si je plně užít. Také se vážně zabýval otázkou, zda pro ně bude schopen v budoucnu pracovat. V žádném případě to nebude v New Yorku. Navzdory vzájemné dohodě, že ho za rok opět pošlou do Londýna, vycítil, že je v tom nějaký zádrhel. Měl pocit, že se ho jenom snaží uchlácholit, a aniž to tušil, nebyl daleko od pravdy. Dick Barnes teď získal jeho původní funkci, jen s trochu pozměněným názvem, a starší společníci firmy si ho upřímně oblíbili. Byl daleko poslušnější a vycházelo se s ním lépe než s Charliem. Při balení těch několika věcí, jež měl ve stole, musel neustále myslet na to, jestli se na nějaký post k Whittakerovi a Jonesovi vůbec vrátí. Začínal o tom vážně uvažovat. Pozdě odpoledne se se všemi rozloučil. Vše, co si s sebou odnášel, měl v kufříku.

Spolupracovníkům vrátil jejich složky. Neměl už na čem pracovat, co si s sebou vzít, co číst, nestrašily ho žádné termíny, žádné projekty, žádné výkresy. Měl volno. Bylo mu jen líto, že opouští Bena Chowa, který se na něho široce usmál, než Charlie odešel z kanceláře.

„Jak to, že máš takovou kliku?“ zeptal se šeptem a oba se rozesmáli. Když Charlie poděkoval oběma společníkům a vyšel ven, zmocnila se ho skoro euforie. Nebyl si tak docela jistý, zda dá nakonec výpověď nebo ji dostane či si jen bere dlouhou dovolenou.

Ať už to dopadne jakkoli, poprvé v životě si vůbec s ničím nedělal starosti. Věděl, že by ho po tvůrčí stránce zničili, kdyby zůstal.

„Co teď?“ zeptal se polohlasně sám sebe cestou do svého bytu.

Slíbil, že ho uvolní ráno. Díky chladnému vzduchu a sněhu v očích rychle vystřízlivěl. Co bude dělat? Kam půjde? Chce jet opravdu lyžovat, jak si namlouval, nebo se má vrátit do Londýna? A pokud to udělá, co potom? Za týden budou Vánoce a bylo mu jasné, že kdyby zůstal přes svátky v Londýně, trápil by se vzpomínkami na

Carole. Toužil by být s ní nebo jí alespoň zavolat. Určitě by jí chtěl koupit dárek a pak se s ní setkat, aby jí ho předal. Vědomě cítil, jak se celý ten kolotoč utrpení dává znovu do pohybu, jen co o tom začal přemýšlet. Svým způsobem bude daleko lepší, když tam nebude.

Bylo těžké si nepřipomenout, že to budou po deseti letech jejich první oddělené Vánoce. Ten první rok před svatbou za ním dokonce přiletěla do Londýna, aby byli spolu. Letos bude se Simonem. Nápad s lyžováním mu připadal dobrý, takže jakmile dorazil do bytu, telefonicky si v půjčovně zamluvil na příští den auto.

Překvapilo ho, že mají ještě jedno volné, protože na svátky si všichni půjčovali vůz, aby navštívili příbuzné a dovezli jim dárky. Najal si ho na týden a požádal o mapy států Vermont, New Hampshire a Massachusetts. Počítal s tím, že si vypůjčí lyžařské vybavení až na místě. Když seděl na pohovce a přemýšlel o tom, co udělal, připadal si jako kluk, který utíká z domova. Závratná kariéra právě vylétla komínem a on ani pořádně nevěděl, jestli mu to vadí. Bylo to naprosto a zhola šílené. Přemýšlel, jestli se nakonec přece jen nezbláznil. Napadlo ho, že zavolá přátelům do

Londýna, jen aby se jim svěřil, ale s nikým už nebyl prakticky ve styku. Tehdy netoužil s někým sdílet svůj smutek a veškeré otázky, narážky a klepy ho unavovaly. Dokonce i jejich soucit. Usoudil, že bude lepší se jich stranit a brzy přišel na to, že většina z nich se dost často stýká s Carole a Simonem, a o tom nechtěl už vůbec nic slyšet. Takže jen seděl a dumal, co by tomu

Carole řekla, kdyby věděla, že právě na několik měsíců, možná i navždy, odešel z firmy. Patrně by žasla, pomyslel si, ale na druhé straně měl tu výhodu, že nemusí nikomu nic vysvětlovat. Večer si sbalil kufry, všechno uklidil, vyhodil pár věcí z lednice a ráno v osm mohl vyrazit. Jel taxíkem do města, aby si vyzvedl auto. Když míjel obchody s jasně osvětlenými výlohami, byl rád, že jede pryč. Jen těžko by snášel, jak všichni v práci oslavují, nevyhnul by se jejich plánům a hovoru o manželkách, dětech a příbuzných. Nic takového Charlie neměl. Nemá nikoho, dokonce ani zaměstnání. Před rokem měl manželku, dům, práci a další věci, které patří k desetiletému manželství. Ale najednou nic z toho nemá. Má vypůjčené auto, dva kufry a spoustu map Nové Anglie.

„Auťák má zimní gumy,“ vysvětloval mu člověk v půjčovně, „ale radši si dejte řetězy, jestli pojedete až na sever. Myslím kamkoli na sever od Connecticutu,“ radil a Charlie mu poděkoval.

„Strávíte Vánoce v Nový Anglii?“ Muž se usmál a Charlie přikývl.

„Nejspíš si pojedu zalyžovat.“

„Letos je spousta sněhu. Jen si nic nezlomte!“ varoval Charlieho a na cestu mu popřál veselé Vánoce. Charlie se ho už předtím zeptal, zda může vůz vrátit v Bostonu. Uvažoval, že si chvíli zalyžuje, nechá tam auto a odletí do Londýna. Alespoň prozatím nemá důvod vracet se do New Yorku. Snad až za půl roku. Nebo možná vůbec.

Rychle natankoval bílou dodávku a vyjel do ulic. Bylo to dobré auto a bude v něm dost místa i na lyže, pokud se rozhodne, že si je půjčí. V této chvíli dal dozadu pouze dva kufry a sněhové řetězy. Měl na sobě džínsy, tlustý svetr a lyžařskou bundu, kterou si přivezl. Zapnul topení a přitom se usmíval. Pustil rádio a začal si zpívat.

Než zamířil na bulvár Franklina D. Roosevelta, zastavil a koupil si kávu a koláč. Napil se, podíval se do mapy a pak znovu nastartoval. Vůbec neměl tušení, kam přesně jede. Na sever, jak to řekl muži z půjčovny. Do Connecticutu., pak do

Massachusetts., možná i do Vermontu. Vermont by mohl být tím správným místem, kde strávit Vánoce. Mohl by prolyžovat celé svátky. Lidé budou mít dobrou náladu. Prozatím se hlavně musí věnovat řízení, sledovat silnici, pozorovat sníh a snažit se neohlížet zpátky přes rameno. Nyní už

věděl, víc než kdy předtím, že tam nezůstalo nic, vůbec nic, kvůli čemu by se musel vracet do minulosti, nebo si s sebou dokonce něco brát.

Cestou z města si tiše prozpěvoval, díval se přímo před sebe a usmíval se. Teď mu zbývala jedině budoucnost.

3. kapitola

Když Charlie projížděl přes Triboroughský most a opatrně zamířil na Hutchinson River Parkway, začalo sněžit, ale jemu to nevadilo.

Teď byl naladěný daleko víc svátečně, a jakmile vyrazil na sever, bylo mu kupodivu veselo a začal si broukat vánoční koledy. Na to, že byl bez práce, se nacházel v pozoruhodně dobrém rozmaru a stále nemohl uvěřit, co se stalo. V duchu si to celé několikrát promítl a zákonitě ho napadlo, zda jeho dny u Whittakera a Jonese nejsou sečteny. Těžké odhadovat, co se stane v příštích šesti měsících, ale Charlie prozatím uvažoval o tom, že bude cestovat nebo snad i trochu malovat. Dlouhá léta neměl čas na podobné věci jen pomyslet. Ta vyhlídka se mu moc zamlouvala. Zkusil by třeba vyučovat nějaký čas architekturu, kdyby se mu naskytla příležitost, a také si vskrytu myslel, že by mohl cestovat po

Evropě a objíždět středověké hrady. Fascinovaly ho už od vysoké.

Ale nejdřív si pojede zalyžovat ve Vermontu, potom se vrátí do

Londýna a najde si tam byt. Prožíval něco jako kritický zvrat.

Poprvé v tomto roce nemusí nic řešit. Rozhodl se sám a bude si dělat, co uzná za vhodné. Sníh začal tvořit závěje a Charlie po třech hodinách jízdy zastavil v Simsburry. Stál tam malý příjemný hotýlek, který sliboval nocleh a snídani. Bylo to ideální místo na přespání a manželé, kterým patřilo, byli evidentně rádi, že mají hosta.

Zavedli ho do nejhezčího pokoje a Charlie opět pocítil úlevu, že opustil tu deprimující garsonku. Ostatně jeho celý pobyt v New

Yorku byl jedna velká nepříjemnost, proto byl šťastný, že v tom městě skončil.

„Jedete na svátky k rodině?“ zeptala se vlídně žena, která ho odvedla do pokoje. Byla zavalitá, měla vlasy odbarvené na blond a působila milým a přátelským dojmem.

„Vlastně ne, jedu si zalyžovat.“ Spokojeně přikývla a řekla mu, kde ve městě najde dvě nejlepší restaurace, obě necelý kilometr vzdálené, a zeptala se ho, jestli mu má rezervovat místo na večeři. Zaváhal, ale pak zavrtěl hlavou a klekl si, aby rozdělal oheň pomocí podpalu, který tam byl připravený.

„Někde sním pár sendvičů, ale přesto děkuju.“ Nerad chodil do pěkných restaurací sám. Nedokázal pochopit lidi, kteří to dělají.

Připadal by si tak sám, kdyby tam seděl, popíjel víno, jedl velký steak a neměl by s kým mluvit. Jen pouhé pomyšlení na to ho deprimovalo.

„Potěší nás, když se najíte s námi, jestli chcete.“ Se zájmem si ho prohlížela. Vypadal dobře a mladě a žena přemítala, proč je cestuje sám. Připadalo jí zvláštní, že není ženatý. Dohadovala se, že je patrně rozvedený, a litovala, že z New Yorku ještě nedorazila její dcera. Charlie ovšem netušil, když jí znovu děkoval, co pro něho zamýšlí, a zavřel za ní dveře. Ženy se o něho vždycky zajímaly víc, než tušil, ale on si to většinou vůbec neuvědomoval. A už velmi dlouho na nic takového ani nepomyslel. Od té doby, co ho opustila žena, neměl ani schůzku.

Až příliš ho zaměstnával smutek po Carole. Ale nyní, když se tak nečekaně zbavil veškerých životních povinností, se cítil najednou mnohem lépe.

Později večer si zašel na hamburger a udivilo ho, kolik napadalo sněhu. Po obou stranách příjezdové cesty byl skoro metr odházeného sněhu, a když odjížděl z hotýlku, usmíval se. Bylo tady tak krásně a on by se o to moc rád s někým podělil. Bylo zvláštní být stále sám, nemít nikoho, s kým by sdílel své dojmy nebo s kým by si popovídal. Na mlčení si dosud nezvykl. Seděl sám a jedl

hamburger, pak si na ráno koupil koláče a v hotelu mu slíbili, že mu s sebou dají termosku s kávou. Sice se nabídli, že mu připraví snídani, ale Charlie chtěl brzy vyrazit, pokud to ovšem kvůli sněhu půjde.

Do hotýlku se vracel za jasné, tiché noci. Zůstal chvilku venku a díval se na oblohu. Byla neskutečně krásná. Mráz ho štípal do tváří a Charlie se z ničeho nic hlasitě zasmál. Tak dobře se už dávno necítil a dostal chuť se s někým koulovat. Z bílého chřupavého sněhu udělal jen tak pro zábavu pěknou pevnou kouli a hodil ji na strom. Připadal si zase jako kluk, a když šel nahoru do ložnice, pořád ještě se usmíval. Přivítalo ho příjemné teplo ohně, který stále jasně hořel. Konečně začínal mít pocit, že jsou

Vánoce.

Teprve když si lehl do čistě povlečené velké postele s nebesy pod prošívanou přikrývku, znovu ho píchlo u srdce a zatoužil, aby tu s ním byla Carole. Obětoval by cokoli, aby s ní mohl strávit alespoň jednu noc. Při pomyšlení na to, že se to už nikdy nestane, pocítil bolest na duši. Už nikdy spolu nestráví noc, ani se nepomilují. Stačilo, aby si na to vzpomněl, a hned po ní zatoužil, ale jak tam ležel a díval se do ohně, věděl, že je to zbytečné. Nesmí se takhle trápit a věčně po ní umírat touhou.

Jenže to bylo zatraceně těžké, vždyť to mezi nimi bývalo tak krásné! Stejně se divil, kde se v něm vzala ta zaslepenost, že si nevšiml, co se děje, když Carole začínal ztrácet. Možná kdyby to tehdy včas poznal, dokázal by to zarazit. Měl dojem, jako by trpěl kvůli nějakému životu, který nedovedl zachránit. Život, o nějž přišel, patřil jemu a obětí se stalo jeho manželství.

Uvažoval, jestli vůbec ještě dokáže k někomu cítit totéž co k ní.

Přemýšlel, jak si mohla být tak jistá sama sebou a utéct k Simonovi. Nedovedl si představit, že by mohl někomu zase věřit.

Vlastně byl přesvědčený, že to už nedokáže.

Trvalo dlouho, než konečně usnul, a oheň mezitím pomalu dohoříval. V pokoji svítily do tmy žhavé uhlíky a za okny přestal padat sníh. Když se ráno probudil, majitelka hotelu právě klepala na dveře a nesla mu teplé borůvkové vdolečky a hrnek horké kávy.

„Napadlo mě, že by vám to přišlo k chuti, pane Waterstone,“ řekla, když otevřel dveře s ručníkem omotaným kolem pasu, a usmála se na něho. Všechna pyžama nechal také poslat do skladu a neustále zapomínal koupit si nové. Ženě však vůbec nevadilo, že spatřila jeho dlouhou, štíhlou svalnatou postavu. Pouze zatoužila, aby jí bylo o dvacet méně.

„Mockrát vám děkuju,“ prohodil a usmál se na ni. Ještě vypadal ospale a byl trochu rozcuchaný. Roztáhl závěsy a zůstal stát v údivu nad tou krásou. Dole se hromadily závěje sněhu a majitel zrovna prohazoval příjezdovou cestu.

„Musíte jet dneska opatrně,“ varovala ho majitelka.

„Klouže to?“ zeptal se konverzačně, ale nevypadal, že by se tím trápil.

„Ještě ne. Ale bude. Hlásili, že bude odpoledne zase sněžit. Od kanadských hranic se sem žene vánice.“ Ale Charliemu to vůbec nevadilo. Měl spoustu času, a kdyby to bylo nutné, mohl klidně projet Novou Anglií po třicetikilometrových úsecích. Nemusel kvůli ničemu spěchat, dokonce ani jet lyžovat, přestože se na to těšil. Ve Státech nebyl na lyžích od té doby, co odjel do

Londýna. Kdysi, ještě když bydlel v New Yorku, jezdívali s Carole lyžovat do Sugarbushe. Ale Charlie se už rozhodl, že pojede jinam. Neměl zapotřebí cestovat do míst, kde by na ni musel vzpomínat. Natož o Vánocích.

Osprchoval se, oblékl si lyžařské kalhoty a bundu a za hodinu odjížděl z hotelu s termoskou kávy, kterou si od majitelů koupil.

Bez potíží se dostal na dálnici 91 a zamířil do státu

Massachusetts. Jel dlouho bez přestávek a překvapilo ho, jak je silnice průjezdná. Sníh ho skoro vůbec nezdržoval, dokonce ani nemusel použít sněhové řetězy, kterými ho půjčovna vybavila. Jelo se mu dobře až do Whately, kde začalo lehce sněžit, a Charlie sledoval, jak se vločky hromadí na

předním skle.

Začínal být unavený a překvapilo ho, jakou dálku ujel. Cestoval už několik hodin a právě dorazil na okraj Deerfieldu. Konkrétní cíl si ještě neurčil, ale rozhodl se, že ještě chvilku vydrží řídit, aby to druhý den neměl do Vermontu tak daleko. Když míjel

Deerfield, už hustě sněžilo.

Historický Deerfield Charlieho upoutal svou malebností, až měl chuť zastavit a prohlédnout si ho. Jako dítě ho navštívil s rodiči a pamatoval si, jak ho fascinovalo, že vidí tři sta let staré domy, které se tam zachovaly. Už jako malý obdivoval vše, co se týkalo architektury, a prohlídka města na něho silně zapůsobila. Usoudil však, že na zastávku je až příliš pozdě, protože spěchal. S trochou štěstí možná dojede až na vermontské hranice. Neplánoval si, kudy a kam pojede, chtěl prostě jet dál a neustále žasl nad nádherou, která ho obklopovala, a nad půvabem okolních měst. Projížděl přes zasněžené mosty, míjel historická města a věděl, že někde tady poblíž jsou také vodopády. Kdyby bylo léto, zastavil by, došel až k nim a možná se i vykoupal.

Vždyť v Nové Anglii vyrůstal. Byl to jeho domov a on si náhle uvědomil, že sem nezavítal náhodou. Přijel sem, aby si vyléčil rány a osahal důvěrně známé prostředí. Možná už nadešel čas, kdy přestane jeho trápení a ze všeho se konečně vzpamatuje. Před půlrokem si to nedokázal ani představit, ale teď měl pocit, jako by se léčebný proces začal rozbíhat, protože se octl právě tady. Minul Deerfieldskou pevnost a pomyslel si, jak ho ta pamětihodnost v dětství okouzlovala, a při vzpomínce na otce se usmál. Kdysi Charliemu vyprávěl krásné příběhy o Indiánech na

Stezce Mohawků, na které se rozkládal Deerfield, o Irokézích a

Algonkinech. Jako kluk ty historky miloval a tatínek měl o nich pozoruhodnou zásobu vědomostí. Byl profesorem americké historie na Harvardově univerzitě a podobné výlety byly něco jako otcův zvláštní dárek synovi, stejně jako jeho vyprávění. Charlie začal znovu vzpomínat na otce a litoval, že mu nemůže povědět o Carole.

Když na oba pomyslel, zalily se mu oči slzami, ale musel přestat snít a zase se soustředit na cestu, protože sníh padal čím dál víc. Od Deerfieldu ujel za půl hodiny jen malou vzdálenost.

Cestou minul ukazatel do malého města a viděl, že se nachází v Shelburne Falls. Podle svého odhadu ujel asi tak sedmnáct kilometrů na severozápad od Deerfieldu a ledová řeka, která tekla poblíž, se jmenovala také Deerfield. Shelburne Falls bylo bizarní městečko, schoulené na svahu kopce a shlížející dolů do údolí. A jelikož sníh padal stále hustěji, musel se Charlie vzdát myšlenky, že dojede až do Vermontu. Nepřipadalo mu rozumné pokračovat v cestě. Přemýšlel, zda tady najde nějaký penzion nebo hotel. Kolem sebe však viděl pouze malé, pečlivě udržované domky. A mimoto se skoro nedalo řídit.

Na chvilku zastavil, protože nevěděl, kudy se má dát, a pak stáhl okénko. Spatřil ulici, která se stáčela někam doleva, a s úmyslem vydat se po ní pomalu obrátil vůz. Bál se, aby nedostal na čerstvém sněhu smyk, ale zimní pneumatiky tomu zabránily, a

Charlie se zvolna rozjel ulicí, která byla rovnoběžná se řekou

Deerfield. Právě když začínal mít pocit, že zabloudil, a uvažoval, že se bude muset vrátit, spatřil pěkný šindelový dům s malým balkonkem na střeše, obehnaný bílým laťkovým plotem. Na plotě visela cedule, na které stálo: PALMEROVÁ UBYTOVÁNÍ SE

SNÍDANÍ. Právě po tomhle toužil. Opatrně zabočil na příjezdovou cestu.

Uvítala ho dopisní schránka, která zvenčí připomínala ptačí budku. Objevil se velký irský setr, který skotačil na sněhu, a jakmile zahlédl Charlieho, začal vrtět ocasem. Charlie se zastavil a pohladil ho. Kvůli hustému sněžení sklonil hlavu a vydal se ke vchodu. Naleštěným mosazným klepátkem zaťukal na dveře. Dlouho nikdo neotvíral a Charlie si začínal myslet, že nikdo není doma. Světla sice svítila, ale nic se neozývalo. Pes se mu posadil k nohám a netrpělivě se na něho díval, zatímco čekali, až někdo otevře.

Charlie to chtěl už vzdát a sejít po schodech dolů, když vtom se dveře mírně pootevřely a vykoukla drobná bělovlasá paní, která jako by se divila, co tady Charlie pohledává. Byla pěkně upravená,

oblečená do šedé sukně a bledě modrého svetru a kolem krku měla šňůru perel. Vlasy měla stažené do drdolu a zkoumavě si ho měřila jasně modrýma očima. Podobala se starším ženám, které kdysi v dětství vídal v Bostonu, a nepřipadala mu zrovna jako kandidátka na majitelku penzionu. A také neprojevila sebemenší snahu otevřít dveře dokořán.

„Ano?“ Pootevřela jen natolik, aby vpustila psa. Zvědavě si

Charlieho prohlížela, ale nijak ho nevítala. „Co si přejete?“

„Viděl jsem tu ceduli., tak mě napadlo. Máte přes zimu zavřeno?“ Zřejmě poskytovala ubytování pouze přes léto, pomyslel si, někteří majitelé to tak dělali.

„Přes svátky jsem nikoho mečekala,“ pronesla opatrně. „U dálnice do Bostonu je motel. Stojí hned za Deerfieldem.“

„Děkuju., nezlobte se., já.“ Bylo mu trapné, že ji vyrušil.

Chovala se jako dáma a tak zdvořile, že si připadal jako nějaký chuligán, který k ní bez varování a bez pozvání vtrhl. Jakmile se však omluvil, usmála se a Charlieho překvapilo, jak živé má oči, jakoby nabité elektřinou. Sálaly energií a životem, ačkoli jí mohlo být podle jeho odhadu tak osmašedesát, a usuzoval, že kdysi to musela být krásná žena. Byla křehká a jemná a podivil se, když nakonec otevřela dveře dokořán, aby mohl vstoupit.

„Neomlouvejte se,“ řekla s úsměvem. „Jen mě to zarazilo. Nikoho jsem nečekala. Obávám se, že jsem zapomněla na slušné vychování.

Dal byste si něco pro zahřátí? Vůbec nejsem na návštěvníky připravená. Většinou mívám hosty, až když je tepleji.“ Na zápraží zaváhal a podíval se na ni, zatímco uvažoval, zda má jet dál, dokud to jde, a najít motel, který mu doporučila. Ale velice ho lákalo vkročit dovnitř. Už od dveří zahlédl, jak má pěkně zařízený obývací pokoj. Byl to krásný starý dům, patrně postavený ještě za revoluce koncem osmnáctého století. Strop zdobily těžké trámy a Charlie viděl, že pokoj je zaplněný nádhernými starožitnostmi a anglickými i raně americkými malbami. „Pojďte dál. Slibuju, že se s Glynnis budeme chovat slušně.“ Ukázala na fenu, když vyslovila její jméno, a velký setr divoce vrtěl ocasem, jako by chtěl její slib potvrdit. „Nechtěla jsem být tak nepohostinná. Jen jsem se polekala.“ Charles nedokázal po jejích slovech odolat pozvání a vešel do vyhřátého, útulného obývacího pokoje, který ho jakýmsi kouzlem doslova pohltil. Byl dokonce ještě hezčí, než jak si ho

představoval ode dveří. V krbu hořel oheň a v rohu stálo neobyčejně pěkné starožitné piano. „Promiňte, že vyrušuji. Jel jsem do Vermontu a sněžilo tak hustě, že jsem nemohl pokračovat dál.“ Obdivně si ji prohlížel a říkal si, jak je stále hezká a půvabná. Šla do kuchyně a Charlie ji následoval. Postavila vodu na sporák ve velké měděné konvici, zatímco si Charlie všiml, že všechno je tu naprosto bez poskvrny.

„Máte tak nádherný dům., paní Palmerová, jmenujete se tak, že?“

Vzpomněl si na jméno napsané na ceduli.

„Ano. Děkuju. A jak se jmenujete vy?“ Podívala se na něho jako paní učitelka čekající na odpověď. Tentokrát se usmál Charlie.

Neměl zdání, kdo je to, proč přijel zrovna sem, ale okamžitě si ji zamiloval.

„Charles Waterston,“ odpověděl, podal jí ruku a ona ji stiskla.

Na svůj věk měla velmi hladké a mladistvé ruce, nehty pečlivě upravené a na prstu jednoduchý snubní prsten. Ten a perly byly jejími jedinými šperky. Veškeré peníze, které kdy ušetřila, dala do starožitností a obrazů, které Charlie viděl všude kolem.

Nemohly ujít jeho pozornosti, protože odmalička a pak i v Londýně byl obklopen krásnými věcmi. „A odkud jste, pane Waterstone?“ vyzvídala paní Palmerová a připravovala šálky na tác. Netušil, jestli ho pozvala na čaj, nebo ho nechá i přespat, ale neodvážil se jí zeptat. Jestli mu nedovolí zůstat, věděl, že by si měl pospíšit, než sněhová bouře zesílí a silnice budou kluzké. Ale nic neřekl, jen se díval, jak postavila stříbrnou čajovou konvici na vyšívaný ubrus, který byl mnohem starší než ona.

„To je zajímavá otázka,“ poznamenal s úsměvem, když ho gestem vybídla, aby se posadil do

pohodlného koženého křesla u krbu v kuchyni. U něj stál servírovací stolek z doby Jiřího III„ na kterém s oblibou podávala čaj. „Posledních deset let jsem žil v Londýně a chci se tam po svátcích vrátit. Ale teď jedu z New

Yorku, vlastně jsem vyjel už včera. Strávil jsem v něm poslední dva měsíce a chtěl jsem tam zůstat rok, jenže teď to vypadá, že zase můžu jet zpátky do Londýna.“ Vysvětlil to tak prostě, jak mohl, aniž zacházel do podrobností. Mírně se usmála a podívala se na něho, jako by pochopila víc, než jí řekl.

„Změna plánů?“

„Dá se to tak říct,“ odpověděl, pohladil psa a pak se znovu podíval na svou hostitelku. Právě pokládala na stůl talíř se skořicovými sušenkami. Skoro jako by ho čekala.

„Hlídejte Glynnis, aby je nesnědla,“ upozornila ho a on se rozesmál. Pak ho napadlo, jestli se jí nemá zeptat, zda nevyrušuje. Blížila se doba večeře a ona neměla důvod nabízet mu čaj, zvlášť když běhen zimy nepřijímala hosty. Ale zdálo se, že má z jeho návštěvy radost. „Glynnis má skořici obzvlášť ráda, ačkoli si potrpí i na vločky,“ vysvětlovala paní Palmerová, zatímco Charlie uvažoval, jestli tu strávila celý život. Bylo těžké dívat se na paní Palmerovou a přitom nepřemýšlet o jejím životním příběhu. Byla překvapivě elegantní a velmi křehká.

„Zajedete ještě jednou do New Yorku, pane Waterstone, než se vrátíte do Londýna?“

„Asi ne. Teď si chci zalyžovat ve Vermontu a říkal jsem si, že raději poletím z Bostonu. Obávám se, že New York není moje oblíbené město, přestože jsem v něm dlouho žil. Zkazil mě život v Evropě.“ Mírně se na něho usmála a usedla naproti němu k malému elegantnímu stolku. „Můj manžel byl Angličan. Občas jsme tam jezdívali na návštěvu za jeho příbuznými, ale byl spokojený tady, a když pak zemřeli, už jsme se tam nikdy nevrátili. Tvrdil, že všechno, co chtěl, má tady v Shelburne Falls.“ Znovu se na svého hosta usmála a v jejích očích zůstalo cosi nevysloveného.

Charliemu nešlo z hlavy, co to je, zda smutek, pouhé vzpomínky či láska k muži, s kterým strávila celý život. Přemýšlel, jestli by se v jejím věku tvářil podobně, kdyby mluvil o Carole.

„A odkud pocházíte vy?“ zeptal se a zároveň upíjel lahodný čaj, který mu uvařila. Poznal to Earl Grey, a přestože byl milovníkem čaje, něco takového ještě neochutnal. Na té ženě skutečně bylo cosi kouzelného.

„Pocházím přímo odtud,“ odpověděla s úsměvem a odložila šálek.

Byl to wedgewoodský porcelán, stejně jemný jako ona. Celý výjev

Charliemu připomínal mnoho míst a lidí, s kterými se setkal na svých cestách po Anglii. „Celý život bydlím v Shelburne Falls.

V tomhle domě. Patřil vlastně mým rodičům. A můj syn chodil do školy v Deerfieldu.“ Jen těžko tomu dokázal uvěřit. Přišlo mu, že je daleko víc znalá světa, než by člověk čekal od ženy, která svůj život strávila v Nové Anglii, a vycítil, že mu neříká všechno. „Když jsme byla ještě hodně mladá, odjela jsem na rok k tetě do Bostonu. Považovala jsem ho za velmi vzrušující město a také jsem tam poznala manžela. Byl hostujícím profesorem na

Harvardu. Když jsme se vzali, odstěhovali jsme se sem, což bylo před padesáti lety, vlastně letos to bude padesát let. V létě mi totiž bude sedmdesát.“ Opět se pousmála a Charlie měl chuť se naklonit a políbit ji. Vyprávěl jí o svém otci a o tom, že učil na Harvardově univerzitě americkou historii. Zajímalo by ho, jestli se někdy s panem Palmerem potkali, a pak jí vykládal, jak v dětství jezdil na výlety do Deerfieldu, o svém obdivu k tamějším stavbám a jak ho okouzlovaly vymleté díry v obrovských balvanech v řece Deerfield.

„Pořád si je pamatuju,“ dodal, když mu nalévala další šálek čaje.

Začala něco dělat v kuchyni a pak se k němu s úsměvem otočila.

Cítila se s ním v naprostém bezpečí. Působil spořádaným dojmem a očividně byl velmi slušný a dobře vychovaný. Přemýšlela, proč cestuje o svátcích sám, a divila se, že je nemá s kým strávit, ale když se na něho obrátila s otázkou, vůbec se o tom nezmínila.

„Chtěl byste tady zůstat, pane Waterstone? Mně to vůbec nebude vadit. Klidně vám můžu

nabídnout jeden z hostinských pokojů.“ Při těch slovech se podívala z okna. Hustě sněžilo, a kdyby ho teď nechala odjet, připadala by si bezcitná, kromě toho se jí líbil a těšila ji jeho společnost. Doufala, že její pozvání přijme.

„Opravdu vám to nepřidělá starosti?“ Také viděl venku tu vánici, a tak se mu vůbec nechtělo jet dál. Navíc i jemu byla paní

Palmerová sympatická. Připadalo mu, jako by se skrze ní díval do minulosti, ale zároveň poznal, že má plné pochopení i pro přítomnost. Přímo se vyhříval v teple její společnosti a hned také přikývl. „Nechci vás obtěžovat. Pokud máte jiné plány, nemusíte se se mnou vůbec zabývat. Ale jestli vám to nevadí, moc rád bych zůstal.“ Jejich hovor připomínal půvabný menuet. Za chvilku ho odvedla nahoru, aby mu všechno ukázala. Dům byl krásně architektonicky řešený. Charlieho víc zajímalo, jak byl postaven, než jeho pokoj, ale když uviděl místnost, v níž ho chtěla ubytovat, nadlouho postál s nadšeným úsměvem ve dveřích. Jako by se vrátil do dětských let. Postel byla široká, látky trochu odřené, ale vše bylo krásně zařízené. Potahy i závěsy byly z modrého a bílého kartounu, na krbové římse byl vystaven vkusný starý porcelán, na zdi visel model lodi a několik starých, velmi pěkných obrazů od Morana s loděmi na klidném či rozbouřeném moři.

V takovém pokoji by klidně strávil i rok. A podobně jako ostatní místnosti, které už viděl, měl i tenhle veliký krb, vedle něhož byla připravená polena, jen je podpálit. Všechno v domě mu připadalo dokonalé a dobře udržované, jako by každou chvilku čekala své oblíbené příbuzné nebo dům plný hostů.

„To je nádhera,“ řekl vděčně a vřele se na ni podíval. Bylo od ní laskavé, že ho přijala, a on si vážil jak její pohostinnosti, tak její obětavosti. Zdálo se, že ji těší, že se mu pokoj líbí. Velmi ráda sdílela svůj domov s lidmi, kteří uměli ocenit pěkné věci a chápali, o co se s nimi dělí. Většina hostů, kteří k ní jezdili, přicházeli na doporučení. Nedávala si inzeráty, až teprve vloni si dala ven tabulku. Už sedm let si brala na byt hosty, což jí jednak pomáhalo finančně a jednak měla díky lidem, kteří k ní přijížděli, společnost a alespoň se necítila tak osamělá. Svátků se přímo děsila, a to, že se Charlie objevil u dveří, považovala za dar z nebes.

„Jsem ráda, že se vám dům líbí, pane Waterstone.“ Zatímco mluvila, prohlížel si malby ve svém pokoji a pak se k ní s nadšeným pohledem otočil.

„Nedovedu si představit, že by se někomu nelíbil,“ prohlásil zděšeně a ona se rozesmála při vzpomínce na svého syna. V očích měla melancholický výraz, když o něm mluvila, ale zároveň se v nich objevil neklamný záblesk veselí.

„Já ano. Můj syn v tomhle městě nenáviděl všechno, i mé staré věci. Měl rád všechno moderní. Byl pilot. Odletěl do Vietnamu, a když se vrátil domů, zůstal u námořnictva. Dělal zkušebního letce na všech těch jejich technologicky náročných stíhačkách. Miloval létání.“ Kvůli způsobu, jakým o tom mluvila, měl strach se na něco dál vyptávat, a také kvůli výrazu v jejích očích, který naznačoval, že to téma je pro ni velmi bolestivé. Přesto však pokračovala. Z toho, jak jednala a jak se na něho dívala, poznal jedno, že Gladys Palmerové rozhodně nechybí odvaha. „On i jeho manželka byli letci. Když se jim narodila holčička, koupili si malé letadlo.“ Když pohlédla na Charlieho, měla v očích slzy, ale neustala v hovoru. „Nepovažovala jsem to za dobrý nápad, ale člověk musí dětem dovolit, aby dělaly, co chtějí. Neposlechli by, i kdybych se jim v tom pokusila zabránit. Před čtrnácti lety se zřítili poblíž Deerfieldu, když nás letěli navštívit. V letadle byli všichni tři a zemřeli hned při dopadu na zem.“ Charliemu se sevřelo hrdlo, instinktivně natáhl ruku a dotkl se její paže, jako by chtěl zastavit její slova i bolest. Nedovedl si představit nic horšího. Tato žena toho prodělala daleko víc. Zajímalo ho, zda má ještě další děti.

„To je mi moc líto,“ zašeptal. Stále se dotýkal její paže, aniž si to oba uvědomovali, a jejich pohledy se na okamžik střetly.

Měl pocit, jako by ji znal odjakživa.

„Mně taky. Byl to báječný člověk. Když zahynul, bylo mu šestatřicet a jeho dcerušce jenom pět. Byla to strašlivá ztráta.“ Povzdychla si a utřela si oči. Charlie by ji nejraději objal. Podívala se na

něho, a to, co spatřil v jejích očích, mu vzalo dech. I přes bolest, kterou prožívala, v nich byla taková upřímnost, statečnost a i ochota se s ním sblížit. „Myslím, že z utrpení se něco naučíme. Nevím přesně co a trvalo mi to dlouho.

Teprve před deseti lety jsem o tom byla schopná začít mluvit.

Manželovi se to vůbec nepodařilo. Po té události na tom nebyl moc dobře. Měl nemocné srdce, dokonce už zamlada. Za tři roko nato zemřel.“ Ztratila mnohem víc než Charlie. Její jizvy byly stále znatelné, jasně viditelné, a přesto tady žila, sebejistá a pevně stojící na nohou, a nenechala se zlomit těžkými ranami, které jí život uštědřil. Stále musel přemýšlet, jestli má jejich setkání nejaký důvod. Jak zvláštní, že přijel právě k ní.

„Máte ještě nějaké. nějaké příbuzné?“ Náhle mu bylo trapné ptát se, jestli má další děti, jako by jí ztraceného syna mohli snadno nahradit jeho sourozenci, přestože oba věděli, že ne.

„Žádné.“ Usmála se a Charlieho znovu zarazilo, jak je plná síly.

Nezůstalo v ní ani stopy po hořkosti, smutku či depresi. „Teď jsem sama. Už jedenáct let. Proto jsem v létě začala brát na byt hosty. Jinak bych se asi cítila moc osamělá.“ Ale to bylo těžké si představit. Na to, aby chřadla, uzavírala se před světem a truchlila pro ty, které ztratila, byla příliš

temperamentní.

Vyzařovala ze sebe energii a život. „A taky jsem nechtěla, aby tenhle dům přišel nazmar. Je tak nádherný, že by byla ohromná škoda, kdybych se o něj s někým nepodělila. Můj syn James. Jimmy a Kathleen by ho nechtěli. Myslím, že i kdyby žil, musela bych ho prodat.“ Připadalo mu to hrozné, navíc neměla nikoho, komu by odkázala své poklady. Na stejné lodi jednou skončí i on, jestli se svým životem něco neudělá, neožení se a nebude mít děti. Ale po ničem takovém netoužil, ani na okamžik. Nechtěl se znovu oženit nebo žít s jinou ženou. „A co vy?“ Podívala se na něho, než odešla z pokoje. „Máte rodinu, pane Waterstone?“ V jeho věku by měl být ženatý a mít několik dětí. Považovala ho za mladšího, než byl. Myslela, že je asi v Jimmyho věku. Ale ve dvačtyřiceti by měl být docela určitě usazený.

„Ne, nemám,“ odpověděl Charlie tiše. „Nemám jako vy nikoho.

Rodiče dávno zemřeli. A děti nemám.“

Patrně ji to překvapilo a přemýšlela, zda za tím není něco s jeho sexuální orientací, co jí třeba uniklo, ale nedomnívala se, že by se spletla. „Vůbec jste se neoženil?“ Skutečně ji to udivilo. Na to, že by se vyhýbal trvalému vztahu, byl až příliš atraktivní a milý, ale když se mu podívala do očí, uvědomila si, že je za tím víc.

„Oženil. Ale rozvádím se. Byli jsme spolu deset let, ale děti jsme neměli.“

„To je mi moc líto,“ řekla upřímně a skoro mateřsky, až mu do očí vhrkly slzy. „Rozvod musí být hrozná věc, jestliže se od sebe odtrhnou dva lidi, kteří se kdysi milovali a pak zabloudili. Určitě to nesnesitelně bolí.“

„To ano,“ souhlasil a zamyšleně pokýval hlavou. „Bylo to moc těžké. Ještě jsem neztratil nikoho, koho jsem miloval, kromě svých rodičů samozřejmě. Ale ty zážitky si jsou velmi podobné. Mám pocit, jako bych prožil celý minulý rok v transu. Před devíti měsíci mě nechala. Nejhloupější ale je, že jsem si do té doby pořád myslel, že jsme dokonale šťastní. Zřejmě jsem obzvlášť nevšímavý k citům jiných lidí. To není moc dobré doporučení,“ dodal se smutným úsměvem a ona se na něho laskavě podívala. Měli pocit, jako by byli staří přátelé, ačkoliv se znali pouze pár hodin. Mohl by s ní sedět a donekonečna si povídat.

„Myslím, že jste na sebe moc přísný. Nejste první člověk, který si myslel, že je všechno v pořádku, a pak najednou zjistil, že není. Přesto to musí být strašná rána jak pro duši., tak i pro ego.“ Dotkla se jádra věci. Nejen že cítil ztrátu a bolest, ale také jeho důstojnost a hrdost byly smrtelně zasažené. „Možná to zní krutě, ale dostanete se z toho. Ve vašem věku nemáte na vybranou. Nemůžete si až do konce života léčit zlomené srdce. To by nebylo správné. Potřebujete čas, tím jsem si jistá, ale nakonec musíte svou ulitu opustit. I já jsem to musela udělat.

Klidně jsem mohla zavřít dveře, celý zbytek života sedět doma a čekat na smrt, když Jimmy,

Kathleen a Peggy umřeli. a po nich pak Roland. Ale k čemu by to bylo? Nemá cenu promarnit roky, které mi zbývají. Jistěže na své blízké vzpomínám. Někdy i pláču.

Neexistuje den nebo hodina, kdy na jednoho z nich nepomyslím, a někdy se mi po nich tolik stýská, až mám pocit, že se to nedá vydržet., ale pořád jsem tady. Musím žít dál. Musím se snažit něco dávat, aby můj čas tady za něco stál. Pokud bych to nedělala, doba, která mi zbývá, by byla naprosto promarněná. A podle mě nemáme právo takhle jednat. Myslím, že na zármutek máme pouze vymezený čas.“ Měla samozřejmě pravdu. Její řeč na něho silně zapůsobila. Přesně tohle potřeboval právě teď slyšet.

Zatímco o tom přemýšlel, podívala se na něho a znovu se usmála.

„Povečeřel byste se mnou, pane Waterstone? Chtěla jsem připravit jehněčí kotlety a salát. Moc nejím a nebude to zřejmě tak vydatné, jak byste si přál, ale k nejbližší restauraci je to trochu daleko a venku je vánice.“ Při pohledu na něho se jí hlas vytratil, protože si najednou uvědomila, jak je hezký a jak jí zvláštním způsobem tak trochu připomíná Jimmyho.

„Moc rád. Můžu vám pomoct s vařením? Jehněčí kotlety celkem zvládám.“

„To by bylo od vás moc milé.“ Usmála se na něho a Glynnis zavrtěla ocasem, jako by rozuměla tomu, co si říkají. „Obvykle večeřím v sedm. Přijďte dolů, kdykoli budete chtít,“ vyzvala ho zdvořile a pak se jejich oči na dlouho setkaly. To odpoledne si předali cenné dary a oba si to jasně uvědomovali. Svým způsobem, což ani jeden z nich zcela nechápal, oba věděli, že se navzájem potřebují.

Charlie rozdělal oheň v krbu, pak si sedl na postel a dlouho se do něj díval. Přemýšlel o ní a o tom, co říkala a co prožívala, když jí zemřel syn, a byl dojatý do hloubi duše a naplněný obdivem k ní. Jak obdivuhodná je to žena a jaký dar to byl, že ji poznal. Měl pocit, jako by zapadl do krásy jejího malého světa a obklopila ho její srdečnost a laskavost, které u ní našel.

Než sešel dolů, rychle se vykoupal, oholil a převlékl. Byl v pokušení vzít si kvůli ní oblek, ale připadalo mu to až příliš výstřední, proto zvolil šedé flanelové kalhoty, tmavomodrý rolák a blejzr. Přesto jako obvykle vypadal bezvadně v dokonale padnoucích šatech a s čerstvě ostříhanými vlasy. Byl to pohledný muž a v okamžiku, kdy ho Gladys Palmerová spatřila, rozzářily se jí vesele oči. Jen velmi vzácně se v lidech, které ubytovala, zmýlila a nyní si byla jistá, že neudělala chybu ani tentokrát.

Už velmi dlouho nepoznala někoho, koho by si tak oblíbila. Stejně jako Charlie vycítila, že jejich setkání má hlubší smysl. Zdálo se, že je toho hodně, co mu může nabídnout, i kdyby nic jiného, alespoň teplo svého domova v nelehké roční době, a on jí zase připomněl jejího syna a rodinu, kterou tak milovala a před lety ztratila. Nejtěžší období v roce pro ni vždy znamenaly Vánoce. Charlie připravil jehněčí kotlety, paní Palmerová udělala salát a bramborovou kaši, která byla vynikající, a jako moučník si dali žemlovku. Přesně takové jídlo by mu přichystala matka, a podobalo se pokrmům, které s Carole kdysi jedli v Anglii. Když poslouchal vyprávění paní Palmerové, litoval, že tady s ním nemůže být

Carole, a zároveň si uvědomoval, že takové myšlenky jsou jen ztrátou času. Nemůže s ní už počítat, to musí jednou přestat.

Není součástí jeho života. Patří pouze Simonovi. Ale vzpomínky na ni byly přesto bolestné a začínal mít podezření, že to tak bude navždy. Když se díval na paní Palmerovou, divil se, jak to dokázala přežít, když přišla o syna, snachu a jedinou vnučku. To utrpení muselo být nesnesitelné. A přesto žije dál. Tušil, že stále vnímá bolest, jako když někdo přijde o nohu, a přitom ji stále cítí. A Charliemu teď bylo naprosto jasné, že musí jít za každou cenu dál.

Paní Palmerová mu znovu uvařila čaj a dlouho mu vyprávěla o místní historii, příběhy z Deerfieldské pevnosti a o lidech, kteří tam žili. Podobně jako kdysi jeho otec i ona velmi dobře znala legendy a historické postavy zdejšího kraje. Také vykládala o Indiánech, kteří tu sídlili, a když ji poslouchal, vybavily se mu některé historky, které už dávno zapomněl a které mu vyprávěl otec. Byla téměř půlnoc, když si uvědomili, jak je pozdě. Oba však dychtili po troše vřelosti a lidského kontaktu. Řekl

jí také o fiasku v New Yorku a ona kupodivu velmi rozumně rozebrala celou situaci. Radila mu, aby se snažil žít dál, plně využil volna a teprve pak uvidí, jestli se po půl roce vůbec chce vrátit k firmě. Domnívala se, že by to mohla být velká příležitost k hledání nových způsobů vyjádření svého talentu, možná i k založení vlastní firmy. Povídali si o jeho lásce ke gotice a středověkým hradům, o jeho vášni pro staré domy, jako je ten její.

„Se svým talentem pro architekturu můžete dokázat hodně věcí,

Charlesi. Nemusíte ho obětovat na nějaké úřední budovy nebo obří stavby.“ Charlie se jí také svěřil, že odjakživa toužil postavit letiště, ale to by musel pracovat u nějakého většího podniku. Na ostatní věci, které rád dělal, by stačil jen on sám s vlastní malou firmou. „Vypadá to, že vás v příštích šesti měsících čeká vážné rozhodování. a taky nějaká zábava. Nezdá se, že byste se v poslední době nějak zvlášť bavil, viďte?“ zeptala se a mrkla na něho. Všechno, co jí vykládal o New Yorku a o uplynulém roce, jí připadalo hrozné. „Jet si zalyžovat do Vermontu je podle mě dobrý nápad. Možná vám vyjde čas i na nějaké to dobrodružství.“ Při těch slovech se začervenal a oba se rozesmáli.

„Po tolika letech si to nedovedu představit. Od seznámení s

Carole jsem se nepodíval na jinou ženu.“

„Možná že teď ta chvíle nastala,“ řekla pevně.

Umyl nádobí, a když skončil, uklidila stříbrné příbory i porcelán. Zatímco hovořili, Glynnis spala u krbu, což působilo velmi útulně. Pak popřál paní Palmerové dobrou noc, odešel nahoru, tak tak si stihl vyčistit zuby, svléknout se a vzápětí usnul v obrovské pohodlné posteli. Poprvé po dlouhé době spal tvrdě jako mimino.

Druhý den se probudil až někdy po desáté hodině a připadal si trochu trapně, že tak dlouho spal. Ale nikam nespěchal, nečekaly ho žádné povinnosti ani úkoly. Neměl důvod za svítání vyskočit z postele a hnát se do práce. Venku bylo zase o něco víc sněhu než včera a překvapilo ho, že stále sněží. Nápad zajet si do

Vermontu ho už příliš nelákal, ale nechtěl se zdržet déle, než bylo vhodné. Myslel si, že nejlepší bude jet dál i v případě, že se třeba ubytuje v dalším hotelu nebo penzionu někde v Deerfieldu. Sešel dolů a zastihl paní Palmerovou v plné práci.

Kuchyně byla opět bez poskvrnky, Glynnis spala u krbu a místností se linula lákavá vůně. „Sušenky?“ zeptal se a nasával báječné aroma vycházející z trouby. „Přesně tak.“ Usmála se na něho a nalila mu šálek kávy.

„Venku je pěkná chumelenice,“ řekl při pohledu na sníh, který vířil za oknem, a ona přikývla. To by se lyžovalo, pokud tam ovšem vůbec někdy dorazí.

„Spěcháte do Vermontu?“ zeptala se a zatvářila se znepokojeně.

Z toho, co říkal, usoudila, že ho tam nikdo nečeká, ale možná o tom jen nechtěl mluvit. Může existovat nějaká mladá žena, o které chtěl diskrétně pomlčet. Paní Palmerová ale doufala, že žádná není. Dělala si totiž naděje, že se Charlie zdrží trochu déle.

„Vlastně nijak nespěchám,“ odpověděl, „ale určitě máte spoustu práce. Napadlo mě, že bych mohl jet do Deerfieldu.“ Po jeho slovech sotva dokázala zakrýt své zklamání. „Jistě musíte před Vánoci zařídit spoustu věcí,“ pokračoval zdvořile, ale ona zavrtěla hlavou a pokoušela se nedat najevo, jak se cítí opuštěná. Vždyť je to pošetilé, napomínala samu sebe, skoro ho nezná a stejně musí jednou odjet. Nemůže ho přece věznit v Shelburne Falls navěky, byť by se jí to sebevíc líbilo. „Nechci vám narušit plány,“ řekla a snažila se, aby to nevyznělo zoufale, protože zoufalství necítila. Jen žila tak dlouho sama a byla vděčná za jeho společnost. Hovor s ním byl jako dar z nebes. „Ale byla bych opravdu moc ráda, kdybyste tady zůstal,“ pronesla zdvořile, „vůbec by to nevadilo. Vlastně.“ Najednou vypadala tak zranitelně a jakoby omládla. Dovedl si docela dobře představit, jak vypadala zamlada, jistě musela být velmi půvabná.

„Jste dobrý společník, Charlesi. Večeře s vámi mě moc potěšila, ačkoli tuším, že byste se líp pobavil s někým mladším., ale opravdu uvítám, když zůstanete. Nemám vůbec žádné plány.“ Jen přežít

Vánoce, zašeptalo její srdce.

„Skutečně? Sice jsem se zrovna moc netěšil na cestu, ale nechci vás obtěžovat.“ Bylo dvacátého prvního prosince a do Vánoc, kterých se oba děsili, ale nahlas to nepřiznali, zbývaly čtyři dny. „V takové vánici byste neměl nikam jezdit,“ přemlouvala ho, když poznala, že je už rozhodnutý, a nesmírně se jí ulevilo, že neodejde. Byla by nejraději, kdyby zůstal navždycky, ale i pár dnů znamenalo vítané rozptýlení. Už dlouho se necítila tak šťastná. V okolí se nacházelo tolik věcí, jež by mu velice ráda ukázala, domy, které by ho jistě zajímaly, starý most, vzdálená pevnost, která byla méně známá než Deerfieldská. Také tam byly indiánské mohyly, k nimž by ho ráda zavedla, protože z jeho vyprávění vytušila, že by ho to zajímalo. Momentálně to však nebylo možné kvůli špatnému počasí. S trochou štěstí by ji třeba mohl v létě zase navštívit. Ale zatím měla plno práce, a když mu podávala snídani, jen zářila radostí. Charliemu bylo trapné, že ho takhle obskakuje. Připadalo mu, že je víc než majitelka penzionu. Měl pocit, jako by byl na návštěvě u přítelovy matky, skoro jako by znal Jimmyho a teď se na ni přijel podívat.

Hovořila o domech v okolí a Charlie se jí zase vyptával, jak má rozdělat oheň v kuchyni. Pak se na něho otočila s výrazem, který vzbudil jeho zvědavost. V očích měla jas, který v nich dosud nespatřil, rozveselily se a omládly, jako by před ním skrývala nějaké tajemství.

„Tváříte se tak záhadně,“ podotkl s úsměvem. Chtěl si obléknout kabát a dojít pro dřevo. Obvykle čekala, až se nabídne jeden ze sousedových synů. Ale dokud je Charlie tady, sám udělá všechno, co je potřeba. Zaslouží si to. Stále se usmívala, když se na ni znovu podíval a uvažoval, na co asi myslí. „Vypadáte jako kočka, která spolkla kanárka.“

„Zrovna mě totiž něco napadlo., něco vám chci ukázat. Už jsem tam dlouho nebyla, ale mám to tam moc ráda. Jedná se o dům, který mi odkázala babička. Její dědeček ho koupil v roce osmnáct set padesát. Rok nebo dva jsme v něm s Rolandem bydleli, ale on k němu nikdy tak nepřilnul jako já. Myslel si, že je moc daleko a taky dost nepraktický. Radši chtěl bydlet ve městě, takže jsme si skoro před padesáti lety koupili tenhle dům. Jenže jsem se nikdy nedokázala donutit k tomu, abych ten druhý prodala. Prostě jsem si ho nechala jako šperk, který si člověk schovává a nikdy ho nenosí. Občas ho vyndám, vyleštím a prohlédnu si ho. Ten dům je něčím velmi zvláštní.“ Při těch slovech se zatvářila téměř stydlivě. „Ráda bych, abyste ho viděl.“ Mluvila o něm, jako by to bylo umělecké dílo, snad dokonce obraz nebo klenot. A Charlie se nemohl dočkat, až ho spatří. Paní Palmerová se jen obávala, jestli se k němu ve sněhu dostanou, protože stál uprostřed kopců, ale chtěla to zkusit. Byla si téměř jistá, že se mu bude líbit, a

Charlie byl víc než ochotný tam s ní zajet. Neměl ten den co na práci. Pokud pro ni dům tolik znamená, chce ho vidět. Staré domy ho vždycky přitahovaly.

Řekla, že ho v roce 1790 postavil jeden Francouz, který tady kdysi byl velmi známý. Byl to hrabě a bratranec generála La

Fayetta a přijel s ním do Nového světa v roce 1777. Nic dalšího o něm už neprozradila, pouze to, že ten dům postavil pro jistou dámu.

Po obědě konečně vyrazili. Jeli jeho autem, protože bylo větší a paní Palmerová byla raději, že řídí Charlie. Cestou ho upozorňovala na různé památky, které ho fascinovaly, a vyprávěla mu další místní legendy, ale o domě, k němuž mířili, se skoro nezmínila. Stál asi osm kilometrů od místa, kde bydlela, v kopcích, jak říkala, a shlížel na řeku Deerfield. Jako malá tam prý strašně ráda jezdila a hodně tam prožila. Nikdo z rodiny v něm vlastně nebydlel, než ho zdědila, ale v jejich majetku je bezmála sto padesát let.

„Musí být opravdu zvláštní. Proč se tam nikdo z vás neusadil?“

Přemýšlel, jestli dům byl tak nepraktický nebo v tom bylo něco víc, a to, jak o něm mluvila, ještě víc přitahovalo jeho zájem.

„Je zvláštní. Má svou vlastní duši. Jako by v něm člověk stále cítil ženu, pro kterou ho postavili. Před lety jsem se pokoušela přimět Jimmyho a Kathleen, aby ho používali přes léto. Jednou to udělali a Kathleen se nadobro zprotivil. Jimmy jí napovídal spoustu nesmyslů o strašidlech a tak ji vyděsil, že

už tam nikdy nechtěla být. Je to škoda, protože jde o nejromantičtější místo, které znám.“ Usmál se na ni, ale jak se k domu blížili, musel svádět čím dál větší boj se sněhem. Vánice nabrala na síle a ve větru vířily sněhové vločky.

Po silnici dojeli, jak nejdál mohli, a paní Palmerová mu řekla, kde musí vystoupit. Kolem neviděl nic než stromy a bál se, že zabloudí, ale ona se na něho jen usmála, přitáhla si kabát a gestem ho vybídla, aby ji následoval. Velmi přesně věděla, kudy má jít.

„Připadám si jako Jeníček s Mařenkou v lese,“ podotkl a oba se rozesmáli. „Měl jsem si vzít s sebou drobky a sypat je na cestu,“ dodal se skloněnou hlavou a podpíral ji, aby neupadla. Pevně ji držel za loket, ale byla silná a čiperná. Navykla si chodit sem za různého počasí, ačkoli poslední dobou sem zašla jen zřídka.

Ale stačilo, že tu je, a už se usmívala. Podívala se na

Charlieho, jako by se mu chystala věnovat dárek. „Kdo byla ta žena, pro kterou se dům stavěl?“ zeptal se Charlie, když kráčeli s hlavami skloněnými proti větru. Pamatoval se, že mluvila o nějakém Francouzovi a jakési ženě.

„Jmenovala se Sarah Fergusonová,“ odpověděla a pevně se ho chytila, aby nezakopla. Šel těsně vedle ní. Vypadali jako matka se synem. Trochu se o ni bál. Chumelilo čím dál víc a Charlie si dělal vážné starosti, aby v lese nezabloudili. Pokud šli po nějaké pěšině, neměl o tom na rozdíl od ní ani tušení. Ani na okamžik nezaváhala. Začala mu vyprávět příběh Sarah Fergusonové.

„Byla to pozoruhodná žena. Úplně sama sem přijela až Anglie.

Historky o ní jsou dost záhadné a velmi romantické. Utekla od manžela, který se k ní choval krutě., od hraběte z Balfouru.“

Ta slova zněla Charliemu velice exoticky. „V roce sedmnáct set osmdesát devět sem přijela jako hraběnka z Balfouru.“

„Jak se seznámila s Francouzem?“ vyptával se zvědavě Charlie.

Její vyprávění bylo plné drobných náznaků a narážek, což ho pochopitelně zaujalo.

„To je moc dlouhá historie. Odjakživa mě fascinovala,“ přiznala

Gladys Palmerová a přivřela před padajícím sněhem oči. „Byla to nesmírně silná a odvážná žena.“ Ale než stačila něco dodat, stromy se najednou rozestoupily a oni se octli na malé mýtině. I ve sněhu věděla přesně kudy jít a Charlie si náhle uvědomil, že se dívá na překrásný zámeček, proporcionálně dokonalý, stojící v dálce před nimi. Rozprostíral se vedle jezírka, kde prý podle paní Palmerové žily dříve labutě, ale teď byly pryč. Dokonce i z této dálky a v oslepujícím sněhu si byl Charlie dobře vědom neskutečné nádhery tohoto místa. V životě něco takového neviděl. Zámeček připomínal vzácný malý klenot uprostřed lesa. Blížili se k němu téměř s úctou a Charlie se nemohl dočkat, až vejdou dovnitř.

Gladys se usmívala, zatímco stoupali nahoru po schodech, a

Charlie užasl, když si všiml, že jsou z mramoru. Vyndala starý mosazný klíč, zasunula ho do zámku a přes rameno se ohlédla na

Charlieho.

„Jedna z nejpozoruhodnějších věcí na tom zámku je, že ho Francois de Pellerin nechal celý postavit Indiány a místními řemeslníky.

Všechno jim ukázal a naučil je, jak mají pracovat. Proto vypadá, jako by ho vybudovali nějací stavitelé z Evropy.“

Jakmile vešli dovnitř, okamžitě se octli v jiném světě. Stropy byly vysoké, podlahy vykládané, byla tam dlouhá elegantní francouzská okna, která vedla ven z každého pokoje, mramorové krby a všechny místnosti měly ideální rozměry. Byla to taková krása, že si Charlie snadno dokázal představit, jak je dům plný půvabných, elegantních lidí, jasného slunečního svitu, cizokrajných květin a vynikající hudby. Prožíval to jako výlet do historie, ale zároveň si přál, aby tam mohl zůstat a jen tiše sedět. Charlie nikdy podobný pocit nezažil a nemohl dělat nic jiného než se rozhlížet kolem a pozorně se dívat. Ani barva stěn ho nezklamala, od krémové přes máslově žlutou, světle

šedou, azurovou v jídelně a světle broskvovou v budoáru, který patřil zřejmě Sarah. Považoval dům za nejkrásnější, který kdy viděl, a v jeho fantazii byl plný smíchu, lásky a šťastných lidí.

„Co byla zač?“ zašeptal s respektem, když procházeli místnostmi.

Pak překvapeně vzhlédl a všiml si nástěnných maleb a zlacených okrajů na stropech. Vše bylo provedeno s vybraným vkusem, dohlédnuto na každičký detail a dokonale propracováno. Když stáli v místnosti, která bývala její ložnicí, rád by si tu ženu představil. Byla krásná a mladá, nebo stará? Co vedlo francouzského hraběte k tomu, aby pro ni postavil tento malý palác? Jaká byla, že ji tak bezmezně miloval? Charlie pouze věděl, že byl hrabě a ona hraběnka, ale jistě se za tím skrývalo víc. Krása a duch toho místa mu napovídaly, že to byli skuteční lidé. Najednou zatoužil získat o nich víc informací, ale Gladys mu jich poskytla jen velmi málo.

„Sarah Fergusonová prý byla velice krásná. Viděla jsem jen její jediný obrázek, miniaturu, kterou mají v deerfieldském muzeu.

Byla známá po celém okolí. Když sem přijela, koupila si tu farmu a žila na ní sama, což samozřejmě vyvolalo rozruch. A když pro ni hrabě stavěl tenhle dům, žili spolu nadivoko, než se vzali, což místní lidi ve své době považovali za naprosto šokující.“ Její slova vyvolala úsměv úsměv na jeho tváři a přál si, aby tu ženu spatřil. Nejraději by rovnou zašel do do místního historického spolku a přečetl si všechno, co se o ní dá sehnat. Ale i hrabě, který zámeček postavil, ho fascinoval stejně jako Sarah. „Co se s nimi nakonec stalo? Vrátili se do Evropy, nebo tady zůstali?“

„On zemřel a ona v domě žila ještě dlouho po jeho smrti. Nikdy neodjela. Zemřela tady. Pohřbili ji nedaleko zámečku na malé mýtině. Poblíž je vodopád, který je podle Indiánů posvátný a kam prý oba chodívali skoro každý den. K Indiánům měl velmi blízko a všechny místní kmeny ho uznávaly. Ještě než si vzal Sarah, byl ženatý s Irokézkou.“ Při jejím vyprávění napadaly Charlieho další otázky. „Co je svedlo dohromady, když on byl ženatý a ona vdaná?“ Ten příběh ho fascinovalo i mátl a chtěl se dozvědět co nejvíc, ale ani Gladys neznala všechny podrobnosti.

„Zřejmě vášeň. Podle mě spolu moc dlouho nebyli, ale očividně se hluboce milovali. Oba museli být velmi zajímaví lidé. Jimmy přísahal, že ji tady to léto, kdy bydleli v domě, viděl, ale já si myslím, že se mu něco zdálo. Spíš jsem mu toho asi moc vyprávěla. To někdy vyvolává klamné představy.“ Takovou představu by Charlie také rád zažil. Dojmy z toho zvláštního místa ho téměř přemohly a tím spíš si přál dozvědět se o Sarah Fergusonové všechno. Připadalo mu, jako by to byla žena ze sna, a najednou si zoufale přál, aby ji našel.

„Je to ten nejkrásnější dům, jaký jsem kdy viděl,“ rozplýval se

Charlie, když znovu přecházel z pokoje do pokoje. Nebyl schopný se od něj odpoutat, a když sešli zase dolů, posadil se na schody, aby to celé vstřebal a promyslel.

„Jsem ráda, že se vám tady líbí, Charlesi.“ Gladys Palmerovou to moc těšilo. Dům pro ni znamenal opravdu hodně, odjakživa. Dokonce i její manžel to pořádně nikdy nepochopil a její syn si z ní dělal pokaždé legraci. Ale ona tam pociťovala něco, co se nedalo vysvětlit nebo s někým sdílet, pokud ta druhá osoba nebyla stejně naladěna. A to Charles byl. Sotva mohl promluvit, jak byl tak dojatý. Jako by zde porozuměl vlastní duši. Rozhostil se v něm klid, který tak dlouho postrádal, a poprvé po několika měsících cítil, jako by přišel na místo, které stále hledal. Už jen tím, jak tady seděl, díval se ven na sníh a vzdálené údolí pod nimi, zakoušel něco, co nikdy dřív nezažil. Jediné, co věděl jistě, bylo, že odtud nechce odjet. Když se na Gladys podíval, v očích měl cosi záhadného, a ona plně chápala, co cítí.

„Já vím,“ řekla tiše a vzala ho za ruku. „Právě proto jsem ho nikdy neprodala.“ Milovala tento dům víc než všechny, v nichž bydlela. Její vilka ve městě byla svým způsobem krásná a pohodlná, ale postrádala kouzlo, půvab a duši, které zámeček vyzařoval. Měl svůj vlastní charakter a stále byl naplněn laskavostí a krásou pozoruhodné ženy, jež v něm žila. Gladys věděla, že to tak bude navždycky. Na všem, čeho se Sarah dotkla, zanechala nesmazatelné stopy, a Francoisova láska k ní tomu dodávala jas a kouzlo. Bylo to výjimečné místo. Charlieho další slova Gladys zarazila, i když ne tak docela. Přemýšlela, zda právě tohle ji přinutilo, aby ho sem zavedla.

„Pronajmete mi ho?“ zeptal se s prosebným výrazem v očích. Nikdy po ničem tolik netoužil jako po tom, aby tady mohl bydlet. Věřil, že takové domy mají vlastní duši, osud a srdce, a přímo cítil, že ho to místo přitahuje jako žádné jiné, dokonce víc než londýnský dům, který míval tolik rád. Tohle bylo něco jiného. Zdálo se mu, že ho k němu cosi poutá z důvodů, kterým sám nerozuměl, skoro jako by znal jeho dřívější obyvatele. „V životě jsem nezažil tak silný pocit,“ pokoušel se to vysvětlit Gladys, jež si ho zamyšleně prohlížela. Nikdy nechtěla dům pronajmout. Sama v něm bydlela sotva rok už téměř před padesáti lety a Jimmy s rodinou v něm pobyl všeho všudy pár měsíců. Jinak byl prakticky neobývaný od té doby, co v něm Sarah Fergusonová zemřela. Vlastně nikdo z Gladysiny rodiny v zámečku nežil. Prostě ho vlastnili jako nějakou zvláštnost i jako investici. Dokonce z něj chtěli udělat muzeum, ale nikdo ten nápad neuskutečnil. Celkem vzato bylo skutečně zvláštní, že se dům nacházel ještě v tak dobrém stavu, ale o to se zasloužila hlavně Gladys. Vynakládala velké úsilí na jeho údržbu a často sem docházela.

„Vím, že vám to připadá šílené,“ pokračoval Charlie. Doufal, že se mu podaří přesvědčit ji, aby získal, po čem tak zatoužil. „Ale mám pocit, že to je ten důvod, proč jsem tady a proč jsme se poznali., jako by se to mělo stát. Připadá mi, jako bych přijel domů,“ dodal užasle, podíval se na ni a věděl, že mu rozumí.

Gladys přikývla. Existoval důvod, proč se jejich cesty zkřížily a proč ho něco zavedlo až sem. Jejich životy byly naprosto odlišné, celé roky žili každý jinde, a přesto si mohli tolik dát. Gladys utrpěla velké ztráty a Charlie přišel o Carole, oba zůstali sami, ale jejich životy se propojily, aby si navzájem předali cosi drahého a vzácného. Způsobila to síla osudu, kterou ani jeden z nich tak docela nechápal, a přesto, jak tam stáli, plně vnímali jeho moc. Přijel z Londýna, pak z New Yorku a zdálo se, jako by

Gladys na něho čekala. Byl jejím vánočním dárkem a nyní zase chtěla ona věnovat něco jemu. Věděla, že pokud to udělá, zůstane v její blízkosti. Alespoň na čas, tak dlouho, aby si pár měsíců užila jeho společnost., i rok., snad i déle. To bylo vše, co chtěla. Nebyl synem, kterého ztratila, ale byl zvláštním darem.

Tak nečekaně se u ní objevil, teď už ho nemohla zapřít. Věděla, že se o dům postará. Stačil jí jen pohled, aby poznala, že se do zámečku zamiloval. Nikdo z její rodiny k němu ani vzdáleně necítil to, co Charles. Pouze ona jediná.

„Tak dobře,“ šeptla a cítila, jak jí mírně zatrnulo u srdce.

Pronajmout mu dům byla věc důvěry, ale byla si jistá, že si

Charlie uvědomuje nesmírnou velikost toho daru. Beze slova k ní přistoupil, pevně ji objal a políbil jako kdysi svou matku. Oči měla plné slz, když se od něj odtáhla, ale usmívala se a on celý zářil. „Děkuju,“ řekl a díval se na ni s neskrývaným nadšením.

„Děkuju. Slibuju, že se o něj dobře postarám.“ Charlie radostí téměř oněměl, když spolu stáli v překrásném salonu a dívali se z oken na sníh, který tiše padal do údolí.

4. kapitola

Druhý den Charles obešel místní obchody, ale všechno v nich nesehnal, a tak si zajel do obchodního domu Greenfield’s. Paní

Palmerová měla ve skladišti nad garáží starožitnou postel a pár jednoduchých kousků nábytku, prádelník, psací stůl, pár židlí a starý zašlý jídelní stůl. Tvrdil, že nic víc nepotřebuje. Dům si od ní najal na rok. Ať se nakonec vrátí buď do Londýna, nebo do

New Yorku, není důvod, proč by nemohl příštích několik měsíců zůstat v Shelburne Falls. Fascinovalo ho tady všechno. A pokud skončí zase u Whittakera a Jonese, může sem z New Yorku jezdit na víkendy. Věděl, že kdyby se cokoli stalo a jeho plány se změnily, paní Palmerová nebude požadovat, aby dodržel jejich dohodu. A také věděl, že kdyby chtěl, mohl by tam klidně zůstat třeba rok.

S jejich vzájemnou domluvou byla určitě spokojená stejně jako

Charlie.

Když se vraceli domů, radovali se jako malí. Charlie s nadšením mluvil o všem, co bude potřebovat. Večer ji vzal na večeři, aby to oslavili. Když si zajel do Deerfieldu dokoupit chybějící věci, do Vánoc zbývaly tři dny. Zastavil se také u zlatníka a koupil paní Palmerové krásné perlové náušnice. Dvacátého třetího prosince se přestěhoval do zámečku. Jak tam tak stál a obdivoval výhled z okna, nedokázal uvěřit svému štěstí.

Ještě nikdy nebyl na tak neskutečně krásném a klidném místě.

Večer strávil tím, že prohledal každou skulinu. Půlku noci byl vzhůru, vybaloval věci a zabydloval se, i když toho s sebou měl zatím málo. Dosud neměl ani telefon, a nevadilo mu to. Jinak by byl totiž v pokušení zavolat Carole, zvlášť o Vánocích.

Ráno na Štědrý den přistoupil k oknu své ložnice, okouzlen krásnou vyhlídkou, a při vzpomínce na předchozí Vánoce jej zaplavil melancholický pocit. Ještě před rokem, uvědomil si, byli spolu. Odvrátil se od okna a vzdychl.

První noc v jeho novém domově proběhla naprosto hladce. Žádné problémy nevznikly, ani neslyšel podivné zvuky. Musel se usmát při pomyšlení na duchařské historky, které mu paní Palmerová vyprávěla, a na tvrzení jejího syna, že skutečně Sarah viděl.

Charlieho ta žena zajímala a chtěl se o ní dozvědět všechno, co mohl. Umínil si, že hned po Vánocích zajde do místní knihovny a historického spolku. Chtěl si o Sarah a Francoisovi přečíst všechno dostupné a nashromáždit o nich veškeré podrobnosti.

Přestože Shelburne Falls bylo nepochybně tiché, zapadlé místo,

Charlie měl pořád plno práce. Koupil si skicák, tužky, pastelky a těšil se, až půjde ven a bude kreslit. Několikrát si už načrtl zámeček, prozatím si jen pohrával s rozmanitými nápady, a udělal si pár skic z různých úhlů pohledu. Dokonce i on sám se divil, jak se do domu zamiloval. Když se zastavil u Gladys Palmerové na návštěvě a řekl jí to, byla nadšená.

Na Štědrý den k ní přišel na večeři a zastihl tam její přítelkyně. Když odešly, nemluvil o ničem jiném než o domě.

Objevil už několik skrytých pokojíků a zřejmě i tajnou skříň, jak se domníval, a nemohl se dočkat, až se dostane do podkroví.

Připadal jí jako kluk. Musela se smát, jak bez přestání mluvil a mluvil.

„A co tam podle vás objevíte?“ dobírala si ho. „Ducha? Její šperky? Dopis Francoisovi? Nebo snad dopis pro vás? To by bylo něco!“ Nedokázala si odpustit zažertování na jeho účet. Tak ráda se o svou lásku k domu s někým podělila. Chodívala tam, aby se jím pokochala, přemýšlela v něm a snila. Po celý život byl pro ni místem, kde nacházela útěchu. A když zemřel Jimmy, strávila tam hodně poklidných odpolední. Totéž se opakovalo po ztrátě Rolanda.

Vždy jí pomohlo, když tam zašla. Jako by laskavá přítomnost Sarah

Fergusonové konejšila její zmučenou duši.

„Škoda že nemůžu nikde najít její portrét. Rád bych věděl, jak vypadala. Prý jste jednou viděla její obrázek,“ připomněl své nové přítelkyni. Věnovala mu největší dar ze všech, svou důvěru společně se skvostným zámkem, který vybudoval Francois pro Sarah.

„Kde to bylo?“

Nadlouho se zamyslela a přitom mu podala klikvovou omáčku. Na vánoční večeři přichystala tradičního krocana a Charlie donesl láhev vína. Tu noc měl opět spát v zámečku, ale druhý den se chtěl zastavit a dát Gladys perlové náušnice. Konečně se rozpomněla. „Jsem si skoro jistá, že v historickém spolku o ní mají knihu. Mám dojem, že tam jsem tu kresbu viděla. Nevím jistě, ale myslím si to.“

„Podívám se tam po Vánocích.“

„Já zase prohlédnu svoje knížky,“ slíbila Charliemu. „Možná tam budu mít jednu dvě knihy o něm. Francois de Pellerin byl v druhé polovině osmnáctého století v našich končinách dost důležitá

osobnost Indiáni ho považovali za svého a byl to jediný Francouz v okolí, kterého měli skutečně rádi jak osadníci, tak původní obyvatelé. Myslím, že ho dokonce respektovali i Britové, což byl na jednoho Francouze opravdu výkon.“

„Proč sem přijel?“ zeptal se jí znovu Charlie. Rád poslouchal všechno, co o tom věděla. „Domnívám se, že ho sem původně přivedla válka za nezávislost. Ale musel existovat ještě jiný důvod, proč tady zůstal.“

„Možná kvůli své irokézské manželce. nebo třeba kvůli Sarah.

Nevzpomínám si na všechny podrobnosti. Vždycky mě spíš zajímala ona, i když jsem ráda poslouchala povídání o nich obou. Moje babička o nich strašně ráda vyprávěla. Někdy mi připadalo, že byla do těch historek o Francoisovi skoro zamilovaná. Její dědeček ho dokonce znal. Francois zemřel mnohem dříve než Sarah.“

„To pro ni bylo určitě smutné,“ řekl Charlie tiše. Připadali mu tak skuteční. Přemýšlel také o paní Palmerové, jak musela být osamělá, když jí zemřel manžel.

Ale teď má aspoň Charlieho, aby ji rozptýlil. V Shelburne Falls měla spoustu přátel, ale Charlie jí byl obzvlášť milý.

„Poslyšte, Charlesi, pořád chcete jet lyžovat?“ zeptala se, když jedli jablkový koláč s domácí vanilkovou zmrzlinou. Tentokrát jí s vařením nepomáhal, protože se celé odpoledne pilně zabydloval v zámečku, a když přijel v tmavém obleku a kravatě, bylo všechno už nachystané. Paní Palmerová na sobě měla černé hedvábné šaty, které jí před dvaceti lety koupil manžel v Bostonu, a perly, jež jí věnoval jako svatební dar. Charlie si pomyslel, že jí to moc sluší. Byl vděčný, že může být s ní. Tyto Vánoce ho zároveň obdařily rodinou, kterou už neměl, a on pro ni znamenal totéž. Potkali se ve správnou chvíli, rozuměli si a byli šťastní, že jsou spolu. Uvědomil si, že samým vzrušením ze stěhování do zámečku dočista zapomněl na lyžování.

„Možná přes silvestra,“ odpověděl neurčitě a Gladys se na něho usmála. Vypadal teď daleko šťastnější a klidnější, než když sem přijel. Zdál se jí i mladší a uvolněnější. Ztratil ten zmučený, utrápený výraz, který ho provázel celý uplynulý rok, což samozřejmě Gladys nevěděla. „Byla by hrozná škoda odjet,“ dodal a zatvářil se ztrápeně. Vermont byl hodně daleko od Shelburne Falls a už ho ani tolik nelákal.

„Proč si nezajedete do Charlemontu? Je to odtud jenom dvacet minut. Nevím, jak se tam lyžuje, ale můžete to zkusit. A později i ve Vermontu.“ Až ho trochu přejde nadšení z domu i nutkání v něm stále být. Plně ho chápala.

„To je výborný nápad,“ souhlasil. „Možná tam za pár dnů pojedu.“

Přesně to mu vyhovovalo. Dokonce má lyžařský terén dvacet minut od domu. Objevil skutečně skvělé místo.

Ten večer si opět dlouho povídali. Pro oba byly Vánoce těžké, ani jeden nedokázal hovor přerušit a zůstat sám se svým trápením a zlými duchy. V jejich životě se navršilo až příliš mnoho smutku, obzvlášť v jejím, na to, aby chtěli trávit Štědrý den o samotě. A

Charlie neodešel, dokud si nebyl jistý, že už chce jít spát.

Jemně ji políbil na tvář, poděkoval za večeři a vyšel ven.

Glynnis ho pozorovala a vrtěla ocasem.

Sníh mu zachřupal pod nohama. Někde dosahoval až do výše kolen, dokonce i na silnici, a místy ho bylo cestou do Deerfieldu naváto daleko víc. Poblíž zámečku sahal do ještě větší výšky. Charlie se na něj rád díval. Když všechno pokrývala hladká bíla vata, zdál se svět čistší a idyličtější. Cestou domů viděl na sněhu pobíhat zajíce a z okraje silnice ho pozorovala srnka. Vypadalo to, jako by všichni lidé zmizeli a zůstala pouze zvířata, hvězdy a andělé.

Celkem bez problémů dojel na cestu vedoucí k zámečku a nechal auto na místě, odkud druhý den mohl snadno vyjet. Zbytek cesty šel pěšky, stejně jako to musel udělat, když si přinášel zásoby, a zrovna jako muži, které si objednal na přestěhování pár kousků nábytku vypůjčeného od Gladys. Ale to nepohodlí mu nevadilo. Dům se tak zdál ještě nepřístupnější a zvláštnější.

Kráčel nocí, prozpěvoval si a cítil se daleko vyrovnanější než kdykoli předtím. Bylo úžasné, jak se o něho osud, život nebo Bůh postarali a našli mu místo, kde se mohl uzdravit, přemýšlet a žít. Charles bez nejmenší pochyby věděl, že tenhle dům je přesně to, co potřebuje. Otočil mosazným klíčem v zámku, vešel dovnitř a pocítil stejné štěstí a klid, které prožíval od samotného počátku. Jako by zde kdysi přebývalo tolik radosti, že přetrvala dvě století, a on ji stále vnímal. Nic děsivého, podivného nebo snad strašidelného tady nebylo. Dokonce i pozdě večer se zdálo, že je tu plno světla, lásky a slunce. S naprostou jistotou věděl, že to nezpůsobily jen barvy stěn, velikost pokojů nebo výhled, ale také aura, která z tohoto místa vyzařovala. Když stoupal nahoru po schodech a vzpomněl si na paní Palmerovou, pomyslel si, že pokud zde žijí duchové, musí být nesmírně šťastní. Velice si ji oblíbil a rád by pro ni něco výjimečného udělal. Třeba by jí mohl něco namalovat, možná obrázek údolí z pohledu jeho ložnice.

Zatímco o tom uvažoval, vešel do ložnice a rozsvítil. Vzápětí se nesmírně polekal. Uvnitř stála nějaká žena a dívala se na něho.

Měla na sobě bílé dlouhé šaty, napřahovala k němu ruku a usmívala se. Zdálo se, jako by mu chtěla něco říct, pak ale zmizela za závěsem. Měla dlouhé, uhlově černé vlasy a pleť tak bílou, že připomínala slonovinu. Charlie si všiml jejích jasně modrých očí.

Zaregistroval na ní každý detail a vůbec netušil, kdo to je nebo jak se sem dostala. Tohle nebyl duch. To byla žena, která vnikla do jeho domu, patrně aby si z něho vystřelila, a on chtěl vědět, kam utekla a odkud se vzala.

„Haló!“ zavolal hlasitě a čekal, že vystoupí zpoza závěsu, kam se před chvílí podle všeho schovala. Když se tak nestalo, uvědomil si, že je jí to asi trapné. Ani se jí nedivil. Takhle hloupě žertovat, zvláště o Vánocích. „Haló!“ vykřikl tentokrát ještě hlasitěji. „Kdo jste?!“ Hned nato přiběhl k oknu a jediným prudkým pohybem rozhrnul závěs. Ale nikdo za ním nestál. Nic nebylo slyšet. A okno bylo otevřené. Byl si jistý, že ho zavřel, kdyby náhodou začalo sněžit, až bude pryč, ale zároveň si pomyslel, že se mohl zmýlit a zavřít ho zapomněl.

Šel k dalšímu závěsu. Na tom, co se dělo, bylo něco velmi podivného. Věděl, že musí být někde v pokoji, a také si matně uvědomoval, že byla velmi krásná. Ale na tom teď nezáleželo.

Nepřál si, aby si z něho místní lidé dělali legraci nebo k němu lezli francouzskými okny. Jedině takhle se sem musela dostat.

Okna byla letitá, a přestože měla dvě stě let staré zámky, stačilo do nich trochu víc zatlačit a hned se otevřela. V zámečku bylo vše původní, veškerý inventář, vybavení, dokonce i okenní sklo bylo ručně dělané, o čemž svědčily různé nepravidelnosti a bubliny. Jediné, co se v posledních dvou stoletích změnilo, bylo zavedení elektřiny, vody a odpadu, a ani to nebylo nejnovější.

Gladys nechala vše naposledy opravit někdy na začátku padesátých let. A Charlie jí přislíbil, že nechá všechno znovu zkontrolovat.

To by tak scházelo, aby tady vypukl kvůli zkratu požár a zničil dům, který ona a její předkové tak pečlivě udržovali. Jenže na to nyní nemyslel. Teď ho nejvíc ze všeho zajímala žena, kterou zahlédl v ložnici. Podíval se znovu za všechny závěsy, do koupelny a do skříní, ale nikde ji nenašel. Přesto, když chodil po pokoji, měl pocit, že není sám. Skoro jako by ho pozorovala.

Věděl, že tady je, ale nebyl s to zjistit, kde se schovává.

„Co tady děláte?!“ zeptal se rozzlobeně a přímo za sebou zaslechl šustot hedvábí. Bleskurychle se otočil, ale nikdo tam nebyl. Pak se v něm najednou rozhostil zvláštní klid, jako by ji poznal a ona se mu představila. Naráz mu došlo, koho vlastně v pokoji zahlédl a že dovnitř rozhodně nevešla francouzským oknem.

„Sarah?“ zašeptal a připadal si velmi hloupě. Co když to není ona? Co když tu je skutečná lidská bytost, pozoruje ho a nemůže se dočkat, až bude přátelům vykládat, co je to za blázna. Přesto tomu už nevěřil. Přímo ji cítil. Tiše stál, těkal pohledem po místnosti, ale nic nespatřil. Navzdory tomu měl pocit, že neodešla. Pořád se nacházela v jeho blízkosti. Nikde žádný zvuk, ani pohyb, a žena v bílých šatech zmizela. Přesto ji tak zřetelně viděl. Podívala se mu přímo do očí a usmála se na něho,

jako by ho přivítala do své ložnice. Od Gladys věděl, že si instinktivně vybral pokoj, který sdílela s Francoisem. Byla to místnost, ve které s ním spala a kde podle Gladys porodila své děti. Chtěl opět vyslovit její jméno, ale neodvážil se. Měl pocit, že

Sarah ví, na co Charlie myslí. Z její přítomnosti nevyzařovalo nepřátelstsví a on se jí nebál. Přál si jen jedno, spatřit ji znovu, aby si ji mohl lépe prohlédnout. Ale i to, co viděl, se mu navždy hluboko vrylo do paměti. Byl si jistý, že na ni nikdy nezapomene.

Pak odešel konečně do koupelny a svlékl se. Koupil si nové pyžamo, protože v noci byla v domě zima, a vrátil se v něm do ložnice. Topení fungovalo. Ve všech místnostech byly krby, ale zatím je příliš nevyužíval. Doufal, že až se vrátí do pokoje, že ji zase uvidí, ale nestalo se tak. Několik minut se ještě rozhlížel, pak opatrně zhasl a vlezl si do postele. Ani nestáhl rolety, protože mu ranní světlo nevadilo. Ležel na posteli v pokoji zalitém měsíčním svitem.

Ať se to zdálo jakkoli bláznivé, a nerad by to někomu vysvětloval, stále cítil, že je někde poblíž. Nevnímal přítomnost nikoho dalšího, pouze její, ale byl absolutně přesvědčený, že je to Sarah. Sarah Fergusonová de Pellerin. To jméno bylo tak půvabné a ušlechtilé, stejně jako vypadala ona, když ji zahlédl.

Byla výjimečně krásná. To, že na ni myslel, mu znenadání přišlo k smíchu a jeho zasmání naplnilo celou místnost. Za poslední rok se jeho život vskutku změnil. Strávil Štědrý večer s bezmála sedmdesátiletou paní a zbytek noci s duchem ženy, která zemřela před sto šedesáti lety a z rozpuku mládí se těšila před dvěma stoletími. Rozhodně se letošní Vánoce lišilo od těch strávených s manželkou v Londýně. Také věděl, že kdyby to někomu vyprávěl, ten dotyčný by byl naprosto přesvědčený, že Charliemu přeskočilo.

Charlie si byl naopak jistý, že je úplně normální.

Ležel v posteli, myslel na to, co právě viděl, na její jasný pohled, kterým ho pozorovala. Ve tmě znovu zašeptal její jméno, ale odpovědi se nedočkal. Ani pořádně nevěděl, co od ní čeká, snad nějaký zvuk nebo znamení. Nikdy neslyšel, že by duchové s někým hovořili, jenže ona se tvářila, jako by mu zrovna něco chtěla říct. Jako by ho vítala a přitom se na něho usmívala.

Tentokrát promluvil v temnotě pokoje hodně nahlas.

„Veselé Vánoce,“ popřál jí ve ztichlé ložnici, která kdysi patřila jí a Francoisovi. Žádná odpověď, jen neurčité tušení její přítomnosti. A za okamžik při svitu měsíce Charlie tvrdě usnul.

5. kapitola

Když se Charlie na Boží hod vánoční probudil, zjevení Sarah

Fergusonové, které v noci spatřil, mu připadalo spíš jako sen.

Hned se rozhodl, že o tom nikomu nic neřekne. Přinejmenším by ho obvinili, že něco vypil. Přesto věděl, že s ním v místnosti byla.

Byl si její přítomností jistý. Vždyť ji viděl tak zřetelně, že si myslel, zda to není někdo ze sousedství, což nepřicházelo v úvahu. Dokonce si šel prohlédnout sníh kolem domu. Kromě jeho vlastních stop, které vedly dovnitř a ven, tam žádné jiné nebyly.

Jedině že by přiletěla helikoptérou a vlezla do domu komínem jako

Santa Klaus. Žádná jiná návštěva u něho včera nebyla. Ať zahlédl na Štědrý den v ložnici kohokoli nebo cokoli, rozhodně ne lidskou bytost. Nicméně celý život nevěřil na duchy. Charlie prožíval vážné dilema. Nevěděl, co si má myslet a v jasném denním světle mu to přišlo víc než trochu bláznivé. Nechtělo se mu s tím svěřovat ani Gladys. Ve chvíli, kdy byl oblečený a chystal se zajít k ní návštěvu, byl prakticky rozhodnutý, že jí nic neřekne.

Když kráčel po čerstvém sněhu, opět hledal nějaké jiné stopy, ale nacházel pouze své vlastní. Pak nasedl do auta a nahmatal krabičku s perlovými náušnicemi, bezpečně schovanou v kapse. Gladys Palmerovou zjevně potěšilo, že ho vidí. Právě se vrátila z kostela. Charlie nejdřív uvažoval, že by šel s ní, ale pak to zavrhl. Včera jí řekl, aby na něho nečekala. Vřele ho objala a pak mu

vyhubovala, že s ní nešel.

„Jsem takový neznaboh, že bych patrně zaplašil všechny anděly.“

„Pochybuju. Myslím, že Bůh je na neznabohy zvyklý. Kdybychom byli všichni andělé, bylo by to velmi nudné.“ Usmál se na ni a za chvilku jí předal dárek. Velmi pečlivě ho rozvázala, uhladila prsty stuhu a pak co nejopatrněji rozbalila papír, jako by ho nechtěla poškodit. Vždycky se divil, proč tohle lidé dělají. Co pak podniknou se všemi těmi uschovanými papíry a stuhami? Vždyť je zřejmě nikdy znovu nepoužijí. Ale ona si je dala stranou, stejně jako jeho babička, když byl malý, a otevřela krabičku s velkou obezřetností, jako by se v ní skrýval tygr nebo myš.

Jakmile dar spatřila, slabě vykřikla. Náušnice se jí velmi líbily, a když mu děkovala, oči se jí naplnily slzami. Prý jí kdysi dávno Roland koupil podobné, a když je před pěti lety ztratila, moc ji to mrzelo. Tyhle byly skoro stejné a prý ještě hezčí.

„Jste moc hodný chlapec, Charlesi,“ řekla dojatě. „Nezasloužím si vás. Vlastně jste můj dárek k Vánocům, viďte?“ Nechtěla ani pomyslet na to, jak bude příští rok bez něho osamělá.

Nepředpokládala, že Charlie navždy zůstane v Shelburne Falls. Ale byla vděčná alespoň za jeho nynější přítomnost, za náhlé objevení se a nečekaný příjezd. Jako by vyslyšel její modlitby. „Budu je nosit pořád, každý den, slibuju.“ Sotva stály za takovou chválu, ale Charlieho těšilo, že se jí náušnice líbí. A pak ho překvapila. Věnovala mu knihu básní, která patřila jejímu manželovi. Ještě mu dala teplou tlustou šálu, kterou koupila v Deerfieldu. Všimla si, že žádnou nemá. Její dárky ho dojaly, zvláště poezie. Ve svazku ještě bylo věnování Rolandovi s datem

Vánoce, 1957. Připadalo mu to tak dávno, když o tom uvažoval, ale zase ne tak vzdálené jako doba, ve které žila Sára. Napadlo ho, že Gladys prozradí, co v noci viděl, ale skoro se bál. Když se na něho Gladys u čaje, který připravila, podívala, vycítila, že se s ním něco děje.

„Je všechno v pořádku? Myslím v zámečku?“ Jako by tušila nebo čekala, že Sarah uvidí. Zadívala se mu upřeně do očí. Když odkládal šálek, snažil se vypadat nenuceně, ale ruce se mu třásly. „Všechno klape. Je tam útulno a teplo, všechno funguje, dokonce i topení, voda a elektřina. Dneska ráno jsem měl spoustu horké vody,“ dodal, zatímco myslel na minulou noc, ale nic neřekl, přestože si ho pozorně prohlížela.

„Viděl jste ji, že?“ Zkoumavě si ho měřila pohledem a Charlie se nepatrně zachvěl.

„Koho?“ Zatvářil se neurčitě a pak si vzal ovesnou sušenku, přičemž ho Glynnis závistivě sledovala, až jí nakonec podstrčil malé sousto. „Nikoho jsem neviděl,“ prohlásil nevinně, ale Gladys instinktivně tušila, že lže. Usmála se na něho a pohrozila mu ukazováčkem.

„Ale ano, viděl. Já věděla, že se to stane. Ale nechtěla jsem vás strašit. Je krásná, že?“ Znovu to málem popřel, ale když se na ni podíval, nemohl. Na to si až příliš cenil jejich přátelství a také se chtěl o Sarah dovědět co nejvíc.

„Takže jste ji zahlédl?“ Vypadal ohromeně a vlastně cítil úlevu, že si o tom může promluvit. Jako by mezi nimi bylo nějaké temné tajemství, až na to, že na Sarah nic temného nebylo. Byla ztělesněním vánku, světla a jara.

„Spatřila jsem ji jen jednou,“ přiznala Gladys a se zamyšleným výrazem se opřela v křesle. „Bylo mi čtrnáct a nikdy na to nezapomenu. Krásnější ženu jsem už nikdy neviděla. Stála v salonu a strašně dlouho se na mě dívala, pak se usmála a zmizela v zahradě. Utíkala jsem ven, abych ji našla, ale nepovedlo se mi to. Nikomu jsem to neřekla, jenom Jimmymu, ale ten mi vůbec nevěřil. Prostě si myslel, že je to nějaká duchařská smyšlenka, dokud ji Kathleen neuviděla v jejich ložnici. Jenže tu tak vyděsila, že v domě nechtěla dál zůstat. Je zvláštní, že se tam zjevuje, jako by nás ve svém domě chtěla přivítat. Ani trochu jsem se nebála, i když jsem byla tehdy malá. Akorát jsem toužila ji zase spatřit a trápilo mě, že se mi to nepodařilo.“ Ten pocit dobře znal a přikývl. Když pominul počáteční šok z jejího zjevení, nejvíc ze všeho si přál, aby se vrátila a znovu se mu ukázala. Čekal na ni, až usnul.

„Já myslel, že je to sousedka a dělá si ze mě legraci. Byl jsem o tom přesvědčený a koukal jsem se za všechny závěsy v ložnici. U nich stála, když jsem ji naposled uviděl. Dokonce jsem dneska ráno vyšel

ven a díval se, jestli nezanechala na sněhu nějaké stopy, ale nic na něm nebylo. A pak mi došlo, co se stalo. Ani jsem vám o tom nechtěl říkat a patrně bych to neudělal, kdybyste na mě nenaléhala. V tyhle věci nevěřím,“ dodal suše, ale jiné vysvětlení nenašel.

„Mám dojem, že k vám přišla, protože jste k ní tak vnímavý a tolik se zajímáte o její příběh. Abych řekla pravdu, taky v tyhle věci moc nevěřím. Tady koluje spousta povídaček o skřítcích, strašidlech a lidech, kteří se zabývají čarodějnictvím. Odjakživa jsem byla absolutně přesvědčená, že to jsou nesmysly. Ale u

Sarah ne. Prostě mám pocit, že s ní je to jinak. Zdála se mi tak skutečná, když se mi zjevila. Pořád si to pamatuju, jako by se to stalo včera.“ Při těch slovech se zatvářila zamyšleně.

„Mně taky připadala jako živá,“ řekl se zadumaným výrazem. „Byl jsem přesvědčený, že je to skutečná žena. Ani jsem se nebál, že je někdo v domě, jen mě rozzlobila její opovážlivost. Opravdu jsem si myslel, že je to nějaký vtip. Mrzí mě, že jsem hned na začátku nepochopil, o koho jde.“ A pak vyčítavě pohlédl na Gladys

Palmerovou. „Měla jste mě na to upozornit.“ Ale ta se rozesmála a zavrtěla hlavou. V uších se jí zablýskly nové náušnice, na které byla tak pyšná.

„Ale jděte. Nechal byste mě zavřít do blázince a tvrdil byste, že jsem senilní. Varoval byste vy mě v opačném případě?“ Usmál se.

Musel s ní souhlasit. Kdyby se o tom zmínila, nevěřil by jí.

„Asi máte pravdu. Co bude dál?“ zeptal se dychtivě. „Myslíte, že se znovu objeví?“ Nejspíš ne, když ji Gladys za celých sedmdesát let viděla jen jednou. Při pomyšlení, že ji už nikdy neuvidí, zesmutněl. „Nemám tušení. V těchhle věcech se moc nevyznám. Řekla jsem vám, že tomu nevěřím.“ „Já taky ne.“ Umíral touhou ji znovu spatřit, ale nechtěl to přiznat ani Gladys. Divil se sám sobě, že ho z ničeho nic okouzlil duch ženy, která žila v osmnáctém století. To o jeho milostném životě příliš nesvědčilo. Po zbytek odpoledne mluvili o Sarah a Francoisovi a Gladys se pokoušela vzpomenout si na všechno, co o nich kdy slyšela. Konečně Charlie ve čtyři hodiny odešel a pomalu jel zpátky k zámečku. Cestou přemítal o Sarah.

Jak projížděl městem, napadlo ho, že zavolá Carole, a zastavil u telefonního automatu. Připadalo mu tak zvláštní, že bez ní strávil Vánoce. Od rána však myslel na to, že jí musí zatelefonovat. Ani pořádně nevěděl, kde je, ale určitě nebude marné zkusit Simonovo číslo. Byl si téměř jistý, že ji tam zastihne, pokud ovšem neodjeli na víkend na venkov. U nich bylo devět večer, a i kdyby si vyšli někam s přáteli, věděl, že jestli přes Vánoce zůstali v Londýně, touhle dobou by už měli být doma. Stál vedle automatu a dlouho se rozmýšlel, až nakonec vytočil číslo. Začínal si už myslet, že není doma, když to na páté zazvonění zvedla, celá udýchaná, jako by běžela nahoru nebo z jiné místnosti. Byla to Carole. Charlie stál ve sněhu, mrzl ve vánočním odpoledni u nekrytého veřejného telefonu a na chvilku jako by ztratil řeč.

„Haló?“ zopakovala a uvažovala, kdo asi volá. Slyšela vzdálený, dutě kovový zvuk meziměstského hovoru. Možná kvůli telefonu, který použil, zřejmě nemají dobré spojení.

„Ahoj. To jsem já. Jen jsem ti chtěl popřát veselé Vánoce,“ a poprosit tě, aby ses vrátila, a jestli mě pořád miluješ. Musel se ovládat, aby jí neřekl, jak moc mu chybí. Náhle mu došlo, že ten telefonát vůbec nebyl dobrý nápad. Nemluvil s ní od té doby, co odletěl z Londýna. „Jak se máš?“ Snažil se, aby to vyznělo nenuceně, ale vzápětí mu hlas totálně selhal, a co horšího, věděl, že to slyšela.

„Dobře. A ty? Co New York?“ Byla veselá, šťastná a zřejmě i hodně zaměstnaná. A on zatím prohání duchy po Nové Anglii. Stačilo, aby ji slyšel, a hned zatoužil po svém starém životě.

„New York ujde.“ Nastala dlouhá pauza a pak se rozhodl, že jí to poví. „Minulý týden jsem odjel.“ „Na lyže?“ Jako by se jí ulevilo. To jí alespoň přišlo normální.

Zprvu se jí zdálo, že je v depresi a nervózní.

„To taky. Vzal jsem si totiž šest měsíců volna.“

„Cože sis vzal?“ Vůbec mu to nebylo podobné. Nemohla tomu uvěřit.

„Co se stalo?“ I když ho opustila kvůli jinému, přesto o něho měla stále strach.

„To je dlouhá historie, ale v ateliéru jsem si připadal jako ve zlém snu. Chrlí projekty staré dvacet roků a těm nejbohatším zákazníkům zasílají okoukané, předělané a letité kopie. Nechápu, jak je možné, že se tak dlouho udrželi v branži. A ta jejich kancelář je jako hadí hnízdo, samé politikaření a donášení. Je mi záhadou, že v Evropě to funguje jinak, a nedochází mi, že jsme si nikdy nevšimli, co se s nimi stalo. Prostě jsem to nezvládl. A šel jsem jim na nervy. Moc jsem se ptal. Ani nevím, jestli se tam ještě vrátím. Řekli, ať si vezmu půlroční dovolenou. Počítám, že někdy v dubnu se teprve rozhodnu, co udělám. Nedovedu si jednoduše představit, že bych se dokázal vyrovnat s takovým svinstvem.“

„Vrátíš se do Londýna?“ Co říkal, ji šokovalo, a bylo jí ho líto.

Věděla, jak k firmě přilnul a jak byl vůči ní loajální. Musela to pro něho být skutečně rána, když od nich odešel, byť jen na pracovní dovolenou.

„Ještě nevím. Musím si pár věcí promyslet, například co dál provedu se svým životem. Nedávno jsem si na rok najal dům v Nové

Anglii. Uzavřel jsem takovou zvláštní dohodu. Možná tu načas zůstanu, pak odjedu do Londýna a najdu si nějaký byt.“

„Kde vlastně jsi?“ Byla zmatená. Nechápala, co to provádí, ale problém byl v tom, že tomu nerozuměl ani sám Charlie.

„Jsem v Massachusetts, v městečku jménem Shelburne Falls poblíž

Deerfieldu.“ Měla pouze neurčitou představu, kde to asi je.

Vyrůstala na západním pobřeží v San Francisku. „Je to tu fakt nádhera. A poznal jsem tady fantastickou ženskou.“ Měl na mysli samozřejmě Gladys, ne Sarah. Carole se nesmírně ulevilo. Čekala, až se tohle stane. Zbaví ji to mnoha starostí a třeba i změní jeho postoj k ní a Simonovi. Náhle pocítila radost, že jí zavolal.

„Ach Charlie, tos mě potěšil. Moc ti to přeju. Tohle jsi potřeboval. My všichni.“

Při těch slovech se smutně pousmál. „Jistě, já vím. Ale moc se neraduj. Je jí sedmdesát a je to moje bytná. Vlastní nádherný zámeček. V roce sedmnáct set devadesát ho postavil francouzský hrabě pro svou milenku.“

„To zní hodně romanticky,“ řekla, trochu popletená tím, co jí vykládal. Uvažovala, jestli se nervově nezhroutil. Co ho to napadlo najmout si zámek v Nové Anglii a nechat na půl roku práce? Co to sakra vyvádí? „Jsi v pořádku, Charlie? Chci říct. totiž.“

„Snad ano. Někdy tak docela nejsem. Ale pak si zase říkám, že to zvládnu. Dám ti vědět, co bude dál.“ A pak nemohl odolat. Musel to vědět. Pořád existovala jiskřička naděje, že dala Simonovi košem poté, co Charlie odjel z Londýna.

„A jak se máš ty? Co Simon?“ Už tě nebaví? Nenávidíš ho? Utekl s nějakou jinou? Podvádíte se? Kašlal na to, co dělá Simon. Charlie chtěl zpátky svou manželku.

„Má se dobře,“ odpověděla Carole tiše. „Oba jsme v pohodě.“ Hned poznala, na co se Charlie ptá. „To mě mrzí,“ utrousil a vypadal jako malý kluk. Rozesmála se.

Docela dobře si dovedla představit, jak se teď tváří. Svým způsobem ho měla pořád ráda, ale zase ne tak, aby za něho zůstala provdaná. Byla velmi zamilovaná do Simona. Stále ještě si nebyla jistá, co se s nimi stalo, ale věděla, že postupem času přestala svého manžela milovat. A navzdory všemu možnému, co si namlouval, to Charlie tušil. Jde jen o to, aby se s tím naučil dalších čytřicet či padesát let žít. Ale teď má alespoň Gladys, říkal si se smutným úsměvem. a Sarah. Jenže obě by je hned vyměnil za

Carole. Zatímco pokračovali v hovoru, snažil se nemyslet na její krásu, na její dlouhé štíhlé nohy a útlý pas, který ho vždy okouzloval. Zrovna mu říkala, že jedou na silvestra do Svatého

Mořice.

„Byl jsem na cestě do Vermontu a tady jsem zastavil,“ vysvětloval jí. „Je to už pět dní. Pak jsem poznal tu ženu, která vlastní zámeček a. Někdy ti o tom budu povídat.“ Na to, že stál venku u

telefonního automatu v Shelburne Falls ve státě Massachusetts, to bylo příliš dlouhé vyprávění. Zatímco ji poslouchal, začalo sněžit.

„Dej mi vědět, kde jsi,“ připomněla mu a Charlie se zamračil.

„Proč? Záleží na tom?“

„Jenom chci vědět, jestli jsi v pořádku, to je všechno.“ Jakmile to vyslovila, okamžitě toho litovala. „Příští týden mi zavedou telefon i fax. Brnknu ti, až budu znát číslo.“ Alespoň bude mít záminku jí zavolat. Carole už začínala být z jejich hovoru nervózní, jelikož do místnosti právě vešel

Simon, aby se po ní podíval. Měli na večeři pozvané hosty a jí to trvalo celou věčnost.

„Faxni mi ho do práce,“ řekla. Charlie okamžitě poznal, že už není sama a připadalo mu to směšné. Před rokem ho podváděla se

Simonem a teď se bojí mluvit s manželem.

„Někdy se ozvu., dávej na sebe pozor,“ dodal a měl pocit, jako by se někam ztrácela. Měl pravdu. Teď slyšel, že jsou v pokoji další lidé. Všichni hosté se shromáždili tam, odkud telefonovala. Po večeři si šli dát kávu do Simonovy pracovny.

„Ty taky,“ zazněl smutně její hlas, když se s ní loučil, a pak dodatečně křikla: „Veselé Vánoce.“ Mám tě ráda, chtěla doplnit, ale nešlo to. A i kdyby tady Simon nebyl, věděla, že to už

Charliemu nemůže říct. Nepochopil by, že může mít ráda oba dva, ale přitom žít jenom se Simonem. Charlie pro ni teď byl něco jako nejdražší a nejstarší přítel. Tušila, že by od ní nebylo hezké, kdyby ho zbytečně mátla.

Když zavěsil, dlouho upřeně hleděl na automat, zatímco se kolem něho tiše snášely na zem sněhové vločky. Měl chuť do něčeho praštit nebo křičet, znovu a znovu se jí ptát, proč se to stalo. Co má co dělat v Simonově domě s jeho přáteli a ještě předstírat, že je za něho provdaná? Kristepane, vždyť je pořád Charlieho manželka, rozvod ještě není vyřízený. Ale nakonec je stejně rozvedou. Pomyšlení na to nesnesl. S povzdechem znovu nasedl do stejšnu, opatrně se vydal nahoru k zámku a cestou myslel na

Carole.

Přemýšlel o ní ještě, když dojel na mýtinu, kde většinou nechával vůz, a sněhem se brodil k domu, který si zamiloval. Byla tma, nikde ani živáčka. Zajímalo by ho, jestli tam na něho čeká tatáž žena, kterou včera spatřil. Potřeboval něco, někoho, koho by mohl milovat a mluvit s ním. Když však odemykal dveře, toužil jedině po Carole. Tentokrát v domě nikdo nebyl. Nic se nepohnulo, žádný zvuk se neozval, neviděl žádné zjevení, neměl žádný zvláštní pocit. Zámeček zel prázdnotou. Posadil se na židli a díval se oknem do tmy. Ani nerozsvítil. Jen chtěl chvilku sedět a myslet na ni., na ženu, kterou miloval a ztratil., a na ženu, kterou včera v noci zahlédl a o níž mohl jenom snít.

6. kapitola

Na Štěpána se Charlie probudil brzy a cítil se plný energie.

Chystal se zajet do města se seznamem věcí, které potřeboval na vyleštění podlah, vyčištění mramorových schodů a krbů. Než odjel na nákup, vzal žebřík a vylezl na půdu. Byl to rozlehlý, dobře osvětlený prostor se čtyřmi velkými kulatými okny a Charlie se tam docela slušně orientoval. Nacházely se tam nějaké bedny se starým oblečením a věci, které tady Gladys skladovala, a pak, což bylo smutné, našel pár Jimmyho věcí, jeho námořní uniformu, nějaké hračky z jeho dětství a také po Peggy. Když je Charlie viděl, zatrnulo mu u srdce. Zřejmě je sem Gladys dala proto, aby na ně náhodou někdy nenarazila.

Trvalo mu asi hodinu, než si všechno prohlédl. Povalovala se tam spousta malých kufrů a kartonových krabic. Ale něco obzvlášť zajímavého nenašel a nic z toho zřejmě Sarah nepatřilo. Když sešel dolů, byl dost zklamaný. Nevěděl ani, co čekal, že najde, ale nějak doufal, že za ta léta se tam nějaké její věci dochovaly. Gladys však byla příliš pořádná na to, aby přehlédla něco tak důležitého jako bednu se Sařinými věcmi. Ani pořádně nevěděl, co by s nimi dělal, ale měl pocit, že by mu ji

alespoň trochu přiblížily. Připomněl si, že ta žena je mrtvá téměř dvě století, a pokud si nedá pozor, začne jí být brzy posedlý. Už tak měl dost problémů ve skutečném životě, aniž věřil na duchy, natož aby se do jednoho zamiloval. Jak by tohle dokázal vysvětlit

Carole? Ale jak to vypadá, ani nebude muset. Žádné věci po Sarah neobjevil a podle toho, co mu Gladys řekla, nepředpokládal, že se mu Sarah znovu zjeví. Dva dny poté za jasného denního světla skoro pochyboval, zda ta vidina nebyla výplodem jeho fantazie či příznakem neuvěřitelného tlaku, pod kterým byl nejdřív kvůli rozvodu a všemu, co k němu vedlo, a pak kvůli firmě, když z ní odešel. Možná tam vůbec žádná žena nestála. Třeba usnul a jen se mu to zdálo.

Ale když to odpoledne zastavil v Shelburne Falls v železářství, neodolal a zašel hned vedle do domu historického spolku. Byla to úzká dřevěná budova, kterou dostalo před lety město darem, a obsahovala rozsáhlou knihovnu o místní historii a malé muzeum.

Charlie si chtěl zjistit, jestli tam nejsou nějaké knihy o Francoisovi nebo Sarah. Když vešel dovnitř, zdaleka nečekal takové přivítání, jakého se mu dostalo. Žena za stolem k němu byla otočená zády, a když se obrátila a podívala se na něho, v jejím pohledu se skrývala hořkost a nenávist, přestože vypadala jako obrázek. A na jeho pozdrav „dobré odpoledne“ zareagovala tak stroze, že to hraničilo téměř s nezdvořilostí. Tvářila se, jako by měla vztek, že sem vůbec přišel, a bylo jasné, že si nepřeje, aby ji vyrušoval.

„Promiňte,“ omlouval se s přívětivým úsměvem, ale v jejích očích ani tváři nenašel žádnou odezvu. Přemýšlel, jestli jí nevyšly

Vánoce nebo celý život, ale jak ji tak pozoroval, usoudil, že je nejspíš jenom protivná. Jinak to byla velmi hezká dívka.

Měla velké zelené oči, tmavé kaštanové vlasy a mléčnou pleť, která s nimi dobře ladila. Byla vysoká, štíhlá a měla velice jemné rysy. Když položila ruce na stůl, všiml si, že má dlouhé útlé prsty. Ale celá jako by ho varovala, aby se k ní nepřibližoval. „Hledám nějaké knihy o Sarah Fergusonové a Francoisi de Pellerinovi, pokud nějaké máte. Data přesně neznám, ale asi tady žili někdy koncem osmnáctého století. Ona tu žila o trochu déle. Myslím, že to, co chci, je tak kolem roku sedmnáct set devadesát. Znáte je?“ zeptal se nevinně. Zapsala na kousek papíru jména dvou knih, podala mu ho a znovu ho šokovala, když na něho skoro zavrčela.

„Tamhle jsou.“ Chladně ukázala za jeho záda na polici s knihami na protější straně místnosti. „Mám teď práci. Jestli je nenajdete, řekněte mi.“ Její chování ho skutečně rozčilovalo a zcela se lišilo od přístupu lidí, se kterými se jak v Shelburne

Falls, tak v Deerfieldu setkal. Všichni ostatní jako by se co nejvíc snažili, aby se cítil jako doma, a byli nadšení, že si pronajal zámeček. Na rozdíl od téhle ženy. Podobala se lidem, jež potkával v newyorské podzemní dráze, když ji občas použil, ale i ti byli mnohem příjemnější.

„Stalo se něco?“ nedokázal si odpustit otázku. Přece není možné, že je bezdůvodně tak nerudná. „Proč?“ Podívala se na něho ledově zelenýma očima. Vlastně byly pouze o odstín světlejší než smaragdy a Charlieho zajímalo, jak by vypadala, kdyby se usmívala.

„Připadáte mi rozčilená,“ řekl mírně a zadíval se laskavýma, čokoládově hnědýma očima do jejích chladných zornic.

„To teda nejsem. Jen mám plno práce.“ Pak se od něho opět odvrátila. Našel obě knihy a prolistoval je. Měl v úmyslu si je vzít domů a byl zvědavý, jestli jsou uvnitř nějaké obrázky. Když si prohlížel druhý výtisk, náhle se mu zatajil dech, protože jednu podobiznu objevil. Nebylo pochyb, koho tehdy zahlédl. Ta podoba byla neuvěřitelná, dokonce i výraz v očích, tvar jejích rtů i to, jako by se už už chtěla usmát nebo promluvit. Díval se na tutéž dívku s dlouhými černými vlasy a velkýma modrýma očima.

Byla naprosto totožná s tou, která se mu zjevila. byla to

Sarah.

Mladá žena z historického spolku se k němu v tu chvíli otočila a všimla si jeho užaslého výrazu. „Příbuzná?“ zeptala se, překvapená jeho nápadným zaujetím. Cítila se trošku provinile, že na něho

byla tak příkrá. Ale s výjimkou turistické sezony, kdy se tady občas někdo zastavil, sem chodíval málokdo. Historický spolek se většinou využíval jako příruční knihovna a Francesca

Vironnetová přijala místo kurátorky a knihovnice s vědomím, že tady bude mít co nejmenší kontakt s lidmi a také hodně času pro sebe, aby mohla pracovat na své disertační práci. Před lety promovala ve Francii z historie umění a pak znovu v Itálii. Mohla by i učit, ale v poslední době raději dávala přednost knihám před lidmi. Na historický spolek nedala dopustit, byla dobře informovaná o knihách, které zde měli, opravila je, když bylo potřeba, a horlivě střežila památky, které se nacházely v prvním patře v místnostech sloužících jako muzeum. Lidé sem zavítali hlavně v létě. Když vzhlédla a viděla, že ji Charlie se zájmem pozoruje, zatvářila se nevrle. Jeho zkoumavý pohled ji znervózňoval.

Překvapilo ho, že se dokonce uráčila položit mu otázku. Přátelská zrovna nebyla.

„Ne, o Sarah a Francoisovi mi vyprávěli známí,“ vysvětlil jí.

„Museli to být zajímaví lidé.“ Předstíral, že si nevšímá jejího rezervovaného výrazu.

„Koluje tady o nich spousta mýtů a legend,“ podotkla opatrně ve snaze, aby to nevypadalo, že ji zaujal. Působil jako inteligentní, vzdělaný člověk, spíš jako Evropan, ale sebemenší touze lépe ho poznat odolávala. „Mám podezření, že jsou to většinou výmysly. Za poslední dvě století se hodně nafoukly. Oba byli patrně úplně obyčejní, i když se to už nedá dokázat.“

Charlie to považoval za dost deprimující názor a pomyšlení, že by je opět degradovali na pouhé smrtelníky, nemohl snést. Raději by uvítal velkou vášeň, o které Gladys mluvila, dojemný milostný příběh a odvahu opovrhnout kvůli vzájemné lásce tehdejší morálkou. Uvažoval, co se asi přihodilo té slečně, že je tak nazlobená a nepříjemná. Jenže paradoxně i přes kyselý obličej a nahněvaný pohled byla téměř krásná. „Chtěl jste ještě něco?“ zeptala se pak Charlieho, jako by ji obtěžoval. Bylo jasné, že se nemůže dočkat, až Charlie odejde a jejich rozhovor skončí.

„Nemáte tu o nich ještě něco dalšího? Třeba i nějaké staré knihy, kde je o nich jen zmínka,“ naléhal tvrdošíjně. Nenechá se odsud vyhnat jen kvůli její nenávisti k lidem. Odhadl ji správně.

Milovala knihy, nábytek a předměty, za které zodpovídala, a jejich historii. Knihy a nábytek by jí nikdy neublížily.

„Musím to zjistit,“ odpověděla chladně. „Máte telefon?“ Místo odpovědi zavrtěl hlavou. „Ještě ne. Zavedou mi ho až příští týden. Zavolám vám a uvidím, jestli jste něco objevila.“ A potom, jako by ji chtěl trochu rozptýlit, ačkoliv nevěděl proč, až na to, že ho její chlad nějak provokoval, jí řekl, že si právě pronajal dům, kde Francois a

Sarah kdysi bydleli.

„Myslíte ten zámeček na kopci?“ zeptala se tentokrát se zájmem a oči jí nepatrně roztály, ale jen na okamžik.

„Ano, přesně ten,“ přitakal a stále ji pozoroval. Jako by se někde na zlomek sekundy pootevřely dveře, ale ona je vzápětí rychle přibouchla.

„Už jste viděl strašidlo?“ zeptala se sarkasticky, pobavená tím, že se tak zajímá o Sarah

Fergusonovou a Francoise de Pellerina.

Byla to sentimentální historka a nikdy jí příliš nevěnovala pozornost.

„Copak tam straší?“ zeptal se jen tak mimochodem. „Nikdo mi nic takového neřekl.“

„To nevím. To je jen moje domněnka. Podle mě v tomhle kraji neexistuje dům, kde nemají alespoň jedno strašidlo. Možná jednou o půlnoci uvidíte ty milence, jak se líbají.“ Při tom pomyšlení se usmála a na okamžik se uvolnila. Charlie úsměv opětoval, ale ona se ihned odvrátila. Jako by se jeho úsměvu polekala.

„Ozvu se vám, pokud něco zahlédnu.“ Zdálo se však, jako by ztratila zájem. Dveře zůstaly nejen zavřené, ale dokonce pevně zamčené na zástrčku. „Musím něco podepsat, když si chci půjčit ty knihy?“ otázal se formálním tónem. Přikývla, po stole k němu přistrčila kousek papíru a připomněla mu, že je má za týden vrátit.

„Díky,“ řekl a sotva utrousil „na shledanou“, což se mu vůbec nepodobalo, ale byla tak chladná, tak

uzavřená, že ji skoro až litoval. Těžko říct, třeba se jí přihodilo něco opravdu hrozného.

Bylo obtížné si představit, že je ve svém věku tak tvrdá a chladná. Odhadoval ji tak na devětadvacet až třicet. Přitom si vzpomněl na Carole, když jí bylo stejně jako knihovnici. Byla samý smích a velmi svůdná. Tato žena připomínala dlouhý, tenký paprsek zimního slunce. Nedovedl si představit, že by cokoli rozehřála, natož srdce muže. Byla to hezká dívka, ale celá z ledu. Jakmile nasedl do auta a vyjel k zámečku, už na ni zapomněl.

Nemohl se dočkat, až si přečte knihy, které si právě vypůjčil.

Chtěl se o Sarah a Francoisovi dozvědět co nejvíc.

Když ho druhý den navštívila Gladys, knihy jí ukázal a podrobně ji informoval. Jednu už dočetl a brzy ráno začal číst druhou.

„Viděl jste ji znovu?“ vyzvídala a spiklenecky na něho pohlédla.

Rozesmálo ho to.

„Ovšemže ne,“ řekl tiše. Už začínal pochybovat, jestli ji tehdy skutečně spatřil.

„Jsem zvědavá, jestli ji ještě uvidíte,“ pokračovala, zatímco si všimla několika věcí, které od její poslední návštěvy udělal.

Všechno bylo srovnané, uklizené a čisté, a i to málo, čím přispěl, mělo styl. Hřálo jí u srdce, že Charlie bydlí v zámečku, který odjakživa milovala. Bylo to tak smutné, když byl prázdný. Zarmoutilo ji, že její snacha v něm odmítala bydlet.

„Vy jste ji taky už nikdy neviděla,“ připomněl jí Charlie.

„Patrně jsem nebyla dost nevinná a moudrá nebo jsem neměla dostatečně silného ducha,“ vysvětlovala trochu žertem a Charlie se usmál.

„Pokud tohle má být tím měřítkem, pak ji určitě taky nikdy neuvidím.“ Potom paní Palmerové prozradil, že před dvěma dny mluvil se svou bývalou ženou a že jí řekl o jejich seznámení. „Myslela, že z vás bude má příští manželka. Nejdřív ji to asi potěšilo, ale vysvětlil jsem jí, že tolik štěstí mít nikdy nebudu.“ Rád ji škádlil a ona si ho také s oblibou dobírala.

Každý den děkovala Gladys Palmerová své šťastné hvězdě za to odpoledne, kdy přímo z dálnice vešel do jejího života. Oba to považovali za znamení osudu.

„Jaké to bylo, když jste s ní mluvil?“ zeptala se ho Gladys

Palmerová laskavě. Už se jí svěřil s tím, co si v posledním roce vytrpěl, a ačkoliv ho dobře neznala, dělala si o něho starosti.

„Těžké. Byl tam on. Měli hosty. Ta představa, že žije s někým jiným, mi připadala zvláštní. Jsem zvědavý, jestli si to na to někdy zvyknu a přestanu se rozčilovat pokaždé, když ho uvidím.“ „Zvyknete. Jednou ano. Chvilku to může trvat. Myslím, že si člověk zvykne na všechno, když musí.“ Ač byla velmi vděčná, že se jí nic podobného nepřihodilo, byla si zcela jistá, že kdyby ji

Roland opustil, zabilo by ji to. Už tak bylo zlé, že o něj přišla vinou nemoce a stáří, ale ztratit ho kvůli nějaké jiné by pro ni znamenalo trápení a ponížení, na které nedokázala ani pomyslet. A velmi obdivovala, že Charlie překonal všechno, čím prošel. A co víc, nepřipadal jí ani zahořklý. Byl slušný, laskavý a spořádaný a zachoval si zdravý smysl pro humor. Vycítila, že mu tu a tam zůstaly jizvy a občas měl smutné oči, ale ani v nejmenším na něm nic nepříjemného nebo nevlídného neshledala. „Napadlo mě, že bych jí měl zavolat a popřát k Vánocům. Asi to byla chyba. Příští rok už budu moudřejší,“ dodal.

„Třeba budete příští rok s někým jiným,“ poznamenala s nadějí v hlase, i když si to Charlie nedovedl představit. Ani ve snu ho nenapadlo žít s nějakou jinou než s Carole.

„Pochybuju,“ řekl se smutným úsměvem. „Jedině že bych nalákal

Sarah.“

„No to je nápad!“ Gladys Palmerová se rozesmála spolu s ním.

Ještě než odešla, Charlie jí oznámil, že si zítra pojede zalyžovat. Chystal se do Charlemontu, jak mu onehdy poradila, a objednal si pokoj na čtyři dny, aby si užil lyžování i na Nový rok. Zeptal se jí, jestli to na silvestra zvládne nebo by si přála, aby s ní raději zůstal doma. Jeho návrh ji velmi dojal.

Pokaždé se nabízel, jestli něco nepotřebuje, buď naštípat dříví, něco zařídit, dojít na nákup nebo uvařit. Byl jako syn, kterého už neměla čtrnáct let a tolik ho postrádala. Byl požehnáním, které jí život uštědřil. Když odpovídala na jeho otázku, vlídně se usmála. „Jste moc milý,“ chválila jeho laskavost, „ale silvestr neslavím už několik roků. S Rolandem jsme nikam nechodili. Zůstali jsme doma a šli spát v deset, zatímco se ostatní opíjeli, ničili auta a dělali ze sebe šašky. Ten večer se mi nikdy moc nezamlouval. Ne, jste hodný, že se ptáte, ale nebude mi nic chybět. Jen zůstaňte v Charlemontu a zalyžujte si.“

Slíbil, že jí nechá jméno hotelu, kdyby ho potřebovala. Před odchodem ho něžně políbila a popřála mu, aby si to hezky užil.

„Ne abyste si něco zlomil!“ varovala ho, když ji usadil do jejího auta. „Sarah by se zlobila!“ žertovala a Charlie se zasmál. Líbil se mu výraz v jejích očích, když mluvila o Sarah a Francoisovi.

„Ujišťuju vás, že já taky. To by ještě scházelo zlomit si nohu nebo ruku,“ řekl znechuceně. V posledním roce mu stačilo zlomené srdce. Zlámané kosti by znamenaly hotové neštěstí. Zamával jí, když odjížděla do města ještě navštívit přítelkyni, poté se vrátil do domu a dočetl druhou knihu o Sarah a

Francoisovi. Velice ho zaujala. Pojednávala především o Francoisově práci v armádě, kdy se snažil dohodnout se s

Indiány. Byl v těchto končinách hlavním mluvčím Indiánů a také v přímém styku se všemi šesti irokézskými kmeny.

Tu noc Sarah za Charliem nepřišla. A když bloudil po domě, žádný zvláštní pocit se nedostavil. Jen se tady cítil příjemně a uvolněně. Před spaním si ještě sbalil věci na lyžování a nařídil si budík na sedmou hodinu ráno. Když usínal, měl dojem, že se pohnuly závěsy, ale byl tak unavený, že nemohl ani otevřít oči.

Přesto byl přesvědčený, že Sarah je někde nablízku.

7. kapitola

Lyžování v Charlemontu bylo kupodivu velmi příjemné, přestože byl

Charlie rozmazlený mnoha zimními dovolenými, které si s Carole dopřávali v Evropě. Obzvlášť se zamilovali do Val d’Iserre a

Courchevelles, i když Charlie měl rád i Svatý Mořic a v Cortině se mu také líbilo. V porovnání s tím vším byl Charlemont dost nudný, ale trasy byly dobré, sjezdovky lákavé a bylo skvělé být zase na svahu venku na vzduchu a dělat něco, v čem vyniká. Přesně tohle potřeboval.

Nestál na lyžích už rok a k polednímu, když se před obědem a horkým šálkem kávy chystal vyjet naposledy nahoru, se cítil jako znovuzrozený. Vzduch byl svěží, a když ráno odcházel z domu, mrzlo, ale na slunku bylo teplo. Musel se usmát, když se vedle něho na sedačce uvelebila holčička, asi o polovinu menší než on.

Imponovalo mu, že lyžuje sama a jede až na vrcholek svahu. Byly tam náročné sjezdovky a Charlie se divil, že se o ni rodiče nebojí. Jakmile se rozjeli, otočila se k němu se širokým úsměvem a Charlie se jí zeptal, jestli sem jezdí často.

„Moc ne. Jen když má máma čas. Píše knihu,“ informovala ho a pozorně si Charlieho prohlížela. Měla velké modré oči a lehce nazrzlé kudrny. Nedokázal odhadnout, kolik jí je. Asi něco mezi sedmi až deseti, což byl dost široký rozsah, ale v dětech se moc nevyznal. Byla to hezká holčička a při jízdě nahoru se chovala naprosto nenuceně. Prozpěvovala si nějakou písničku a pak se na něho s rozpustilým úsměvem a tázavým pohledem znovu podívala.

„Máš děti?“ vyzvídala a Charlie se při odpovědi usmál.

„Ne, nemám.“ Skoro měl pocit, že by se měl omluvit nebo to alespoň vysvětlit, ale dívenka přikývla, jako by to chápala. Jen se pokoušela zjistit, co je zač. Zdálo se, že ji zaujal. Měl na sobě černé kalhoty a tmavozelenou bundu. Ona měla jasně modrou kombinézu téměř stejné barvy jako její oči

a červenou čepici, která ladila s její výstrojí. Připomínala mu děti, které s Carole vídávali, když jezdili lyžovat do Francie. S andělským obličejíčkem, průzračnýma očima a kudrlinkami mu připadala jako Evropanka. Vypadala šťastně, nevinně a zdravě. I když se chovala velmi uvolněně, nebyla drzá ani přemoudřelá, jen velmi chytrá a veselá. Charlie byl rád, že sedí vedle něho, a nedokázal odolat jejímu nakažlivému smíchu.

„Jsi ženatej?“ zeptala se ho a on se rozesmál. Možná byla inteligentnější, než se na první pohled domníval. Její matka ji varovala, aby s lidmi, které potká na vleku, příliš nemluvila, ale jí se to líbilo a už si tady našla hodně přátel.

„Ano,“ řekl bezděčně, ale pak si to rozmyslel. Neměl důvod holčičce lhát. „Těžko se to vysvětluje, ale vlastně nejsem. Teď ještě jsem ženatý, ale brzo nebudu.“ Už ho unavovalo pronásledovat svůj vlastní stín, ale tentokrát zvážněla a pak přikývla.

„Jseš rozvedenej,“ poznamenala zasmušile. „Já taky.“ Způsob, jakým to řekla, ho pobavil. Byla to rozkošná malá šibalka.

„To je mi líto,“ pronesl a snažil se kvůli ní zachovat vážnou tvář. „Jak dlouho jsi byla vdaná?“ „Celej život.“ Když to vyslovila, měla v očích tragický výraz a

Charliemu vzápětí došlo, co tím myslela. Nežertovala. Mluvila o svých rodičích. Evidentně se rozvedli a ona měla pocit, že je na tom stejně.

„Opravdu mě to moc mrzí.“ Tentokrát to myslel upřímně. „Kolik ti bylo, když ses rozvedla?“ „Skoro sedm. Teď je mi osm. Předtím jsme bydleli ve Francii.“

„Ale.“ Vzbudilo to v něm zájem. „Já zase žil v Londýně, když jsem byl ženatý. A ty bydlíš tady, nebo jsi na návštěvě?“

„Bydlíme dost blízko,“ prohodila věcně. Pak se k němu opět otočila, celá šťastná, že mu může dodat další informace, ať už je

Charlie vyžadoval nebo ne. „Můj táta je Francouz. Jezdili jsme lyžovat do Courchevelles.“ „Já taky,“ řekl, jako by teď byli staří kamarádi. „To musíš být moc šikovná, když tě rodiče pustí samotnou až nahoru.“

„Táta mě učil lyžovat,“ prohlásila pyšně. „Máma lyžuje moc pomalu, takže mě pouští samotnou. Jen mi vždycky říká, abych se nedostala do průšvihu, abych s nikým nikam nechodila a moc nemluvila.“ Charlie ocenil, že není zas tak poslušná. Její společnost ho těšila. Byla to velmi okouzlující osůbka. „Kde jste ve Francii bydleli?“ Ve chvíli, kdy dojeli nahoru, z nich už byli dobří přátelé. Když seskakovali ze sedačky, podal jí ruku. Bylo znát, že je zkušená lyžařka, protože ji nevyvedlo z míry, když zamířili ke sjezdovce, která by odradila i některé dospělé.

„Bydleli jsme v Paříži,“ odpověděla a upravila si ochranné brýle.

„V ulici Du Bac v Septieme. Táta zůstal v našem starým domě.“

Chtěl se jí zeptat, proč sem přijela a jestli je její matka

Američanka. Charlie to předpokládal, protože děvče mluvilo dobře anglicky. Rád by se jí vyptal na spoustu věcí, ale nepovažoval to za vhodné. Vtom se rozjela dolů. Pohybovala se rychlostí malé ostřílené přebornice. Namířila si to přímo dolů ze svahu a prováděla hladké dokonalé obloučky. Charlie ji celkem snadno následoval a jel v závěsu za ní. Ohlédla se, a když ho uviděla, širokým úsměvem naznačila, že ji těší jeho přítomnost. „Lyžuješ úplně jako táta,“ křikla obdivně, ale byl to Charlie, kdo žasl nad jejím uměním. Poznal znamenitou lyžařku a roztomilou holčičku. Měl pocit, jako by si v horách našel novou přítelkyni.

Sjížděl rychle dolů a musel se přitom v duchu smát. V poslední době se jeho život docela změnil. Trávil čas se sedmdesátiletou ženou, duchy a dětmi. Bylo to naprosto něco jiného než jeho uspěchaný, jednotvárný a obyčejný život v Londýně a vedení architektonického ateliéru. Neměl ani práci, ani přátele, ani manželku, ani plány. Zbýval mu pouze zářivě bílý sníh pod jeho lyžemi a slunce nad horami.

Konečně zastavila a Charlie prudce zabrzdil vedle ní. „Lyžuješ bezvadně,“ pochválila jeho styl, „úplně jako táta. Ten i závodil.

Taky byl na olympiádě. Ale to už je dávno. Teď si myslí, že je starej. Je mu třicet pět.“

„Tak to já jsem starší. A na olympiádě jsem nikdy nebyl, ale děkuju ti.“ S úsměvem se na něho podívala a odhrnula si vlasy z čela. Charlie si uvědomil, že se jí chtěl na něco zeptat. „Jak se jmenuješ?“

„Monique Vironnetová,“ odpověděla prostě s perfektním francouzským přízvukem a Charliemu došlo, že zřejmě mluví bezvadně francouzsky. „Táta se jmenuje Pierre. Viděls ho někdy závodit?“ „Patrně ano. Ale na jméno si nevzpomínám.“

„Vyhrál bronzovou,“ dodala a Charlie si všiml, že jí posmutněly oči.

„Musí ti moc chybět,“ řekl jemně, zatímco se oba dívali na kopečky pro děti daleko pod nimi. Jako by se ani jednomu z nich nechtělo pokračovat dál. Bavilo ho si s ní povídat a zdálo se, že i ona je moc ráda v jeho společnosti. Domníval se, že jí otec chybí, protože o něm hodně mluvila. „Jezdím k němu o prázdninách,“ vysvětlovala. „Ale mámě se nelíbí, když jsem u něho. Prý pro mě není dobrý, když jsem v Paříži. Když jsme tam bydlely, pořád brečela.“ Přikývl. Znal ten pocit. Za poslední rok se v Londýně naplakal až dost. Rozpad manželství bolí. Přemýšlel, jaká je její matka, jestli je tak hezká a temperamentní jako její dcerka. Určitě je, když má tak milou a veselou holčičku. To se přece nestává samo od sebe. Děti jsou většinou odrazem svých rodičů.

„Tak pofrčíme?“ zeptal se nakonec. Ještě předtím se jí také představil. Zdrželi se nahoře dosto dlouho a bylo mnohem později, než se domnívali. Už hodně po jedné. A Charlie umíral hlady. Sjížděli dolů jako skvěle sehraná dvojice, a když dojeli, oba zářili radostí. „To byla senzace, Monique. Díky!“ Vrhla na něj oslnivý úsměv.

„Fakt válíš! Jako táta.“ Od ní to byla ta největší pochvala a

Charlie to vycítil.

„Děkuju ti. Ty na tom taky nejsi špatně.“ Ale pak nevěděl, co si s ní počít. Nechtěl si jednoduše sundat lyže a nechat ji tam, ale na druhou stranu by ji neměl brát s sebou. „Máš se někde sejít s maminkou?“ Příliš velké starosti si nedělal. Rekreační středisko v Charlemontu působilo spořádaně a bezpečně. Nicméně bylo to jen dítě a poté, co spolu sjeli dolů, ji tady nechtěl nechat jen tak samotnou.

Monique přikývla. „Máma řekla, že mě bude čekat u oběda.“

„Doprovodím tě,“ nabídl se. Probudil se v něm majetnický a ochranitelský pud. Zřídkakdy se stýkal s dětmi a překvapilo ho, jak je mu s ní dobře a jak si ji oblíbil.

„Díky,“ řekla, když se prodírali davem lidí do restaurace. Ale matku nikde neviděla. „Možná už odešla. Ona moc nejí.“ Charlie si ji představoval jako drobnou, jemnou moderní Edith Piaf, ačkoliv Monique neříkala nic o tom, že je matka Francouzka, pouze otec.

Zeptal se, co si dá, a ona požádala o párek v rohlíku, čokoládový koktejl a hranolky. „Táta mě ve Francii nutí jíst zdravě. Fuj.“

Zašklebila se a Charlie se rozesmál. Objednal si hamburger a kolu a zaplatil i za Monique. Usadili se u malého stolku, a když byli v půli oběda, Monique mírně vykřikla, vyskočila a začala na někoho mávat. Charlie se otočil, aby se podíval, koho zahlédla v davu. Všude byla spousta lidí, kynuli na sebe, mluvili, pokřikovali, dupali v těžkých botách po zemi a ještě celí rozjaření z dopoledního lyžování se už nemohli dočkat, až se zase octnou na sjezdovce. Nedokázal odhadnout, koho Monique viděla. Najednou ta dotyčná osoba stála u nich. Vysoká, štíhlá žena v elegantní béžové bundě lemované kožešinou. Měla béžové strečové kamaše a béžový svetr. Sundala si tmavé brýle a na holčičku se přísně zamračila. Charlie měl pocit, že ji už někde viděl, ale nemohl si vzpomenout kde. Možná to byla modelka nebo se potkali někde v Evropě. Působila velmi elegantně a vlasy jí zakrývala pěkná kožešinová čepice. Ale nijak nadšeně se netvářila, když si střídavě měřila pohledem Charlieho a svou dceru.

„Kdes byla?! Všude tě hledám. Nařídila jsem ti, abys přišla do restaurace ve dvanáct.“ Monique se podívala na matku, ale tvářila se klidně. Charlieho překvapila její odměřenost, zatímco holčička je tak milá. Ale elegantní mladá žena byla rozzlobená také proto, že se o ni bála, a to jí Charlie nemohl

dost dobře vyčítat.

„Moc mě to mrzí,“ omlouval se. „Nejspíš je to moje vina. Jeli jsme spolu na vleku, pak zase dolů a zdrželi se. Trochu jsme se zapovídali.“ To ji rozčililo ještě víc.

„Je jí teprve osm.“ Vrhla na něho zuřivý pohled. Stále mu byla nějak povědomá, ale netušil proč. Pak si všiml, že Monique má na krajíčku. „Monique,“ pokračovala přísně matka, „kdo ti zaplatil oběd?“

„Já,“ přiznal Charlie a holčičky mu bylo kvůli matčině tirádě líto.

„Kde máš peníze, které jsem ti ráno dala?“ Mladá žena si vztekle strhla čepici a odhalila dlouhou hřívu tmavých kaštanových vlasů.

Charlie si stihl všimnout, že má hluboké zelené oči. Dceři se vůbec nepodobala.

„Ztratila jsem je,“ odpověděla Monique a z vlhkých očí jí skanuly dvě slzy. „Nezlob se, mami.“ Zakryla si obličej rukama, aby ji

Charlie neviděl plakat.

„Vždyť se nic nestalo,“ pokoušel se je obě uklidnit Charlie.

Cítil se provinile za rozruch, který způsobil. Nejdřív se kvůli němu opozdila, a ke všemu jí zaplatil párek v rohlíku. V žádném případě nechtěl matku napomínat. Moc dobře si uvědomoval, že je Monique její dítě. Ale mladá žena byla stále rozezlená, a když mu poděkovala, popadla Monique za paži a odvedla ji pryč, aniž ji nechala dojíst oběd. Charlieho to pěkně rozčililo. Neměla důvod dělat scény a dcerku před ním ztrapňovat. Samozřejmě je správné, že nechce, aby se dívka bavila s cizími lidmi, ale on přece vypadá úplně neškodně. Mohla se přes to přenést a chovat se trochu vlídněji. Dojídal hamburger a stále o nich přemýšlel.

O holčičce, s níž si tak dobře popovídal, a o matce, která se tak hněvá a bojí. a pak si najednou vzpomněl. Už věděl, kde ji viděl a kdo to je. Byla to ta protivná ženská z historického spolku v Shelburne Falls. A tehdy mu byla skoro stejně nesympatická jako teď. Připadala mu tak zahořklá a vyděšená.

Vzápětí si uvědomil, co mu říkala Monique, že maminka v Paříži pořád plakala. Tím spíš ho ještě víc zajímaly. Před čím utíká? Co skrývá? Nebo je skutečně tak nepříjemná, jak vypadá? Třeba v ní naopak není vůbec nic.

Přemítal o nich, ještě když jel sedačkou nahoru, tentokrát sám, a znovu tam potkal Monique. Pořád byla trochu na rozpacích a váhala, jestli se s ním má dát do řeči. Ale zároveň také doufala, že ho tady zastihne. Nesnášela, když se její matka takhle chovala. Poslední dobou to dělala často. Monique upřela na

Charlieho krásné velké oči a vysvětlila mu to.

„Promiň, že se máma na tebe tak rozzuřila. Je teď naštvaná pořád.

To bude tím, že je unavená. Moc se dře. Píše dlouho do noci.“ To však neomlouvá její chování, a dokonce to věděla i její dcerka, kterou očividně mrzelo, že matka byla na Charlieho tak příkrá. Zdálo se jí, že se to nedá vůbec napravit. „Zalyžujeme si zase spolu?“ zeptala se posmutněle. Připadala mu tak osamělá a z jejího pohledu usoudil, že se jí asi stýská po otci. Není divu, když má takovou matku. Už jen kvůli tomu dítěti doufal, že její otec je laskavější než ta žena s nabroušeným jazykem a tragickým výrazem v očích.

„Mamince to opravdu nebude vadit?“ Nechtěl, aby si o něm její matka myslela, že je nějaký zvrhlík či šílený pedofil, který pronásleduje její dceru. Byli však na sjezdovce se spoustou lidí a to si nemohl nikdo špatně vykládat. Navíc neměl to srdce dívce odmítnout. Tolik toužila po něčí společnosti. „Mamce je fuk, s kým lyžuju. Jen nesmím s nikým chodit někam do domu nebo do auta,“ vysvětlovala moudře, „a fakt se naštvala, protože jsem si od tebe nechala zaplatit oběd. Prý se o sebe dokážeme postarat samy.“ Zvedla k němu své velké oči, jako by se omlouvala za svou rozhazovačnost. „Stálo to hodně?“ zeptala se s obavou v hlase a Charlieho ta naivní otázka rozesmála.

„Ošemže ne. Myslím, že jen o tebe měla veliký strach, a proto se tak rozzlobila. To mámy někdy

dělají,“ řekl chlácholivě, aby zmírnil její obavy, „a tátové taky. Někdy se rodiče bojí, že se stalo něco hrozného, když dítě nemůžou najít, a pak když se objeví, tak je popadne vztek. Večer bude určitě v pohodě.“ Ale

Monique si tím tak jistá nebyla, protože maminku znala lépe než

Charlie. Její matka byla naládová a nešťastná už tak dlouho, že

Monique si ji ani nedokázala jinak představit, přestože si matně pamatovala, že když byla menší, maminka byla veselejší. Jenže tehdy byl jejich život jiný, její iluze nebyly otřesené a ještě pro ni existovaly naděje, láska a víra. Teď jim v životě zbyly pouze hořkost, zloba a smutné ticho. „V Paříži máma pořád brečela. Tady se zase jen rozčiluje.“

Monique měla rozhodně smysl pro humor a Charlie ji upřímně litoval. Od její matky je krajně nespravedlivé, když si vybíjí své neštěstí na dceři. „Podle mě je dost smutná. Možná se jí nelíbí v práci.“

Přikývl, i když měl podezření, že je v tom víc než to, ale nehodlal to vysvětlovat osmiletému dítěti. „Možná se jí stýská po vašem tatínkovi.“

„Ne,“ řekla Monique rozhodně, když ho ostrým obloukem objela.

„Prý ho nenávidí.“ To je tedy hezké. Vskutku báječná atmosféra pro vývoj dítěte, pomyslel si Charlie a zlobil se na její matku čím dál víc. „Podle mě to nemyslí vážně,“ pokračovala Monique s nadějí v hlase, ale oči měla smutné. „Možná se jednou vrátíme,“ dodala zamyšleně. „Ale táta je teď s Marie-Lise.“ Situace byla zřejmě dost složitá a na dívenku asi těžce doléhala. Trochu mu to připomínalo jeho záležitost s Carole, ale oni alespoň neměli děti, kterým by tím ubližovali. Zdálo se, že Monique se to na rozdíl od matky snaží překonat.

„Tohle maminka říká?“ zeptal se jen tak mimochodem. Ne však proto, že by se zajímal o její matku, ale protože si holčičku oblíbil. „Že se k němu vrátíte?“

„Ani ne., teď ještě ne. Prý tady teď musíme zůstat.“ Jsou i horší věci, říkal si. Vrtalo mu hlavou, jestli bydlí v Shelburne

Falls, a také se jí při jízdě dolů zeptal, a Monique přikývla.

Věděl, že tam její matka pracuje, ale netušil, jestli žijí někde v okolí nebo v Deerfieldu. „Jak to víš?“ zeptala se se zájmem.

„Protože jsem tam viděl tvou maminku. Taky tam bydlím. Zrovna o Vánocích jsem se přestěhoval z New Yorku.“

„Jednou jsem v New Yorku byla, když jsme se vrátili z Paříže.

Babička mě vzala k F. A. O. Schwarzovi.“

„To je ten velký obchoďák s hračkami,“ řekl a ona s ním nadšeně souhlasila. Sjeli až dolů a nahoru tentokrát vyjeli na sedačce spolu. Usoudil, že za to, aby si mohl znovu popovídat s Monique, mu stojí riskovat hněv její matky. Holčičku si opravdu oblíbil a navzdory problémům s rodiči z ní sálal neutuchající entuziasmus, vřelost a energie. Byla tak chytrá, temperamentní a roztomilá. Určitě si prožila velké trápení, přesto nezatrpkla. Na rozdíl od matky, která byla očividně deprimovaná a ještě se z toho nedostala. A pokud ano, tak to, co v ní dřív ze života, lásky a štěstí bývalo, se nyní změnilo. Skoro to vypadalo, jako by zemřela a její místo zaujala zahořklá, unavená a opotřebovaná duše. Charliemu jí v podstatě bylo líto. Monique to překoná. Její matce se to evidentně nedaří.

Při jízdě dolů tentokrát hovořili o Evropě a Charlieho to nesmírně pobavilo. Na všechno se dívala svěžím, veselým, vždy lehce humorným pohledem dítěte. Vyprávěla mu o všem, co se jí na Francii líbí. Uvažovala, že jednou, až vyroste a sama si bude moci vybrat, kde chce žít, se tam vrátí a bude zase bydlet s tatínkem. V létě s ním strávila dva měsíce a velmi se jí to líbilo. Měsíc pobývali v jižní Francii. Řekla, že její tatínek je sportovním reportérem v televizi a prý je moc slavný. „Jsi mu podobná?“ zeptal se jen tak mimochodem Charlie a přitom obdivoval její hebké nazlátlé kudrny a velké modré oči stejně jako dopoledne, kdy se poznali.

„Máma tvrdí, že jo.“ Měl podezření, že i z toho je její matka nešťastná. Pokud je její otec olympijský

šampion v lyžování a sportovní reportér a má přítelkyni jménem Marie-Lise, je tu ještě možnost, že bývalou manželku podváděl, nebo možná taky ne. Ale jestliže pořád plakala, ve prospěch jejího muže to zrovna nesvědčilo. Zatímco sjížděli dolů a Monique neustále brebentila,

Charlie přemýšlel, jak si většina lidí dokáže pokazit život.

Podvádějí se navzájem, lžou si, špatně se vdají nebo ožení, ztrácejí úctu, naději i srdce. Připadalo mu skoro jako zázrak, že to některým vyjde a zůstanou spolu. Jemu se to nepovedlo. Kdysi se domníval, že je ten nejšťastnější člověk na světě, dokud nezjistil, že se jeho žena bláznivě zamilovala do jiného. Bylo to tak klasické, až ho to zaráželo. Charlie už zase přemítal, co se asi mezi dívčinými rodiči stalo. Možná má její matka důvod tvářit se tak zachmuřeně a její rty ve tvaru srdíčka jsou po právu pevně stažené do tvrdé linky. Třeba bývala úplně jiná, než kvůli Pierru Vironnetovi zahořkla. Ale pořád existovala možnost, že je to obyčejná xantipa, a Pierre byl rád, že se jí zbavil. Kdo ví? A koneckonců komu na tom záleží? Charliemu rozhodně ne. Ten měl hlavně starost o dívenku.

Monique tentokrát odešla za matkou včas. Charlie se jí předem zeptal, v kolik se mají sejít, přesně ve tři ji poslal za ní a vyjel sám nahoru, aby si naposled zajezdil. Ale zjistil, že mu to nejde ani lépe, ani rychleji než s jeho malou přítelkyní. Snadno s ním držela krok a Charlie se mohl přesvědčit, že její otec byl dobrý učitel. Když sjížděl dolů sám, malá Pařížanka mu nešla z hlavy. Po setkání s ní skoro litoval, že neměli s Carole děti.

Sice by se to tím celé zkomplikovalo a zřejmě by teď měli stejné problémy, ale aspoň by měli něco, čím by se mohli za deset let společného života pochlubit. Takhle jim zbylo akorát pár starožitností, několik pěkných obrazů a polovina povlečení a porcelánu. To jim toho po deseti letech skutečně zůstalo zatraceně málo. Po takové době by měli mít rozhodně víc.

Charlie o tom dumal ještě cestou do hotelu. Ale druhý den, když šel zase lyžovat, Monique ani její matku nikde neviděl. Napadlo ho, že zřejmě odjely domů. Nezeptal se jí, jestli tady zůstávají, a usoudil, že jsou pryč. Několik dalších dnů lyžoval sám, a ačkoliv si všiml tu a tam několika hezkých žen, ani jedna mu nestála za námahu. Poslední dobou se ho zmocňoval pocit, jako by neměl co komu říct, co nabídnout, žádnou útěchu ani podporu, žádné zábavné anekdoty. Jeho studna vyschla. Jediná osoba, která ho s úspěchem vyburcovala z letargie, byla osmiletá holčička. Jak smutná výpověď o jeho duši a vyhlídkách do života.

Udivilo ho, když na silvestra Monique znovu náhodou potkal. „Kam ses poděla?“ zeptal se radostně. Zrovna si pod sjezdovkou připínali lyže a vtom se uviděli. Všiml si, že její matka není nikde v dohledu. Znovu musel přemýšlet o ženě, které vadí, že někdo koupí její dceři párek v rohlíku a hranolky, ale přitom ji nechává lyžovat samotnou. Rozhodně se Monique příliš nevěnovala. Věděla však, že v Charlemontu je dcerka v bezpečí. Co se přestěhovaly, jezdily sem v posledním roce téměř každý víkend. A i přes hořkost, kterou Pierre dodal skoro všemu, co dělali dřív v Paříži, pro ně lyžování znamenalo hodně, přestože její matka chodila na mírnější sjezdovky než Monique. „Vrátily jsme se, protože máma musela pracovat,“ vysvětlovala

Charliemu a celá přitom zářila. Jako by se potkali staří kamarádi. „Ale dneska večer tu zůstáváme a odjedeme až zítra.“

„Já taky.“ Byl tady už tři dny a vracel se až na Nový rok večer.

„Zůstaneš na silvestra vzhůru?“

„Snad jo,“ řekla s nadějí v hlase. „Táta mi dovolí pít šampaňský.

Máma říká, že mě to oblbuje.“

„To je možné,“ souhlasil a zatvářil se pobaveně. Vzpomněl si, kolik sektu vypil za posledních pětadvacet nebo třicet let, ačkoli pokud jde o jeho účinek, dalo by se o něm debatovat. „Myslím, že pár doušků by ti neuškodilo.“

„Máma mi nedovolí ani to.“ A pak dodala o něco veseleji: „Včera jsme šly do kina. Bylo to moc hezký.“ Zdála se spokojená a pak ho na chvilku předjela. Tentokrát ji přesně v poledne poslal za matkou. Odpoledne se však znovu potkali a Monique si přivedla kamaráda. Vyklubal se z něho

spolužák. Jak si Charlie všiml, na sjezdovce to válel, ale Monique mu s vážným výrazem zašeptala, že

Tommy je mizerný lyžař. Charlie se usmíval, když ho děti předhonily, ale on sám byl cestou dolů opatrnější a ke konci dne už také dost unavený. Monique pak odešla a Charlieho překvapilo, že je po večeři uviděl v hotelu. Seděly ve velkém salonu a

Francesca si natáhla dlouhé nohy k ohni. Právě něco říkala

Monique a Charlie si všiml, že se dokonce usmívá. Třebaže si to jen nerad přiznával, vypadala báječně. I přes ledový a zasmušilý výraz v očích to byla krásná žena. Nejdřív zaváhal, ale pak se rozhodl, že k nim zajde a pozdraví je. Strávil s Monique už tolik času, že mu připadalo nezdvořilé, kdyby její matku přehlížel.

Vlasy měla stažené do dlouhého ohonu, a když k ní přistoupil, nemohl si v záři ohně nevšimnout jejích velkých mandlových očí a tmavě tiziánových vlasů. Když se usmívala, vyzařovalo z ní cosi záhadného a exotického. Ale jakmile ho poznala, uzavřela se jako žaluzie na oknech. Charlie nic takového ještě nezažil. Očividně si předsevzala, že se bude schovávat.

„Dobrý večer,“ pozdravil a snažil se působit uvolněně. Nějak mu to už nešlo. A ani si to nepřál. Cítil se jako hlupák, jak tam tak stál a Francesca na něho upírala nasupený pohled. „Sníh byl dneska fajn, že?“ prohodil nenuceně a všiml si, že přikývla.

Jednou po něm střelila pohledem a pak se zase netečně zadívala do ohně.

Nakonec přece jen zvedla oči a odpověděla. „Sníh byl fajn,“ souhlasila, ale Charlie si všiml, že jí dělá nesmírné potíže s ním vůbec promluvit. „Monique mi řekla, že vás potkala,“ dodala skoro přátelsky. Nechtěl, aby si ta ženská myslela, že se snad s

Monique stýká tajně. Jednoduše byli partnery na lyžích a dívence evidentně chyběla pánská společnost, protože se jí stýskalo po otci. „Byl jste k ní moc hodný,“ poznamenala velmi tiše Francesca

Vironnetová poté, co se Monique začala bavit s nějakým dítětem, ale nevybídla Charlieho, aby si k ní přisedl. „Máte děti?“

Domnívala se, že ano. Monique se jí příliš nesvěřovala, o čem s ním mluvila. Hlavně jí neprozradila, že Charliemu řekla o svém otci.

„Ne, nemám,“ odpověděl Charlie. „Oblíbil jsem si ji,“ dodal. A pak ji jaksepatří vychválil. Ale opět si nemohl nevšimnout, jak je ta žena uzavřená do sebe. Počínala si jako zraněné zvíře schované hluboko v jeskyni. Ve tmě z ní byly vidět jedině oči lesknoucí se v záři ohně. Nevěděl proč, ale rád by ji vytáhl ven, i kdyby to bylo jen ze zvědavosti. Před lety by to pro něho byla přímo výzva, ale ještě před svatbou se poučil, že se nemá do podobných dobrodružství pouštět. Takové pokusy totiž většinou nestojí za námahu ani za vynaložený čas. A přesto. cosi v jejích očích mu našeptávalo, že se trápí.

„Máte štěstí, že máte Monique,“ řekl tiše. Tentokrát se mu podívala do očí a on konečně spatřil za ledovcem, za kterým se skrývala, záblesk jakéhosi tepla.

„Ano, to mám.,“ potvrdila, ale neznělo to, jako by to myslela vážně.

„Taky je výborná lyžařka,“ podotkl s úsměvem, „mockrát mě předjela.“

„Mě taky.“ Francesca se málem rozesmála, ale ovládla se. Nechtěla se s tímhle mužem seznamovat. „Proto ji nechávám lyžovat samotnou. Na mě je moc rychlá. Nestačím jí.“ Usmála se na něho a byla téměř krásná, i když ne docela. Musela by vynaložit daleko víc energie, aby se to změnilo. „Prý se naučila lyžovat ve Francii,“ prohodil nenuceně a při těch slovech si všiml, že se v jejím obličeji všechno uzavřelo. Jako by se automaticky zabouchly dveře do sklepa. Zůstaly zamčené, zapečetěné, zapadlé na závoru, ani dynamit by je před stanovenou hodinou neotevřel. Charlie jí očividně připomněl něco, na co nesnesla ani pomyšlení. Takže uzamkla bránu a utekla mu hodně daleko. Když se Monique přiloudala zpátky, Francesca se stále ještě tvářila bolestně a vyděšeně. Pak vstala a řekla dceři, že je čas jít spát.

Monique to úplně zdeptalo. Tak skvěle se bavila a chtěla být vzhůru až do půlnoci. A Charlie si byl

vědom, že jejich odchod částečně zavinil on. Francesca teď před ním musela utéct, aby zůstala v bezpečí, a musela vzít dcerku s sebou. Chtěl jí naznačit, že jí nechtěl ublížit, že má vlastní bolest. Že nikoho neohrožuje. Byli jako dvě poraněná zvířata, která pijí ze stejného potoka, a je zbytečné, aby si navzájem dál škodili, utíkali a schovávali se. Ale své pocity jí nijak nemohl vysvětlit. Nežádal od ní vůbec nic, ani přátelství, ani důvěrnou známost, nechtěl si na ní zhola nic vynucovat. Jen tiše postával u její cesty. Dokonce i tak nepatrné ohrožení, ten náznak lidské přítomnosti v jejím životě, byť i jen na pár okamžiků, bylo na ni příliš nebezpečné. Rád by věděl, o čem asi píše, ale na to by se jí neodvážil zeptat.

Charlie se naposled pokusil za svou malou přítelkyni přimluvit.

„Není ještě moc brzo, když je silvestr? Co kdyby si Monique dala zázvorovou limonádu a my trochu vína?“ Ale to bylo ještě nebezpečnější a Francesca zavrtěla hlavou, poděkovala a během dvou minut obě zmizely. Charlieho mrzelo, že odešly. Ještě nikdy se nesetkal se ženou, která byla tak vážně zraněná, a nedovedl si představit, co jí ten její reportér provedl, že je tak poničená. Ať už to bylo cokoli, Charlie měl podezření, že to muselo být něco hrozného. Alespoň ona si to myslela, což úplně stačilo. I přes brnění, které tak efektivně nosila, vycítil, že někde hluboko v jejím nitru se patrně skrývá sympatická bytost.

Zašel do baru, kde se zdržel až do půl jedenácté, a nakonec odešel nahoru do svého pokoje. Nemělo smysl postávat dole a dívat se, jak se všichni smějí, pokřikují a opíjejí se. Podobně jako Gladys Palmerová i on nesnášel silvestrovskou noc. A o půlnoci, kdy se troubilo, zvonilo, páry se líbaly a slibovaly si, že letos bude všechno jinak, už Charlie tvrdě spal v hotelové posteli. Druhý den, když se brzy ráno probudil, sněžilo a viditelnost byla špatná. Foukal ledový vítr a mrzlo. Rozhodl se, že se vrátí.

Charlemont je tak blízko jeho bydliště, že sem může kdykoli zajet. Nemusí přece lyžovat ve špatném počasí a zbytečně tady zůstávat, když by raději byl doma a dělal něco v domě. Stačilo mu, že si za ty tři dny pořádně zalyžoval.

V půl jedenácté uvolnil hotelový pokoj a za dvacet minut byl zase doma. Znovu se vytvořily závěje a všude panovalo naprosté ticho.

Strašně rád se na to díval a celé hodiny seděl v pracovně, která kdysi bývala Sařiným budoárem, četl si a občas vzhlédl, aby chvilku pozoroval padající sníh.

Myslel na holčičku, kterou v Charlemontu potkal, a na její matku, jež byla tak roztrpčená a zároveň tak smutná. Rád by Monique ještě někdy viděl, ale bylo jasné, že on a její matka si nejsou souzeni jako důvěrní přátelé. Při svých úvahách si vzpomněl, že musí vrátit do historického spolku ty knihy. Jednu půjčil Gladys

Palmerové, kterou chtěl beztak navštívit, proto si v duchu umínil, že se u ní druhý den zastaví a knihu si vyzvedne. Potom je může obě vrátit do historického spolku.

Zatímco přemýšlel, nahoře na půdě přímo nad jeho hlavou se náhle ozval zvláštní šramot, až sebou bezděky trhl leknutím. Vzápětí se však rozesmál. Připadal si tak hloupě. Vždyť v domě s takovou historií se všechno hned přisuzuje něčemu nadpřirozenému. Nikoho nikdy nenapadlo, že by někde v podkroví mohl pobíhat třeba čipmank, možná i veverka nebo krysa.

Rozhodl se, že si toho nebude všímat, ale když pročítal nějaké nové časopisy o architektuře, které si koupil, zaslechl ten zvuk znovu. Znělo to, jako by nějaké zvíře něco vleklo po zemi, a chvílemi dokonce, jako by tam něčím šoupal člověk. Vzápětí se ozvalo hryzání, což jen potvrdilo jeho původní domněnku. Zřejmě nějaký hlodavec. Tentokrát ani neměl podezření, že to je Sařin duch. Po tom, co mu Gladys řekla, že ji zahlédla jen jednou v životě, už rezignoval a byl přesvědčený, že se Sarah podruhé nezjevuje. Pořád si to sice nedokázal vysvětlit, ale ať to bylo cokoli, zmizelo to a dům byl prázdný. Vyjma krysy v podkroví nad jeho hlavou.

Obtěžovala ho celé odpoledne a za soumraku, kdy venku ještě stále padal sníh, vytáhl žebřík a rozhodl se, že se tam půjde podívat.

Pokud to je krysa, nechtěl, aby rozhryzala vedení. Dům byl už takhle dost starý, ještě aby hlodavci

zničili, co zbývalo, a způsobili třeba i požár. Musel Gladys opakovaně slíbit, že na to dá pozor. Ale když otevřel padací dveře vedoucí na půdu a vyhoupl se nahoru, zjistil, že je tam ticho. Nic nenasvědčovalo tomu, že se tam děje něco špatného. Věděl, že se mu to nezdálo, a jen doufal, že krysy nezalezly někam za zeď. Přísahal by, že ty zvuky slyšel přímo nad hlavou. Přinesl si baterku a všechno bedlivě prohlížel.

Byly tam tytéž bedny, které viděl už předtím, uniformy, hračky, staré zrcadlo opřené o stěnu a pak na protějším konci zahlédl něco, čeho si při prvním průzkumu nepovšiml. Stála tu stará ručně vyřezávaná kolébka. Zlehka ji pohladil a přemítal, jestli patřila

Gladys nebo Sarah, ale ať tak či onak, teď z ní vyzařoval smutek a prázdnota, které ho až dojímaly. Miminka, která v ní spávala, byla pryč, a co horšího, všechna už zemřela. Odvrátil se, aby se zbavil sladkobolného pocitu, který ho z ní přepadl, a posvítil si do nejzazších rohů, aby se přesvědčil, jestli si tam nějaké chlupaté zvířátko neudělalo hnízdo. Věděl, že čipmankové to někdy dělávají. Mohli tam klidně bydlet kdovíjak dlouho. Když se pomalu vracel k žebříku, zpozoroval pod velkým kruhových oknem malý výklenek, v němž byla zastrčená stará truhla. Nedomníval se, že ji tam předtím viděl, ačkoli podle vzhledu a mračna prachu, který se zvedl, když se jí dotkl, bylo jasné, že je tam už celou věčnost. Celkem snadno se dala přehlédnout, protože její odřený kožený povrch bezmála splýval se zdí. Charlie se ji pokusil otevřít, zjistil ale, že je zamčená. Skutečnost, že se do ní nemohl dostat, ho zaujala. Truhla neměla žádné označení, žádný monogram, jméno ani erb. Jelikož obyvatelé domu byli Evropané se šlechtickým titulem, nepřekvapilo by ho, kdyby nějaký rodový znak objevil, ale nic nenašel. Zatímco si zlehka pohrával se zámkem, kousek prastaré kůže se odloupl. Povrch se sice zdál velmi chatrný, ale samotná truhla byla pevná. A když se ji Charlie pokusil zvednout, připadalo mu, jako by byla plná kamení. Jenže nebyla zas tak velká, aby se s trochou námahy nedala odnést, a

Charlie ji odtáhl až k žebříku. Pak začal pomalu slézat dolů, truhlu si přitom přidržoval na rameni a dával pozor, aby ji nepustil.

Jakmile stál na zemi, postavil ji s žuchnutím na zem. Poté zavřel padací dveře, spokojený, že nahoře nenašel žádné hlodavce. Odnesl truhlu do kuchyně a vyndal si nějaké nástroje, kterými by vypáčil zámek. Cítil se trochu trapně. Co když si tam Gladys Palmerová schovala nějaké vzácnosti nebo dokumenty, které neměl nikdo vidět? Připadalo mu to trochu jako vpád do soukromí, přestože truhla byla podle všeho hodně stará, ale něčím ho tak silně přitahovala, že s tím nedokázal přestat. Dál zápolil se zámkem a ten náhle povolil a odpadl. Kůže byla vyschlá a ztrouchnivělá a vykukovaly z ní hlavičky mosazných hřebíků. Je docela dobře možné, že truhla tu je stejně dlouho jako zámeček. Když se

Charlie dotkl víka, téměř zatajil dech. Neměl tušení, co objeví, zda peníze, šperky, poklad, dokumenty, mapy, malou vysušenou lebku nebo jinou příšernost, či vzácnou trofej nebo pouhé tretky, ale když zvedal víko, rozbušilo se mu srdce a přísahal by, že poblíž zaslechl nějaký šustot. Zasmál se tomu v tichu kuchyně, protože věděl, že se mu to určitě zdálo. Tohle byla pouze věc, předmět, stará truhla, a když ji otevřel, zaplavila ho vlna zklamání. Byla plná malých, v kůži vázaných knížek, vypadaly jako modlitební knihy nebo zpěvníky s dlouhými hedvábnými záložkami. Napočítal jich víc než tucet a všechny byly stejné. Odhadoval, že kůže bývala kdysi červená, ale teď se proměnila na bezvýraznou vybledlou hněď. Vzal jeden svazek a otevřel ho, zatímco přemýšlel, zda knihy pocházejí z nějakého kostela a komu asi patřily. Nebylo na nich žádné označení, žádný titul, ale působily tak trochu posvátně. Když potom nahlédl dovnitř, hned na první stránku, zamrazilo ho, protože tam četl její jméno napsané vlastní rukou. Písmo bylo malé, úhledné a čitelné. Inkoust na stránce zaschl někdy před dvěma sty lety. V rohu totiž stálo

Sarah Fergusonová, 1789. Pouze to, že viděl její písmo a přečetl její jméno, ho naplnilo touhou. Jaká asi byla? Bylo to tak dávno. Když zavřel oči, dovedl si představit, jak sedí ve svém pokoji a píše. Velice jemně a opatrně, v obavě, že se při jeho doteku rozpadne, otočil na další stranu. Poté mu konečně došlo, co drží v ruce. To nebyl zpěvník. Byly to zápisky, deníky Sarah Fergusonové. Když

začal číst, oči se mu rozšířily úžasem. Bylo to něco jako dopis od ní určený všem. Líčila jim, co se jí přihodilo, kde všude byla, koho viděla, co jí bylo drahé, jak poznala Francoise de

Pellerina, jak se sem dostala a odkud přišla. Když Charlie začal číst slova, která přežila dvě století, po tváři mu skanula slza a dopadla na ruku. Sotva dokázal uvěřit svému obrovskému štěstí, a když se dal znovu do čtení, tělem mu projelo vzrušení.

8. kapitola

Sarah Fergusonová stála u okna a dívala se ven na vřesoviště, což dělala už dva dny. Ačkoliv byl srpen, od rána se venku držela mlha, obloha se zachmuřila a vše nasvědčovalo tomu, že se co nevidět přižene bouřka. Všechno kolem působilo temně a zlověstně, ale odpovídalo to jejímu pocitu při čekání. Její manžel Edward, hrabě z Balfouru, byl pryč už čtyři dny.

Před čtyřmi dny jí oznámil, že jede na lov, a vzal si s sebou pět sluhů. Řekl Sarah, že se má setkat s přáteli. A ona se dál nevyptávala. Věděla své. Nařídila mužům, kteří po něm pátrali, aby hledali v hostinci nebo v sousedním městě, a dokonce mezi služebnými děvčaty na farmách a přilehlých pozemcích. Znala

Edwarda dobře a velmi dlouho. Poznala jeho krutost, nevěru, bezcitnost, nemilosrdnost jeho jazyka a tvrdost jeho ruky. Trpce a častokrát ho zklamala. Šesté dítě, které mu porodila, tentokrát mrtvé hned při narození, bylo pohřbeno teprve před třemi měsíci.

Dědic, to bylo to jediné, co od ní Edward kdy chtěl, a po tolika letech s ní se ho ještě nedočkal. Všechny jeho děti potratila nebo se narodily mrtvé či zemřely během několika hodin po porodu. Její matka zemřela po porodu se svým druhým dítětem a Sarah už od malička žila jen s otcem. Když se narodila, byl už velmi starý a po matčině smrti se znovu neoženil. Sarah byla tak krásná, tak zábavná a byla mu jediným potěšením, které opatroval jako oko v hlavě. Když zestárl a stále více a více chřadl, Sarah o něho obětavě pečovala a uchovala ho při životě mnohem déle, než by bez její pomoci vydržel. Když jí bylo patnáct, i on pochopil, že jeho čas vypršel. Věděl, že nemá na vybranou, nesměl váhat, musel se rozhodnout. Než zemře, musí jí najít manžela.

V hrabství se naskýtalo mnoho možností, hrabě, vévoda, vikomt a někteří další významní muži. Ale ten nejvytrvalejší, ten, kdo ji chtěl nejvíc, byl Balfour, jehož pozemky sousedily s otcovými. Vzniklo by tak výjimečné panství, vysvětloval jejímu otci, největší a nejvýznamnější v Anglii. Během let Sařin otec značně rozšířil své polnosti, takže měla věno hodné panovníka.

Nakonec to byl Balfour, kdo ji získal. Byl příliš rafinovaný, jeho zájem příliš velký a jeho argumenty příliš přesvědčivé, než aby se daly ignorovat. Existoval ještě jeden mladší muž, kterého by chtěla raději než Edwarda. Balfour však přemluvil jejího otce, že pokud tak dlouho žila se starcem, nebyla by nikdy šťastná s mladíkem téměř stejného věku. Potřebovala spíš někoho jako její otec. Sarah však Edwarda téměř neznala, nevěděla o něm nic, jinak by prosila o smilování a žadonila, aby ji toho ušetřili.

Zaprodali ji kvůli půdě a v šestnácti se stala hraběnkou z Balfouru. Svatba byla malá, panství obrovské a tresty nekonečné. Pět týdnů po svatbě její otec zemřel.

Poté ji Edward pravidelně bil, dokud neotěhotněla. To jí pak pouze vyhrožoval, nadával a fackoval ji pokaždé, kdy si zamanul, a opakoval, že ji zabije, jestli mu neporodí dědice. Většinu času se zdržoval mimo dům, cestoval po svém panství, válel se opilý po hospodách, znásilňoval služky nebo se toulal se svými kumpány po celé Anglii. Ale nejsmutnější chvíle zažila, když jejich první dítě zemřelo pár hodin po narození. Byl to jediná jiskřička naděje v jejím životě. Edward byl méně rozrušený než ona, protože šlo jen o děvčátko. Následovali tři synové, dva se narodili mrtví, jeden předčasně, a další dvě byly opět dívky. Tu poslední celé hodiny chovala mrtvou, zabalenou v plenkách, které pro ni stejně jako pro ostatní připravila. Byla téměř šílená žalem a bolestí, až jí dítě museli vzít, aby ho mohli pohřbít. Od té doby s ní Edward sotva promluvil.

Ačkoli se Edward snažil svou krutost vůči ní skrývat, věděla

Sarah jako všichni ostatní v hrabství, že má nespočet nemanželských dětí, sedm z nich synů. Už ji varoval, že jestli mu nedá dědice, uzná nakonec za vlastního jednoho z nich, udělá cokoli, než aby titul i panství připadlo jeho bratru

Havershamovi, kterého nenáviděl.

„Tobě nenechám nic,“ vyštěkl na ni jednou. „Zabiju tě, než abych tě nechal žít na povrchu téhle země beze mě, jestli mi nedáš dědice.“ Ve svých čtyřiadvaceti za něho byla provdaná už osm let a částečně ji zabil už dávno. V očích se jí usadil mrtvý výraz, který sama někdy zahlédla v zrcadle. A zvláště od té doby, co jí zemřelo poslední děťátko, jí bylo úplně lhostejné, jestli zůstane naživu nebo umře. Její otec by zešílel, kdyby se dozvěděl o osudu, k němuž ji odsoudil. Muž, jenž se jí ošklivil, s nímž byla nucena posledních osm let spát a neustále se pokoušet dát mu děti, především dědice, ji bil, týral, nenáviděl a pohrdal jí.

Ve čtyřiapadesáti letech byl stále pohledný muž, měl hezké aristokratické rysy a mladé dívky na farmách a v hospodách, které neznaly jeho způsoby, ho považovaly za okouzlujícího, ale on je zakrátko zneužil, odvrhl a pošlapal, a pokud z toho vzešlo dítě,

Edward o děvče i potomka ztratil zájem. Nezáleželo mu na ničem, poháněla ho pouze žárlivost a nenávist k mladšímu bratrovi a chamtivost, která ho nutila, aby uchvátil každý kousek půdy, který mu přišel pod ruku, včetně pozemků jejího otce, jež přešly do Edwardova vlastnictví po starcově smrti. Edward ji využil, jak nejvíc mohl, a co zůstalo, ho přestalo zajímat. Přesto, i po tolika zklamáních, tolika tragédiích v jejím mladém životě, po ní stále požadoval dědice. Věděla, že nepřestane i za cenu toho, že nakonec dítě nedítě Sarah zemře. Bylo jí to však lhostejné. Jen doufala, že konec nastane brzy. Stačí nějaká nehoda nebo nemilosrdné bití a dítě v jejím lůně se nikdy nenarodí a ona s ním odejde do jiného světa. Nechtěla po Edwardovi nic, pouze smrt a svobodu, kterou tím získá. A když teď čekala na jeho návrat, byla přesvědčená, že se přižene na tom svém jankovitém koni rovnou z nějakého neřestného záletu. Nedovedla si představit, že by se mu mohlo něco stát. Byla si jistá, že se někde zpitý válí s nějakou povětrnicí v náručí. A nakonec se vrátí domů, aby Sarah surově ztýral. Byla vděčná za jeho nepřítomnost, přestože se tentokrát všichni kromě ní strachovali. Věděla totiž, že je až příliš velký ničema na to, aby zemřel, a až moc prohnaný na to, aby se tak dlouho někde zdržel.

Konečně se odvrátila od okna a podívala se znovu na hodiny na krbové římse. Bylo něco po čtvrté. Uvažovala, jestli má poslat pro Havershama a požádat ho, aby nechal Edwarda hledat. Byl to Edwardův nevlastní bratr, a pokud by ho o to poprosila, přijel by okamžitě. Ale připadalo jí pošetilé zbytečně mu přidělávat starosti, a kdyby ho tady Edward po návratu domů zastihl, zuřil by a vybil by si vztek na ní.

Pomalu se vrátila do nitra pokoje a posadila se. Její široké zelené saténové šaty se třpytily jako drahokam a tmavě zelený sametový živůtek obepínal její pružnou postavu tak pevně, že vypadala opět jako mladá dívka. Pod šaty měla krémovou blůzu z gázu, jejíž odstín se téměř shodoval s barvou její pleti. Bylo na ní cosi velmi jemného a zdánlivě křehkého, ale byla zdatnější, než navenek působila, jinak by jeho bití nepřežila.

Slonovinová bělost pokožky ostře kontrastovala s jejími lesklými černými vlasy. Měla je spletené do dlouhého copu několikrát ovinutého tak, že na týlu tvořil velký uzel. Sarah byla vždy elegantní, ale bez módních výstřelků. V jejím vystupování byla dokonalá důstojnost, která neodpovídala zoufalství v jejích očích. Pro služebnictvo měla vždy laskavé slovo, často docházela na farmy, aby pomohla s nemocnými dětmi, a nosila jim jídlo.

Pokaždé byla po ruce, aby jim pomohla.

Její velkou vášní byly literatura a umění. Jako malá cestovala s otcem po Itálii a Francii, ale od té doby se nikam nedostala.

Edward ji držel pod zámkem a zacházel s ní jako s kusem nábytku.

Její výjimečné krásy si už ani nevšímal, neznamenala pro něho vůbec nic. Choval se lépe ke koňům než k Sarah.

Byl to Haversham, kdo o ni dbal a zajímal se o ni, kdo viděl v jejích očích smutek a skličovalo ho, kdykoli se dozvěděl, že postonává. Ustavičně ho děsilo, jak s ní jeho bratr zachází, ale nemohl dělat téměř nic, aby ji vymanil z pekla, v něž jeho bratr proměnil její život. Když se s ní Edward oženil, bylo

Havershamovi dvacet jedna a v době, kdy Sarah manželovi porodila jejich první dítě, ji hluboce miloval. Trvalo mu další dva roky, než jí to řekl, ale když se konečně osmělil, byla hrůzou bez sebe, co by se stalo, kdyby opětovala jeho city. Edward by je oba zabil. Donutila Havershama, aby jí slíbil, že o tom už nikdy nebude mluvit. Přesto se nedalo popřít, co oba cítili. Milovala ho po celá ta léta, ale držela to v tajnosti. Nikdy by mu to neprozradila, protože by tím riskovala jeho život, který považovala za mnohem důležitější než svůj vlastní.

Oba věděli, že neexistuje žádná naděje, aby mohli být spolu.

Nakonec se před čtyřmi lety oženil s jednou sestřenicí, s hloupou, ale hodnou sedmnáctiletou dívkou jménem Alice. Vyrostla v Cornwallu a v mnoha ohledech byla pro svého manžela až příliš jednoduchá, ale ekonomicky to byl výhodný svazek. Jejich rodiny však byly spokojené a během čtyř let Alice porodila čtyři rozkošné holčičky. Stále však neexistoval žádný dědic kromě

Havershama. Ani jeho dcery problém nijak neřešily, jelikož ženy nemohly dědit půdu a titul. Pomalu se smrákalo a Sarah právě zapálila svíce, když náhle na nádvoří zaslechla hluk. Zachvěla se, zavřela oči a modlila se, aby to nebyl on. Kdyby se mu opravdu něco přihodilo a nikdy se už nevrátil, její život byl byl navždy spasen, přesto si však uvědomovala, že jsou to hříšné úvahy. Nesnesla nadále pomyšlení, že s ním stráví zbytek života, ať bude sebevíc krátký. Po

Edwardově boku by se zdál mnohem, mnohem delší.

Postavila svícen a rychle kráčela k oknu. A pak je uviděla.

Nejdřív jeho koně, kterého vedlo asi půl tuctu jejich mužů. Byl bez jezdce. Za nimi pak spatřila farmářský vůz, na němž leželo na kabátě jeho tělo. Vypadal jako mrtvý. Srdce se jí chvělo v hrudi jako poplašený pták. Kdyby nežil, zůstali by zakřiknutí a někdo by jí to přiběhl oznámit. Ale začali pobíhat a přivolávat pomoc téměř ihned, jakmile se objevili na nádvoří. Kohosi poslali pro doktora, čtyři z mužů ho položili na široké prkno a nesli ho do domu. Neměla tušení, co se mu stalo, ale když zjistila, že žije a oni doufají, že ho zachrání, zmocnila se jí úzkost.

„Bože, odpusť mi.,“ zašeptala, když bouchly dveře na protější straně velikého přijímacího pokoje, ve kterém seděla, a jeho muži ho přinesli dovnitř. Připadal jí jako mrtvý, ale věděla, že není. „Jeho lordstvo. Spadlo z koně,“ zvolali naléhavě. Edward se ani nepohnul. Naznačila jim, aby šli za ní nahoru do jeho ložnice, a tiše sledovala, jak ho ukládají do postele. Na sobě měl tytéž šaty, v nichž odjížděl, a Sarah si všimla, že má roztrhanou a zaprášenou košili. Obličej měl našedlý a vousy plné ostružiní.

Začal si s jednou ženou z nedaleké farmy a své muže poslal do hostince, aby tam na něho počkali. Trpělivě čekali celé tři dny.

Neměl ve zvyku s nějakou takhle dlouho laškovat, ale muži se jen smáli, žertovali a čekání si krátili popíjením piva a whisky.

Když se neukázal, nakonec se ho vydali hledat, ale zjistili pouze, že od ženy z farmy odjel už před třemi dny. Zavolali správce a začali po něm pátrat. Našli ho teprve dnes ráno. Edward spadl z koně a celé dny tam ležel v deliriu. Nejdřív si mysleli, že má zlomený vaz, ale cestou domů se na okamžik probral a pak opět upadl do bezvědomí. A nyní, když ležel na posteli, vypadal jako mrtvý. Sarah jenom řekli, že to byl ošklivý pád, a měli podezření, že se silně udeřil do hlavy.

„Kdy se to stalo?“ zeptala se potichu, ale nevěřila jim, když jí odpověděli, že dnes dopoledne. Měl na sobě zaschlou krev a zvratky několik dní staré. Když přišel lékař, ani pořádně nevěděla, co mu má říct. Muži si ho vzali stranou a šeptem mu vylíčili, co se stalo. Doktor už tyhle záležitosti důvěrně znal.

Manželka jeho lordstva se nemusela dozvědět, kde hrabě byl a co dělal. Teď hlavně potřeboval pustit žilou, nasadit pár pijavic a pak nezbylo než počkat výsledek. Byl to zdravý, vitální člověk silné

konstituce a doktor měl za to, že i přes jeho věk je možné, ne-li dokonce jisté, že by tu nehodu mohl přežít.

Sarah stála poslušně vedle něho, když mu pouštěli žilou, ale ani se nepohnul. Ze všeho nejvíc však nesnášela pijavice, a když doktor odešel a ona opustila pokoj, vypadala skoro stejně špatně jako Edward. Pak usedla k psacímu stolku a napsala Havershamovi.

Musí se dozvědět, co se přihodilo, a je-li tu nebezpečí, že by

Edward v noci mohl zemřít, měl by u toho Haversham být.

Zapečetila dopis a poslala ho po jednom ze sloužících.

K Havershamovi to trvalo hodinu jízdy. Sarah věděla, že švagr se vydá na cestu ihned a dorazí ještě dnes v noci. Pak se vrátila k Edwardovi. Potichu seděla v křesle, pozorovala ho a pokoušela se porozumět tomu, co k němu cítí. Nebyly to zloba ani nenávist, byla to lhostejnost, strach a pohrdání. Ani si nedokázala vzpomenout na dobu, kdy ho milovala. Bylo to tak krátké, založené na lži a tak dávno, že jí to téměř docela vymizelo z paměti.

Necítila k němu vůbec nic. A jedna její část, která vedle něho tu noc seděla, byla tichá, silná, nezlomená, nespoutaná a modlila se, aby se nedožil rána. Byly okamžiky, kdy si říkala, že s ním nevydrží už ani chvilku. Nemohla se smířit s myšlenkou, že přežije jeho dotek nebo osahávání. Raději by zemřela, než aby mu porodila další dítě, přesto však věděla, že pokud Edward zůstane naživu, bude jen otázkou času, než se jí znovu násilím zmocní.

Margaret, její komorná, se jí těsně před půlnocí přišla zeptat, jestli něco nepotřebuje. Bylo to milé děvče a bylo jí stejně let jako její paní, když přišla na Balfour, pouhých šestnáct. Sarah překvapilo, že je ještě vzhůru, a poslala ji spát. Margaret jí byla vášnivě oddaná, byla u ní, když jí zemřelo poslední miminko, a považovala Sarah za nejpozoruhodnější ženu, jakou kdy poznala.

Udělala by pro ni všechno, o co by ji požádala.

Haversham přijel až ve dvě hodiny ráno. Onemocněla mu žena. Od dvou svých dcer dostala spalničky a bylo jí stejně zle jako jim.

Všechny se osypaly, nesnesitelně je to svědilo a měly kašel. Jen nerad od nich odcházel, ale když dostal Sařin vzkaz, věděl, že musí přijít.

„Jak je mu?“ Byl vysoký, tmavovlasý a hezký, jako býval Edward v mládí. Havershamovi bylo pouze dvacet devět a Sarah cítila, že jí zatrnulo u srdce jako pokaždé, když se objevil, vzal její ruce do svých a sevřel je v dlaních.

„Před hodinou mu pustili žilou a nasadili mu pijavice, ale ještě se ani nepohnul a nevydal ani hlásku. Já nevím, Havershame.

Myslím, že. Doktor říkal, že má zřejmě nějaké vnitřní krvácení.

Nic na něm není vidět, nic nemá zlomené, ale vypadá to, že by to nemusel přežít.“ Při těch slovech se jí z očí nedalo nic vyčíst.

„Myslela jsem, že bys tady raději měl být.“

„Chtěl jsem být s tebou.“ Vděčně na něho pohlédla a pak pomalu opustili Edwardovu ložnici. Teprve když se ocitli venku a majordomus přinesl do přijímacího pokoje Havershamovi sklenku brandy, podíval se na svou švagrovou a připustil, že Edward vypadá jako mrtvý. Nevěřil, že to přežije. „Kdy se to stalo?“ zeptal se a zatvářil se ustaraně. Pokud Edward zemře, připadne na něho velká zodpovědnost. Nikdy ho nenapadlo, že by se něco takového mohlo stát. Vždycky se domníval, že Sarah s Edwardem budou jednou mít syna, třebaže on sám se na něho rozhodně nezmohl, ač měl čtyři děti. Ale jelikož porodila tři syny, kteří zemřeli, nedovedl si představit, že by neměla dalšího, a doufal, že ten následující porod přežije.

„Prý se to stalo dneska ráno,“ odpověděla tiše, a když se na ni podíval, uvědomil si jako pokaždé, jak je silná. Byla daleko silnější a odvážnější než většina mužů a určitě ještě víc než on sám. „Lžou,“ podotkla klidně. Haversham přemítal, jak to ví. Dal si nohu přes nohu, a zatímco ji pozoroval, snažil se zoufale potlačit touhu obejmout ji. „Určitě to bylo mnohem komplikovanější,“ pokračovala, „ale to snad není důležité. Ať se stalo cokoli, ať ho našli kdekoli, na jeho stavu, ve kterém teď je, to nic

nemění.“ Oběma připadalo, že je smrtelně zraněný.

„Dal ti doktor nějakou naději?“ zeptal se Haversham a stále se tvářil úzkostlivě, avšak Sarah naprosto neutrálně. Odložil skleničku a znovu ji vzal za ruce. „Sarah, jestli se Edwardovi něco stane, co budeš pak dělat?“ Konečně by se od něho osvobodila. Pouze Haversham a někteří sloužící věděli, jak je krutý.

„Nevím. Asi bych začala znovu žít.“ S povzdechem se opřela v křesle a usmála se. „Dýchat, prostě existovat. Někde bych v klidu dožila.“ Kdyby jí něco zanechal, třeba by si pronajala někde domek, nebo dokonce farmu a žila v míru a pokoji. Nic víc si nepřála. Všechny její sny zničil. Uprchnout před ním, to bylo jediné, po čem toužila.

„Odešla bys se mnou?“ Ta otázka ji šokovala. O podobných věcech nepromluvili celá léta a ona mu zakázala mluvit o jeho lásce od té doby, co se oženil s Alice.

„Nebuď směšný,“ pronesla tiše a snažila se, aby to vyznělo, jako že to myslí vážně. „Máš ženu a čtyři děti. Nemůžeš je jen tak opustit a utéct se mnou.“ Právě to však chtěl udělat, už dávno.

Jeho žena pro něj nic neznamenala. Vzal si ji jenom proto, že věděl, že nikdy nebude mít Sarah. Ale teď., pokud Edward zemře, by nesnesl, aby ji znovu ztratil. „O tom ani neuvažuj,“ řekla pevně. Byla to především čestná žena. A třebaže ho milovala celou třetinu svého života, bývaly okamžiky, kdy se Haversham choval jako školák. Protože ho nezatěžoval titul, nebyl nucen dospět a převzít zodpovědnost, která s tím souvisí. Ovšem bez titulu také neměl ani penny, až na manželčino věno. „A když přežije?“ zašeptal v mihotavém světle svíček.

„Pak tady umřu,“ řekla smutně a doufala, že to bude co nejdřív.

„To nepřipustím. Už to dál nevydržím, Sarah. Nemůžu se dívat na to, jak tě den za dnem, rok za rokem ubíjí. Bože, kdybys jen tušila, jak ho nenávidím.“ Měl k tomu ovšem daleko menší důvod než Sarah, přestože Edward dělal všechno možné, aby Havershamovi komplikoval život už od chvíle, kdy se narodil. Haversham byl dítětem druhé manželky jejich společného otce a o pětadvacet let mladší než Edward. „Uteč se mnou,“ zopakoval. Brandy mu stouplo do hlavy, ale jen trochu. Už dlouho spřádal plány, že s ní uprchne, ale dříve neměl odvahu se jí zeptat. Věděl, jak je citlivá ohledně jeho manželství, daleko víc než on. Alice byla milé děvče a on ji měl rád, ale nikdy ji nemiloval. „Odjedeme do

Ameriky,“ pokračoval a sevřel jí ruce. „Od všeho se osvodíme.

Sarah, musíš to udělat.“ Naléhavě k ní promlouval ve ztemnělém, chladném pokoji. Kdyby k němu byla upřímná, musela by mu říct, že si nic jiného nepřeje. Věděla však, že to nesmí udělat. Ani jemu, ani jeho ženě. A kdyby Edward přežil, byla si naprosto jistá, že by je vypátral a zabil. „Nesmíš mluvit takové nesmysly,“ pronesla rozhodně. „Riskoval bys život pro nic za nic.“ Především ho chtěla uklidnit.

„Strávit zbytek života s tebou není nic,“ prohlásil Haversham rozhorleně. „Za to bych dal i život., opravdu, myslím to vážně.“ Přiblížil se k ní ještě víc, až sotva dýchala, ale nesměla mu dát nic najevo.

„Já vím, drahý příteli.“ Seděla, držela ho za ruce, usmívala se na něho a přitom si přála prožít úplně jiný život, ale neudělala by nic, čím by ten jeho ohrozila. Na to ho až příliš milovala.

Ale jak se na ni díval, vycítil její lásku k němu a už se dál nedokázal ovládat. Vzal ji do náručí a políbil. „To ne.,“ odporovala šeptem, když přestal. Chtěla se na něho rozzlobit, poslat ho pryč, jen aby ho zachránila, ale příliš dlouho hladověla po lásce a zjistila, že toho není schopna. Znovu ji políbil a ona se nebránila. Pak se konečně odtáhla a smutně zavrtěla hlavou. „Tohle nesmíme dělat, Havershame. To nejde.“ A kdyby je někdo viděl, je to velmi, velmi nebezpečné.

„Všechno jde a ty to víš. Najdeme si ve Falmouthu loď, odplujeme do Nového světa a budeme tam spolu žít. Nikdo nám v tom nezabrání.“ Usmála se. Jak je naivní, nezkušený a jak málo zná svého bratra. Nemluvě o tom, že ani ona, ani on nemají žádné peníze.

„Ty to vidíš moc jednoduše. Vždyť bychom žili v ostudě a hanbě.

Jen si pomysli, až se to dozvědí tvé dcery, když povyrostou. A chudák Alice.“

„Je to dítě, najde si jiného. Taky mě nemiluje.“

„Časem bude. Nakonec si na sebe zvyknete.“

Chtěla, aby byl šťastný tam, kde je, bez ohledu na to, jak ho miluje. Svým způsobem to byl spíš chlapec než muž. Ve skutečnosti vůbec nechápal nebezpečí, s kterým si zahrával, ale zlobil se, že s ním nechce odejít a chvilku z toho byl celý rozmrzelý. Potom šli ruku v ruce nahoru, aby se podívali na Edwarda. To už téměř svítalo a celý dům spal kromě sluhy, který seděl u jejího manžela. „Jak je mu?“ zeptala se potichu.

„Zatím žádná změna, paní hraběnko. Myslím, že se doktor vrátí, aby mu ráno znovu pustil žilou.“ Přikývla. To už jí řekli předtím. Ale Edward nepůsobil dojmem, že se toho dožije. A když odešli z místnosti, Haversham se tvářil nadějně.

„Darebák, když si pomyslím, co ti celé ty roky prováděl.“ Až v něm vzkypěla krev.

„Nemysli na to,“ zašeptala a pak mu navrhla, aby se šel vyspat do jednoho z hostinských pokojů. Hodlal tady zůstat, dokud se Edward buď neprobere, nebo nezemře. Haversham si s sebou přivedl sluhy.

Po svém příjezdu je poslal dolů spát. Když mu to Sarah navrhla, byl vděčný, překvapilo ho však, že sama si nejde lehnout. Zdálo se, že je schopná pokračovat dál věčně a neúnavně jako vždycky. Když Haversham odešel, vrátila se do manželovy ložnice a nabídla se, že s ním zůstane, aby si ostatní odpočinuli. Mohla dřímat v křesle vedle něho. Sotva usnula, zdálo se jí o Edwardově bratrovi. Jeho návrh považovala za pozoruhodný. Nápad odjet do

Ameriky byl úžasný. Ale ať to znělo sebevíc lákavě, věděla, že absolutně neexistuje ani ta nejmenší možnost, že by se jim to podařilo. Když nic jiného, bez ohledu na Havershamovu nezodpovědnost, tohle by nedokázala švagrové ani jejím dcerám udělat, přestože by s radostí Edwardovi utekla, dokonce i kdyby za to měla zaplatit životem.

Hlava jí na chvilku klesla na prsa, a když vyšlo slunce a zakokrhali kohouti, tvrdě spala. V pokoji nikdo jiný nebyl.

Najednou ucítila, jak jí někdo sevřel ruku a zatřásl s ní.

Domnívala se, že to patří k jejímu snu. Nakonec myslela, že se do ní zakouslo nějaké zvíře a rve ji svými tesáky, až se bála, že jí utrhne paži. Leknutím se probudila a slabě zanaříkala bolestí i strachem. Vyděsila se však ještě víc, když zjistila, že je to

Edward a mačká jí paži, až se musela přemáhat, aby nevykřikla.

„Edwarde!“ Byl vzhůru a odporný jako obvykle. „Je ti dobře? Byls několik dní vážně nemocný. Přivezli tě domů na voze a doktor ti musel pustit žilou.“

„Určitě lituješ, že jsem přežil,“ řekl chladně a měřil si ji nenávistným pohledem. Stále jí svíral paži a pobavilo ho, že dokonce i takhle zesláblý je ještě schopný jí ublížit. „Poslalas pro toho troubu, mého bratra?“ Oči mu divoce planuly, když jí pustil ruku stejně rychle, jako ji chytil.

„Musela jsem, Edwarde. Báli se , že umíráš,“ řekla a sledovala ho s takovou obezřetností, s jakou by pozorovala jedovatého hada, protože jím opravdu byl.

„Musíte být oba zklamaní., truchlící vdova a nový hrabě z Balfouru. Ne tak brzy, má drahá. Tak rychle se ti to nepoštěstí,“ dodal a prsty jí pevně zmáčkl obličej. Bylo neuvěřitelné, že má tolik síly potom, co byl v tak hlubokém bezvědomí. Zřejmě ji musela živit jeho zloba.

„Nikdo ti nepřeje nic špatného, Edwarde,“ podotkla a sklopila oči, když ji pustil, a pak pomalu odcházela ke dveřím pod záminkou, že mu k snídani donese ovesnou kaši.

„Ta blivanina mi sílu nevrátí,“ stěžoval si. Z toho, co viděla a co právě pocítila, se mu obnovila energie natolik, že už jí Sarah měla právě dost.

„Zjistím, jestli nemůžeš dostat něco lepšího,“ pronesla klidně.

„To udělej.“ Zlověstně se na ni podíval a vzápětí po ní hněvivě blýskl očima. Dobře znala ten pohled, kterým ji terorizoval, když byla mladší. Teď se jednoduše přinutila na to nemyslet a povznést se nad to. Byl to jediný způsob, jak přežívat. „Vím, jak bratr uvažuje,“ pokračoval zamyšleně, „a jak je slabý. Přede mnou tě nezachrání, má drahá, jestli na to spoléháš. A kdyby to zkusil, ať by měl jakýkoli

plán, ať by šel s tebou kamkoli, ujišťuju tě, že vás najdu a zabiju jeho nebo vás oba. To si pamatuj, Sarah.

Myslím to vážně.“

„To věřím, Edwarde,“ řekla smířlivě. „Nemusíš se od nás ničeho bát. Měli jsme o tebe velký strach,“ dodala a cítila, jak se jí roztřásla kolena. Raději rychle odešla z místnosti. Jako by to tušil, jako by je v noci slyšel, když se ji Haversham snažil přesvědčit, aby s ním odjela do Ameriky. Jak byl Haversham pošetilý, když se domníval, že mu unikne. A skutečně věřila, že

Edward by ho klidně zabil. Do takové situace nesmí Hasvershama nikdy dostat, i kdyby chtěla. Už mu nesmí dovolit, aby se jí kdy dotkl, bez ohledu na to, jak se milují. Vlastně teď začala uvažovat, jestli by neměla uprchnout ona sama v jeho zájmu. Pak by přestala veškerá obviňování. Když přišla do kuchyně a sama mu připravovala podnos s jídlem, měla hlavu plnou nespoutaných myšlenek. Vrátila se nahoru s

Margaret, která nesla podnos, a sluha mezitím Edwarda oholil.

Vypadal neobyčejně civilizovně, a když dojedl snídani, skoro se vzpamatoval. Přinesla mu rybu, vejce a koláčky upečené dnes ráno.

Ale ani za jedno jí nepoděkoval. Všem dával rozkazy, a přestože byl velmi bledý a Sarah měla podezření, že mu ještě není docela dobře, doktor, který mu přišel pustit žilou, nedokázal uvěřit v zázračné uzdravení jeho lordstva. Měl to stále ještě v úmyslu, ale Edward si nedal říct a pohrozil lékaři, že ho vyhodí, jestli se o to pokusí. Ubohý stařec se při odchodu z pokoje celý třásl a Sarah se jako obvykle za svého manžela omlouvala.

„Nesmí příliš brzy vstát,“ upozornil ji doktor, „a nesmí ještě jíst tak vydatná jídla.“ Všiml si zbytků od snídaně, kterou mu připravila, a kuchařka právě poslala nahoru pečené kuře. „Jestli teď nebude rozumný, upadne znovu do bezvědomí,“ pokračoval lékař nervózně. Právě on u ní byl při všech porodech a viděl, jak jí v náručí umírají její děti nebo jak přicházejí na svět promodralé, nehybné a mrtvé ještě před narozením. Znal ji dobře a obdivoval ji. Edwarda se děsil. Dokonce mu odmítl oznámit zprávu o posledních třech mrtvě narozených dětech. Poprvé, když se to stalo, ho Edward uhodil jako nositele poplašných informací. Nadto ho obvinil ze lži.

„Postaráme se o něj, pane doktore,“ ujistila ho Sarah a vyprovodila ho na nádvoří. Když odešel, dlouho tam stála, na obličeji cítila slunce a přemýšlela, co bude dál. V noci se objevila jiskřička naděje, ale ta zmizela.

Když se vrátila k Edwardovi, byl u něho Haversham. Edwardovo uzdravení ho ohromilo stejně jako všechny ostatní, ale tak rozumně jako Sarah se nechoval.

Když odpoledne nesla Edwardovi další polévku poté, co po ní hodil první misku a opařil jí paži, potkal ji Haversham na chodbě a vrhl na ni zmučený pohled. „Musíš mě vyslechnout, Sarah, už nemáš na vybranou. Nemůžeš tady zůstat. Je ještě horší než dřív.

Podle mě se úplně zbláznil,“ řekl rozzlobeně. Edward dopoledne varoval Havershama, aby ji nechal na pokoji, jinak ho prý zabije.

A s ní prý také ještě neskončil. Vydoluje z jejích útrob dědice, i kdyby ji to mělo stát život, na němž mu stejně nezáleží, hlavně když mu zanechá syna.

„Není blázen, je jen zlý,“ poznamenala klidně. Nebylo to pro ni nic nového, ačkoli teď se jí zdálo, že se to už nepokouší ani skrývat. Ani mu nevadilo, že všichni vidí, jak ji týrá. Spíš se zdálo, že se tím baví.

„Najdu loď,“ pokračoval Haversham naléhavě, ale tentokrát na něho

Sarah vrhla rozzlobený pohled a ucukla, když se dotkl místa, kde ji Edward opařil.

„Nic takového neuděláš. Zabije tě. Myslí to vážně,“ varovala ho

Sarah. „Nech mě na pokoji, Havershame. Nikam s tebou nepůjdu.

Zůstaň, kde jsi, a zapomeň na mě.“

„To nikdy v životě neudělám,“ odporoval vzrušeně a tvářil se zoufale.

„Musíš,“ vmetla mu do tváře, podívala se na něho, jak nejpřísněji dokázala, a vrátila se do

Edwardovy ložnice. Večer jí oznámili, že Haversham odjel domů k ženě a dětem. Jelikož se Edward zotavoval, nebyl důvod, aby se tady dál zdržoval. Ale Sarah se obávala, že se pokusí vyhledat nějakou loď. Na to, aby uskutečnil svůj plán, byl dost pošetilý a romantický, ale Sarah nepřipustí, aby kvůli ní riskoval život nebo opustil rodinu, protože si namlouvá že je do Sarah zamilovaný. Oba se musí smířit s faktem, že je nečeká společná budoucnost.

Ten večer šla do své ložnice a spala velmi neklidně. Za svítání, když kokrhali kohouti, se probudila a začala přemýšlet. Nebyl důvod, proč by Havershamův plán nevyužila ona, nebyl důvod, proč by musela odjet s ním. Byla to ta nejbláznivější myšlenka, která ji kdy napadla, ale když o tom tak uvažovala, věděla, že by to mohlo vyjít, pokud si vše pečlivě připraví a nikomu to neprozradí. Stále ještě jí zbývalo pár šperků po matce, které jí

Edward nesebral. Podezřívala ho, že je rozdal povětrným ženštinám a přátelům a také se doslechla, že některé prodal. Ale pořád jí zbývalo dost, aby z toho vyžila. Už nebude žít v přepychu, ani po tom nikdy netoužila. Především chtěla uprchnout a být svobodná a v bezpečí. I kdyby na cestě do Nového světa utonula, alespoň by neumírala v hrůze a otroctví, týrána mužem, kterého nenávidí stejně jako on ji. Vstala a oblékla se. Celé dopoledne na to musela myslet. Náhle její život získal nový smysl.

Edward byl zlostný, neustále si stěžoval a uhodil dva sluhy, kteří se ho pokoušeli zvednout a obléknout. Sarah si byla jistá, že se Edward ještě necítí dobře, ale on by to nepřiznal.

V poledne už seděl oblečený v přijímacím pokoji. Byl mrtvolně bledý a trochu zaražený, ale ve své obvyklé nepříjemné náladě.

K obědu si dal víno a po něm se cítil lépe. Ale vlídnější k ní nebyl. Ta nejlaskavější věc, kterou pro ni kdy udělal, byla, že si ji nevšímal.

Jakmile po obědě začal dřímat v křesle, tiše se vytratila z pokoje a vrátila se do své ložnice. Musela mnoho věcí promyslet a ještě víc naplánovat. Otevřela zamčenou kazetu, kde měla schované zbylé šperky po matce. Chtěla se přesvědčit, zda tam jsou a že je Edward nevzal a neprodal. Ale stále jí zbývalo pár vzácných starých kousků a pouhý pohled na ně jí připomněl tatínka.

Zabalila je do látky a dala do kapsy pláště, který pečlivě pověsila do skříně, a pak uzamkla šperkovnici. Měla toho ještě hodně na práci. Večer šeptem promluvila s Margaret. Zeptala se jí, zda to, co jí vždycky říkala že pro Sarah udělá cokoli, když bude třeba, stále platí.

„Ano, madam,“ ujistila ji a udělala pukrle.

„Jela bys se mnou někam, kdybych tě o to požádala?“

„Ovšem.“ Usmála se. Představovala si tajnou cestu do Londýna, snad kvůli setkání s Havershamem, pomyslela si. Bylo lehké uhodnout, jak hraběnku miluje.

„Co když by to bylo daleko?“ Margaret přemýšlela, jestli tím míní

Francii. Věděla, že by to bylo obtížné, ale pro hraběnku by to podstoupila.

„Šla bych s vámi kamkoliv,“ odpověděla Margaret srdnatě a Sarah jí poděkovala. Kladla jí na srdce, aby o jejich rozhovoru s nikým nemluvila. Dívka jí to poslušně slíbila.

Ale následující noc byla daleko obtížnější. Sarah si oblékla teplé šaty, vlněný plášť a pomalu se o půlnoci kradla do stájí, přesvědčená, že ji nikdo nevidí.

Osedlala svého koně a modlila se, aby nenadělali příliš velký hluk. Pak co nejtišeji vyvedla Nellie ven. Dokonce na ni nenasedla, dokud se neocitly daleko od domu. Pak se rychle vyšvihla na její hřbet a celou cestu až do Falmouthu jela v dámském sedle cvalem. Trvalo jí to jen něco přes dvě hodiny, takže tam dorazila v půl třetí ráno. Neměla tušení, zda bude někdo vzhůru, ale doufala, že snad někoho potká a zjistí, co se dá. Štěstí jí přálo. Na malé lodi pracovala skupinka námořníků, kteří se chystali vyplout ve čtyři ráno s přílivem.

Pověděli jí o lodi, která se měla za pár dní vrátit z Francie.

Naznačili, že slouží pro pašování zbraní a že do Nového světa vyplouvá v září. Znali většinu posádky a tvrdili, že je to dobrá loď a že na palubě bude v bezpečí, zároveň ji však upozornili, že tam nebude žádné velké pohodlí. Sarah je ujistila, že jí to nevadí. Ač byli zvědaví, co je zač, neptali se. Poradili jí,

s kým má v přístavu promluvit, aby jí rezervoval místo na lodi.

Když odešla, shodli se na tom, že působila velmi záhadně. A třebaže měla tvář částečně zakrytou kapucí pláště, neuniklo jim, že je krásná. Sarah šla skutečně vzbudit muže, kterého jí námořníci doporučili. Byl naprosto šokován, když ho vyburcovala ze spaní neznámá žena. A pak ještě víc, když mu oznámila, že nemá peníze, ale místo nich mu nabídla rubínový náramek, kterým chtěla zaplatit plavbu do Bostonu.

„Co s tím budu dělat?“ zeptal se a užasle si šperk prohlížel.

„Prodejte ho.“ Patrně měl větší cenu než loď, pro kterou dělal zprostředkovatele. Sarah už své rozhodnutí nemohla změnit. Udělá všechno, jen aby se na loď dostala.

„Plavba do Ameriky je moc nebezpečná,“ varoval ji, oblečený v noční košili a čapce. „Lidi na palubě i umřou.“ Ale ji to nezastrašilo. „Jestli zůstanu tady, zemřu,“ pronesla a výraz její tváře ho o tom přesvědčil.

„Nemáte problémy se zákonem, že ne?“ Náhle ho napadlo, že ten náramek může být kradený, přestože věděl, že do Nového světa převáželi zločince už dřív. Tohle by nebylo poprvé. Ale místo odpovědi zavrtěla hlavou. Nadto i jemu se zdála poctivá. „Kam vám máme doručit lístek?“ „Schovejte mi ho tady. Vyzvednu si ho. Kdy vyplouváte?“

„Pátýho září za úplňku. Jestli to propásnete, odplujem bez vás.“

„Budu tady.“

„Vyrazíme brzy ráno s přílivem. A mezi Anglií a Bostonem neděláme žádný zastávky.“ To ji také velmi potěšilo. Nic, co jí řekl, ji neodradilo, a dokonce ani nevystrašilo. Měla určitou představu, že to bude těžké, nebo si alespoň myslela, že ji má. Teď už na tom nezáleželo. Nechala mu náramek a podepsala se na kus papíru.

Napsala pouze Sarah Fergusonová a doufala, že ji nepoznají nebo si ji nespojí s hrabětem z Balfouru.

Loď měla vyplout za tři týdny. Když Sarah odjížděla z Falmouthu, byly čtyři ráno. Jízda zpět byla obtížná. Kůň několikrát klopýtl a málem ji shodil, ale vrátila se právě v okamžiku, kdy zakokrhal na dvoře kohout. Pohlédla k oknu pokoje, kde spal její manžel, a poprvé po letech se usmála. Za tři týdny bude po všem a Edwardovo trýznění konečně ustane.

9. kapitola

Poslední tři týdny, které Sarah s Edwardem strávila, jí připadaly nekonečné. Zdálo se, že minuty plynou jako dny. Nikomu se s tím nesvěřila, jen Margaret věděla, že někam pojedou, ale slíbila, že to neprozradí ani rodičům.

Sarah mezitím zašila zbytek šperků do podšívky svého pláště.

Jediné podezření mohl vyvolat svou nápadnou tíhou. Po celou dobu

Sarah vyšívala a snažila se Edwardovi vyhýbat. Za necelý týden se ze svého zranění uzdravil a vyjel zase na lov. Koncem srpna se vrátil domů s několika kumpány, se kterými jedl a popíjel v hodovní síni. Byla to zdivočelá, dotěrná, nevychovaná sebranka, a když odjeli, všem se ulevilo. Když měl Edward kolem sebe své společníky, Sarah se pokaždé bála o své služky. Kromě toho, že ty mladé a hezké někam ukryla, což občas dělávala, mohla učinit jen velmi málo, aby je před nimi ochránila. S Havershamem se od té doby, co byl Edward tak nemocný, nesetkala. Slyšela, že ostatní dcery dostaly také spalničky,

Alice že je stále nemocná a že se začínají obávat zápalu plic.

Bylo snadné si domyslet, že Haversham má plné ruce práce, přesto jí bylo líto, že nepřijel na návštěvu. Ráda by ho naposledy viděla, alespoň na okamžik zahlédla a promluvila s ním, ale nakonec usoudila, že je to tak lepší. Mohl něco vytušit nebo vycítit, že se změnila. Znal ji daleko lépe než Edward.

Její chování nenasvědčovalo tomu, že něco chystá. Každý den dělala všechno jako obvykle. Jen se

zdála trochu veselejší, a když měla něco na práci v odlehlé části zámku, dokonce si i prozpěvovala. Pokoušela se zachránit gobelíny a celé měsíce je opravovala. Tam ji také Edward zastihl. Byla sama a neslyšela, když vešel do dlouhé chodby, kde v průvanu pracovala. Zrovna se chystala odejít do svého pokoje, protože se začínalo stmívat.

Když ho spatřila, slabě vykřikla leknutím.

„Kde celé odpoledne vězíš? Nemohl jsem tě najít.“ Nedovedla si představit, proč ji hledá, nikdy se tím neobtěžoval, a najednou se vyděsila, jestli ji třeba někdo z přístavu nehledal kvůli lístku. Ale to není možné, uvědomila si. Neměli tušení, kde bydlí, a ani důvod ji shánět.

„Stalo se něco?“ Tvář měla klidnou, ale její pohled vyjadřoval obavy.

„Chtěl jsem s tebou mluvit.“

„O čem?“ Pevně se mu podívala do očí a odložila práci. Pak si uvědomila, že pil. Přes léto byl nepřetržitě opilý, což ale nijak neměnilo situaci. Někdy kvůli tomu byl ještě krutější, ale Sarah si dávala pozor, aby ho neprovokovala. A od smrti jejich posledního dítěte neučinil žádný pokus se s ní vyspat. Byly to skoro tři měsíce.

„Proč se tady schováváš?“

„Opravuji gobelíny tvého otce. Myslím, že je rozkousaly myši.

Chtěla jsem je zachránit,“ pronesla klidně.

„Tady se scházíš s mým bratrem?“ zeptal se jí se zlověstným pohledem a ji ta otázka překvapila. „Nesetkávám se s ním nikde,“ odsekla.

„Ale ano. Miluje tě. Neříkej mi, že nechce, aby ses s ním tajně scházela. Znám ho. Je to podlý hlupák a přesně taková věc odpovídá jeho jednání.“

„Haversham by to nikdy neudělal. A já taky ne.“

„To je od tebe rozumné, protože víš, co bych ti provedl, kdybys to jen zkusila, že?“ Sklopila oči, když se k ní s krutým výrazem v obličeji přiblížil, aby nedala najevo, že má strach. Teď stál přímo před ní, popadl ji za vlasy a škubl jí hlavou dozadu, takže se mu octla tváří v tvář a pomalu k němu zvedla oči. „Mám ti předvést, co bych ti udělal, má drahá?“ Neodpovídala. Věděla, že cokoli řekne, jen zhorší situaci. Nemohla učinit nic než čekat, až ho unaví ji mučit. Modlila se, aby to rychle skončilo. „Proč neodpovídáš? Chráníš ho? Před několika týdny sis myslela, že umřu, viď? Co bys s ním potom dělala? Pověz., cos dělala, když jsem byl nemocný?“ zavrčel jí vztekle přímo do tváře, pak napřáhl ruku, vší silou ji udeřil do tváře a přitom jí prstenem natrhl ret. Kdyby ji stále pevně nedržel za vlasy, odlétla by až na zeď.

„Edwarde., prosím tě., nic jsme neprovedli.,“ vyrazila ze sebe a potlačovala pláč, zatímco jí krev kapala na šaty. Byly z bílé bavlny a krev se na nich vyjímala jasně a odpudivě jako jeho činy. „Jsi lhářka a děvka,“ zařval a tentokrát ji praštil pěstí. Zasáhl lícní kost a Sarah měla dojem, že jí praskla. Když se na něho podívala, pocítila závrať. Znovu ji uhodil a pak ji k jejímu údivu objal a políbil. Její krev se smísila s jeho slinami a ona měla nepřekonatelnou touhu ho kousnout, ale uvědomovala si, že kdyby se jen trochu začala bránit, ublížil by jí ještě víc.

Poučila se o tom na vlastní kůži. Vzápětí ji povalil na zem, až se udeřila do hlavy, roztrhl jí sukni, jak ji prudce rval nahoru, a pak jí stáhl spodní kalhoty.

„Edwarde, tohle nemusíš dělat.,“ zašeptala a dusila se přitom vlastní krví. Vždyť jsou manželé. Nemusel ji ponižovat a bít.

Nemusel ji znásilňovat na kamenné podlaze starého zámku, ale on ji chtěl tady a právě takhle. A cokoli si jeho lordstvo přálo, to také musela splnit. Uplynulých osm let si s ním prožila peklo, ale brzy bude volná. „Edwarde, prosím tě., ne.,“ šeptala stále, i když do ní už pronikl a bušil s ní o podlahu. Ze strachu, že je někdo uslyší, nevydala ani hlásku. Bylo by pro ni příliš nedůstojné, kdyby někdo viděl, co s ní provádí, a navíc věděla, že kdyby naříkala, ubližoval by jí ještě víc. Raději se mu poddala. Měla pocit, jako by jí v hlavě chrastila zrnka písku, když s ní znovu a znovu tloukl o zem a prsty jí zarýval do zadku.

Pak konečně ukojil svou potřebu a pustil ji. Ztěžka na ni dopadl a dlouho tak zůstal ležet, až z ní

vytlačil všechen vzduch. Potom vstal a podíval se na ni jako na pouhé smetí u svých nohou. „Teď mi dáš syna, rozumíš., nebo radši umři.,“ řekl, pak se otočil a nechal ji tam ležet. Než popadla dech, natáhla si spodní kalhoty, upravila sukni a rozvzlykala se, byl už dávno pryč. Představa, že by porodila jeho dalšího potomka, byla pro ni hrůzná. Jediné, po čem toužila, bylo někde tiše zemřít., dokonce i kdyby se to stalo na Concordu cestou do Bostonu. A pokud tentokrát bude mít dítě a oba to přežijí, umínila si, že o tom Edwardovi neřekne ani slovo. Raději zemře, než dovolí, aby jí dítě sebral nebo jí vůbec cokoli udělal. S tím je konec.

Jak se pomalu vlekla do své ložnice, umazaná od krve, s rozcuchanými vlasy, opuchlými rty, modřinou na tváři a hlava jí třeštila, uvědomila si, že ho skutečně nenávidí tak jako nikoho předtím. Byl to ten nejprimitivnější tvor a nejsurovější bestie.

Když ji potom potkal na chodbě a viděl, jak se pokouší napravit, co způsobil, zlomyslně se na ni usmál a nonšalantně se uklonil s krutým, pobaveným výrazem.

„Měla jsi nehodu, má drahá? Taková smůla. Musíš si dávat větší pozor, abys neupadla,“ prohodil, když ji míjel. Nijak na to nereagovala. Neměla co říct jemu, ani komukoli jinému. V tom okamžiku věděla, že se v jejím životě už nikdy nevyskytne žádný muž. Žádný milenec, žádný manžel a nyní doufala, že ani žádný syn a vůbec děti. Od života nežádala už nic jiného než se od Edwarda osvodit. Po této události ji Edward nechal na pokoji. Docílil toho, kvůli čemu přišel, nebo si to alespoň myslel. V minulosti stačil jediný pokus, byť sebebrutálnější, aby otěhotněla, tudíž se domníval, že postačil i tentokrát. A Sarah si teď nejvíc ze všeho přála, aby tomu tak nebylo. Jenže to se dozví, teprve až na Atlantském oceánu.

Poslední dny se pomalu vlekly, aniž se stalo něco mimořádného.

Konečně nadešla noc jejího útěku. Měsíc byl úplňku, vysoko na obloze, a hvězdy jasně svítily. Přála si, aby něco pocítila, třeba úlevu nebo lítost, že odjíždí, snad i nostalgii, ale když se s Margaret a jejich dvěma malými zavazadly kradly do stájí, necítila vůbec nic. Ráda by zanechala Havershamovi dopis, ale věděla, že to nejde. Napíše mu z Nového světa. A nenechala ani žádný vzkaz Edwardovi ze strachu, aby ho neobjevil dřív, než bezpečně nedorazí do Falmouthu. Naštěstí odjel včera na lov a ještě se nevrátil. Proto nebyl její půlnoční útěk tak zběsilý. A když se obě ženy rozjely k Falmouthu, nálada se jim hned zvedla.

Zvláště Margaret, která to považovala za báječné dobrodružství.

Stejně jako předtím, byly i teď ve městě za dvě hodiny. Tentokrát to byla snadná jízda a cestou je nikdo neobtěžoval. Sarah se toho trochu bála, ale raději neřekla Margaret nic o svých obavách z lapků a loupežníků. Dívka by s ní jinak nikam nejela. Lupiči by si na nich stejně nic nevzali. Sarah si veškeré šperky a trochu peněz zašila do podšívek.

Když projížděly Falmouthem, zpomalily a mlčky dojely do přístavu.

Vtom ji Sarah spatřila. Concord byla daleko menší loď, než si představovala. Byla to dvoustěžňová briga s ráhnovými plachtami a připadalo jí, že tak malé plavidlo není dost pevné ani na zdolání průplavu. Nyní se však nedalo couvnout a Sarah bylo stejně jedno, jestli utone. Ona odpluje. Ale když Margaret uviděla loď, zatvářila se udiveně. Sarah jí stále ještě neřekla, kam jedou, pouze ji upozornila, že své rodiče neuvidí velice, velice dlouho, přesto dívka trvala na tom, že jí to nevadí. Domnívala se, že její předpoklad byl správný a že jedou do Itálie nebo možná i do

Francie navzdory tamějším nepokojům. Každopádně silně toužila podívat se do ciziny. Jen tak napůl ucha poslouchala Sařinu konverzaci s kapitánem, který jí předal slušnou finanční částku. Byl to poctivý muž a vrátil jí rozdíl mezi cenou lístku a tím, co dostal za rubínový náramek. Podařilo se mu prodat ho známému londýnskému klenotníkovi a dostal za něj královsky zaplaceno. Sarah mu poděkovala a mezitím se k nim připojila Margaret. „Jak dlouho ta cesta potrvá?“ zeptala se dívka vesele. Kapitán si se

Sarah vyměnil pohled a pak odpověděl.

„Jestli budeme mít štěstí, tak šest týdnů. Pokud nás zastihnou bouře, dva měsíce. Do Bostonu každopádně doplujeme v říjnu.“

Přikývl a Sarah tiše doufala, že plavba dopadne dobře. Stejně byla rozhodnutá stůj co stůj odjet. Neměla co ztratit. Ale

Margaret se potom, co právě slyšela od kapitána MacCormacka, vyděsila.

„Do Bostonu? Já myslela, že jedeme do Paříže!“ vykřikla s hrůzou.

„Ale já do Bostonu jet nemůžu, paní hraběnko. To nemůžu udělat., to nejde., umřela bych., umřela na takovéhle lodi, já to vím. To ne, prosím vás,“ začala naříkat a sevřela Sarah ruce, „nenuťte mě do toho., prosím, pošlete mě zpátky.“ Sarah ji objala a vzdychla. Bála se, že se něco takového stane a bude nepříjemné cestovat sama, ale neměla to srdce nutit dívku, aby jela s ní. Margaret byla příliš vyděšená. Po chvíli ji Sarah požádala, aby se uklidnila, a vzala ji za ruce. „Nebudu tě nutit, abys odjela někam, kam nechceš,“ začala tiše a snažila se dívku zbavit hysterie, což nebyl snadný úkol. „Chci, abys mi přísahala, že nikomu neprozradíš, kam jsem odjela. bez ohledu na to, co jeho lordstvo nebo někdo jiný udělá., ani pan

Haversham. Musíš mi slíbit, že nikomu neřekneš, kde jsem.

Jinak, jestli si myslíš, že nedokážeš mlčet, musíš odjet se mnou,“ dodala přísně a Margaret s pláčem horlivě přikývla. Sarah neměla stejně v úmyslu ji s sebou brát, ale raději dívku trochu postrašila, aby hned neběžela za Edwardem a neoznámila mu to.

„Musíš teď přísahat.“ Zvedla jí prsteníkem bradu a děvče se k ní přitisklo jako dítě.

„Přísahám., ale paní hraběnko., prosím vás, nechoďte na tu loď, snažně vás prosím, vždyť se utopíte.“

„Raději se utopím než takhle dál žít,“ pronesla Sarah klidně.

Ještě stále na tváři cítila podlitinu a několik dní trvalo, než jí splaskl opuchlý ret. A po jeho posledním znásilnění si stále ještě nebyla jistá, jestli nečeká dítě. Než aby dál snášela jeho brutalitu, raději desetkrát obepluje svět v té nejmenší kocábce.

„Pojedu, Margaret.“ Jelikož se Margaret vracela zpět, Sarah ji požádala, aby s sebou odvedla koně. Původně měla v úmyslu nechat je ve Falmouthu a říct podkonímu ve stájích, aby je prodal za jakoukoli cenu, ale teď pro to nebyl důvod. „Musíš být velice silná, až se tě na mě budou vyptávat. Jenom jim pověz, že jsem tě tady nechala a šla pěšky do Londýna. To je aspoň chvilku zdrží.“ Chudák Haversham. Sarah si byla jistá, že Edward bez milosti svého bratra obviní, ale jeho naprosto opravdová nevědomost bude nakonec jeho nejlepší obranou. A jakmile bude Sarah v Novém světě, Edward ji nijak nedokáže dostat zpátky. Koneckonců není žádný nevolník, ani otrok, kterého si koupil do vlastnictví, ačkoli si to myslel. Byla pouze jeho manželkou. Mohl ji jedině vydědit a odmítnout za ni platit dluhy. Ona však od hraběte z Balfouru už nic víc nežádala. Prodá klenoty, které má, a potom se musí spolehnout sama na sebe. Při nejhorším se může stát guvernantkou nebo společnicí nějaké slušné dámy, pokud to bude nutné. Nikdy to nezkoušela, ale práce se nebála. Měla pouze strach z toho, že zahyne Edwardovou rukou. Nebo co horšího, nezemře dost brzy a bude žít dál, zatímco on ji bude mučit až do své smrti. A přestože mu bylo padesát čtyři, může zůstat naživu ještě hodně dlouho. Pro Sarah příliš dlouho.

Sarah a Margaret se v přístavu s pláčem rozloučily. Dívka se k ní tiskla, žalostně naříkala a byla hrůzou bez sebe, že se její paní utopí. Když se však Sarah nalodila sama na malou brigu, nebyl na ní znát strach. Na palubě stálo asi půl tuctu dalších pasažérů.

Měli vyrazit ještě před svítáním.

Když loď vyplula, Sarah stála ještě na palubě a mávala Margaret, která ji přes slzy sledovala, dokud neopustili přístav.

„Hodně štěstí!“ zakřičela v ranní bríze, ale to už ji Sarah neslyšela. Zeširoka se usmívala a poprvé se cítila šťastná, svobodná a plná energie. A zatímco se loď pomalu otáčela a vzdalovala se od břehů Anglie, zavřela Sarah oči a děkovala Bohu, že jí daroval nový život.

Když Charlie zavřel deník, zůstal dlouho sedět v naprostém tichu.

Byly čtyři ráno. Četl skoro celou noc. Jak neobyčejná lidská bytost to byla. Jak neuvěřitelnou věc dokázala. Odvážila se v té době opustit manžela a vydat se na maličké kocábce do Bostonu úplně

sama, bez společnice nebo přítelkyně. A podle toho, co napsala, usuzoval, že v Novém světě vůbec nikoho neznala. Ani si nedovedl představit, jakou měla odvahu a jaký vedla život, před nímž uprchla. Z toho, co se přečetl o Edwardovi, mu běhal mráz po zádech a přál si, aby ji mohl utěšit a pomoct jí. Tak rád by ji poznal a stal se jejím přítelem, dokonce by s ní klidně šel i na tu loď, s kterou odplula z Falmouthu do Nového světa.

Opatrně zavřel deník a prohlížel si ho jako vzácnost, kterou také byl. Měl pocit, jako by se Sarah sdílel zvláštní tajemství, a když vyšel nahoru do jejího pokoje, zatoužil ji uvidět. Poznal ji teď daleko blíž, dozvěděl, kdo je a kde žila. Mohl se pouze domýšlet, jak probíhala její cesta lodí. Byl v pokušení zůstat vzhůru celou noc a přečíst si o tom, ale musel se do rána trochu vyspat. Ležel v posteli, přemýšlel o ní, přál si ji slyšet a myslel na tu neskutečnou náhodu, která ho přivedla k truhle. Nebo to nebyla náhoda? Třeba tam žádný hlodavec nebyl, možná Sarah chtěla, aby Charlie její deníky našel. Co když ho k nim zavedla? Ta myšlenka ho rozesmála, protože věděl, že to není možné. Domněnka, že by mu ty deníky sama ukázala, připadala i jemu trochu přitažená za vlasy, než aby jí uvěřil. Ale ať k nim přišel jakýmkoli způsobem, byl neskonale šťastný, že je má. Ze všeho nejvíc toužil po tom, aby se k nim mohl zase vrátit.

10. kapitola

Když se Charlie druhý den ráno probudil, pomyslel si, jestli to nebyl jen sen. Venku bylo chladno a stále sněžilo. Potřeboval faxovat svému právníkovi do Londýna a také by měl vyřídit pár telefonátů do New Yorku. Jakmile však vstal, osprchoval se a oblékl, nejraději by si dal šálek kávy a celé dopoledne četl

Sařiny deníky. Rytmus, kterým byly napsány, ho téměř hypnotizoval. Charlie by si někam sedl a zůstal tam, dokud by je všechny nepřečetl, nebo alespoň ten, který měl rozečtený.

Chvilku něco dělal, ale pak se nakonec usadil do pohodlného křesla, které si koupil, a začal číst o její plavbě. Připadal si jako kluk, jenž má obrovské tajemství. O zápisky se chystal podělit s Gladys, ale teď ještě ne. Chtěl je mít nejdřív jen pro sebe. Když vzal do ruky deník, který v noci odložil, a dal se opět do čtení, v domě panovalo naprosté ticho.

Concord byla malá briga, kterou postavili před pěti lety, měla dva stěžně a záď zakončenou šikmým zrcadlem. Pod nimi mezi palubami byl malý prostor a čtyři kajuty pro celkem dvanáct lidí, kteří cestovali do Nového světa. Když zvolna vypluli z Falmouthu, sešla Sarah konečně dolů, aby se podívala na kajutu, kterou měla sdílet s Margaret. Na to, co uviděla, však nebyla ani v nejmenším připravena. Kajuta byla asi sto osmdesát centimetrů dlouhá a sto dvacet široká a na dvou hrozivě úzkých dřevěných pryčnách spočívaly dva nesmírně úzké slamníky, jež jim měly sloužit za lůžka. Nemohla ani domyslet, co by dělaly, kdyby jedna z nich byla tlustá. Ty pryčny by zřejmě nevydržely. Přímo nad postelemi visely dva provazy, které se používaly k připoutání v případě bouře. Ostaním bylo řečeno, že se musí o kajutu podělit, ale pro Sarah jako jednu z pouhých dvou žen na lodi to pochopitelně neplatilo.

Druhá žena cestovala s manželem a pětiletou dceruškou, která se jmenovala Hannah, a Sarah ji už zahlédla na palubě. Prý to byli

Američané ze severozápadu v oblasti Ohia a jmenovali se

Jordanovi. Pobývali několik měsíců na návštěvě u příbuzných paní

Jordanové a nyní se vraceli domů. Dokonce i Sarah připadalo odvážné, že podstoupili takovou cestu.

Ostatní cestující na lodi byli muži. Čtyři kupci, lékárník, který by mohl být užitečný, kněz, jenž mířil na západ věnovat se práci s neznabohy, a francouzský novinář, který hodně vyprávěl o americkém diplomatovi a vynálezci Benu Franklinovi, s nímž se prý seznámil před pěti lety v Paříži. V okamžiku, kdy najeli na první vlny, bylo téměř všem pasažérům zle a břehy Anglie se sotva daly zahlédnout. Sarah samotnou překvapilo, jak se skvěle se cítí. Při východu slunce stála na palubě, vdechovala

mořský vzduch a vychutnávala první doušky svobody. Byla tak vzrušená, že měla pocit, jako by mohla létat. Když nakonec znovu zašla do podpalubí, potkala Marthu Jordanovou s Hannah. Právě vycházely z kajuty. Divila se, jak ti tři tam mohou spát.

„Dobré odpoledne, slečno,“ pozdravila Martha Jordanová upjatě a sklopila oči. S manželem si říkali, jak je zvláštní, že Sarah cestuje bez společnice nebo nějakého doprovodu. Při jejím zkoumavém pohledu si Sarah uvědomila, že musí podat nějaké vysvětlení. To, že s sebou nemá Margaret, jí může dostat do trapné situace, hlavně v Bostonu. Věděla, že dokonce i tam se považuje za velmi nevhodné, když žena cestuje sama.

„Zdravím tě, Hannah,“ řekla Sarah přívětivě a na holčičku se usmála. Nebyla příliš hezká, ale velice milá. Hodně se podobala matce a obě byly pobledlé. Sarah napadlo, že asi mají mořskou nemoc. „Je ti dobře?“

„Moc ne,“ odpověděla dívenka. Její matka proti své vůli vzhlédla a obě ženy se uklonily.

„Moc ráda ji u sebe nechám, kdykoli budete chtít s manželem být chvíli spolu,“ navrhla Sarah vlídně. „V kajutě mám ještě jedno lůžko. Bohužel, nemám děti, ale já i můj zesnulý manžel jsme oba doufali, že je jednou mít budeme.“ Nezmínila se o těch šesti, které zemřely nebo se narodily mrtvé. Ale to, co řekla, ihned

Marthu Jordanovou zaujalo, v což Sarah také doufala.

„Takže jste vdova?“ utvrdila se Martha Jordanová s viditelnou úlevou. Tím se to vysvětlilo. Přesto s sebou měla mít služebnou nebo příbuznou, ale pokud je vdova, bylo to daleko méně šokující a dalo se to pochopit.

„Ano. Teprve krátce.“ Sarah sklopila ostýchavě oči a přála si, aby to byla pravda, jenže tak tomu bohužel nebylo. „Měla se mnou jet má neteř,“ pokračovala, protože usoudila, že Martha mohla zahlédnout na palubě plačící Margaret, když se loučily, „ale moc se bála. Celou cestu do Bostonu by byla hysterická. Nedokázala jsem se přimět k tomu, abych ji do toho nutila, přestože jsem svým rodičům slíbila, že ji s sebou vezmu. Ale připadalo mi kruté přemlouvat ji, když s tím nesouhlasí, přestože mě to staví do hrozné pozice,“ dodala Sarah a zatvářila se zahanbeně. Martha

Jordanová ji okamžitě začala litovat.

„Ach má drahá, to pro vás musí být strašné, zvlášť když jste nedávno ovdověla.“ A nemá chudinka ani děti. Martha netušila, kolik jí je, ale připadala jí velmi krásná a správně odhadovala, že tak kolem pětadvaceti. „Pokud budete něco potřebovat, dejte nám prosím ihned vědět. Třeba byste nás mohla navštívit v Ohiu.“

Ale Sarah byla jiného mínění. Byla rozhodnutá dostat se do

Bostonu.

„Jste velmi laskavá,“ řekla Sarah, poděkovala a odešla do své kajuty. Měla na sobě veliký černý hedvábný klobouk, který se zavazoval pod bradou, a černé vlněné šaty, což dotvrzovalo její vyprávění. Jako truchlící vdova však vůbec nevypadala. Když se dostali na volné moře a Anglie zmizela z obzoru, oči jí doslova radostí tančily.

Prvních pár dnů byla cesta celkem poklidná. Vezli s sebou nějaká prasata a ovce, které se měly během plavby porazit a sníst, a kuchař se při vaření celkem snažil. Ale Sarah si všimla, že posádka je v noci dost hlučná a Seth Jordan jí řekl, že každý večer popíjejí rum a zpijí se do němoty. Trval na tom, že po večeři se musí Sarah i Martha zdržovat pouze v kajutě.

Kupci většinou každý den postávali na palubě a rozmlouvali. Až na občasnou mořskou nemoc, která se tu a tam vyskytla, se zdálo, že jsou všichni v dobré náladě. Kapitán MacCormack si s nimi často povídal a Sarah se od něj dozvěděla, že pochází z Walesu. Sice jí to neřekl, ale její krása mu učarovala. Na ostrově Wight měl ženu a deset dětí, ale s povzdechem se Sarah svěřil, že je vídá jen zřídka. Doma už nebyl dva roky. Kolikrát se jen velmi těžko dokázal soustředit, když Sarah vyšla na palubu, dívala se na moře nebo někde tiše seděla a psala si deník. Její krása byla tak výjimečná, že muži při pohledu na ni ihned vzplanuli a s každou uplynulou hodinou hořeli čím dál víc. Kapitán byl přesvědčený, že sama ani netuší, jak na ně všechny působí. Měla v sobě klidnou sílu a pokoru, a tím

byla ještě přitažlivější.

Už byli na moři bezmála týden, když je zastihla první bouře, a stála za to. Sarah právě spala ve své kabině, když dovnitř vešel jeden z námořníků, že prý ji musí připoutat ke stěně provazy, které tam k tomu účelu visely. Vyděšeně se na něho podívala.

Probudil ji z tvrdého spánku a táhl z něj rum, ale když vázal uzly, ruce měl jemné a jisté, a pak rychle odešel na palubu za ostatními. Sarah ležela a poslouchala, jak pod nimi každá píď jejich kocábky sténá a praská.

Pro všechny to byla dlouhá noc a cestujícím bylo od neustálého zvedání a klesání lodi velmi zle. Sarah zavřela oči a modlila se pokaždé, když se briga zakymácela a naklonila. Dva dny nikdo nevyšel z kajuty, někteří dokonce i déle, a když Martha Jordanová nevyšla ven ani po týdnu, Sarah se zeptala jejího manžela, jak se jí vede.

„Nikdy nebyla příliš silná,“ vysvětloval, „vloni prodělala chřipku a málem ji to zabilo. A od té bouře trpí neustále mořskou nemocí,“ dodal ustaraně. Měl plné ruce práce s Hannah. Odpoledne Sarah zaklepala na jejich kajutu, aby se podívala na Marthu.

Ležela na pryčně, mrtvolně bledá, a vedle ní stál kbelík. Nebyl to pěkný pohled. Sotva Sarah vešla do kabiny, ubohá žena začala zvracet.

„Ach má drahá, pomůžu vám,“ nabídla se Sarah, vážně znepokojená.

Bylo jasné, že té chudince je na umření. Sarah jí podržela hlavu, a když Martha Jordanová mohla opět promluvit, Sarah se dozvěděla, že je nejen nemocná, ale také těhotná. Pro Sarah naopak nejšťastnější zprávou bylo, že právě včera zjistila, že dítě nečeká. Nesmírně se jí ulevilo, když si uvědomila, že ji s

Edwardem už nic nespojuje. Nyní je skutečně svobodná. A pokud chce Edward dědice, bude si muset najít jinou ženu. Teď se však

Sarah dívala na ubožačku ve svém náručí a bylo jí jasné, že

Martha je ve velmi obtížné situaci.

„Mohli jsme zůstat v Anglii u našich, dokud se dítě nenarodí,“ řekla Martha nešťastně, když se opřela o Sarah a zavřela oči.

„Ale Seth si myslel, že bychom se měli vrátit do Ohia,“ dodala a pak se rozplakala. „A až dorazíme do Bostonu, bude trvat týdny, než se dostaneme domů.“ A i do toho ještě zbývaly dva měsíce, dva měsíce zvedání, klesání a houpání strávené na lodi. Sarah si nedovedla představit nic horšího v jejím stavu a byla nesmírně vděčná za to, že nemusí prožívat totéž. Pouhé vědomí, že v sobě má Edwardovo dítě, by ji dohánělo k šílenství.

Ale když viděla, jaké má Martha potíže, snažila se jí ze všech sil pomoct. Nejdřív zašla do své kajuty pro levandulovou vodu, kterou s sebou vezla, a čistý hadřík. Pak potírala ženino čelo chladnou vonnou tekutinou. Ale nemocné se i z té slabé vůně dělalo špatně. Sarah se pokusila omýt jí obličej a uhladit vlasy dozadu. Vyměnila plný kbelík za prázdný a slíbila jí, že donese šálek čaje, pokud jí ho někdo v lodní kuchyni připraví.

„Děkuji,“ zašeptala ubohá žena chraplavě. „Nedovedete si představit, jaké to je. U dcerky mi bylo špatně celou dobu.“

Ale Sarah to všechno moc dobře znala a prožívala to dost často, takže s Marthou ještě víc sympatizovala. Naštěstí se jí později odpoledne po čaji a několika sušenkách, které jí kuchař poslal, ulevilo a přestala zvracet. Seth Jordan prohlásil, že Sarah je milosrdný anděl a vřele jí děkoval. Sarah si pak k sobě vzala jejich dcerku a hrála si s ní. Byla to milá holčička, ale toužila být stále jen u maminky. Po chvilce ji Sarah zavedla k matce, ale té bylo zase natolik špatně, že se o dítě nedokázala postarat.

Opět zvracela a Hannah odešla na palubu za otcem. Hovořil s několika muži a všichni kouřili doutníky, které jeden z nich koupil v Západní Indii. Byly velmi jemné a tak pronikavé vůně, že Sarah byla v pokušení si jeden vyzkoušet, ale věděla, že muži by ji považovali za povětrnici. Co nejšetrněji sdělila Sethu

Jordanovi, že jeho ženě se opět udělalo velmi zle, a on Sarah poděkoval za veškerou její pomoc. Poté si užili několika klidnějších dnů. Ale zakrátko je překvapila další bouře. Počasí se dva týdny nelepšilo, a tak téměř nikdo z cestujících nevycházel z kajuty. Na lodi už strávili tři a půl týdne a kapitán odhadoval, že urazili asi polovinu cesty. Nezastihne-li je nějaká silná bouře, do Bostonu by to mělo trvat celkem sedm týdnů. Navzdory špatnému počasí se

Sarah občas prošla po palubě, dívala se vzhůru do plachtoví a pozorovala námořníky. A musela myslet na to, co asi Edward říká jejímu zmizení. Přemítala, jestli na to už přišel sám nebo jestli mu Margaret prozradila, kam Sarah odjela, či zda dodržela svůj slib. Ale teď už nemohl nic dělat. Pouze ji nenávidět, což dělal i dřív, tak že v tom prakticky nebyl žádný rozdíl.

Jednoho rána se k ní připojil další srdnatý pasažér Abraham

Levitt, jeden z kupců. „Máte v Bostonu příbuzné?“ vyzvídal. Byl to přesně ten druh člověka, s kterým by jinak nepřišla do styku, a okouzlovalo ji, když s ním mohla mluvit a naslouchat povídání o jeho cestách, obchodech a putování po Orientu a Západní Indii.

A jemu zase imponovaly otázky, které mu kladla. Na ženu byla neobyčejně zvláštní. Jak jen to šlo, každého se vyptávala na všechno o Bostonu a na osídlování severně i západně od něj.

Chtěla se co nejvíc dozvědět o Indiánech, o obchodních stanicích a lidech v Connecticutu a Massachusetts. Četla o malebném místě s názvem Deerfield, kde byly vodopády, celkem důkladné pevnosti a také Indiáni, což ji fascinovalo. „Chcete tam někoho navštívit?“ zeptal se jí Abraham Levitt, když se dozvěděl, že v Bostonu nemá vůbec nikoho.

„Možná si tam jednou koupím farmu,“ pronesla vážně a zadívala se na moře, jako by si to chtěla ještě rozmyslet, a Levitt na ni ohromeně pohlédl.

„To nemůžete. Nemůžete si koupit farmu. Panebože, samotná žena by s ní měla jen potíže. Jak byste ji vedla? Indiáni by vás unesli hned, jakmile by vás uviděli.“ Sám by to nejraději udělal, ale kapitán MacCormack měl velmi slušnou loď na rozdíl od jiných a na

Sarah otcovsky dohlížel. Byla tak krásná, že si občas přáli jen se na ni dívat a být v její blízkosti. Někdy do ní jakoby náhodou vrazili, aby se jí mohli alespoň dotknout. Všichni muži si její krásy byli vědomi, ale Sarah o tom neměla ani tušení.

„Neřekla bych, že mě Indiáni unesou,“ poznamenala se smíchem. Byl to příjemný muž, věděla, že má v Connecticutu manželku a že mu je něco přes třicet. Soudě podle podniku, který vlastnil, jistě vydělával hodně peněz, a ačkoli věděla, že se to nehodí, obdivovala ho za to. Věděla, že v Americe, je všechno jiné, a doufala, že v zemi jako tato si ho jednoho dne budou vážit za to, čeho dosáhl, a také mu to řekla, když stáli na palubě u zábradlí a vyprávěli si až do večeře.

„Jste pozoruhodná žena, paní Fergusonová. Moc se mi líbíte,“ poznamenal upřímně. Vzápětí první důstojník oznámil, že se podává večeře, a Abraham Levitt ji doprovodil do jídelny.

Seth a Hannah Jordanovi tam už seděli, Martha nechodila na večeře už několik dnů. Vůbec nevycházela z kajuty a pokaždé, když ji

Sarah spatřila, byla velmi nemocná a slabá. Bylo hrozné ji takhle vídat, ale dokonce i lékárník nepřišel na to, co by se pro ni dalo dělat. Vyčerpal všechny své léčebné prostředky a Sarah rovněž. Sarah se u večeře dobře bavila jako obvykle, protože si společně vyprávěli příběhy, legendy, a dokonce strašidelné historky.

Všichni se shodli, že Sarah vykládá ty nejlepší. A uměla také povídat krásné pohádky. Večer jednu řekla Hannah a uložila ji do postele, aby její otec mohl zůstat s ostatními muži na palubě. Martha byla v kajutě a spala. Celé dny zvracela a zdálo se, jako by se jim ztrácela před očima, ale nikdo jí nedokázal pomoci.

Sarah si namlouvala, že tímhle na moři prošly i jiné ženy, alespoň takhle jí to říkal kapitán. Nikdo prý z mořské nemoci ještě nezemřel. Ale kvůli bouři, která je tu noc zastihla, o tom

Sarah začala pochybovat.

Kapitán MacCormack jim později svěřil, že to byla jedna z nejhorších, kterou dosud zažil. Trvala tři dny a všichni námořníci na palubě se museli připoutat ke stěžňům, pasažéři v kabinách k pryčnám.

Dva muži byli dokonce smeteni do moře, když se pokoušeli zachránit plachty. Jedna z nich se roztrhla napůl a všude kolem plavalo různé zařízení. V jednu chvíli obrovská vlna nadzvedla loď a odhodila ji tak prudce, až se zdálo, jako by při dopadu narazila na skálu. Concord se celý otřásal a hrozilo, že se rozpadne na kousky. Dokonce i Sarah se tentokrát bála.

Rozplakala se a napadlo ji, co kdyby nakonec došlo na její slova, že by se raději utopila, než by zůstala s Edwardem. Ale i kdyby se tak stalo, nelitovala by.

Čtvrtý den vyšlo slunce a moře se trochu uklidnilo. Když potom pasažéři vyšli ze svých kajut, vypadali víc než vyčerpaně.

Všichni, až na Abrahama Levitta. Prý na cestě do Orientu zažil daleko horší bouře a vykládal o tom hrůzostrašné historky.

Ostatní byli trochu zesláblí a pobledlí. Pak se objevili Seth a

Hannah. Seth byl celý vyděšený a hledal Sarah.

„Jdu kvůli manželce,“ řekl rozrušeně, „je jí zle. Myslím, že blouzní. Několik dní nevypila ani doušek vody a já ji k tomu nedokážu donutit.“

„Musíte to zkusit,“ nabádala ho Sarah a tvářila se ustaraně.

Věděla, že dehydrace způsobuje i smrt.

Ale lékárník zavrtěl hlavou. „Mělo by se jí pustit žilou. Škoda že není na palubě doktor, aby to provedl.“

„Poradíme si i bez něj,“ odbyla ho Sarah a sešla do podpalubí, aby se podívala na druhou a poslední ženu na lodi. Pohled na ni ji nesmírně šokoval. Nemocná měla šedavou pleť, oči propadlé a něco šeptala. „Martho.,“ oslovila ji jemně Sarah, ale nic nenasvědčovalo tomu, že ji slyšela. „Martho., musíte se uzdravit., pojďte., zkusíme se trochu napít.“ Přidržela lžíci u jejích rtů a snažila se vpravit do úst hlt vody, ale ta jí stekla po bradě. Martha ji odmítala přijmout.

Sarah u ní tu noc proseděla dlouhé hodiny a snažila se do ní dostat trochu tekutiny. Martha ji však vůbec nepoznávala, mluvila nesouvisle a i přes Sařino úsilí nespolkla ani kapku.

Bylo už pozdě, když se její manžel konečně vrátil dolů a Hannah mu skoro usínala v náručí. Položil ji na pryčnu, kterou s ní sdílel a holčička okamžitě usnula. Sarah a Seth se zatím usilovně věnovali její matce. Nad ránem však bylo jasné, že se stane to, čemu se nedalo vyhnout. Tou dobou byla Martha už ve čtvrtém měsíci a tak žalostně zesláblá, že byla Sarah přesvědčena, že pokud má její organismus ještě energii postarat se o sebe, určitě se mu ji nedostává pro dítě. Možná už nežilo. Nedalo se to nijak zjistit. V okamžiku, kdy vyšlo slunce, Martha otevřela oči a pokojně se na manžela usmála.

„Děkuji, Sethe,“ řekla vroucně a naposledy vydechla v jeho náruči. Byla to ta nejsmutnější věc, kterou Sarah zažila, kromě úmrtí svých dětí. Velmi ji ten truchlivý výjev dojal. Krátce nato se Hannah probudila a podívala se na matku. Sarah ji zatím učesala a kolem krku jí uvázala šátek z gázu, takže vypadala téměř hezky.

„Už je jí líp?“ zeptala se holčička s nadějí v hlase. Zdálo se, jako by maminka spala.

„Ne, miláčku,“ vypravila ze sebe Sarah se slzami v očích.

Nechtěla rušit, ale Seth si nepřál, aby odešla. „Není.“ Čekala, že Seth něco řekne, ale on mlčel. Přes slzy se na ni prosebně podíval a pohledem žadonil, aby to dcerce pověděla ona. „Teď už je v nebi. Vidíš, jak se usmívá., je mezi anděly.“ Stejně jako Sařina miminka. „Je mi to moc líto,“ dodala a rozplakala se kvůli ženě, kterou sotva znala, ale jejíž smrt ji tak zarmoutila.

Nikdy neuvidí, jak její dcera dospěje v ženu. Nikdy se nevrátí do

Ohia. Opustila je.

„Je mrtvá?“ zeptala se Hannah s rozšířenýma očima a těkala pohledem ze Sarah na otce. Oba přikývli. Okamžitě začala naříkat.

Nakonec, když ji Sarah oblékla, ji odvedli na palubu a Seth si šel promluvit s kapitánem ohledně toho, co mají udělat s Marthou.

Kapitán navrhl, aby ji uložili do jeho kajuty a v poledne ji pohřbili do moře. Nic víc udělat nemohli.

Sethovi se ta myšlenka příčila, protože věděl, že vždycky chtěla být pochována na jejich farmě nebo u rodiny v Anglii.

„Tady nemáme na vybranou,“ vysvětloval mu kapitán otevřeně.

„Nemůžeme ji tu nechat až do Bostonu. To v žádném případě nejde.

Musíte ji pohřbít do moře.“ Jen výjimečně probíhaly jejich plavby bez pohřbu buď pasažéra, nebo někoho z posádky. Pokaždé někdo onemocněl, měl nehodu nebo spadl přes palubu. Dalo se to čekat, pokud člověk cestoval tak daleko, a všichni to věděli, ale přesto je šokovalo, když k tomu došlo.

Dva námořníci odnesli zemřelou do kapitánovy kabiny a zabalili je do plachty, kterou s sebou k tomu účelu vezli. Do rubáše dali závaží, v poledne zesnulou vynesli ven a položili na prkno uprostřed lodi. Kapitán se pomodlil a poté se ujal slova kněz.

Četl ze žalmů a mluvil o tom, jaká vynikající žena to byla, ačkoli ji nikdo z nich skoro neznal. Pak muži zlehka nadzvedli konec prkna a tělo Marthy Jordanové sklouzlo do moře, zatímo loď rychle proplula kolem místa, kam dopadlo. A díky zátěži zmizelo dokonce dřív, než se od něj vzdálili. Ubohá malá Hannah volala matku a celé hodiny vzlykala Sarah v náručí. A když Seth přišel za Sarah do kajuty, aby jí poděkoval, poznala, že plakal také.

Pro všechny to byl náročný den a Sarah ležela, protože ji bolela hlava. Ale znovu vstala, aby si promluvila se Sethem Jordanem.

Litovala jeho i Hannah a doufala, že brzy dorazí do Bostonu. Byl nejvyšší čas. Na lodi už strávili pět a půl týdne a Sarah věřila, že během sedmi deseti dnů spatří na obzoru Boston.

„Můžete jet do Ohia s námi, jestli chcete,“ řekl rozpačitě a

Sarah to pozvání dojalo. Za těch pár týdnů si je oblíbila, zvláště malou. „Teď pro mě bude opravdu moc těžké starat se o ni,“ pokračoval váhavě a Sarah uvažovala, zda se nebude chtít

Seth vrátit k Marthiným rodičům do Anglie, aby mu pomohli. Věděla však, že asi sotva touží podstoupit další plavbu přes Atlantský oceán.

„Myslím, že zůstanu v Massachusetts,“ řekla a usmála se na něho.

„Můžete mě navštívit na farmě, až nějakou získám.“ Nezmínila se, že musí nejprve prodat další šperky a také doufat, že jí někdo v Bostonu za ně dobře zaplatí.

„V Ohiu je víc půdy za lepší ceny.“ Ale Sarah věděla, že je tam těžší život a Indiáni nejsou tak mírumilovní. „Třeba přijedete na západ a navštívíte nás,“ dodal s nadějí v hlase a Sarah přikývla. Nabídla se, že dnes v noci se postará o Hannah, ale on namítl, že chtějí být spolu.

Během příštího týdne k ní Hannah přilnula a Sarah myslela, že jí pukne srdce, když holčičku držela v náručí. Stýskalo se jí po mamince. Jak dny plynuly, Seth byl čím dál rozrušenější. Nakonec jednoho večera Sarah oslovil. To už byli na lodi sedm týdnů.

Zaklepal na její dveře poté, co dcerku uložil ke spánku v jejich kajutě. Od matčiny smrti byla k neutišení a chtěla být pořád se

Sarah.

„Nevím, co mi na to odpovíte,“ začal a nervózně se rozhlížel po kabině. Přes noční košili měla oblečený modrý hedvábný župan.

„Možná vám to bude připadat divné, ale od té doby, co Martha zemřela, o tom přemýšlím.“ Zajíkl se a Sarah si začínala dělat obavy. Vycítila, co přijde. Ráda by ho zarazila, ale nevěděla, jak. „Jsme vlastně ve stejné situaci., chci říct. to s

Marthou a s vaším manželem a tak., prostě. víte, jaké to je. Vlastně nevíte, protože mně zůstala Hannah. Já to sám nezvládnu,“ přiznal a oči se mu zalily slzami. „Nevím, co si bez ní počnu. Vím, že se to takhle nemá říkat. a určitě existuje lepší způsob, jak to vyjádřit., ale Sarah, vezmete si mě a pojedete s námi do Ohia?“ Martha byla mrtvá teprve deset dní a

Sarah při těch slovech na okamžik ztratila řeč. Bylo jí ho nesmírně líto, ale to nestačilo k tomu, aby se za něho provdala, ani kdyby mohla. Potřeboval dívku, která by mu pomáhala v domácnosti, nebo ženu, jež by si ho chtěla vzít po jeho návratu domů, snad nějakou známou nebo vdovu, za niž

se Sarah vydávala.

Ale pro ni to teď bylo naprosto vyloučené. Zvolna zavrtěla hlavou a užasle se na něho podívala. „Sethe, já nemohu,“ odpověděla pevně.

„Ale ano, můžete. Hannah vás má ráda, dokonce víc než mě. A časem si na sebe zvykneme. Nebudu toho žádat příliš, ze začátku., vím, že je to příliš rychlé, ale. brzy budeme v Bostonu, takže jsem se vás musel zeptat.“ Ruce se mu třásly, když se jí dotkl, ale ona si byla jistá. V žádném případě se za Setha Jordana neprovdá.

„Nejde to. Z mnoha důvodů. Moc mi to lichotí, ale nemohu.“ Něco v jejích očích mu naznačovalo, že to Sarah myslí vážně. To je to poslední, po čem teď touží, přestože je to laskavý muž a Hannah hodné dítě. Sarah chtěla mít svůj vlastní život. Kvůli tomu se vydala na cestu a nic ji nepřinutí, aby se ho vzdala. Kromě toho má stále ještě v Anglii manžela, který je bohužel pořád při plné síle. „Omlouvám se., patrně jsem se neměl ptát. Jen jsem si myslel, že když jste vdova a tak.“ Celý zrudl a pokoušel se vycouvat z její kajuty.

„To je v pořádku, Sethe. Chápu vás,“ uklidňovala ho. Usmála se na něho, zavřela dveře a s povzdechem usedla na lůžko. Je načase doplout do Bostonu. Na lodi jsou už dost dlouho. Vlastně až příliš dlouho.

11. kapitola

Plavba nakonec trvala přesně sedm týdnů a čtyři dny. Kapitán tvrdil, že by to zvládl i dříve, ale několikrát je zastihla bouře, a tak nechtěl zbytečně riskovat. Na veškeré nepohodlí se však rychle zapomnělo, když spatřili zemi, a všichni začali křičet a pobíhat po palubě. Odjeli z Anglie téměř před dvěma měsíci. Bylo dvacátého osmého října sedmnáct set osmdesát devět a počasí v Bostonu bylo slunečné a mrazivé.

Pasažéři vystoupili na dlouhou přístavní hráz, a když šlápli na pevnou zem, cítili se trochu nejistí, ale všichni o překot rozmlouvali a smáli se. V přístavu vládl neuvěřitelný chaos. Byli tam osadníci, muži v uniformách a vojáci z posádky. Stovky lidí tam prodávaly různé věci a mezi nimi pobíhala zvířata, která byla hnána na lodě nebo naopak z lodí. Zboží se nakládalo na vozy a kočáry přivážely a odvážely cestující. Kapitán MacCormack se o Sarah pečlivě staral, pomohl jí odnést zavazadla a najmout kočár, jenž ji měl odvézt do penzionu, který jí doporučil.

Ostatní se pokoušeli najít dostavník nebo si najmout koně, aby se dostali domů nebo do nejbližšího hotelu. Se Sarah se přišel zvlášť rozloučit Abraham Levitt a ruku jí podali také lékárník, kněz, který mířil na západ, a několik námořníků. A pak se k ní vrhla chudinka malá Hannah, objala jí nohy a prosila, aby ji neopouštěla. Ale Sarah jí vysvětlila, že musí odjet, a slíbila, že jí napíše, přestože dopis možná půjde velmi dlouho, ale rozhodně to zkusí.

Políbila ji a dlouho ji k sobě tiskla, pak vstala a potřásla si rukou se Sethem. Stále ještě ho trochu uváděla do rozpaků a byl by nejraději, kdyby si ho vzala a odjela s ním do Ohia, aby s nimi žila na farmě. Byla to nádherná žena a dlouho o ní bude snít. A na jeho dcerku byla tak hodná. „Dávejte na sebe pozor,“ nabádala ho něžným hlasem, který si tak oblíbil.

„Vy také, Sarah. Neudělejte nějakou hloupost., buďte opatrná, jestli budete kupovat tu farmu. Ať není daleko od města.“

„Nebojte se,“ řekla a věděla, že lže. Právě po tom toužila, ochutnat volnost a nezávislost téhle nové země. Co by z toho měla, kdyby si koupila dům někde ve městě nebo seděla v nějaké pevnosti či u garnizony? Vysnila si místo, kde se bude smět volně pohybovat a užívat si svobody.

Nasedla do kočáru, který pro ni kapitán MacCormack sehnal. Řekl, že má jet do penzionu vdovy Ingersollové na rohu ulic Court

Street a Tremont Street. Neměla žádnou rezervaci, nikoho neznala, neměla žádné plány. Ale ani trochu se nebála, když jim všem mávala a pomalu odjížděla z přístavu po State Street do Bostonu. Něco jí napovídalo, že všechno dobře dopadne.

Charlie dočetl poslední řádku zápisu v deníku. Seděl a přemýšlel, jak musela být statečná, a velmi ho to dojalo. Ničeho se nebála.

Prožila takové utrpení, a přesto neztrácela odvahu. Neměla strach jít dál. Pouhé pomyšlení na její plavbu na Concordu ho děsilo. On by to určitě nepřežil. Byla naprosto úžasná a Charlie byl zvědavý, kde si asi koupí farmu. Měl dojem, že čte ten nejzajímavější román, jaký se mu kdy dostal do rukou, ale vůbec nejlepší na tom bylo, že postavy v něm byly skutečné a že se to opravdu stalo. Vstal, protáhl se a odložil deník. Nyní už tak dobře znal její písmo, že se mu četlo stejně snadno jako vlastní. Podíval se na hodinky a překvapilo ho, jak den utekl. Pořád ještě se chtěl zastavit u Gladys Palmerové a také musel zajít do historického spolku a vrátit knihy, které si před týdnem půjčil. Rád by věděl, jestli tam bude Francesca.

Vyzvedl si u Gladys knihu a dal si s ní šálek čaje. Umíral touhou prozradit jí, co našel v podkroví. Ale chtěl si deníky nejdřív přečíst a trochu je vstřebat, než se s tím někomu, dokonce i

Gladys, svěří. Jako by mu Sarah v tomto okamžiku patřila. To, že ho uchvátila žena, která dávno zemřela, bylo skutečně zvláštní zjištění. Ale když hltal její slova, četl o jejích dobrodružstvích a pocitech, přiblížilo mu ji to víc než jakoukoli žijící ženu.

Povídali si o novinkách ve městě. Gladys toho měla vždy hodně na srdci. Její přítelkyně utrpěla včera opoledne infarkt a jedna stará známá z minulosti jí napsala z Paříže. Když mluvila o Francii, připomnělo mu to, aby se zeptal na Francesku. Prý ji

Gladys viděla jednou nebo dvakrát, a když sem přijela, všichni ve městě tvrdili, že je moc hezká. Ale měla pověst samotářky a nikdo ji vlastně pořádně neznal. Gladys neměla tušení, proč pobývá zrovna tady. „Ale je opravdu pěkná,“ dodala obdivně. Charlie s ní souhlasil, ale rád by se o ní dozvěděl víc. Zaujala ho a její dcerka přímo okouzlila.

Od Gladys odešel něco po půl páté, ale když dorazil do historického spolku, bylo zavřeno. Postával tam s knihami v ruce a nevěděl, kam je má odevzdat. Napadlo ho nechat je na schodech, ale bál se, že je někdo ukradne nebo je zničí sníh. Dal je tedy zpátky do auta a cestou domů se v nákupním centru zastavil v potravinách. Umínil si, že se do města vrátí zítra nebo pozítří.

Právě si chtěl koupit vločky, když vzhlédl a spatřil Francesku.

Připomněla mu jeho rozhovor s Gladys. Než se usmála, jako by na okamžik zaváhala, a pak opatrně a trochu bázlivě Charlieho pozdravila úklonem hlavy.

„Zrovna jsem vás propásl,“ prohodil nenuceně, zatímco si do košíku dal vločky. Všiml si, že je sama. „Chtěl jsem vrátit ty knihy. Za pár dní k vám zase zajedu.“

Přikývla a vzápětí zvážněla, přesto měla vřelejší pohled než při minulém setkání. Nebyl si tím sice docela jistý, ale rozhodně neměla v očích tu hrůzu, kterou v nich zahlédl, když ji pozval o silvestru na přípitek, a zajímalo ho, jestli se něco změnilo.

Ve skutečnosti o něm hodně přemýšlela a uvědomila si, že se k němu chovala opravdu nezdvořile. Nechtěla s ním uzavírat přátelství, ale musela uznat, že byl na Monique neuvěřitelně hodný a nebyl důvod, aby se mu úplně vyhýbala. A jelikož v žádném případě nepůsobil nijak zvráceně, bylo jasné, že je k její dceři tak milý proto, že je to laskavý člověk. Alespoň tohle pochopila po jejich posledním setkání.

„Jaký byl silvestr?“ zeptala se a snažila se, aby to neznělo nervózně.

„Pěkný,“ odpověděl s úsměvem, který většina žen zbožňovala a

Francesca dělala, že si ho nevšimla. „Šel jsem spát. A druhý den jsem odjel domů. Posledních pár dnů jsem měl dost práce. se zabydlováním.“ A čtením Sařiných deníků., ale s tím se jí nesvěřil. „Našel jste nějaký materiál o Sarah a Francoisovi?“ Byla to jen zdvořilá otázka, ale překvapilo ji, že sebou při ní trhl.

„Já. ehm. vlastně. ne,“ vykoktal, jako by skrýval nějaké ošklivé tajemství. Okamžitě se chytil první možnosti, aby odvedl její zájem. „Monique říkala, že píšete.“ Věděl, že ji ta otázka znervózní a udrží ji alespoň na chvilku v šachu, ale tentokrát ho překvapila. Když zareagovala na jeho poznámku, měla v očích přívětivý výraz.

„Jen něco o místních indiánských kmenech. Je to disertační práce.

Ale uvažuju, že ji pak předělám na knihu, pokud se mi podaří získat dost materiálu. Jinak je to trochu suchopárné.“ Na rozdíl od Sařiných deníků, které ho dočista pomátly. Napadlo ho, co by tomu řekla Francesca, kdyby o nich věděla.

„Jak se má Monique?“ zeptal se, když vyčerpal téma. Vycítil, že ho neustále pozoruje a rozhoduje se, zda je nepřítel či naopak.

Připadalo mu smutné, když se člověk tolik bojí všeho, na co v životě narazí. Velmi se to lišilo od toho, co četl v denících o Sarah. Nic ji nezastrašilo ani nezastavilo, dokonce ani Edward se svou brutální krutostí, ačkoli Charlie musel uznat, že jí nějaký čas trvalo, než před ním uprchla. Nebouchla dveřmi hned, jak ji poprvé uhodil. Uplynulo osm let, než ho opustila, ale díkybohu, že to udělala. Charlie se nemohl dočkat, až se dočte, jak se seznámila s Francoisem.

„Monique se má dobře. Chce zase na lyže.“ Instinktivně jí už už nabídl, že Monique vezme lyžovat, ale věděl, že to nesmí udělat.

Musí postupovat s maximální opatrností a dělat, jako by mu vůbec nezáleželo na tom, jak se Francesca chová. Vlastně ani netušil, proč se tak snaží, aby ji nevyplašil. Namlouval si, že je to kvůli její dceři. Podvědomě však věděl, že je v tom něco víc.

Přemítal, jestli ho láká ten nesnadný úkol, ale bylo to tak očividné, že to jen nerad přiznával. „Monique je výborná lyžařka,“ řekl obdivně. Byla to báječná holčička. Tentokrát, když se na něj Francesca usmála, byl její pohled vřelejší. Začala něco vykládat, když spolu zamířili k pokladně, ale pak si to rozmyslela a zarazila se. „Co jste chtěla říct?“ Rozhodl se přitvrdit, aby zjistil, jestli ji dokáže přinutit k větší otevřenosti.

„Já. jen jsem chtěla říct, že mě mrzí, že jsem byla tak nepříjemná, když jsme se tehdy potkali v Charlemontu, kvůli tomu obědu. Prostě nechci, aby chodila s cizími lidmi nebo za sebe nechala platit, protože pak by se mohla cítit zavázaná způsobem, který ještě nechápe.“

„Já vím,“ prohodil tiše a podíval se jí přímo do očí. Chtěla je odvrátit, ale tentokrát to překonala. Jako by v lese vylákal krásnou mladou laň ze skrýše, a ona zůstala nehybně stát a naslouchala pozorně každému zvuku. „Chápu to.“ Usmál se, a když od něj odvrátila oči, zahlédl v nich trýzeň. Co se jí tak hrozného stalo? O kolik to bylo bolestnější než to, co musela prožít Sarah? Bylo to snad ještě horší, než co mu provedla Carole se Simonem? Co bylo tak zvláštního na jejím srdci? Bylo snad mnohem choulostivější? „Mít dítě je velká zodpovědnost,“ poznamenal, když čekali ve frontě. Tím jí chtěl naznačit, že si váží toho, co dělá. Rád by jí řekl i jiné věci, ale pochyboval, že k tomu bude mít příležitost. Byla to však jediná žena blízká jeho věku, kterou tady znal. Ostatním bylo kolem sedmdesáti jako

Gladys, osm jako Monique a pak už jen zbývala dávno mrtvá Sarah.

Francesca jako jediná živoucí žena přicházela v úvahu a Charlie si uvědomil, že jestli se aspoň nepokusí občas s ní promluvit, vyjde úplně ze cviku. Byl to podivný důvod k uzavření přátelství s Franceskou, ale jak se blížili k pokladně, Charliemu došlo, že to má smysl. Považoval by jen za správné, kdyby se dva rozbolavělí, traumatizovaní lidé stali přáteli. Ale to by od

Francesky žádal příliš. Ani jeden netušil, co ten druhý v životě prožil. Charlie znal jedině to, co zaslechl od Monique, když vykládala, jak bydleli v Paříži.

Aniž řekl cokoli dalšího, pomohl Francesce vykládat nákup na pult. Koupila hamburgery, steaky, kuře, mraženou pizzu, zmrzlinu, marshmellows, tři druhy sušenek, spoustu ovoce a zeleniny a velkou krabici mléka. Domýšlel se, že to jsou věci, která má

Monique ráda.

On měl pouze sodovky, mražené potraviny, zmrzlinu a vločky, které si kupoval, právě když se potkali. Byla to očividně staromládenecká strava, a když se Francesca podívala do jeho košíku, usmála se.

„To není zrovna zdravá výživa, pane Waterstone.“ Udivilo ho, že si zapamatovala jeho příjmení. Nezdálo se, že mu věnovala zas tak velkou pozornost.

„Jím většinou venku.“ Alespoň v Londýně a New Yorku to dělal, ale tady? Zřejmě se právem zatvářila překvapeně, když to slyšela.

„Ráda bych věděla kde?“ zeptala se a krátce se zasmála. Oba sice věděli, že v Deerfieldu je spousta pěkných restaurací, ale zvláště v zimních měsících jich bylo hodně zavřených a většina místních obyvatel zůstávala doma s výjimkou slavnostních příležitostí. Na nějaké chození ven po večerech bylo příliš zima.

Francesca si ho pobaveně prohlížela.

„Asi budu muset začít zase vařit,“ řekl trudnomyslně. „Zítra sem zajedu nakoupit víc věcí.“ Skoro chlapecky se na ni usmál a pak počkal, aby jí pomohl odnést nákup do auta. Měla tři velké papírové pytle. Byly by pro ni těžké, takže se mu to zdálo přirozené. Přesto ji jeho pomoc znervózňovala. Naskládal pytle na zadní sedadlo, přibouchl dveře a podíval se na ni. „Pozdravujte ode mě Monique,“ prohodil, ale neřekl jí, že se znovu uvidí, neslíbil, že se zastaví, nebo dokonce zavolá. Nastoupila do vozu s opatrným úsměvem, ale netvářila se už tak vyděšeně.

A když kráčel k autu, ptal se sám sebe, co má udělat, aby roztála.

12. kapitola

Druhý den, když se Charlie podíval z okna, opět sněžilo. Ani se nesnažil předstírat, že má dnes nějakou práci. Chtěl se co nejdřív začíst do Sařiných deníků a zjistit, co se s ní stalo, když vystoupila v Bostonu z lodi.

Na chvilku však zůstal stát u okna s malou knížkou vázanou v kůži a přemýšlel o Francesce. Zajímalo ho, jaká je, co ji vlastně přimělo vrátit se sem z Francie a proč bydlí právě v Shelburne

Falls. Považoval městečko za zvláštní místo pro ženu, která kdysi vedla společenský život. Také by rád věděl, zda ji někdy pozná natolik, aby se jí na to zeptal. Vzápětí ji však pustil z hlavy, posadil se do svého jediného pohodlného křesla a zahloubal se do úhledného ozdobného písma. Během chvilky už nemyslel na nic než na Sarah.

Když Sarah přijela do Bostonu, bydlela v penzionu Ingersoll na rohu Court Street a Tremont Street. Dům byl poměrně velký, třípatrový a pohodlný. Doporučil jí ho kapitán MacCormack.

Mimochodem právě před týdnem v něm pobýval George Washington a připadal mu velmi příjemný.

Paní Ingersollová a její hospodyně byly překvapené, když se Sarah chtěla ubytovat pouze se dvěma zavazadly a bez ženského doprovodu. Sarah vysvětlila, že je vdova, že právě přijela z Anglie a její neteř na poslední chvíli onemocněla, takže nemohla cestovat s ní. U majitelky penzionu vzbudila svou historkou ihned soucit a vzápětí ji hospodyně odváděla nahoru do jejích pokojů.

Sarah dostala krásné apartmá sestávající z přijímacího salonu, provedeného v těžkém červeném brokátu, a přilehlé ložnice ve světle šedém saténu. Byl to slunný pokoj s výhledem na Scollay Square a v dálce bylo vidět přístav. Boston kypěl rušným životem.

Sarah ráda chodila na procházky, dívala se do obchodů a naslouchala hovoru lidí. Často zachytila irský nebo dobře známý anglický přízvuk. Většinou to byli vojáci, kupci a lidé, kteří přijeli z Evropy za prací. Na ulicích se nevyskytovalo příliš mnoho lidí jako ona a i přes její prostý oděv nebylo nejmenších pochyb, že je urozeného původu.

Stále měla obyčejné oblečení, které nosila na lodi, a klobouk už byl také obnošený, proto po několika dnech, kdy se jen rozhlížela kolem, požádala paní Ingersollovou, aby jí doporučila pár obchodů. Potřebovala si nechat ušít nějaké teplé šaty, protože bylo chladno a kromě pláště, do kterého ukryla své šperky, neměla nic vhodného na sebe.

Objevila malé krejčovství na Union Street a prohlédla si několik náčrtků, které jedna zákaznice vloni přivezla z Francie. Byla to velká dáma a většinu oblečení si nakupovala v Evropě, ale měla také pět dcer a švadlena pro ně návrhy okopírovala. Sarah se rovněž spokojila s napodobeninami. Objednala si šestero šatů a švadlena jí doporučila modistku, která by jí k nim zhotovila klobouky.

Oblečení, které Sarah viděla v Bostonu, bylo většinou daleko jednodušší oproti tomu, co se nosilo v Evropě, a mnohem prostší než to, do něhož se ženy odívaly ve Francii. Francouzky, jež poznala, se vždy strojily do skvostných šatů. Ale od té doby, co tam před čtyřmi měsíci začala revoluce, se o módu nikdo příliš nezajímal, protože bylo nutné starat se o důležitější věci. Sarah však pro zdejší život nepotřebovala žádné výstřelky. Chtěla střízlivé, účelné šaty, které budou praktické, budou vypadat decentně a budou se hodit k jejímu vdovskému stavu. V podstatě všechno, co si objednala u švadleny, bylo černé a trochu smutné.

Nedokázala však odolat jedné opravdu rozkošné sametové róbě.

Rozhodla se pro tmavomodrou barvu, téměř stejnou jako její oči.

Neměla představu, kam šaty bude nosit. Nikoho tady zatím nezná, ale v budoucnu se třeba s někým seznámí a navštíví nějaký ples nebo společenskou událost a nechtěla vypadat jako naprostá chudinka, takže si dopřála alespoň jeden malý přepych.

Švadlena jí slíbila, že vše bude hotové asi za týden dva, pouze o něco složitější modrá sametová toaleta bude až ke konci měsíce.

Sarah stačilo, že ostatní věci budu celkem brzy a cestou od švadleny se zastavila v bance. Vysvětlila jim svou situaci, že je vdova, že nedávno přijela z Anglie a ve městě nikoho nezná, a pak klidně poznamenala, že by si ráda koupila někde u Bostonu farmu.

„Jak byste ji vedla, paní Fergusonová?“ zeptal se se znepokojeným výrazem Angus Blake, ředitel banky. „Starat se o farmu není snadný úkol, zvláště pro osamělou ženu.“

„Jsem si toho vědoma, pane,“ odpověděla rozvážně. „Musela bych si najmout pomocné síly, ale věřím, že nějaké jistě najdu, až získám pozemek.“ Ale úředník se na ni nesouhlasně podíval přes brýle a tvrdil, že jí bude daleko lépe ve městě. Jsou tady prý krásné domy v pěkných čtvrtích a jistě tam najde mnoho přátel. Byl přesvědčený, že tato velmi pohledná mladá žena, což jí neřekl, se zakrátko znovu vdá. Bylo zbytečné, aby si kupovala farmu.

Připadalo mu pošetilé, že to má vůbec v úmyslu.

„Neuspěchal bych to, paní Fergusonová. Musíte se nejdřív seznámit s Bostonem, než se rozhodnete.“ Osobně se postaral, aby se v Bostonu cítila jako doma, a představil ji několika zákazníkům banky. Bylo jasné, že pochází z vyšších vrstev, a jeho manželka byla dokonce přesvědčená, že v Sarah Fergusonové je víc, než se na první pohled zdá.

„Je tak zvláštní,“ řekla svému manželovi, když je poprvé představil. Měla děti skoro v Sařině věku, ale ještě se nesetkala s tak inteligentní, schopnou a silnou ženou. Jen při pomyšlení na její plavbu na Concordu se Belinda Blakeová chvěla hrůzou a naprosto souhlasila s manželem, že Sařiny pouhé úvahy o koupi farmy jsou absurdní. „Musíte zůstat tady ve městě,“ připojila svůj hlas k manželovu, ale když to vyslovila, Sarah se jenom usmívala.

Blakeovi si předsevzali, že ji představí svým četným přátelům a zakrátko Sarah obdržela mnoho pozvání na večeři nebo čajový dýchánek. Pečlivě zvažovala, kam jít, a byla velmi zdrženlivá při uzavírání přátelství. Pokaždé se obávala, že ji někdo z Anglie třeba pozná. S Edwardem sice do Londýna často nejezdívali, ani se nechodili příliš bavit, ale existovala možnost, že se zpráva o jejím útěku rychle roznesla, nebo byla dokonce zveřejněna.

Sarah však byla v Bostonu, tudíž si to nemohla to nijak ověřit.

Zvažovala, jestli nemá napsat Havershamovi a zeptat se ho, ale neodvážila se riskovat. Párkrát šla na večeři a pomalu se začínala seznamovat s lidmi.

Angus byl tak laskavý a představil ji diskrétnímu klenotníkovi, jehož značně konsternovaly kousky, které vybalila a rozložila na stole, aby si je mohl prohlédnout. Asi půl tuctu z nich ocenil opravdu vysoko, Sarah však nebyla rozhodnutá o prodeji těch menších. Větší chtěla rozhodně prodat co nejdřív, zvlášť krásný diamantový náhrdelník, který Edward nějak přehlédl, když rozprodával šperky její matky. Jenom za něj by si mohla pořídit hned několik farem nebo skutečně přepychový dům v Bostonu. Už viděla několik honosných cihlových sídel, které jí Belinda

Blakeová ukázala v naději, že se jí nějaké zalíbí. Sarah však stále toužila po farmě u Bostonu.

Klenotník odkoupil náhrdelník velmi rychle. Měl pro něj zákazníka a věděl, že kdyby šperk neprodal v Bostonu, podaří se mu to v New

Yorku. Peníze, které jí vyplatil, šly rovnou na její účet v bance. Koncem listopadu tam už měla slušnou sumu a byla překvapená, kolik lidí ve městě zná. Všichni se k ní chovali skvěle, zvali ji na obědy, a přestože se tomu snažila zabránit, způsobila pokaždé, kdy se odvážila někam jít, značný rozruch mezi významnými lidmi ve městě. Nemohli si nevšimnout, že vypadá jako aristokratka, ani toho, jak je výjimečná. Její krása se rychle stávala tématem konverzace mezi zámožnými svobodnými muži v Bostonu, z nichž mnozí se scházeli v restauraci Royal Exchange

Tavern a o ničem jiném než o Sarah nemluvili. Téměř přes noc se stala Sarah Fergusonová předmětem všeobecného zájmu, proto tím víc toužila odejít a žít v klidu, než zprávy o místě jejího pobytu překročí Atlantský oceán a dostanou se až k Edwardovi.

Dokonce i na takovou dálku se obávala dosahu jeho ruky.

Den díkůvzdání oslavila s Blakeovými a dva dny nato ji pozvali na večeři slavní Bowdoinové, což znamenalo, že ji nejvyšší kruhy v Bostonu přijaly. Nejprve ani nechtěla pozvání přijmout. Neměla zájem dostat se mezi elitní společnost, a tak na sebe upozorňovat všechny zúčastněné. Ale Belinda se tak rozčilila, když jí Sarah řekla, že nepůjde, až nakonec po neúnavném nálehání Blakeových souhlasila.

„Jak se takhle chceš znovu vdát?“ hubovala jí později Belinda, která se k ní už chovala jako k jedné ze svých dcer. Ale Sarah jen zavrtěla hlavou se smutným úsměvem. Na mysli měla tolik věcí, s kterými se jí nikdy nemůže svěřit.

„Nehodlám se znovu vdát,“ odpověděla pevně a něco v jejích očích

Belindě napovídalo, že jde o její nezvratné rozhodnutí.

„Vím, že to teď takhle cítíš,“ chlácholila ji Belinda a pohladila jí paži, „a věřím, že pan Ferguson byl milý a hodný člověk.“

Sarah se málem zvedl žaludek, když pomyslela na Edwarda. Nikdy nebyl milý ani hodný, dokonce ani na začátku. Jednoduše to byl sňatek z rozumu, nic víc. A časem se z manžela stal netvor. „Jsem si jistá, že jednou najdeš někoho stejně tak dobrého, jako byl on. Musíš se znovu vdát, Sarah, drahoušku. Jsi příliš mladá.

Nemůžeš věčně zůstat sama. Možná se ti tentokrát poštěstí mít i děti.“ Při těch slovech cosi v Sařiných očích pohaslo a Belinda si toho všimla.

„Nemohu mít děti,“ řekla odměřeně a Belinda by se nikdy neodvážila zeptat, jak to tak bezpečně ví. „Třeba to tak není,“ začala Belinda jemně a vzala Sarah za ruku.

„Měla jsem sestřenici, která byla mnoho let neplodná, a v jednačtyřiceti zjistila, že je těhotná. Narodila se jí dvojčata,“ pronesla radostně Belinda, „a obě to přežila. Byla to ta nejšťastnější žena na světě. A ty jsi daleko mladší než ona.

Nesmíš propadat zoufalství. Čeká tě tady úplně nový život.“ Kvůli tomu také Sarah přijela do Ameriky, kvůli zcela novému životu, ale rozhodně ne kvůli manželství nebo dětem. Bohužel jeden úděsný svazek už zažila. A nechtěla nikoho klamat, pokud by se o ni zajímal v domnění, že je svobodná. Dávala si pozor, aby s muži neflirtovala nebo někoho nesváděla. Na banketech, kam byla zvána, se bavila převážně se ženami. Muži o ní přesto stále mluvili, a dokonce i Sarah musela uznat, že se s nimi dá mnohem rozumněji konverzovat. Ale zajímala se o ně jen proto, aby se dozvěděla něco víc o obchodních záležitostech, diskutovala s nimi o půdě a snažila se přiučit něco o farmaření. Tím je však ještě víc okouzlovala. Ostatní ženy neustále pomlouvaly oblečení druhých a ustavičně se bavily a o dětech. A svým odmítavým postojem muže mnohem víc přitahovala. Znamenala pro ně neustálou výzvu. Dokonce ji několik mužů přišlo navštívit do penzionu. Nechávali tam květiny s navštívenkami, obrovské koše ovoce a do rukou se jí dostala i útlá knížka poezie. Byl to dárek od mladého poručíka, kterého poznala u Arbucksových. Odmítala se však s nimi setkat bez ohledu na to, jak štědré byly jejich dary nebo jak bohaté byly kytice, které tam nechávali. Neměla nejmenší zájem je vyhledávat, natož aby oni vyhledávali ji, ačkoliv poručík Parker byl obzvlášť

vytrvalý a několikrát se s ním náhodou setkala, když na ni číhal v hale penzionu. Nabízel jí svou ochranu všemi možnými způsoby, chtěl jí nosit balíčky, když šla na nákupy, nebo ji doprovázet na jakékoli veřejné místo, které hodlala navštívit.

Bylo mu pětadvacet, do Bostonu přijel před rokem z Virginie a byl do Sarah až po uši zamilovaný. I přes své nekonečné úslužnosti však Sarah rozčiloval pokaždé, když ho viděla. Stále o něho zakopávala jako o velikého, funícího psa, který si zoufale touží hrát, ale nakonec se z něho stane nesnesitelný otrava. Ze všeho nejvíc si přála, aby svou náklonnost soustředil na někoho jiného a našel si na flirtování vhodnější slečnu. Už mu řekla, že drží smutek za svého zesnulého manžela a nemá v úmyslu se znovu provdat, ale poznala, že jí nevěří ani ho nezajímá, kolik jí je let. „Nemůžete vědět, jak se na to budete dívat za půl roku nebo za rok,“ vymlouval jí to, ale ona pokaždé zavrtěla hlavou a snažila se mu své odmítnutí vysvětlit.

„Ale ano, vím, jak se to budu vidět za rok. za dva. nebo za deset.“ Dokud Edward nezemře, bude se vidět vdaná až moc. A i kdyby se to stalo, netoužila se vůbec vdát. Po zkušenosti s

Edwardem na manželství navždy zanevřela. Bez jakékoli pochybnosti věděla, že se už nikdy nestane objektem násilí a nebude patřit nikomu, kdo by ji zneužíval a týral. Nedovedla si ani představit, jak to mohly jiné ženy vydržet. Samozřejmě si byla vědoma, že existují i laskaví manželé, ale nehodlala znovu riskovat. Smířila se s tím, že zůstane navždy sama, ačkoliv o tom musela teprve přesvědčit mladého poručíka Parkera i ostatní muže, které poznala v Bostonu.

„Měla bys být vděčná, že máš tolik nápadníků, místo aby sis na ně stěžovala!“ Belinda jí vždy vyčinila, když se Sarah kvůli nim durdila.

„Nechci žádné nápadníky. Jsem vdaná žena!“ ujelo jí jednou, ale vzápětí jí stejně rychle došlo, co řekla. „Vlastně byla jsem., jenže to znám líp než tyhle nesmysly,“ pronesla rezervovaně. „To jistě. Manželství je takové požehnání, že nějaké dvoření je proti tomu slabý odvar. Nicméně. člověk nemůže mít jedno bez druhého.“ Bylo zbytečné to znovu vysvětlovat a Sarah to nakonec vzdala. Nemělo to cenu.

Počátkem prosince se seznámila s Amelií Stockbridgeovou a později s jejím manželem. Plukovník Stockbridge byl velitelem deerfieldské garnizony a řady pevností podél řeky Connecticutu. Hovor s ním Sarah velmi nadchl. Obšírně se ho vyptávala na celou oblast a on se s ní rád podělil o všechno, co věděl. Zvláště ji zaujaly indiánské kmeny a byla překvapena, když jí řekl, že většina z nich je velice mírumilovná.

„Máme tam jen několik Nonotaků a Wampanoagů a už dlouho nedělají žádné potíže. Občas se samozřejmě vyskytne nějaký problém, příliš mnoho ohnivé vody nebo šarvátka kvůli území, ale s většinou nejsou problémy.“ Sarah usoudila, že plukovník je má zřejmě rád, a poznamenala, že ji všichni varovali, jak jsou odlehlé oblasti nebezpečné právě kvůli Indiánům i jiným nepokojům. „Jistě, to je pravda,“ souhlasil, překvapený, že se o toto téma vůbec zajímá. „Na jaře vídáme Irokéze, když táhnou lososi. A pořád hrozí nebezpečí od band odpadlíků a od indiánské družiny Mohawků na válečné stezce, kteří přicházejí ze severu. Je známo, že obtěžují osadníky.“ Před rokem vyvraždili celou rodinu, muže, ženu a sedm dětí, na sever od Deerfieldu, ale to jí neprozradil. Beztak k tomu teď docházelo zřídka. „Ale když se to vezme, tak ti nejnebezpečnější jsou na západě. Existují samozřejmě obavy, že problémy se Šóníi a Miamii se rozšíří na východ, ale nedovedu si představit, že ti by se dostali až do Massachusetts. Přesto by mohli. Rozhodně tam způsobili už dost potíží. Prezidenta to velmi trápí, domnívá se, že nás indiánské válčení stálo už dost peněz, a je mu líto, že Indiáni přišli o velká území. Ale nemůžou přece pořád vraždit osadníky jen kvůli tomu, že jsou rozzlobení. Zrovna teď dávají našim lidem pěkně zabrat.“ Slyšela o tom, ale bylo daleko vzrušující dozvědět se to z první ruky. Dychtivě naslouchala a oči jí zářily.

Plukovník přijel do Bostonu na vánoční svátky. Stockbridgeovi měli dům ve městě, kde většinu času bydlela plukovníkova žena.

Nesnášela život u posádky v Deerfieldu a plukovník za ní jezdil, kdykoli to bylo možné. Ale nebývalo to často, protože cesta z Deerfieldu do Bostonu trvala čtyři dny.

Za pár dní pozvali Sarah na malou vánoční slavnost pořádanou pro přátele a několik plukovníkových mužů, kteří trávili dovolenou v Bostonu. Velmi ráda pozvání přijala. Sešla se příjemná společnost, a dokonce si všichni zazpívali za klavírního doprovodu Amelie Stockbridgeové.

Sarah se celý večer výborně bavila, až na jednu maličkost, pozvali totiž i poručíka Parkera. Motal se celou dobu kolem ní jako mopslík a Sarah dělala co mohla, aby se mu pokud možno vyhnula. Daleko větší zájem jevila o rozhovor s plukovníkem.

Naštěstí se jí podařilo zůstat s ním ke konci večera na pár minut o samotě a plukovníka trochu šokovala svou otázkou.

„Snad by to šlo,“ řekl a zachmuřeně se na ni podíval. „Je to náročná cesta, zvlášť v tomhle období a ve sněhu. Nemohla byste jet sama, musela byste si najmout jednoho dva průvodce, trvá to tak čtyři pět dnů.“ A pak se smutně usmál. „Ani moje žena by to nepodstoupila. Několik mladších mužů tam má s sebou manželky a všude kolem jsou osadníci. Jsme celkem zcivilizovaní, ale není tam příliš velké pohodlí. Opravdu pochybuji, že se vám tam bude líbit, i kdyby šlo jen o návštěvu.“ Plukovník skutečně cítil povinnost, že ji musí odradit, ale podle otázek, které mu Sarah kladla, pochopil, že je pevně rozhodnutá jet do Deerfieldu a prohlédnout si ho. „Máte tam přátele?“ Nenapadl ho jiný důvod, proč by jinak opouštěla pohodlí Bostonu. Žilo se tady tak příjemně a Sarah působila tak křehce a příliš elegantně, než aby se vydala na takovou cestu. Přesto věděl, že do Ameriky připlula na malé, značně nepohodlné kocábce, aniž s sebou měla nějaký doprovod. Sarah Fergusonová byla očividně daleko odolnější, než vypadala, a plukovníkovi nezbylo než to respektovat. „Rád bych vám osobně vybral průvodce, pokud budete chtít jet. Nerad bych vás viděl v rukou nějakých lotrů, kteří cestou zabloudí nebo se opijí. Dejte mi vědět, kdy chcete vyrazit, a já vám někoho najdu. Měla byste mít dva průvodce a vozku. Budou se vám hodit a také pořádný, bytelný kočár. Pochybuju, že se vám ta cesta bude líbit, ale aspoň se tam v pořádku dostanete.“

„Děkuji, pane plukovníku,“ řekla a v očích měla jas, který v nich předtím nikdy neviděl. Pochopil, že nic, co ještě dodá, jí v tom nedokáže zabránit. Pokusil se to vysvětlit i své ženě, když se jí o té rozmluvě zmínil, ale ta mu pořádně vyhubovala.

„Jak tě vůbec napadlo pouštět takové děvče do Deerfieldu?! Je to strašně drsné místo, nemá tušení, jaké to tam je. Něco se jí může stát, zabloudí nebo z té dlouhé cesty onemocní.“ To, že Sarah dovolil jet, a dokonce se nabídl, že jí sežene průvodce, považovala Amelia za nehoráznost. „Přijela sem až z Anglie úplně sama na velmi malé lodi. Podle mě není Sarah Fergusonová taková pokojová květinka, za jakou ji považuješ, má drahá. Vlastně po tom, co jsem s ní dnes večer mluvil, jsem si zcela jistý, že taková vůbec není. Myslím, že je v té dívce víc, než kdokoli z nás tuší.“ Byl to moudrý člověk a poznal Sarah na očích, že překonala dlouhou, těžkou cestu, a pokud se do něčeho dá, nic ji nezastaví. Měla v sobě stejné odhodlání, které zažil u lidí putujících na západ, aby zde živořili na kousku půdy, utkali se s neznámem, a dokonce bojovali s Indiány. Ti, co přežili, byli jako Sarah. „Zvládne to. Jsem o tom přesvědčený, jinak bych jí nenabízel pomoc.“

„Jsi starý blázen,“ zavrčela Amelia, ale když si šla za chvilku lehnout, políbila ho, přestože si stále myslela, že se v Sarah mýlí a že její plán odjet do Deerfieldu je dočista šílený.

Sarah však druhý den znovu za plukovníkem zašla. Celou noc přemýšlela o všem, co jí říkal. Byla tak rozrušená, že nemohla ani spát. Chtěla přijmout jeho velice laskavou nabídku a požádat ho, aby jí pomohl najít průvodce, kteří ji odvezou do Deerfieldu.

Zeptala se ho, kdy se vrací, a on odpověděl, že za týden.

Odjížděl hned po Novém roce a tentokrát měl v úmyslu zůstat až do jara. Amelia se dostatečně zabaví i bez něho, protože jejich nejstarší dcera očekává každou chvíli děťátko.

„Rád bych s vámi jel,“ řekl zamyšleně plukovník Stockbridge.

„Jenže pojedu se svými lidmi a bude to tvrdá a rychlá jízda. Pro vás bude pohodlnější, když pojedete v klidu svým tempem.“ A pak se na ni usmál a něco jí navrhl. „Mohl by vás doprovodit poručík

Parker, kdybyste chtěla.“ Sarah však okamžitě odmítla.

„To raději ne,“ odpověděla tiše. „Dám přednost najatým průvodcům, o kterých jste včera mluvil. Podaří se vám nějaké sehnat?“ zeptala se opatrně a plukovník přikývl.

„Samozřejmě. Chcete odjet příští měsíc?“ otázal se a v duchu probíral seznam důvěryhodných mužů, které by s ní mohl poslat.

„Moc ráda,“ vyhrkla a oba si vyměnili dlouhý, vřelý úsměv. Ani jedna z jeho dcer se nikdy nenabídla, že ho přijede navštívit.

Přijížděly z donucení jednou za několik let se svými rodinami a považovaly to za pozoruhodné dobrodružství. Tato dívka se naopak chovala, jako by to pro ni byla životní příležitost. A Sarah to tak i brala. Bylo to všechno, co chtěla.

Plukovník jí slíbil, že se s ní za pár dní spojí, a oba se dohodli, že jeho ženě nebudou říkat žádné podrobnosti. Věděli, že se bude velmi zlobit kvůli tomu, co chce Sarah udělat a že jí v tom navíc plukovník pomáhá. Ale ten si byl jistý, že to Sarah šťastně zvládne, jinak by ji s cestováním do Deerfieldu nepomáhal.

Sarah mu mnohokrát poděkovala a do penzionu se vydala pěšky, přestože byl dost daleko. Ale byla tak rozjařená, že potřebovala trochu čerstvého vzduchu. Přestože ji vítr šlehal do tváří a štípal do očí, Sarah si jen přitáhla plášť těsněji k tělu a dál se usmívala.

13. kapitola

Sarah se vydala na cestu čtvrtého ledna roku 1790 ve velmi starém, ale solidním najatém kočáře. Kočí, kterého si zjednala, byl mladý, ale tím územím cestoval dost často. Dokonce vyrostl v místě vzdáleném den cesty od Deerfieldu. Znal všechny trasy na míle daleko a jeho bratr v deerfieldské garnizoně žil. Plukovník

Stockbridge měl velkou radost, když ho našel. Kočí se jmenoval

Johnny Drum a byl o něco starší než Sarah. Druzí dva muži jeli na koních. Jeden byl starý traper George Henderson, který mnoho let putoval po Kanadě a obchodoval s kožešinami a v mládí ho dva roky věznili Huróni. Nakonec si vzal hurónskou nevěstu, ale to se stalo už dávno. Byl teď starý, ale lidé tvrdili, že patřil k nejlepším průvodcům v Massachusetts. Druhým vůdcem byl

Wampanoag. Jmenoval se Tom Zpívající vítr a jeho otec byl náčelníkem kmene. Tom pracoval jako průvodce u posádky, ale musel odjet do Bostonu, aby navštívil nějaké muže kvůli prodeji farmářského nářadí jeho kmeni, a plukovník Stockbridge ho požádal, aby Sarah doprovodil. Byl to vážný mladík s dlouhými tmavými vlasy a ostře řezanými rysy. Měl na sobě jelenicové kalhoty a kabát z bizoní kůže. Pokud to bylo nutné, mluvil pouze s muži, nikdy se Sarah. Bylo to vyjádření jeho úcty k ní. Když vyrazili na cestu a on jel vedle nich, nedokázala od něho odtrhnout oči. Byl to první Indián, kterého viděla, a vypadal impozantně, přísně a hrozivě, přesně jak si představovala. Přesto se ho nebála. Z toho, co jí plukovník vyprávěl, věděla, že

Wampanoagové jsou mírumilovný zemědělský kmen.

Za svítání volným tempem vyjeli ze Scollay Square a zamířili na západ. Sněžilo a Boston se probouzel do časného rána. Vezli s sebou veškeré zásoby, kožešiny, přikrývky, potraviny, nádobí a vodu. Oba průvodci pro ně měli i vařit. Starý traper byl znám jako dobrý kuchař, ale Sarah by mu klidně ráda pomohla.

Seděla v kočáře, pozorovala padající sníh a nikdy se necítila tak vzrušená, ani když vypluli s Concordem z Falmouthu. Jako kdyby tušila, že tohle je jedna z jejích nejdůležitějších cest v životě. Nevěděla proč, ale vůbec nepochybovala o tom, že jí bylo souzeno, aby sem přijela.

Po pěti hodinách jízdy zastavili, aby si koně odpočinuli. Sarah vystoupila, chvilku se procházela a přitom obdivovala krásu okolní krajiny. Byli právě kousek za Concordem a po půl hodině znovu vyrazili. Když se dostali na Stezku Mohawků a zamířili na západ na místo určení, přestalo sněžit, ale všechno pokrývala vysoká vrstva bílého sněhu. Sarah by nejraději jela na koni s nimi, ale plukovník trval na tom, že se musí vézt. Nebyl by to sice snadný terén, ale rozhodně by si na něj troufla.

Nemohla se dočkat, až budou u cíle.

Večer snědli králíka opečeného na rožni, kterého připravil

Henderson. Králíka měli zabaleného ve sněhu a vezli si ho z Bostonu. Po dlouhé celodenní cestě chutnal znamenitě. A jako vždycky Zpívající vítr s nimi mluvil jen velmi málo, ale zdálo se, že je spokojený a v dobré náladě. Připravil sušenou tykev, kterou si přinesl, a všem nabídl. Sarah se zdálo, že nikdy neochutnala nic lahodnějšího a sladšího. Připadalo si jako na hostině a po jídle se v kočáře zachumlala pod traperovy těžké kožešiny a usnula jako dítě.

Probudila se za svítání, když slyšela, jak ostatní vstávají a koně začínají ržát. Přestalo sněžit a úsvit rozžal den jako oheň na nebesích. Jakmile vyrazili, Johnny Drum a Henderson se dali do zpěvu. Sarah se k nim v kočáře tiše přidala. Zpívali písničky, které se kdysi dávno naučila v Anglii. Když ten večer zastavili, aby něco pojedli, Zpívající vítr znovu vyndal různé druhy sušené zeleniny a mistrovsky je uvařil způsobem, který by potěšil chuť nejednoho osadníka. Zatímco se

Johnny věnoval koňům, Henderson zastřelil tři menší ptáky. Bylo to další vynikající jídlo, na které Sarah nikdy nezapomene.

Všechno tady bylo tak jednoduché, mnohem reálnější, upřímné a nesmírně ušlechtilé.

Třetí den cesty jim začal Henderson vyprávět o svém životě mezi

Huróny. Nyní už žili všichni v Kanadě, ale když se předtím spojili s Francouzi proti Angličanům, vyskytovali se v těchto končinách všude a znamenali opravdovou hrozbu. Henderson tvrdil, že ho unesli někde poblíž Deerfieldu. Protože Sarah věděla, že tady dávno nejsou, ani trochu se nebála. Také mluvili o potížích, které na západě dělá Modrý kabát z kmene Šóníů, a Zpívající vítr jim o něm vykládal zneklidňující historky. Sarah s ním pak začala rozmlouvat, vyptávat se na jeho kmen a zdálo se jí, jako by v jeho očích zahlédla záblesk úsměvu, když se chtěla dozvědět všechno o jejich zvycích. Řekl jí, že všichni v jeho rodině jsou zemědělci, že jeho otec je náčelník, ale jeho dědeček že byl medicinman, duchovní vůdce, dokonce daleko důležitější než náčelník. Vysvětlil jí, že jeho kmen má zvláštní spojení se všemi věcmi ve vesmíru, že všechno kolem nich má vlastní duši a je svým způsobem posvátné. Vykládal jí, jak Kiehtan, což byl zřejmě jejich název pro Boha, má moc nad vším, nad všemi tvory a bytostmi a vždycky mu člověk musí poděkovat za potravu, za život a za všechno, co jim Kiehtan poskytuje. Zmínil se o Slavnosti mladé kukuřice, což je oslava rané sklizně. Sarah ho napjatě poslouchala s rozšířenýma očima. Vysvětlil jí, že všechny bytosti k sobě musí být spravedlivé a musí je vést Kiehtan, a pokud muž z kmene špatně nakládá se svou manželkou, žena ho může opustit. A když se Sarah podívala na Toma, tak pyšného, tak silného, jak sedí vzpřímeně na koni, přemýšlela, proč právě tohle řekl, jestli snad věděl nebo vycítil, že ji manžel týral. Na své mládí se zdál nezvykle moudrý a jeho pohled na životní hodnoty měl svou logiku.

Vlastně ho považovala za velmi civilizovaný, zcela moderní a v některých ohledech skoro dokonalý. Těžk uvěřit, že toto byli lidé, jež první cestovatelé do těchto končin světa nazývali

„divochy“ a někteří to dělali dodnes, zvláště na západě. Vždyť na nich očividně nic divokého nebylo. Také ji překvapilo, že se tento mladík stane náčelníkem kmene. Jistě bude lépe chápat způsob života bělochů, jestliže tolik času tráví mezi osadníky.

Jeho otec se zachoval moudře, když ho mezi ně poslal jako jakéhosi vyslance. Sarah ho pozorovala, jak jede na koni, a věděla, že na tenhle okamžik nikdy nezapomene.

Čtvrtý den, kdy dojeli k Millers Falls a poté pokračovali v cestě, se zdál nejdelší. Minuli pár pevností, ale zastavili se pouze v jedné pro nějaké potraviny a vodu. Věděli, že cíl už není daleko. Ale nadešel soumrak a oni stále ještě nebyli na místě.

Vyvstala otázka, zda pokračovat i v noci, nebo čekat až do rána.

Všichni se nemohli dočkat, až budou na místě. Být sami, pospíchali by dál, ale byla s nimi žena a na tu se neodvážili naléhat. Sarah však sama navrhla, že by měli jet dál, pokud jim nehrozí žádné nebezpečí.

„To hrozí vždycky,“ podotkl upřímně její kočí Johnny. „Klidně můžeme narazit na Indiány na válečné stezce nebo nám může upadnout kolo.“ Cesta byla vyježděná a v noci zledovatělá. Cítil se za ni

zodpovědný a nehodlal riskovat, čímž byl pověstný.

„To se může stát i ve dne,“ namítla Sarah. Nakonec se dohodli, že to ještě pár hodin zkusí a uvidí, zda to stihnou. Oba průvodci odhadovali, že pokud si pospíší, mohli by k posádce dorazit kolem půlnoci.

Tu noc jeli rychle, a ačkoli kočár pořádně drncal, Sarah nevydala ani hlásku. Občas to bylo skoro stejně krušné, jako když se s ní houpal Concord, ale ani za nic by si nestěžovala. Hlavně aby už byli na místě. Těsně po jedenácté spatřili v dálce světla garnizony. Všichni čtyři zvolali hurá a pobídli koně. Tentokrát měla Sarah pocit, že jim na posledním úseku určitě upadne kolo, ale k bráně dojeli živí a zdraví. Johnny zavolal stráž, ale

Zpívající vítr pokračoval v jízdě a hlídka ho okamžitě poznala.

Brána se pomalu otevřela, kočár vjel zvolna dovnitř a zastavil.

Sarah vystoupila s roztřesenýma nohama a rozlížela se kolem. Ve tmě přecházelo asi šest mužů, tiše hovořili, někteří kouřili a ke kůlům měli uvázáné koně zakryté dekami. V garnizoně se nacházelo několik podlouhlých, jednoduchých stavení, v nichž byli muži ubytováni. Stálo tam pár srubů, ve kterých bydlely rodiny, a obchodů, kde se daly nakoupit zásoby. Uprostřed se rozprostíralo jakési náměstí a pevnost vlastně připomínala vesnici. Byla soběstačná, zabezpečená, hlídaná a v jejím širokém okolí žili osadníci. Přicházeli sem pro pomoc a spoléhali na garnizony a pevnosti, že je ochrání. Přestože nastala už noc a bylo tu pusto,

Sarah zaplavil pocit sounáležitosti. Když se loučila se svými průvodci a děkovala jim, měla v očích slzy. Podle ní byla cesta z Bostonu nezapomenutelná a velmi příjemná. A teď s odstupem jí přišlo, že ty čtyři dny utekly jako voda. Řekla to i ostatním a všichni se rozesmáli, včetně Zpívajícího větru, kterému se cestování zdálo pomalé, protože s nimi jela žena.

Johnny odvezl kočár do stájí, kde chtěl napojit koně. Oba průvodci odešli za svými přáteli a Sarah zůstala sama s vojákem, který jim přišel naproti. Plukovník, jenž přijel před dvěma dny, mu dal instrukce, aby Sarah odvedl k jedné z žen. Bydlelo tady pár rodin a Sarah se u nich měla ubytovat. Když mladý voják zaklepal na dveře, otevřela jim žena v bavlněné košili, starém flanelovém županu, čepci a zabalená v dece. Byla mladá a vypadala ospale. Sarah za jejími zády zahlédla dvě dřevěné, doma vyrobené kolébky. Všichni žili v jedné nebo dvou místnostech. Žena sem přišla už před dvěma roky, jakmile se provdala.

Voják jí vysvětlil, kdo Sarah je. Mladá žena se usmála a představila se jako Rebeka. Vybídla Sarah, aby šla dál. Sarah, pouze s jedním zavazadlem v ruce, se rozhlížela kolem ve světle

Rebečiny svíčky. Byla to malá, primitivní srubová místnost, a když se Sarah znovu podívala na Rebeku, všimla si, že je těhotná.

Na okamžik jí ten prostý život s dětmi v tomhle krásném místě téměř záviděla. Byla by šťastná, kdyby mohla žít tady místo na zámku, kde ji týral nenáviděný muž. Ale to všechno už odeznělo, utrpení i ztracená naděje na milosrdenství a naplnění. Zbývalo jí však něco, co Tom Zpívající vítr popsal jako spojení s veškerenstvem. Byla, jak řekl, v rukou Kiehtana. A podle

Zpívajícího větru byl Kiehtan spravedlivý ke všem tvorům stejně jako k ní, když ji nechal najít svobodu. Nic víc už nechtěla.

Zatímco Sarah přemýšlela, Rebeka ji zavedla do jejich jediné ložnice. Byl to malý pokojík, přibližně téže velikosti jako její kajuta na Concordu, a pyšnil se malou nahrubo otesanou postelí, do které se sotva vešli dva dospělí. Rebeka ji sdílela se svým manželem a Sarah si povšimla, že v ní se svým velkým oblým bříškem ještě před chvilkou spala. Nabídla ji Sarah, ona sama se prý vyspí u dětí vedle v pokoji na dece. Její manžel odjel na lov a pár dní nebude doma.

„To přece nejde,“ bránila se Sarah dojatá její ochotou vzdát se pohodlí kvůli neznámé ženě. „Na zemi budu spát já. Vůbec mi to nevadí. Čtyři dny jsem spala v kočáře a taky mi to nevadilo.“ „Ale ne!“ Rebeka silně zrudla a pak se obě dohodly, že budou spát spolu v jedné posteli. Sarah se rychle potmě svlékla, aby Rebeku už příliš nerušila, a za pět minut obě ženy, které se právě seznámily, vedle sebe ležely jako sestry. Zdejší život byl úplně jiný, uvažovala Sarah, když vtom

Rebeka začala ve tmě stydlivě šeptat, jako by byly dětmi, které nechtějí probudit rodiče. „Proč jste sem přijela?“ zeptala se tiše Rebeka. Nemohla té otázce odolat. Možná v tom byl muž, jehož Sarah milovala. Rebeka si myslela, že je velmi krásná a ještě mladá. Rebece bylo nedávno dvacet.

„Chtěla jsem to tady vidět,“ odpověděla Sarah upřímně. „Před dvěma měsíci jsem přijela z Anglie, abych začala nový život.“

Domnívala se, že bude nejlepší, když bude šířit stejnou lež, kterou používá už od začátku. „Jsem vdova.“

„To je smutné,“ vzdychla Rebeka procítěně. Jejímu manželovi

Andrewovi bylo dvacet jedna a měli se rádi už jako děti.

Nedovedla si ani představit muže a ženu, kteří by nesdíleli lásku, natož takový manželský život, který donutil Sarah uprchnout z Anglie. „Je mi to líto.“

„To je v pořádku.“ A pak se rozhodla, že k ní bude alespoň trochu upřímná. „Nikdy jsem ho nemilovala.“

„To je strašné,“ řekla Rebeka užasle. Sdělovaly si důvěrnosti, které by si v přijímacím pokoji nikdy nesvěřily, nicméně se dělily o jednu postel v tomhle kouzelném místě, které jako by mělo blíž k Bohu. a Kiehtanovi. Sarah se pousmála při vzpomínce na vyprávění Zpívajícího větru. „Zdržíte se v garnizoně dlouho?“ vyzvídala Rebeka a pak zívla. Cítila, jak se v ní pohnulo děťátko, a věděla, že brzy ji probudí další dvě. Dny jí připadaly dlouhé, zvlášť když byl Andrew na lovu. Neměla nikoho, kdo by jí pomohl. Rodina žila v Severní Karolíně.

„Ještě nevím, jak dlouho tu zůstanu,“ odpověděla Sarah a zívla také. Bylo to nakažlivé. „Nejradši bych napořád.“ Rebeka se místo odpovědi usmála a pomalu upadala do spánku. Sarah, která nemohla uvěřit svému štěstí, že je tady, vzápětí usnula také.

Rebeka vstala z postele ještě dlouho před svítáním, jakmile uslyšela, že se její nejmladší probouzí. Podle tlaku ve svých prsech poznala, že je čas nakojit ho. Někdy ji to tak bolelo, až se bála, že se dítě v jejím lůně narodí předčasně, ale její nejmladší byl ještě tak maličký, že by od ní nebylo správné, kdyby ho nekojila. Bylo mu teprve osm měsíců a zpočátku byl velmi slabý. Nevěděla, v kterém je měsíci, ale odhadovala asi tak v sedmém. Byla daleko mohutnější než předtím. Jako první se narodila holčička, které teď bylo osmnáct měsíců. Jakmile Rebeka vstala, hned měla plné ruce práce. Snažila se, aby děti nevzbudily jejího hosta, a obě zaměstnala miskou ovesné kaše a kůrkou chleba. Pro ni bylo snazší bydlet v garnizoně než někde na farmě. Tam by nemohla obdělávat půdu a tady byli ve větším bezpečí a měli tu víc jídla. Takhle se o ni Andrew nemusel bát, kdykoli ji nechal samotnou.

Když se Sarah v devět hodin probudila, Rebeka už děti umyla, oblékla je i sebe a v peci se pekl chléb. Od rána měla napilno.

Když Sarah viděla, jak její hostitelka pobíhá po malé útulné místnosti, kde hořel oheň v krbu, bylo jí trapně, že spala tak dlouho a že je tak líná. Musela být víc unavená, než si myslela.

Spala jako zabitá, dokud ji nakonec neprobudily dusot koňských kopyt a skřípění vozů venku. Věděla, že touhle dobou je už kočár, kterým přijela, na zpáteční cestě do Bostonu. Oba průvodci říkali, že vyrazí brzy po ránu. Zpívající vítr se musel vrátit k otci se zprávou, jak dopadl nákup farmářského náčiní, a traper

George se vydal na sever za obchodem s osadníky u kanadské hranice. Věděl, že tam hrozí větší nebezpečí, ale nevadilo mu to.

Většinu indiánských kmenů znal a všechny až na pár výjimek se chovaly přátelsky.

„Dala byste si něco k jídlu?“ zeptala se jí srdečně Rebeka.

V jedné ruce držela miminko a druhou se snažila zabránit své dcerušce, aby jí nebrala košík se šitím.

„Postarám se o sebe sama. Zdá se, že máte sama dost práce.“

„To mám,“ souhlasila Rebeka se širokým úsměvem. Byla malá, vlasy měla spletené do copů a v

jasném slunečním světle vypadala spíš na dvanáct než na dvacet. „Andrew mi s nimi pomáhá, jak může, ale bývá často pryč. Jezdí kontrolovat osadníky a navštěvuje další pevnosti. Má tady spoustu práce.“ Jenže Rebeka také. Její břicho teď připadalo Sarah obrovské.

„Kdy se má narodit?“ zeptala se Sarah starostlivě, když si nalila hrnek kávy. Zdálo se, že to bude každou chvilku.

„Tak za měsíc nebo dva, aspoň myslím., spíš za dva., nevím.“

Zčervenala. Její děti přicházely jedno za druhým, ale vypadala zdravě a šťastně. Ale i Sarah pochopila, že tady není snadný život. Byl jednoduchý, tvrdý a postrádal veškeré pohodlí, na které jsou lidé z města zvyklí. Jako by tady byl zcela jiný svět než v Bostonu. Jen z toho, že tady mohla být a přičichnout si k tomu všemu, poznala Sarah, že je to přesně to, po čem touží.

Sarah ustlala a zeptala se Rebeky, jestli nechce s něčím pomoct.

Rebeka odpověděla, že ne a že se chystá navštívit na sousední farmě přítelkyni, která nedávno porodila. Když se Sarah ujistila, že Rebeka opravdu nic nepotřebuje, vydala se za plukovníkem. Snadno našla jeho pracovnu, ale zrovna tam nebyl. Chvilku se procházela venku a pozorovala, co se děje. Kovář okovával koně, nějací muži si něco vyprávěli a smáli se, Indiáni, kteří ji minuli, vypadali jinak než Zpívající vítr, a Sarah se domnívala, že jsou to Nonotakové, o kterých předtím slyšela. Byli stejně mírumilovní jako Wampanoagové. V okolí se už nezdržovali žádní divocí Indiáni, nebo alespoň si to myslela, dokud nespatřila skupinku mužů, kteří tryskem projeli bránou. Připadalo jí, že ještě nikdy neviděla nic tak hrůzostrašného. Odhadovala, že jich je asi tucet, většina z nich Indiáni, a zdálo se, že mají za sebou dlouhou, náročnou jízdu. Za nimi cválali čtyři koně se zásobami. Muž, který je vedl, vypadal, že by se nezastavil před ničím. Indiáni se ani v nejmenším nepodobali Zpívajícímu větru nebo Nonotakům, které dopoledne zahlédla. Na jejich vzhledu i na způsobu, jak vedli své koně, bylo něco divokého a drsného. Měli dlouhé a černé vlasy, na sobě korálky a pera a jeden z nich měl na hrudi překrásný štít. Dokonce i to, jak na sebe mluvili, Sarah trochu vyděsilo. Ale nikdo v garnizoně jim nevěnoval zvláštní pozornost. Když zarazili koně nedaleko místa, kde Sarah stála, cítila, že se chvěje, a zlobila se kvůli tomu sama na sebe. Pak zaslechla, jak jeden něco křikl na ostatní a ti se rozesmáli.

Panovalo mezi nimi silné vědomí sounáležitosti, do které podle všeho zahrnovali i bělochy. Seskočili z koňů, kteří se ještě neklidně vzpínali. Všimla si, že několik vojáků je mlčky pozoruje. Indiáni se mezi sebou tiše bavili. Očividně to nebylo přepadení, ale vypadalo to spíš na nějakou delegaci. Bylo znát, že mezi nimi vládne duch spojenectví a síly. Tiše a nenápadně je sledovala a přemýšlela, co jsou zač. Náhle si uvědomila, že upírá pohled na jejich vůdce. Uchvátil ji nejvíc ze všech. Měl dlouhé, lesklé tmavé vlasy, které mu při chůzi vlály, na sobě měl nádherné jelenicové kalhoty a vysoké boty. Skoro připomínal

Evropana. Měl vzpřímené držení těla a ostře řezané rysy jako

Indiáni, s kterými přijel, a mluvil s nimi jejich dialektem.

Z toho, jak se k němu chovali a jak mu odpovídali, bylo jasné, že ho velmi respektují. Byl to přirozený vůdce. Svou bojovnickou důstojností téměř připomínal nějakého prince a snadno se dalo uvěřit, že je buď náčelník, nebo možná jeho syn. Sarah odhadovala, že je mu kolem osmatřiceti. Nesl obrovskou mušketu a přes rameno si přehodil luk. Mezitímco ho pozorovala, z ničeho nic se prudce otočil a Sarah se mu náhle ocitla tváří v tvář. Trhla sebou leknutím. Naprosto nebyla připravená na střetnutí s ním, ať jí připadal sebenádhernější.

Byl jako obraz, který si toužila prohlédnout, jakýsi dokonalý neznámý objekt. Sledovat, jak se pohybuje, mluví a otáčí, se podobalo poslechu krásné hudby. Byl to ten nejúchvatnější a nejmohutnější muž, jakého kdy viděla, a přitom velmi rezervovaný.

Šel z něho přímo strach a Sarah nebyla s to pohnout se z místa.

Nehybně stál, upřeně na ni hleděl a vypadal zlověstněji než kterýkoli jiný muž, přesto neměla pocit, že jí ublíží. Byl jako princ z Neznáma, představoval svět, o kterém mohla jen snít.

Pátravě se jí zadíval do očí, pak se otočil a vešel do budovy.

Když ji míjel, s hrůzou si uvědomila, že se celá třese. Kolena se jí podlamovala tak, že skoro nedokázala stát. Viděla, že ostatní muži si rozebírají zásoby a rozcházejí se. Stále uvažovala, z jakého kmene pocházejí a proč vtrhli do garnizony, jako by je pronásledovala tlupa ďáblů.

Po setkání s vůdcem skupiny jí trvalo deset minut, než se přestala třást. Při zpáteční cestě k plukovníkově pracovně se čistě ze zvědavosti zeptala jednoho vojáka, z kterého kmene ti Indiáni jsou. Snadno mu je popsala.

„To jsou Irokézové,“ vysvětlil jí lhostejně. Viděl je na rozdíl od Sarah už tolikrát. Ale podle ní byl jejich příjezd skutečně pozoruhodný. Věděla, že jako všechno ostatní, co už tady viděla, také tohle jí nikdy nevymizí z paměti. „Vlastně jsou to Senekové, kteří jsou součástí kmene Irokézů, a jeden z nich je Kajuga.

Irokézové mají šest kmenů.“ Jedním dechem jí je vyjmenoval a

Sarah dychtivě poslouchala. „Onondagové, Kajugové, Oneidové,

Senekové, Mohavkové a poslední, kteří se připojili k Irokézské lize jsou Tuskarorové. Ti se k nim dali asi před sedmdesáti lety a původně pocházeli ze Severní Karolíny. Tady ti, co jste viděla, jsou ale Senekové a ten nejmenší je Kajuga.“

„Jejich vůdce působí opravdu impozantně,“ prohodila, pořád ještě ohromená dojmem, který na ni udělal. Měla pocit, jako by se střetla se všemi hrůzami Nového světa, které ztělesňoval jediný muž, ale nenechala se zastrašit ani porazit. Ovšem jednu chvíli se to málem stalo. Vypadal dost hrozivě, ale ona to překonala. A věděla, že tady u posádky by se jí nikdo nepokusil ublížit. Také ji uklidňovalo, že ač působil tak hrozivě, nezdálo se, že by se ostatní nějak báli.

„Kdo s nimi jel?“ zeptal se voják, ale Sarah ho mohla pouze popsat. „Tak to vám přesně neřeknu. Zřejmě to byl jeden z náčelníkových synů. Mohl být Mohavk, ti vypadají trochu divočeji než Senekové. Zvlášť když jsou pomalování válečnými barvami.“ Což rozhodně nebyli, pomyslela si Sarah. Naštěstí, jinak by zřejmě i při nejlepší vůli omdlela.

Poděkovala muži za informace a znovu se vydala hledat plukovníka.

Už se vrátil ze své ranní projížďky a zjevně ho potěšilo, co viděl. Našel své území v dokonalém pořádku. A obzvlášť se zaradoval, když spatřil Sarah. Od té doby, co ji viděl v Bostonu, jako by uběhly celé roky. Nesmírně se mu ulevilo, když slyšel, že její dlouhá cesta proběhla dobře a že dojela bez nehody. Nemohl si také nevšimnout, jak jí to sluší. Dokonce i v prostých hnědých vlněných šatech s obyčejným kloboukem, který ji měl chránit před chladem, vypadala jako skutečná krasavice. Její krémová pleť připomínala sníh, oči zase barvu letní oblohy a rty, na nichž nebyla růž, přímo vybízely k polibku. Přesto se chovala skromně a nanejvýš slušně. Jen oči jí zářily nadšením. Měla v sobě sotva patrnou smyslnost, a uměla ji tak dobře skrývat, že jediné, čeho si člověk všiml, když ji blíže nezkoumal, byla srdečnost a přátelskost. Velice plukovníkovi děkovala, že jí umožnil, aby sem mohla přijet, což ho pobavilo.

„Amelia vždycky považovala své návštěvy u posádky za učiněné utrpení a za něco, za co se musím omlouvat od okamžiku jejího příjezdu až do chvíle odjezdu.“ V posledních pěti letech sem zavítala zřídkakdy. V devětačtyřiceti se cítila příliš stará na nějaké útrapy. I pro něho bylo snadnější, když za ní jezdil do

Bostonu. Ale Sarah, to bylo něco jiného. Půda jí kolovala v žilách. Škádlil ji, že je rozený osadník, a Sarah to brala jako lichotku.

Večer pro ni uspořádal malou večeři. Zajímal se, zda jí vyhovuje její bydlení. Pro hosty neměli místo a museli se spoléhat na manželky vojáků, které případné hosty musely ubytovat. Sama jeho manželka s ním musela sdílet jeho ubikaci, což nenáviděla. Sarah ho ubezpečila, že je všechno v pořádku a že si Rebeku oblíbila. U večeře však Sarah zjistila, že plukovník pozval i poručíka Parkera. Měl z ní stále ještě popletenou hlavu stejně jako v Bostonu. Dělala co mohla, aby ho odradila, až k němu začala být dokonce nezdvořilá, ale jemu to podle všeho nevadilo. Skoro se bála, že se mu to vlastně líbí. Vyložil si její příkré odpovědi jako určitou formu jejího zájmu. A ještě víc ji deprimovalo, když poznala, že někteří hosté se domnívají, že přijela do Deerfieldu za ním.

„V žádném případě,“ řekla věcně majorově manželce. „Jak víte, jsem vdova,“ dodala stroze. Cítila se při těch slovech jako svá vlastní babička a snažila se tvářit co nejpřísněji. Kdyby se viděla, musela by se zasmát. Na ženu, které to řekla, to zase nezapůsobilo tak, jak doufala.

„Nemůžete navždycky zůstat sama, paní Fergusonová,“ podotkla vlídně a vrhla významný pohled na poručíka.

„Mám to v úmyslu,“ odsekla příkře Sarah a plukovník, který to zaslechl, se hlasitě rozesmál. Pak ztišil hlas, když viděl, že se

Sarah chystá k odchodu. Poručík se totiž stále zdržoval v její blízkost v naději, že ji doprovodí k Rebece.

„Mohu vám nabídnout svou ochranu?“ zeptal se jí přátelsky plukovník a Sarah přikývla. Pochopil její situaci a nechtěl, aby upadla do rozpaků. Koneckonců byla jeho hostem a očividně neopětovala poručíkovy něžné city.

„Byla bych velmi ráda,“ zašeptala. Plukovník se na ni usmál a oznámil poručíku Parkerovi, že je od něho velmi laskavé, že čeká na paní Fergusonovou, ale že on ji hodlá osobně doprovodit domů. Znovu mu poděkoval a řekl mu, že se uvidí ráno. Sarah už věděla, že mají schůzku s významnou delegací ze západu, která byla vyjednávat mír se vzbouřenci vedenými náčelníkem Malá želva. Po plukovníkových slovech poručík značně posmutněl a nezbylo mu než odejít.

„Omlouvám se, má drahá, jestli vás rozladil. Je mladý a obávám se, že je do vás zblázněný. Ani se mu nedivím. Kdybych byl o třicet let mladší, taky bych byl v pokušení udělat ze sebe hlupáka. Máte velké štěstí, že mám Amelii, která mě drží na uzdě.“ Ten kompliment ji rozesmál, ale když mu děkovala, zrudla.

„Odmítá pochopit, že se znovu nehodlám vdát. Řekla jsem mu to docela jasně. A on má za to, že to nemyslím vážně.“

„Takhle byste neměla uvažovat,“ řekl rozhodně, když jí pomáhal do pláště. Poslední hosté právě odešli. „V tom se velice mýlíte.

Jste příliš mladá, než abyste před životem zavírala dveře. Zbývá vám nejméně půlka života i víc, jestli budete mít štěstí. Ještě je brzy na konec večírku.“ Znovu se usmál a nabídl jí rámě. Sarah se s ním nepřela, ale své rozhodnutí znala. Aby změnila téma, zeptala se ho na jeho zítřejší schůzku a na nepokoje, které vyvolali Šóníové a Miamiové. Její otázky ho okamžitě zaujaly.

Skoro litoval, že ji musí u Rebečina srubu opustit. Těšilo by ho, kdyby jeho potomci projevovali takový zájem o jeho práci jako

Sarah. Ale ti se raději zabývali vlastními rodinami a společenským životem Bostonu. Sarah mnohem víc přitahoval rozvíjející se svět kolem nich a bylo jasné, že je svým příjezdem do Deerfieldu nadšená.

Poděkovala plukovníkovi za večeři a výborné jídlo. Měli srnčí, které chutně upravil jeho kuchař z kmene Nonotaků, a k tomu zeleninu vypěstovanou na okolních farmách. Slíbila, že ho navštíví zítra po schůzce nebo později odpoledne. Na dopoledne si naplánovala vyjížďku po okolí, pokud kromě poručíka Parkera najde někoho, kdo by ji doprovodil. Plukovník jí slíbil, že to zařídí, a nabádal ji, aby byla opatrná.

Když vešla do malého srubu, o který se s ní Rebeka tak velkoryse podělila, zjistila, že mladá žena si šla už lehnout, děti spí, oheň vyhasl a v místnosti je zima. Sarah byla ještě příliš čilá, než aby se svlékla a šla spát vedle Rebeky. Zůstala chvilku venku, přemýšlela o své zítřejší vyjížďce i o tom, co se říkalo u večeře, a o divoce vyhlížejících Indiánech, jež viděla dnes odpoledne. Při pomyšlení, jak asi vypadá skutečný válečník, se málem roztřásla, a byla ráda, že ještě žádného neviděla. Přestože ji tento kout světa okouzlil, neměla nejmenší touhu jít osidlovat západ. Tam byl až příliš drsný život, dokonce i pro ni, a věřila, že bude spokojená, pokud zůstane přímo tady v Deerfieldu.

V zamyšlení zašla kousek dál od srubu a rozhodla se nadýchat čerstvého vzduchu. Kolem panovalo ticho a Sarah věděla, že je zde v bezpečí. Hlídky stály u brány a většina lidí v garnizoně spala. Jak nádherný pocit procházet se, když pod nohama vrže sníh, a dívat se na hvězdy jasně zářící nad

hlavou. Připomněla si, co říkal Zpívající vítr o tom, že jsme součástí celého světa, že každá bytost, každý živočich je spojený s vesmírem, ale když odtrhla oči od oblohy, nesmírně se vyděsila. Ani ne tři kroky od ní stál muž, pozoroval ji, obočí měl stažené, tvář napjatou a celou svou bytostí jako by se chystal buď utéct, nebo zaútočit.

Nemohla se ubránit tichému výkřiku. Poznala to vůdce delegace

Irokézů, které dnes odpoledne viděla vjíždět do garnizony. Už jednou ji vystrašil a teď se mu to podařilo znovu. Stál tam a mlčky ji sledoval. Srdce se jí rozbušilo. Nevěděla, jestli ji chce napadnout, ale zdálo se jí, že k tomu určitě dojde, protože na ni upíral rozzlobený pohled. Nastalo dlouhé hrozivé ticho, kdy se ani jeden nepohnul, a Sarah zvažovala, jestli se nemá otočit a běžet co nejrychleji ke srubu, ale podle jeho vzhledu usoudila, že by ji doběhl, a nechtěla ohrozit Rebeku a její děti. A kdyby se pokusila vykřiknout, asi by ji zabil dřív, než ji někdo uslyší. Nemohla dělat nic jiného než zůstat na místě a pokusit se překonat strach. Nebyl to zrovna lehký úkol, zvlášť když si všimla, jak mu ve větru zlověstně vlají černé vlasy a v nich dlouhé orlí pero. Měl téměř jestřábí tvář a nehledě na jeho ostré rysy si byla Sarah vědoma jeho krásy. A pak ji polekal ještě víc. „Co tady děláte?“ zeptal se tiše dokonalou angličtinou, ačkoli v ní zaslechla nepatrný přízvuk. Odpověděla mu nervózně a upřímně a přitom z něho nespouštěla oči.

Celé tělo mělo napjaté hrůzou. „Jsem na návštěvě u plukovníka,“ řekla velmi důrazně, jako by doufala, že zmínka o veliteli ho chvilku zdrží, než ji zabije. Silně se roztřásla, ale doufala, že si toho ve tmě nevšimne.

„Proč jste přijela?“ otázal se, jako by ho rozčilovalo, že je tady. Byla jen dalším vetřelcem. Sarah si všimla, že má skoro francouzský akcent, a přemýšlela, jestli se před lety nenaučil anglicky od francouzských vojáků. Možná že není Irokéz, ale

Hurón.

„Přijela jsem z Anglie,“ odpověděla tichým, ale pevným hlasem,

„hledat nový život,“ dodala statečně, jako by to snad mohl pochopit, i když byla přesvědčená o opaku. Jenže sem nepřijela proto, aby ji nějaký osamělý Indián zavraždil pod hvězdnou oblohou na nejkrásnějším místě, jaké kdy spatřila. To nedopustí.

Stejně jako to nedovolila Edwardovi.

„Nepatříte sem,“ pronesl klidně a napětí v jeho obličeji trochu povolilo. Byla to ta nejpodivnější rozmluva, jakou kdy vedla.

Sama v temnotě hovoří s válečníkem, který se na ni zlobí kvůli tomu, že přijela do Deerfieldu. „Měla byste se vrátit tam, odkud jste přišla. Už je tady moc bílých mužů.“ Příliš mnoho let byl svědkem toho, jakou škodu tady nadělali, ale jen pár lidí to chápalo. „Pro vás je to tu nebezpečné, nerozumíte tomu,“ pokračoval a jí se trochu přestala třást kolena. Proč jí tohle vykládá? Před čím ji varuje? Co se o ni stará? Ale půda patří jemu, ne bílým, možná má právo tohle říkat.

„Rozumím,“ zašeptala. „Ale nic jiného mi nezbývá. Nemám nikoho, nemám kam jít. Tohle místo mám ráda. Chci tady být,“ dodala smutně. Nechtěla ho ještě víc popudit, jen mu chtěla naznačit, že si tuto zemi zamilovala. Nepřijela, aby se zmocnila půdy nebo mu ji vzala. Přišla, aby se jí podrobila. Nic víc nechtěla. Dlouze a přísně si ji měřil pohledem a mlčel. Nakonec jí položil ještě jednu otázku. „Kdo se o vás postará? Nemáte s sebou muže. Nemůžete tu žít sama.“ Jako by na tom záleželo. A ještě méně by vadilo, kdyby ji zabil, byla si však skoro jistá, že to neudělá. Alespoň v to doufala. Netušila totiž, že o ní mluví celá posádka, že tento muž ty řeči celé odpoledne poslouchal a její příchod sem neschvaloval. A také jí to řekl.

„Třeba to dokážu,“ pronesla tiše. „Třeba se mi to povede.“ Znovu zavrtěl hlavou, jelikož ho jako vždycky udivila hloupost a naivita osadníků. Domnívali se, že tady můžou jen tak být, zabrat si půdu a nezaplatit za ni konečnou cenu. Indiáni kvůli svému území umírali. A osadníci rovněž, častěji než byli ochotni přiznat. Samotná žena tady bylo učiněné šílenství. Uvažoval, jestli není blázen nebo jen velice pošetilá, ale když se na ni v měsíčním světle díval, vypadala se svou bledou tváří a tmavými vlasy pod kapucí svého pláště bezmála jako duch. Právě to ho zaujalo, když ji před chvílí pozoroval.

Připadala mu jako přízrak, jako vzácné zjevení krásy, a vystrašila ho, když se procházel a přemýšlel o své zítřejší schůzce s plukovníkem.

„Vraťte se,“ nařídil jí. „Nemáte rozum potloukat se tu takhle samotná.“

Usmála se a to, co spatřil v jejích očích, ho polekalo. Vůbec nebyl připravený na vášeň, která se v nich zračila. Znal pouze jedinou ženu, která se jí podobala. Byla to Irokézka. z kmene

Oneidů. Plačící pěnkava. Pro tuto ženu ho napadalo pouze jediné jméno Bílá holubice., ale nepromluvil. Jenom na ni upřeně hleděl. Potom se beze slova otočil na podpatku a odešel, protože věděl, že ona se neodváží pohnout, dokud tu on bude stát.

Zhluboka si oddychla, když zmizel z dohledu, a celou cestu ke srubu běžela.

14. kapitola

Sarah o svém setkání s válečníkem nikomu neřekla ze strachu, že by jí nedovolili, aby chodila po garnizoně sama. Byla nadšená, když zjistila, že plukovník jí opatřil doprovod na dopolední vyjížďku. Byl to mladý vojín a jeho velitel usoudil, že ho může na den postrádat. Vojín byl nesmírně stydlivý, teprve nedávno ho sem přidělili, takže pořádně nevěděl, co vlastně chce Sarah vidět. Nikdo mu neřekl, co se od něho očekává, jenom to, že se k ní má chovat zdvořile, tudíž se jí zeptal a ona odpověděla, že se chce projet po okolí. Řekla mu, že se jedna žena včera u večeře zmínila o místě zvaném Shelburne, které se nachází kdesi poblíž, a že prý je tam nádherný vodopád, ačkoli v této roční době bude převážně zamrzlý. Ale Will Hutchins ho neznal, takže se vydali bez konkrétního cíle na sever. Sarah byla okouzlená nádhernou krajinou, vlnícími se kopci, hustotou lesů a vysokou zvěří, kterou potkávali na každém kroku. Připomínalo to pohádkovovou zemi, a jakmile se ještě víc vzdálili od Deerfieldu,

Sarah pocítila silnou euforii.

Kolem poledne si Will usoudil, že by se měli vrátit, protože se obloha zatáhla, jenže dosud nezahlédli žádné vodopády a Sarah si přála, aby jeli ještě kousek dál. Vzhledem k tomu, že koně si vedli dobře a nezdáli se být unavení, Will souhlasil. Do soumraku se stále stihnou vrátit. Pokračovali tedy v jízdě.

Když měli hlad, snědli oběd, který si vezli v jezdecké brašně, a krátce po druhé ho konečně spatřili nádherný vodopád padající z veliké výšky a u jeho paty obrovské balvany s gigantickými otvory. Jakmile ho Sarah uviděla, nadšeně vykřikla, že to je přesně to místo, o kterém žena mluvila. Byla si tím naprosto jistá. Byly to Shelburnské vodopády. Voják měl radost za ni, i když ho to tolik nezajímalo. Jeli po nerovné cestě už čtyři hodiny a Will se chtěl vrátit k posádce do tmy. Věděl, že plukovník i jeho velitel by zuřili, kdyby se té ženě něco stalo.

A všichni věděli, že se nemají zdržovat po setmění za zdmi garnizony. Ať byli Indiáni v okolí jakkoli mírumilovní, občas se vyskytla nějaká nehoda a kromě toho by potmě mohli snadno zabloudit. A Will to tady neznal o moc lépe než Sarah. U posádky byl teprve od listopadu a kvůli spoustě sněhu se téměř nikam nedostali. Na rozdíl od plukovníka, který dobře znal její záměry, vojínův velitel byl natolik naivní, že se domníval, že se paní

Fergusonová chce jenom trochu projet na koni kolem garnizony.

Neměl tušení, jak silná je její touha prozkoumat zdejší okolí a jak daleko je zavede. Ujeli téměř dvacet kilometrů a přesně podle jejího odhadu se ocitli v Shelburnu. Byla to malá odlehlá osada na sever od Deerfieldu.

Jakmile Sarah spatřila vodopád, trvala na tom, že musí sestoupit z koně a chvíli se projít. Považovala to za nejkrásnější místo na světě a litovala, že nemá čas si ho načrtnout. Konečně jen velmi nerada nasedla znovu na koně a oba se vydali na dlouhou cestu zpátky do Deerfieldu. Necelý kilometr od vodopádu se Sarah najednou zastavila, jako by zahlédla něco, co ztratila, a nemohla pokračovat dál, dokud to nezíská zpět.

„Co se děje?“ Will si myslel, že se jí něco stalo, a když zůstala stát a rozhlížela se, znervózněl. Zdálo

se, že něco zaslechla, a mladý voják se zatvářil, jako by se měl každou chvilku rozplakat. Nechtěl, aby s touto ženou narazili na indiánské válečníky.

Sarah však žádné hlasy neslyšela. Will pochopil, že zřejmě něco natolik upoutalo její pozornost, až ji to zarazilo v jízdě jako úder hromu. Avšak jediné, co tam bylo k vidění, byly nějaké staré stromy, velká mýtina a z ní výhled do údolí. „Co se stalo?“ zeptal se se zoufalstvím v hlase. Byla mu zima a rád by se vrátil na svou ubikaci.

Jenže Sarah právě našla přesně to, co hledala. „Komu patří tenhle pozemek?“ zeptala se nevzrušeně. Rozhlížela se po mýtině, jako by se tam měl objevit duch. Od té doby, co se rozhodla sem jet, o něčem podobném jen snila. Bylo to dokonalé místo.

„Asi vládě. Musíte se zeptat plukovníka.“ Kdysi všechno patřilo

Indiánům, ale území jim zabavili. Byl to kouzelný kousek země a

Sarah si snadno dovedla představit, že na něm stojí dům. Poblíž vyvěral pramen a nedaleko hučel vodopád. Kdyby se člověk zaposlouchal, mohl ho slyšet i odtud. Na mýtině se právě zastavila srnčí rodinka a dívala se přímo na ni. Bylo to jako poselství od Vládce vesmíru. Zpívající vítr o něm mluvil. o Kiehtanovi., s naprostou jistotou věděla, že je jí souzeno, aby zůstala tady. Seděla nehybně na koni se svým průvodcem po boku a mezitím se začínalo smrákat.

„Musíme jet, paní Fergusonová,“ naléhal na ni Will. „Už je pozdě.“ Nechtěl jí to říkat, ale měl strach. Bylo mu sedmnáct, a aniž tušil proč, ta žena ho děsila.

„Jenom sjedeme z kopce do údolí a překročíme ho směrem na jihovýchod,“ pronesla věcně. Měla skvělý orientační smysl, ale to ho nijak neuklidnilo. Vůbec se jí z místa, kde stáli, nechtělo odjet, ale věděla, že ho zase snadno najde. Musela se pouze vrátit k vodopádu a odtud na mýtinu lehce trefí. Bylo to naprosro jasné. A aby mladíkovi udělala radost, pobídla koně. Měl pravdu, stmívalo se, ale na rozdíl od něho se vůbec nebála.

Příští dvě hodiny pokračovali v cestě bez nehody a beze slov.

Byla to náročná jízda, ale příjemná. Jeli rychleji než obvykle, protože museli závodit se soumrakem, ale koně byli silní a cesta většinou dobrá. Jednou nebo dvakrát si na rozcestí a poté na nějaké pasece nebyli jistí kudy dál, ale její orientační smysl ji nezradil a vedl je téměř celou cestu zpět do Deerfieldu. Když dojeli podruhé na paseku, věděla, že jsou zase dole v údolí, kde byli před dvaceti minutami. To už byla skoro tma a Sarah v duchu pochybovala o svém orientačním smyslu, ale nahlas nic neřekla.

Když se na pasece ocitli potřetí, znejistěla.

„Nemůžeme být daleko od posádky,“ prohodila a rozhlížela se.

Pokoušela se vzpomenout si na zářezy, které předtím zahlédla na stromech, což byl trik, který jí v dětství ukázal otec, když ji učil, jak se dostat z lesa ven. Věci, které se od něj přiučila, jí byly pokaždé k užitku, ale tentokrát její znalosti zklamaly.

„Zabloudili jsme, že?“ vyhrkl Will, jehož se začala zmocňovat panika.

„Ne tak docela. Cestu najdeme. Jen se musíme pořádně rozhlédnout.“ Ale změna světla a sníh ji popletly. Nepoznávala to tady. Podvědomě si na pačátku cesty zapamatovala několik důležitých věcí, ale teď v šeru se jí zdály úplně jiné. A kolem nich se ozývaly podivné, hrůzu nahánějící zvuky. Mladík měl plnou hlavu indiánských válečníků, přestože v posledních třech měsících se tady žádní nevyskytli. „Jsem si jistá, že za chvilku cestu najdeme,“ chlácholila ho a nabídla mu doušek vody z láhve, kterou si s sebou vezli. Dokonce i ve tmě si všimla, že je bledý a vystrašený. Situace se nezamlouvala ani jí, ale ovládala se víc než on. Však také byla mnohem starší.

Zkusili tentokrát jinou trasu, ale skončili zase na stejném místě. Jako by se octli v začarovaném kruhu, z kterého se nedalo uniknout, a jezdili neustále dokola, aby se opět dostali na tutéž paseku. „Tak dobře,“ řekla nakonec Sarah, když vyzkoušeli tři cesty a zbývala už jediná. Přišlo jí, že nemůže být správná, protože se zdálo, že vede na sever místo na jih, ale byla ochotná ji vyzkoušet. „Pojedeme tudy, a jestli se i tohle nepovede, budeme prostě pokračovat dál. I když bychom se nedostali k posádce, nakonec dorazíme k nějaké jiné pevnosti u řeky nebo třeba k nějaké usedlosti.

Vždycky tam můžeme přespat.“ Ten nápad se mu vůbec nezamlouval, ale nechtěl se s ní přít. Byla neskutečně tvrdohlavá, jak zjistil, a navíc je do téhle šlamastyky dostala hlavně ona, když trvala na tom, že musí najít vodopád, a pak ještě zastavila na té mýtině, jako by hledala zlato nebo co. Začínal si myslet, že je víc než jen trochu bláznivá, a vůbec se mu to nelíbilo. Jenže sám lepší návrh neměl.

Ukázala na cestu, kterou se měli vydat, a Will ji neochotně následoval. Bylo jasné, že teď převzala vedení ona. Sice se na paseku znovu nevrátili, ale podle hvězd poznala, že správným směrem rozhodně nejedou. Aspoň nejezdili pořád dokola. Kdyby se jim podařilo najít řeku, věděla, že nakonec objeví i nějakou civilizaci. Jeli však dlouho a neviděli nic. Tentokrát jí bylo jasné, že opravdu zabloudili. Od chvíle, co se zastavili u vodopádu, uplynulo něco přes dvě hodiny. Uvažovala, zda je plukovník nechá hledat, ale mrzelo ji, že mu přidělává takové starosti. Když o tom přemýšlela, najednou si uvědomila, že jim došla voda. Všude kolem ležel samozřejmě sníh, ale nevzali si s sebou dost zásob pro případ, že by museli přenocovat, a vzduch kolem nich se náhle silně ochladil. Oba se třásli zimou. Nedalo se však nic jiného dělat než pokračovat v jízdě.

Koně už začali na cestě klopýtat, když Sarah zaslechla v dálce dusot kopyt. Nedalo se o tom už pochybovat. Otočila se k mladíkovi. Také to slyšel a vyděšeně se na ni podíval, připravený vzít do zaječích a jako šílený vyrazit jakýmkoli směrem.

„Stůjte,“ nařídila mu přísně, chytila jednou rukou uzdu a prudce přitáhla jeho koně do houštiny. Byla tady ještě větší tma a Sarah věděla, že je koně stejně prozradí, ale jsou-li ti druzí koně někde daleko, třeba je nenajdou. Nemohla dělat nic jiného než se modlit. Bála se stejně jako Will, bylo jí však jasné, že to nesmí dát najevo. Dobře si uvědomovala, že zabloudili její vinou, a mrzelo ji, že mu způsobila takové problémy, ale teď už toho pro jejich záchranu nemohla příliš mnoho udělat. Dusot kopyt byl čím dál hlasitější a jejich koně začali být neklidní, ale byli zticha, jen jejich oči se zdály stejně vyděšené jako mladíkovy. Vzápětí se muži na koních řítili k nim.

Asi tucet Indiánů cválalo lesem jako za bílého dne. Museli znát cestu jako své boty, ale jakmile minuli Sarah a Willa, jeden z mužů něco vykřikl, nato se koně prudce zastavili asi dvacet metrů od nich a divoce se vzpínali. Sarah si stále nebyla jistá, jestli je viděli, a nejraději by s Willem seskočila z koně a utekla. Neodvážila se však, protože věděla, že by je ti muži stejně našli. V lese se cítili jako doma. Podívala se ve tmě na mladíka a přiložila si prst na rty. Přikývl. Indiáni se k nim pomalu jeden za druhým blížili a rozhlíželi se na obě strany. Už byli téměř u nich. Sarah se chtělo křičet, ale jen s největší silou vůle se přemohla a místo toho vsunula ruku pod vojínovu paži. Přála si zavřít oči, aby neviděla, jak je vraždí, ale strach jí to nedovolil. Naopak s rozšířenými zornicemi a hrůzou bez sebe sledovala, jak k nim Indiáni jedou. Už byli tak blízko, že viděla jejich sněžnice uvázané k sedlům. Zůstali stát asi tři metry od nich, jeden z nich promluvil a pak rychle vyrazil směrem k nim. Octl se těsně u nich. Když se jejich oči ve tmě střetly,

Sarah naskočila husí kůže a vlasy jí hrůzou vstávaly na hlavě.

Poznala ho. Tentokrát nebylo úniku. Věděla, že ji nenechá utéct.

Byl to vůdce Irokézů, které viděla v garnizoně. Neznala jeho jméno, ale ani nemusela. Pořád ještě se držela mladíkovy paže, ale před válečníkovým pohledem ani jednou neuhnula. Jeho oči postrádaly jakýkoli výraz. Ostatní muži nehybně seděli na koních, kteří kopyty hrabali do země. Sarah i Will neměli tušení, co se stane. Sarah však pochopila, že od mladíka nemůže čekat žádnou ochranu. Byla připravena Irokézovou rukou zemřít, ale nehodlala prosit. Už jí na tom nezáleželo. Chystala se však smlouvat o mladíkův život. Jestli bude mít štěstí, má před sebou ještě dlouhá léta života. Válečník vypadal stejně divoce jako včera, a když na ni promluvil, roztřásla se. „Říkal jsem vám, že sem nepatříte,“ vyjel rozzlobeně. „Neznáte to tady. Nejste tu v bezpečí.“

„Já vím,“ vysoukala ze sebe hlasem, který byl spíš zakrákáním vyšlým z jejího vyschlého hrdla, ale víčka se jí ani nezachvěla a dál seděla vzpřímeně v sedle. Indián si všiml, že mladík vedle ní pláče, ale nevěnoval mu pozornost. „Omlouvám se, že jsem tady. Je to vaše území, ne moje. Jen jsem ho chtěla vidět,“ pronesla a snažila se, aby nedala najevo neklid, jenž cítila. Její vysvětlování ho

samozřejmě ani trochu nezajímalo, takže se snažila zachránit alespoň Willa. „Nechte ho jít,“ pokračovala.

„Nikomu neublíží. Je tak mladý,“ dodala hlasem, který najednou zazněl silněji, když se válečníkův pohled zabodl do jejích očí.

Kdyby natáhla ruku, mohla se ho dotknout.

„A co vy? Vy se kvůli němu obětujete?“ Jeho angličtina byla velice kultivovaná, z čehož usuzovala, že žil a učil se u bělochů. Jak se na ni díval s neskrývaným hněvem, jeho tvář, vlasy, oděv a divoký výraz však prozrazovaly jeho hrdý původ.

„Proč nemám ušetřit vás a zabít jeho?“ žádal vysvětlení, které mu nemohla poskytnout. „Je to moje vina, že jsme tady.“ Kdyby tak znala jeho jméno, ale jemu to zřejmě nevadilo. Válečník a žena mlčky seděli, nespouštěli ze sebe oči, až nakonec muž na koni kousek ucouvl.

Sarah nevěděla, co má v úmyslu, ale dýchalo se jí teď, když nebyl tak těsně u ní, daleko lépe. Zatím se nepokusil sestřelit ji nebo

Willa z koně, přestože jasně viděla obě jeho muškety.

„Plukovník o vás má velký strach,“ vyjel vztekle a stále na ni přitom civěl. „Nedávno se tady potulovali Mohavkové. Kvůli vaší hlouposti mohlo dojít k dalšímu boji,“ vyštěkl a jeho kůň se vzepjal. „Vůbec nechápete, co jste mohla způsobit. Indiáni potřebují klid a ne potíže kvůli nějakým bláznům. Těch je tady víc než dost.“ Němě přikývla. Jeho slova na ni zapůsobila. Pak něco křikl na ostatní jejich dialektem. Všimla si, že se na ně muži se zájmem ohlíželi. Když znovu promluvil, hlas měl mírnější a Sarah čekala na jeho verdikt. „Odvedeme vás zpátky k posádce,“ poznamenal a oba přejel pohledem, „nejste daleko.“ Nato se otočil, ostatní se zařadili za něho až na jednoho, který zůstal poslední, aby se Sarah a Will znovu neztratili.

„Dobře to dopadne,“ zašeptala Sarah mladíkovi, který konečně přestal naříkat. „Myslím, že nám neublíží.“ Přikývl, oněmělý tím, co se pro něho pokusila udělat, a současně i zahanbený, ale velmi vděčný. Vyměnila by svůj život za jeho. Nedovedl si vzpomenout na žádnou jinou ženu, která by to pro něho udělala.

Ani ne za hodinu vyjeli z lesa a v dálce se objevila garnizona.

Indiáni se zastavili a po krátké rozmluvě se rozhodli doprovodit oba na místo. Stejně už ztratili spoustu času, takže bude lepší přespat u posádky a vyrazit brzy ráno. Projeli bránou a Sarah cítila, jak se jí zmocňuje únava. Will se začal usmívat, ale

Sarah byla na úsměv ještě příliš otřesená. Někde se ozvala trubka a plukovník vyběhl ze své ubikace s vyděšeným výrazem ve tváři, který vzápětí vystřídala úleva, když Sarah spatřil.

„Vyslali jsme pro vás dvě pátrací čety,“ řekl a těkal pohledem z vojína Hutchinse na Sarah. „Mysleli jsme, že se vám něco stalo,“ pokračoval a podíval se na skupinu Indiánů postávajících kolem. Někteří seskočili z koně a jejich vůdce zamířil k plukovníkovi a Sarah. Neodvážila se ani sesednout v obavě, že by ji nohy neunesly, ale plukovník jí opatrně pomohl dolů.

Modlila se, aby si válečník, který ji přivedl, nevšiml, jak je zesláblá a vystrašená nebo jak se jí podlamují kolena. Zde to bylo něco docela jiného než v lese, kde s ním smlouvala o Willův život. „Kde jste ji našel?“ zeptal se ho rovnou plukovník. Mezi oběma muži očividně panovala vzájemná úcta a zdálo se, že se dobře znají. Sarah si nebyla jistá, kam až sahá válečníkova shovívavost. Od prvního okamžiku, kdy ho spatřila, byl spíš naladěný bojovně, rozhodně to však byl vzdělaný člověk a Sarah měla zvláštní pocit, že plukovník ho má rád.

„Našel jsem je necelou hodinu odtud. Zabloudili v lese,“ vykládal znechuceně a pak pohlédl přímo na Sarah. „Jste velmi statečná žena,“ řekl s náznakem uznání, kterého se jí od něho poprvé za jejich několikeré setkání dostalo, a poté se opět obrátil na plukovníka. „Myslela si, že je chceme zabít,“ vysvětlil mu s přízvukem, který už znala. „Snažila se vyměnit svůj život za život toho vojáčka.“ Ještě nepoznal ženu, která by to udělala, a nevěřil, že jich ve světě existuje mnoho. Přesto byl stále přesvědčený, že sem nepatří.

„Sarah, proč jste to udělala? Vojín Hutchins vás měl chránit.“

To, co právě plukovník slyšel, ho skutečně šokovalo a současně naplnilo obdivem k ní. Všiml si však, že má v očích slzy. Od rána toho prožila až příliš. A koneckonců byla jenom žena.

„Vždyť je to ještě dítě,“ řekla a hlas jí na chvilku ochraptěl.

„Je to moje vina, že jsme zabloudili. Zdržela jsem se u vodopádu. a nazpátek jsem se špatně orientovala na cestě.

Myslela jsem, že si tu trasu pamatuji, ale mýlila jsem se.“ Byla teď samá omluva a celá zmatená, ale pak jí došlo, proč se vlastně zdrželi a zmínila se plukovníkovi o mýtině. Ještě mu ale neřekla, že ji chce koupit. Na to je dost času.

Plukovník znovu Indiánovi poděkoval a potom, jako by si dodatečně vzpomněl, co se sluší, se otočil k Sarah. „Předpokládám, že vy dva jste se už poznali, i když trochu podivným způsobem.“ Po tom všem, kdy si myslela, že ji chce ten Indián zabít, se plukovník usmál, jako kdyby je místo v mrazivé noci představoval někde v salonu. „Francois de Pellerin. nebo měl bych snad dodat hrabě?“ Muž, jehož považovala za Indiána, na plukovníka hněvivě pohlédl. Sarah oba zmateně pozorovala. „Ale já myslela, že. jste. co. jak. jak jste jen mohl?“ zeptala se a najednou zesinala vzteky. „Vy jste věděl, co si myslím. Mohl jste včera něco říct nebo aspoň dneska, když jste nás našli.“ Nedokázala ani na okamžik uvěřit, že ji nechal při domněnce, že je chtějí zabít. Bylo to tak kruté, že měla chuť ho uhodit.

„Ale mohl jsem jím klidně být,“ řekl s jí už dobře známým akcentem. Teprve teď si uvědomila, že není Hurón, ale Francouz.

Přesto nechápala, jak se sem dostal. Připadal jí jako ten nejdivočejší válečník, ale když to zkusila, dovedla si ho představit i v civilním oděvu. Takhle oblečený připomínal

Irokéze, ale v jiném úboru by mohl docela dobře vypadat jako pohledný Francouz. Byla si jistá, že mu jeho krutý podvod nikdy neodpustí. „Mohl jsem být třeba Mohavk,“ podotkl bez omluvy. Musí pochopit nebezpečí země, do které přijela. Tohle není žádná hra.

Teď už mohla být na cestě do Kanady, spoutaná provazy, a kdyby nešla dost rychle, třeba by ji cestou i zabili. „Mohli jsme být

Mohavkové nebo ještě někdo horší.“ Nedávno při své cestě na západ viděl, co provedli Šóníové, a nebyl to pěkný pohled. Vymkli se naprosto z kontroly a vládě se dosud nepodařilo je zarazit. „Dokonce i včera v noci jsem mohl přelézt ohradu, když by se stráž nedívala. Nejste tady v bezpečí. Neměla jste sem jezdit.

Tohle není Anglie. Nemáte právo být tady.“

„Tak proč jste tady vy?“ namítla odvážně. Plukovník se zájmem sledoval jejich rozmluvu. Will už dávno odešel na svou ubytovnu a hřály ho dvě velké whisky.

„Přišel jsem sem za revoluce před třinácti lety se svým bratrancem,“ pronesl, přestože neměl pocit, že jí dluží nějaké vysvětlení. Také neprozradil, že tím bratrancem byl generál La

Fayette a že král tehdy vydal úřední zákaz, aby sem nejezdili, ale oni to přesto udělali. La Fayette se před deseti lety vrátil do Francie. Francois na rozdíl od něho věděl, že jeho osud je v Americe a nedokázal opustit své zdejší přátele. „Bojoval jsem za tuhle zemi a krvácel pro ni. Žil jsem s Irokézy a mám dobrý důvod tady žít.“

„Hrabě za nás v posledních dvou měsících vyjednává s kmeny na západě. Červený kabát, náčelník Irokézů, ho považuje téměř za syna,“ vysvětloval plukovník s očividnou úctou. Neřekl jí však, že Francois byl kdysi náčelníkovým zetěm, dokud mu Huróni nezabili Plačící pěnkavu a jejich synka. „Dnes večer mířil na sever navštívit náčelníka Mohavků v Montrealu. Nabídl se, že se po vás cestou podívá. Měli jsme velké obavy, když jste se do soumraku nevrátili.“

„Moc se omlouvám, pane,“ řekla kajícně, ale mezi ní a francouzským hrabětem převlečeným za divocha ještě nebyl nastolen mír. Nedovedla pochopit jeho bezmeznou troufalost, že jí včera večer nebo alespoň dnes, když se potkali v lese, neřekl, co je zač. Vyděsil ji a byl si toho vědom. „Měla byste se vrátit do Bostonu,“ doporučil jí Francouz s pohledem upřeným na ni. Netvářil se nijak šťastně, ačkoli něco v jeho očích naznačovalo, že na něho zapůsobila. Totéž řekl i plukovníkovi,

když se od něj dozvěděl, že se Sarah ztratila.

„Půjdu tam, kam chci já, pane,“ odsekla, „a děkuji, že jste mě sem dnes večer doprovodil.“ Udělala vzorné pukrle, jako by stáli v tanečním sále v Anglii. Potřásla plukovníkovi rukou a pak se znovu omluvila za zmatek, který způsobila, uklonila se mu a odešla do srubu, kde byla ubytovaná, aniž řekla cokoli dalšího nebo se na ně ohlédla. Nohy ji sotva nesly, když odcházela. Potom tiše otevřela dveře, vstoupila do ztemnělé místnosti, zavřela za sebou, pomalu klesla k zemi a rozvzlykala se úlevou i úzkostí.

Francois de Pellerin se za ní díval, dokud nezmizela, a nepromluvil ani slovo, zatímco plukovník zvědavě pozoroval jeho tvář. Bylo těžké z jeho obličeje něco vyčíst. V duši měl cosi divokého a plukovník si občas myslel, jestli se z něho už napůl nestal Indián. Rozhodně se dovedl vžít do jejich myšlení a někdy se i choval jako oni. Na několik let s nimi někam zmizel a znovu se objevil poté, když mu zemřela indiánská manželka. Plukovník chápal, že o ní vůbec nechce mluvit. Ale všichni z okolí ten příběh znali.

„Je to nevšední žena,“ poznamenal plukovník s povzdechem a stále mu byl záhadou dopis, který dnes ráno obdržel od manželky.

„Tvrdí, že je vdova., ale Amelia vyslechla pozoruhodnou historku od jedné ženy, se kterou se setkala v Bostonu. Ta právě přijela z Anglie. Podle všeho je Sarah uprchlice, její manžel žije a asi to bude nějaký morous. Prý hrabě z Balfouru., to z ní dělá hraběnku, ne? Není to náhoda? Vy hrabě, ona hraběnka.

Někdy mám pocit, že půlka šlechty z Evropy skončí tady.“ Různé ztracené existence, utečenci a blázniví divocí chlapíci. Jenže to ještě nevysvětlovalo Sařin příběh. Ale Francois se na něho zádumčivě usmíval a vzpomínal na svého bratrance., na muže, vedle kterých bojoval a znal. a teď to děvče. ochotné vyměnit svůj život za život cizího člověka. Dnes večer se v tom lese chovala tak odvážně a neohroženě. Nikdy nic takového nezažil.

„Ne,“ řekl Francois, „všichni se sem nedostanou, plukovníku., jen ti nejlepší.“

Popřál plukovníkovi dobrou noc a vrátil se ke svým lidem. Spali venku, jak mají Indiáni ve zvyku, pod ochranou garnizony a

Francois se k nim beze slova připojil.

Sarah tou dobou už ležela v posteli a přemítala o muži, o kterém si myslela, že ji chtěl zabít. Nedokázala zapomenout na jeho divoké tmavé oči, které na ni v lese upíral, na to, jak se pod ním vzpínal kůň, na mocné pohyby jeho paží, když se ho snažil zklidnit., a na jeho muškety, které se blýskaly v měsíčním světle. Zajímalo by ji, jestli se jejich cesty ještě někdy zkříží. Když zavřela oči a pokoušela se ho ze své mysli vypudit, pevně doufala, že k tomu nedojde.

15. kapitola

Charlie četl Sařin deník celý den od rána skoro do půlnoci, a když ho odložil, usmíval se nad tím, jak se setkala s Francoisem.

Jak málo věděla o tom, co přijde. Ale stejně jako Francoise, tak i Charlieho ohromila její statečnost během setkání v deerfieldském lese.

Charlie si ani nedovedl představit, že by takovou ženu poznal, a když na ni myslel, cítil se ještě osamělejší než dřív. Nato si uvědomil, že už delší dobu nevolal Carole, vlastně od toho vánočního fiaska, kdy zrovna bavila Simonovy hosty. Ty myšlenky ho rozesmutnily a rozhodl se, že půjde ven nadýchat se čerstvého vzduchu. Byla chladná, jasná noc a obloha plná hvězd. Přes veškerou svou činnost se cítil čím dál osamělejší. Neměl nikoho, s kým by se o své dojmy z četby deníků podělil. Už si ani nepřál, aby znovu viděl jejího ducha, pokud něco takového vůbec existuje.

Toužil po někom z masa a kostí. Když se vrátil dovnitř, při vzpomínce na to, co v Anglii pozbyl, měl pocit, že se dusí. Občas mu připadalo, že snad bude truchlit po svém ztraceném životě navěky. Nedokázal si představit, že by se mohl zamilovat do nějaké jiné a sdílet s ní svůj život. Nejraději by

byl, kdyby se

Carole přestala o Simona zajímat. Charlie by ji okamžitě přijal zpátky.

Stoupal pomalu po schodech a přemýšlel nejdřív o Carole a pak o Sarah a Francoisovi, jaké je potkalo štěstí a požehnání, když se jejich cesty zkřížily. Tu noc ležel v posteli a musel na ně pořád myslet. Přál si, aby uslyšel nějaký zvuk na znamení toho, že jsou mu nablízku. Ale nic se neozvalo, ani nepohnulo, ani nezjevilo. Možná stačilo, že má její zápisky., že našel její deníky.

Usnul a zase mu o nich zdálo. Smáli a honili po lese., celou noc slyšel podivné zvuky a domníval se, že je to vodopád., našel ho., to místo, kam se dostala, když zabloudila., a jak se ráno probudil, zjistil, že prší. Uvažoval, že vstane, a také o věcech, které by měl ten den udělat, ale uvědomil si, že se mu nechce. Místo toho si uvařil kávu a vrátil se do postele k deníkům.

Začínal se o sebe trochu bát. Z četby Sařiných deníků se stávala posedlost. Jenže teď už s tím nedokázal přestat. Otevřel deník v místě, které si v noci založil, opět se zahloubal do čtení a ani na okamžik ho nepřerušil.

Zpáteční cesta do Bostonu připadala Sarah jednotvárná. A jako by ji chtěl plukovník Stockbridge potrestat za to, že je všechny tak vystrašila, poslal s ní stále bláznivě zamilovaného poručíka Parkera. Ten se však choval vzorně a Sarah k němu byla daleko shovívavější. Než odjela z garnizony, vedla dlouhý rozhovor s plukovníkem, a přestože to neschvaloval, dostala od něho přesně to, co chtěla.

Do penzionu Ingersoll se vrátila ve velmi dobré náladě. Trvalo jí několik dní, než se dozvěděla, že kdosi, kdo nedávno přicestoval z Anglie, o ní roznáší klepy. Pohybovaly se v rozmezí od neurčitých až po absurdní, přičemž podle jedné verze měla být dokonce přímou příbuznou anglického krále Jiřího III. Bylo však jasné, že někdo chodí po městě a ví, že je provdaná za hraběte z Balfouru. Někteří tvrdili, že zemřel, jiní, že žije. Jedni hovořili o strašné tragédii, kdy ho zavraždili lupiči, druzí říkali, že je šílený a že se ji pokoušel zabít, a proto utekla.

Ty historky byly většinou docela romantické a zdálo se, že se šíří po celém městě. Pokud vůbec něčeho dosáhly, tak jedině toho, že Sarah se stala ještě vyhledávanější ženou než dřív. Nikomu nic nepřiznala, dál se jednoduše představovala jako paní Fergusonová a nechala ostatní napospas jejich představivosti. Jedno však věděla jistě. Jestliže zprávy o tom, za koho byla provdaná, vyšly najevo, je jen otázkou času, než se Edward dozví, že je v Bostonu. Plukovník ji představil několika spolehlivým mužům a ti slíbili, že na jaře začnou s prací. Než opustila Deerfield, ještě jednou si s doprovodem vyjela a velmi rychle svou mýtinu našla. Tentokrát byla jízda zpátky daleko kratší a bez problémů.

Stále ještě neodpustila Francoisovi de Pellerinovi jeho podvod.

Muži, s nimiž v Shelburnu uzavřela smlouvu, slíbili, že dům bude stát na sklonku jara, zvlášť když si přeje tak jednoduchou stavbu. Chtěla dlouhý, obyčejný srub s hlavním pokojem, malým jídelním koutem, ložnicí a kuchyní. Bude potřebovat ještě hospodářská stavení, ale to přijde až později, a také chatu pro dva nebo tři pomocníky. Nic víc. Muži, které si najala, tvrdili, že vše budou mít hotovo velice brzy. Přibližně v červnu, možná i dřív. Všechno se vyrobí na místě. Použijí veškeré věci, které budou po ruce, pouze okna se nechají udělat v Bostonu a dopraví se do Shelburnu volským povozem. Ostatně v jejím sousedství se našly pěkné domy, ale daleko honosnější. Sarah chtěla pouze to nejjednodušší obydlí. Netoužila po žádném luxusu.

Na jaře nedokázala myslet na nic jiného než na dům, který stavěla v Shelburnu. Zimu v Bostonu strávila klidně, četla si, psala deník a navštěvovala přátele. Doslechla se, že Rebeka porodila holčičku, a tak pro ni upletla čepičku a svetřík. V květnu to už nemohla dál vydržet. Znovu se vydala na dlouhou cestu do

Deerfieldu, a jak jen mohla, jezdila do Shelburnu, aby sledovala, jak budují její dům, jak dávají dohromady kulatinu po kulatině, trám po trámu, kousek po kousku. A svůj slib splnili. Prvního června se mohla nastěhovat. Vůbec se jí nechtělo zpátky do

Bostonu, měla tam však věci, které nutně potřebovala. Trvalo jí dva týdny, než je sbalila, a v

polovině června opět vyrazila na cestu v kočáře, s vozem naloženým věcmi, dvěma průvodci a vozkou.

Bez nehody dojela nejprve do Deerfieldu a pak konečně do

Shelburnu. Když vybalila, užasla, jak je krajina kolem ní v létě krásná. Mýtina, která jí teď patřila, byla sytě zelená a svěží, stromy rostly do nebe a stínily dům postavený přesně podle jejích pokynů. Vlastnila půl tuctu koní, nějaké ovce, kozu a dvě krávy.

Také si najala dva pomocníky.

Zatím dohromady nic nezasadili. Nejprve chtěla prozkoumat půdu a něco se o ní dozvědět. Přesto zaseli kukuřici. To bylo jednoduché. Jeden z hochů, které si najala, mluvil se sousedními Irokézy o tom, co je vhodné pěstovat, jelikož se vyznali ve všem, čemu se v oblasti daří.

V červenci se za ní přijel podívat plukovník a ona mu vlastníma rukama přichystala výtečnou večeři. Každý večer vařila pro své pomocníky a chovala se k nim jako k vlastním dětem. Plukovníka nejen dojala prostá krása jejího domova a několik roztomilých drobností, které si s sebou přivezla, ale zároveň nedokázal pochopit, proč se vzdala něčeho, co muselo v Anglii představovat privilegovaný, honosný život. Bylo téměř nemožné mu to vysvětlit.

Ještě stále mívala zlé sny vyvolané hrůzami prožitými s Edwardem.

A byla vděčná za každý okamžik, za každou hodinu, za každý den své svobody.

Skoro denně, pokud to čas dovolil, chodila k Shelburnským vodopádům. A jak léto zvolna plynulo, čím dál víc je měla ráda.

Někdy seděla na balvanech celé hodiny, nohy namáčela do ledové vody, kreslila, psala a přemýšlela. Bavilo ji skákat z kamene na kámen a přitom uvažovat, jak v nich asi vznikly ty obrovské díry.

Věděla, že o nich Indiání vyprávějí poutavé legendy, a představovala si, jak si s nimi nebešťané hrají a házejí je přes oblohu. Možná to kdysi dávno bývaly komety. U vodopádu nacházela

Sarah klid, jaký nikdy předtím nezažila, a cítila, že se její rány konečně začínají hojit. Tak dlouho to trvalo. Vypadala zdravěji než kdykoli předtím a byla uvolněnější. Konečně zapomněla na své démony a smutky. Život v Anglii jí teď připadal jako sen.

Jednou odpoledne šla od vodopádu domů a v pozdním červencovém slunci si prozpěvovala, když nedaleko zaslechla nějaký zvuk.

Vzápětí ho uviděla. Nebýt toho, že ho znala, vyděsil by ji znovu.

Vypadal tak divoce, jak tam seděl na neosedlaném koni do půl těla nahý, jen v jelenicových kalhotách a pozoroval ji. Byl to

Francouz.

Podívala se na něho, ani jeden však nepromluvil. Zřejmě je na cestě do garnizony, pomyslela si. Ve skutečnosti tam už byl a mluvil o Sarah s plukovníkem.

Plukovník ji pořád považoval za nevšední ženu a jeho manželka stále litovala, že nedokázala Sarah přesvědčit, aby zůstala v Bostonu.

„Jenže ona v té divočině nejspíš chce žít a neptejte se mě proč.

Takové děvče. Správně by se měla vrátit do Anglie. Nepatří sem.“

A Francois s ním naprosto souhlasil, ovšem z jiného důvodu.

Myslel si, že život, který si zvolila, je pro ni nebezpečný, ale její nezdolná odvaha, když se tehdy před půlrokem setkali, na něho udělala nesmazatelný dojem. Od té doby si na ni několikrát vzpomněl, a když zamířil z Deerfieldu na sever, aby navštívil

Irokéze, rozhodl se na poslední chvíli, že se u ní zastaví. Jeden z pomocníků mu vysvětlil, kde ji najde. Hoch se ho nejdříve lekl, protože ho považoval za Mohavka. Ale Francois se choval k chlapci velice slušně a snažil se, aby ho nevystrašil. Řekl, že jsou s paní Fergusonovou staří přátelé, přestože tomu tak docela nebylo, a Sarah by překvapilo, kdyby to slyšela. Když si všimla, že ji pozoruje, nebyla jeho přítomností nijak nadšená.

„Dobré odpoledne,“ pozdravil nakonec a seskočil z koně. Byl si vědom, že je po indiánsku napůl

svlečený, a přemítal, jestli jí to nebude vadit. Zřejmě to vůbec nevnímala. Spíš měla námitky proti tomu, že ji špehuje. Cestou domů zahlédla, jak tam sedí a sleduje ji. Celou dobu jí vrtalo hlavou, proč přijel. „Pozdravuje vás plukovník,“ prohodil a připojil se k ní. Podívala se na něho, stále překvapená jeho přítomností.

„Proč jste tady?“ zeptala se bez obalu. Pořád ještě se na něho zlobila kvůli té hrůze, kterou v ní vyvolal tehdy v zimě, když zabloudila v lese. Myslela si, že už se nikdy nesetkají, a divila se, že se zase objevil.

Dlouho si ji prohlížel a potom sklonil hlavu. Jeho kůň je následoval. Měl už dlouho v úmyslu podívat se za ní a nyní litoval, že to neudělal dřív. Doslechl se od svých přátel Seneků, že žije na mýtině u lesa poblíž Shelburnu. V těchto končinách se toho mnoho neutajilo. Svět Indiánů byl plný klevet. „Přišel jsem se omluvit,“ začal s pohledem upřeným před sebe a pak ho konečně stočil na ni. Podle všeho ji to překvapilo.

Kráčela vedle něho v prostých modrých bavlněných šatech, bílé blůze a zástěře. Podobné oblečení nosily služky na otcově farmě v Anglii, když byla ještě malá. A podobně jako jejich služebné i ona teď vedla obyčejný život. Připadala mu jako zjevení z jiného světa, jako žena, kterou nikdy nepoznal, ale o níž jenom snil.

„Vím, že jsem vás v zimě ošklivě polekal. Neměl jsem to dělat, ale myslel jsem, že se sem nehodíte. Tohle není místo pro většinu žen. Život je tu těžký, zimy dlouhé. Je tu nebezpečno.“ Zase uslyšela jeho přízvuk a proti její vůli se jí líbil. Zdál se spíš francouzský se stopami indiánského dialektu, kterým už tak dlouho mluvil. Jako chlapec se naučil dobře anglicky, zato nyní neměl skoro žádnou příležitost hovořit francouzsky. „Hřbitovy jsou plné lidí, kteří sem neměli vůbec jezdit. Ale,“ připustil s úsměvem, který rozzářil jeho tvář tak, jako by pozorovala východ slunce nad horami, „možná vám, má statečná přítelkyně, je souzeno tady žít.“ Od jejich setkání v lese o ní smýšlel jinak a celý půlrok litoval, že jí to neřekl. Měl radost, že to mohl udělat teď, a ještě víc ho těšilo, že ho vyslechla. Tehdy večer se na něho tak rozzlobila, až se bál, že se k ní nebude moci nikdy ani přiblížit. „Existuje indiánská legenda o ženě, která vyměnila svůj život za život svého syna., zemřela za jeho čest, ale navždy žije mezi hvězdami a je znamením pro všechny válečníky, aby podle ní našli ve tmě cestu.“ Podíval se na nebe, jako by na něm svítily hvězdy, přestože bylo ještě světlo, a pak se na ni opět usmál. „Indiáni věří, že když zemřeme, naše duše se dostanou na oblohu a tam žijí dál. Nacházím v tom někdy útěchu, když myslím na lidi, které jsem znal a kteří mě opustili.“ Nechtěla se ptát, koho tím myslí, ale při jeho slovech si vzpomněla na svá děťátka.

„To se mi také líbí,“ souhlasila tiše a pohlédla na něho se stydlivým úsměvem. Třeba nebyl tak zlý, jak si původně myslela, ačkoli mu stále tak docela nedůvěřovala.

„Plukovník mi říkal, že prý máme něco společného,“ poznamenal, zatímco pomalu kráčel po jejím boku. „Oba jsme opustili život v Evropě.“ O tom ostatně svědčil jejich přízvuk. Sarah náhle napadlo, jestli mu plukovník o ní něco neprozradil, přestože se nedomnívala, že by znal víc než klepy, které osobně slyšela v Bostonu. „Jistě nebylo snadné dostat se až sem úplně sama.

Jste tak mladá. Vzdát se života v Anglii vás muselo přijít draho.“ Stále se pokoušel přijít na to, proč přijela. Přes všechno, co mu plukovník před půlrokem řekl, tušil, že v tom bude víc, než že její manžel je „morous“, když ji to dohnalo až do

Deerfieldu. Zajímalo by ho, jestli je se svým jednoduchým životem v ústraní poblíž Shelburnu spokojená. Ale při pohledu na ni poznal, že když nic jiného, určitě tu žije v klidu.

Doprovodil ji až k jejímu srubu. Zdálo se jí, že otálí s odjezdem. Podívala se na něho a zaváhala. Navzdory tomu, co říkal, si myslela, že mají jen velmi málo společného. On žije mezi Indiány, ona tady sama. Ale možná by z něj mohl být zajímavý přítel. Upoutaly ji legendy a indiánské tradice, o kterých slyšela, a vždy toužila dozvědět se mnohem víc.

Upíral na ni pohled a ona se na něho usmála, když si vzpomněla, jak jí kdysi připadal divoký. Sice i teď v jelenicových kalhotách, v mokasínách a s rozpuštěnými vlasy vlajícími ve větru vypadal exoticky, ale neškodně.

„Nechcete zůstat na večeři? Není to nic přepychového, jen dušené maso. Chlapci i já jíme velmi prostá jídla.“ Celé odpoledne se dusilo maso v hrnci na plotně. Její pomocníci Patrick a John byli z irských rodin a přišli z Bostonu. Záleželo jim především na tom, aby měli vydatnou stravu, a Sarah se o ně v tomto směru dobře starala a byla jim za pomoc vděčná. Chlapcům bylo patnáct a byli dobří kamarádi. Francois nakonec přikývl.

„Kdyby tohle byla indiánská rodina, čekalo by se ode mě, že přinesu dárek. Přišel jsem s prázdnýma rukama,“ omlouval se.

Neměl v úmyslu nic víc než ji zkontrolovat, pozdravovat ji od plukovníka a pak vyrazit dál. Ale něco na ní, její něžný hlas, jemné způsoby a inteligentní hovor, jaký vedla, ho přimělo, aby zůstal. Nejprve nakrmil a napojil koně, poté si umyl obličej a ruce. Když pak vešel do srubu, měl na sobě jelenicovou halenu a vlasy stažené do ohonu koženým řemínkem zdobeným perem a šňůrkou z jasně zelených korálků. Na krku mu visel náhrdelník z medvědích drápů. A potom seděli u stolu, jako by byli v Bostonu a znali se odedávna. Chlapci se najedli už dřív. Sarah prostřela krajkový ubrus a servírovala na porcelán, který zakoupila od jedné ženy z Deerfieldu. Pocházel z Gloucesteru a před lety sem byl dovezen z Anglie. Zatímco si povídali, svíčky v cínových svícnech vrhaly mihotavé světlo na jejich tváře a kreslily stíny na zdech.

Mluvili o dávných indiánských válkách a Francois jí vyprávěl o některých kmenech, hlavně o Irokézích, ale také o Algonkinech a místních kmenech. Říkal jí, jak to tady vypadalo docela jinak, když sem poprvé přišel, že tady žilo daleko víc Indiánů, než je vláda přinutila odjet na sever i na západ. Mnoho jich teď bylo v Kanadě a mnoho jich na dlouhém pochodu na sever zahynulo. Bylo proto pochopitelné, proč západní kmeny tak tvrdě bojují proti armádě a osadníkům za svá území. V jistých ohledech s nimi sympatizoval, přestože se mu vůbec nelíbilo, co provádějí osadníkům. Přivítal by, kdyby se podepsala nějaká mírová smlouva, aby se všechno uklidnilo. Ale zatím se ničeho nedosáhlo.

„V těchhle válkách nikdo nevítězí. Problém totiž neřeší. Ubližují všem. a nakonec to odnesou Indiáni.“ Skličovalo ho to, protože si Indiánů velice vážil. Sarah zase měla ráda jeho vyprávění a ještě raději ho při tom pozorovala. Byl to člověk mnoha životů, mnoha zájmů a mnoha vášní. Novému světu obětoval tolik a Sarah věděla, že si dávno získal úctu osadníků i Indiánů. Seděli, hovořili a pak se na ni Francois tázavě podíval.

„Sarah, proč jste sem vlastně přijela?“ zeptal se nakonec, když mu dovolila, aby ji nazýval křestním jménem, jakmile zasedli k večeři.

„Kdybych zůstala, zabilo by mě to,“ řekla sklíčeně. „Byla jsem vězněm ve vlastním domě. nebo spíš v jeho domě. u mého manžela. Když mi bylo šestnáct, prodali mě za pořádný kus země.“ Usmála se a pak jí oči znovu posmutněly. „Celých osm let se mnou zacházel příšerně. Jednou se zranil a zdálo se, že umře. Poprvé za tu dobu mě napadlo, jaké by to bylo být zase svobodná, aby mě nikdo nebil, nikdo neubližoval., jenže pak se uzdravil a všechno se vrátilo do starých kolejí. Utekla jsem do Falmouthu, koupila si lístek na malou brigu, která mířila až do Bostonu.

Musel jsem tři týdny čekat, než loď vyplula, a každý den se mi zdál jako rok.“ Usmála se, když si na to vzpomněla, a pak se zase zachmuřila. „Zmlátil mě znovu. strašně. a těsně před mým odjezdem mi provedl hroznou věc. To už jsem věděla, že i kdybych měla na moři umřít, musím to udělat. Nemohla jsem zůstat už ani hodinu a popravdě řečeno, kdybych neutekla, myslím, že by mě zabil.“ Kdyby ji neubil k smrti nebo duševně nezlomil, zemřela by určitě při porodu dalšího dítěte. Ale nic z toho Francoisovi neřekla. Místo toho se zeptala, proč se nevrátil do Francie. Byla také zvědavá a vděčná za společnost, kterou jí poskytl. Hodně četla a trávila tolik času sama, že bylo příjemné promluvit si s někým inteligentním. Chlapci, kteří pro ni pracovali, byli hodní, ale prostí a nevzdělaní a mluvila s nimi jako s dětmi. S

Francoisem to bylo jiné. Byl moudrý, zkušený a opravdu vzácný člověk.

„Zůstal jsem tady, protože to tady mám rád. a jsem tady užitečný,“ pronesl tiše. „Kdybych se vrátil do Francie, byl bych tam zbytečný. A teď, když vypukla revoluce, byl bych už mrtvý.

Patřím sem,“ řekl prostě. „Už dlouho.“ Poznala, že o sobě nechce mluvit. Sarah přikývla, nebylo těžké pochopit, proč tady zůstal.

Nedovedla si ani představit, že by se opět octla v Anglii. To byl úplně jiný život. „A co vy, má milá?“ zeptal se. Snadno se dalo zapomenout, jak se poznali, když teď seděl u jejího stolu a jedl večeři, kterou připravila. „Co budete dělat? Nemůžete věčně žít v té vaší usedlosti. Pro mladou ženu je to dost zvláštní způsob života.“ Byl o čtrnáct let starší než ona, ale tomu, co jí teď řekl, se musela zasmát.

„Je mi pětadvacet. Tomu se sotva dá říkat mladá. Ano, zůstanu tady navždycky, přesně to mám v úmyslu. Příští rok chci nechat udělat přístavbu. A než přijde zima, je potřeba zařídit plno věcí. Bude se mi tady dařit dobře,“ řekla pevně, ale Francois se zachmuřil.

„Co když přijdou indiánští válečníci? Co uděláte pak? Vyměníte svůj život za život vašich dvou pomocníků jako tenkrát v zimě?“

Ještě pořád mu to imponovalo a do smrti nezapomene na výraz v jejích očích, když mu nabídla za vojínův život svůj vlastní.

„Nijak je neohrožujeme. Sám jste říkal, že Indiáni se tady chovají mírumilovně. Nechci jim ublížit. Myslím, že to poznají.“

„Možná Nonotakové a Wampanoagové, ale kdyby ze západu přišli

Šóníové a Huróni ze severu, nebo dokonce Mohavkové, co byste dělala pak, Sarah?“

„Modlila bych se nebo odešla ke svému Stvořiteli,“ prohodila s úsměvem. S tím si nechtěla dělat starosti. Cítila se tu v bezpečí a ostatní osadníci tvrdili, že tady nemají skoro žádné problémy. Už jí přislíbili, že pokud se někde v okolí objeví válečníci, oznámí jí to.

„Umíte střílet?“ zeptal se a stále se tvářil znepokojeně. Jeho zájem ji pobavil. Už jí nepřipomínal divocha, byl jejím přítelem.

„Jako malá jsem chodila s tatínkem na lov, ale tolik let jsem na něm nebyla.“ Přikývl, už věděl, co ji musí naučit. A také další věci o Indiánech. Rovněž chtěl v sousedních kmenech rozhlásit, že tady bydlí samotná a neozbrojená žena a že je pod jeho ochranou.

To se mezi nimi roznese široko daleko. Budou na ni jistě zvědaví, někteří se na ni přijdou podívat a budou ji zdálky pozorovat.

Možná že ji i navštíví nebo s ní budou obchodovat. Ale jakmile se dozvědí, že ji Francois chrání, neublíží jí. Byl to Bílý medvěd z kmene Irokézů. Chodil s nimi do indiánské sauny a tančil s nimi po jejich válečných výpravách. Sdílel s nimi jejich obřady. A před mnoha lety ho Červený kabát z kmene Irokézů přijal za vlastního syna. Když mu Huróni zavraždili ženu a synáčka, oba byli pohřbeni se svými předky a bohové si je vzali k sobě, zatímco Francois je oplákaval.

Dojedli večeři, Sarah sklidila ze stolu a pak opět vyšli ven. Noc byla teplá a Francoisem projel zvláštní pocit, když stál vedle ní. Bylo to dávno, kdy takto rozmlouval s bílou ženou. Od té doby, co Zpívající pěnkava zemřela, žádná důležitá žena se v jeho životě neobjevila. Když se z takové blízkosti na Sarah díval, začal se o ni bát. Byla tak nevinná v tom svém ideálním světě.

Jak rád by ji ochraňoval, učil ji spoustě věcí, plavil se s ní v dlouhé kanoi, sjížděl s ní řeky a celé dny s ní jezdil na koni, ale nedokázal jí vysvětlit, co cítí, nebo jak se o ni bojí. Byla tak naivní v tomhle složitém světě a on věděl, že si není vědoma vůbec žádného nebezpečí.

Tu noc spal u koní venku pod hvězdami. Ležel a dlouho o Sarah přemýšlel. Přišla zdaleka stejně jako on. Ale pro ni to bylo mnohem těžší, i když byla tak statečná. Když druhý den ráno vyšla z kuchyně a Francois ucítil vůni slaniny, zdálo se, že si nic z toho neuvědomuje. Upekla mu kukuřičný chléb a uvařila kávu.

Dávno neměl snídani, kterou by mu připravila žena.

„Rozmazlujete mě,“ řekl a usmál se. Po snídani ji vzal ven a nesl s sebou mušketu a pušky. Překvapilo ho, že umí tak dobře střílet.

Oba se radostně smáli, když se jí podařilo sestřelit několik ptáků těsně za sebou. Navrhl, že jí tady nechá svou mušketu a náboje, a doporučil, aby svým pomocníkům koupila zbraně.

„Myslím, že je nebudeme potřebovat,“ odpověděla pevně a zeptala se ho, jestli by s ní nezašel k vodopádu, než odjede.

Dlouho kráčeli vedle sebe mlčky, každý ponořen do vlastních myšlenek, a když dorazili k cíli, oba zůstali beze slova stát a dívali se na tu nádhernou vodní kaskádu. Pokaždé, jakmile vodopád spatřila a naslouchala jeho zvukům, měla pocit, že její duše je zachráněna. Padající voda ji uklidňovala. Znovu se na ni podíval a usmál se, ale připadal jí jakoby duchem nepřítomný. Podobně jako u jeho indiánských přátel i u něho bylo těžké odhadnout, na co myslí. Osvojil si mnoho jejich zvyků. „Jestli mě někdy budete potřebovat, Sarah, nechte u posádky vzkaz. Budou vědět, kde jsem, nebo za mnou vyšlou indiánského zvěda, aby mě našel.“ Byla to nabídka, kterou by nikomu neudělal, ale v jejím případě to myslel vážně. Sarah mu však poděkovala a zavrtěla hlavou.

„Poradíme si,“ řekla pevně a také tomu věřila.

„A co když ne?“

„Vaši přátelé vám to vyřídí,“ prohodila s úsměvem, „zdá se, že mezi vojáky a Indiány se v těchhle končinách nic neutají.“ Zasmál se. Bylo na tom víc pravdy, než tušila. Přestože od sebe byli hodně vzdálení, navzájem o sobě všechno věděli. V jistých ohledech se to od Bostonu vůbec nelišilo, i když se tady novinky šířily pomaleji.

„Příští měsíc se tudy budu zase vracet,“ poznamenal, aniž čekal na pozvání, „abych zjistil, jak se vám vede a jestli nepotřebujete pomoct s domem.“

„Kde budete vy?“ Byla zvědavá na to, jak žije. Snadno si ho dokázala představit mezi jeho přáteli v dlouhých irokézských staveních nebo jak s nimi sjíždí řeky na kánoích.

„Na severu,“ odpověděl stručně. A potom velmi zvláštně zareagoval na to, co mu řekla včera. „Věčně tady sama nezůstanete, Sarah.“

Věřil tomu a cítil to. Překvapila ho však její odpověď i klidný výraz v jejích očích, kterým ji potvrzovala.

„Nebojím se samoty, Francoisi,“ pronesla vážně. Už dávno se s tímto faktem smířila. Bylo to lepší než zůstat připoutaná k Edwardovi nebo někomu podobnému. Dokonce i Indiáni dávají svým ženám právo opustit bojovníka, který je týrá. Její údajně civilizovaný svět nedokázal ani tohle. „Tady se nebojím,“ dodala s nenuceným úsměvem. Pozoroval ji, jak balancuje na velkém kameni. Někdy vypadala skoro dětsky. Ačkoli se sama považovala za starou, jemu spíš připadala jako dívka. Podívala se na něho a v očích se jí zračilo cosi mladistvého a důvěřivého.

„Z čeho tedy máte strach?“ zeptal se. Okouzlovalo ho, jak si půvabně sedla na hladký, teplý povrch balvanu, který vyhřálo dopolední slunce.

„Měla jsem ho z vás,“ řekla se smíchem, „spíš hrůzu., to bylo od vás ošklivé,“ hubovala ho. Teď už mu mohla říct, jak ji tehdy nesmírně vyděsil. „Čekala jsem, že mě určitě zabijete.“

„Byl jsem na vás hrozně rozzlobený. Měl jsem chuť s vámi zatřást,“ přiznal se. Teď se styděl, že ji tak polekal. „Myslel jsem jen na to, že by vám mohli ublížit Mohavkové na válečné stezce, a chtěl jsem vás vystrašit, abych vás ochránil a donutil vás utéct do Bostonu. Ale teď vidím, že jste až moc tvrdohlavá, aby vás ovlivnily rozumné argumenty čestného muže.“

„Rozumné! Čestného!“ zvolala posměšně. „Kde byla vaše čest, když jste se převlékl za indiánského válečníka a vyděsil mě k smrti?!

To podle mě není zrovna rozumný argument, že?“ dodala a znovu se rozesmála. Seděl vedle ní, bosé nohy smáčel ve vodě stejně jako ona a jejich paže byly nebezpečně blízko, ale ještě se nedotýkaly. Tak snadno by ji mohl obejmout a přitisknout ji k sobě. Ale navzdory tomu, že ji znal tak málo, vycítil, že kolem sebe vystavěla vysokou zeď, ke které by se neodvážil přiblížit. „Jednou vám to oplatím,“ pronesla věcně. „Vezmu si nějakou hrůzostrašnou masku, přijdu k vám a pěkně vás vyděsím.“

„To by se mi docela líbilo,“ poznamenal, opřel se o balvan a pozoroval ji, zatímco se oba vyhřívali na slunci.

„Tak to na vás budu muset vymyslet něco daleko horšího.“ Ve skutečnosti ani nemohla. To, že přišel

o ženu a dítě, bylo to nejhorší, co se mu mohlo stát. Nezáleželo mu na tom, že jeho sňatek neuznávaly úřady, ani v rodné Francii, a dokonce ani osadníci. Pro něho bylo irokézské pouto, které je spojovalo, posvátné natolik, že vystačilo na celý život.

„V Anglii jste neměla děti, že ne?“ zeptal se jen tak mimochodem a byl si skoro jistý, že tomu tak je. Myslel si, že zvolil dost bezpečné téma. Ale mýlil se. Okamžitě postřehl v jejích očích bolest, kterou jí způsobil, a nejradši by si ukousl jazyk.

„Promiňte, Sarah., nechtěl jsem., já myslel.“

„To je v pořádku,“ uklidnila ho a vrhla na něho pohled plný moudrosti a bolesti. „Všechny moje děti buď zemřely, nebo se narodily mrtvé. Možná proto mě můj manžel tolik nenáviděl.

Nedokázala jsem mu dát dědice. Po celé Anglii má určitě spoustu nemanželských dětí, ale já mu nikdy neporodila legitimního syna.

Z těch šesti, co zemřeli,“ pokračovala sklíčeně a zahleděla se na vodu, „tři byli synové.“

„To je mi moc líto,“ zašeptal a skoro si nedovedl představit bolest, kterou při tom prožila. „Mně taky,“ podotkla se smutným úsměvem. „Byl vytrvalý, chtěl dědice za jakoukoli cenu a myslím, že by mě tloukl do bezvědomí tak dlouho, dokud bych mu ho nedala. Znovu a znovu mě přiváděl do jiného stavu a i potom mě mlátil. Jen tak, aby neublížil dítěti, ale aby mi připomněl, že jsem pouhá zem, po které on šlape. Někdy jsem si myslela, že je úplný blázen, a někdy, že jsem byla šílená i já. Sedávala jsem v kostele a modlila se, aby umřel.“

Francoise při té představě zachvátil vztek, a jako by se s ní chtěl podělit o svůj smutek, vyprávěl jí o Plačící pěnkavě a jejich děťátku a jak je miloval. Prý myslel, že umře žalem, když je oba zabili při indiánském nájezdu na jejich vesnici. Domníval se, že už mu nebude nikdy na ničem a na nikom záležet, ale teď si tím nebyl tak jistý, i když Sarah byla docela jiná než lidé, které znal. Byl překvapený sám sebou, jak silně ho Sarah zaujala, přestože o ní věděl tak málo. Tohle jí však neřekl. Oba měli svá vlastní trápení a srdce jim tížilo velké břemeno. Jemu se to přihodilo už dávno, ale jí poznal na očích, že její rány se ještě nezahojily. Poslední dítě jí zemřelo teprve před rokem, bolelo to však méně než tehdy. Od té doby, co sem přišla, vedla šťastný a prostý život.

Ještě chvíli seděli na slunci, přemýšleli o tom, co si navzájem svěřili, a cítili, jak se jim ulevilo. Sarah se divila, že muž, který ji před půlrokem tak vyděsil, se tady stal jejím prvním skutečným přítelem. Téměř litovala, že musí odjet, a když se pozdě odpoledne vraceli k domu, zeptala se ho, jestli nezůstane ještě na večeři. Řekl, že raději pojede, protože má před sebou dalekou cestu. Prý slíbil svým lidem, že se s nimi na severu setká, ale ve skutečnosti si netroufal tak dlouho zůstat v její blízkosti. Z rozmluvy s ní poznal, že ještě není připravená někoho do svého života přijmout. Pokud se s ní chtěl sblížit, mohl doufat pouze v její přátelství.

Než odjel, dala mu s sebou zásoby kukuřičného chleba, šunky a slaniny a on jí připomněl, aby si koupila pušky a náboje. Zatím jí nechal svou mušketu. Když odjížděl, opět do půl těla svlečený, a vlasy mu vlály ve větru, od jeho adoptivních bratrů ho odlišovalo pouze to, že nenosil jako oni bederní zástěrku, ale jelenicové kalhoty a mokasíny, v nichž uměl chodit stejně tiše jako Indiáni. Zamával jí a Sarah se za ním dívala tak dlouho, dokud nezmizel z mýtiny. Jakmile vešla do domu, zahlédla cosi barevného na stole, u kterého včera večeřeli, a když se šla podívat, zjistila, že je to náhrdelník z medvědích drápů a šňůrka jasně zelených korálků.

Ozvalo se zvonění telefonu a Charlie odložil deník. Podle světla poznal, že je dost pozdě odpoledne. Byl celý zmatený, protože se právě vrátil z doby před dvěma sty lety. Domníval se, že to bude asi Gladys. Jakmile mu zavedli telefon, oznámil Gladys a ateliéru v New Yorku své telefonní číslo, a samozřejmě že ho odfaxoval

Carole, která vlastně neměla důvod mu volat.

Když ho vzal, skoro se lekl. Od té doby, co odjel z Londýna, se mu neozvala. A on jí téměř dva týdny netelefonoval. Byla to

Carole a Charlieho hned napadlo, že třeba přišla k rozumu. Možná jí Simon provedl něco hrozného nebo se jí konečně začalo stýskat po Charliem. Ale ať volala z jakéhokoli důvodu, Charliemu

připadalo báječné, že slyší alespoň její hlas.

„Ahoj,“ pozdravil stále ještě z postele, ve které byl už od rána.

Právě přestal číst deník a stále ještě si představoval zelené korálky, které Francois nechal u Sarah na stole. „Jak se máš?“ zeptal se přívětivě a usmál se.

„Mluvíš divně. Není ti něco?“ Dělala si o něho větší starosti, než tušil.

„Mám se dobře,“ odpověděl. „Jsem v posteli.“ Hlavu měl opřenou o polštář a cítil se uvolněně. Dům by se Carole určitě líbil, pomyslel si. Rád by jí o něm vyprávěl. Toužil po tom od chvíle, kdy ho spatřil. Ale nejdřív chtěl vědět, proč mu volá.

„Ty už vůbec nepracuješ?“ Zdálo se, že je nervózní, a stále ještě plně nepochopila, co se v New Yorku stalo. Pořád jí vrtalo hlavou, zda neutrpěl nějaký nervový otřes. Nebylo mu vůbec podobné, že jen tak odešel z práce a vzal si půlroční dovolenou.

Teď navíc říká, že leží v posteli, a přitom jsou čtyři odpoledne.

Carole to připadalo strašné a vysoce podezřelé.

„Četl jsem si,“ řekl trochu uraženě, ale neprozradil co. „Jen si chci užít trochu volna. Už dávno jsem to neudělal.“ A po tom, co mu v uplynulém roce provedla, by to mohla pochopit. Jenže v jejím uspěchaném právnickém světě tohle normální, zdraví lidé většinou nedělali. Člověk jen tak neodejde z významného místa a netráví další půlrok v posteli četbou.

„Nevím, jestli dost dobře rozumím tomu, co se s tebou děje,

Charlie,“ pronesla sklíčeně, ale on jí se smíchem odpověděl. Měl skvělou náladu, protože mu zavolala.

„Já taky ne. Tak co se děje. Proč voláš?“ V Londýně bylo devět večer. Zřejmě právě odešla z kanceláře, nebo si to aspoň domýšlel. Ve skutečnosti byla ještě v práci, ale Simonovi řekla, že bude Charliemu telefonovat. Měli se v deset sejít u Annabel a tušila, že se jí na to Simon bude vyptávat. „Jsi v pořádku?“

Netěšilo ji, že má Charlie tak dobrou náladu. Nechtěla mu ji zkazit, ale musela mu to říct dřív, než to svěří jiným a než se to Charlie dozví od známých. Po Londýně se všechno dost rychle rozkřikne. „Ano, jsem. Charlie, nemůžu ti to říct jinak než přímo.

V červnu máme se Simonem svatbu, hned po rozvodu.“ Nastalo nekonečné ticho. Carole zavřela oči a kousala se do rtu. Trvalo věčnost, než Charlie promluvil. Měl pocit, jako by právě dostal kamenem na žaludek. Teď už ten pocit dobře znal.

„Co čekáš, že na to odpovím?“ zeptal se a najednou posmutněl.

„Mám tě prosit, abys to nedělala? Tak proto jsi volala? Tos mi mohla radši poslat dopis.“ „To bych ti neudělala a taky jsem nechtěla, aby ses to dozvěděl od někoho jiného.“ Rozplakala se a řekla mu, že je mnohem horší, než si myslela. Třebaže to nemohla slyšet, Charlie také plakal a byl by mnohem raději, kdyby ho nevolala.

„Co záleží na tom, od koho se to dozvím? A proč si ho sakra bereš? Kristepane, vždyť je tak starý, že by mohl být tvým otcem.

A stejně se na tebe vykašle jako na ostatní manželky,“ zlobil se

Charlie. Bojoval teď o svůj život. Nesmí jí dovolit, aby to udělala. Měl pocit, jako by se

neovladatelně řítil z kopce a nedokázal zabrzdit.

„Dvě opustily jeho,“ opravila ho Carole a Charlie se na druhém konci telefonu hořce uchichtl. „Nechal až tu třetí.“

„Skvělé doporučení. A co jsi ty? Ta čtvrtá? To je vynikající.

Tohle jsi chtěla? Proč si s ním jen neužiješ? Tos vlastně už udělala,“ dodal a začínal být zlý. „A co potom?“ nahrála mu na smeč. Kvůli němu se cítila hrozně, vlastně ho vůbec nemusela volat. Udělala to jen ze slušnosti. „Co ode mě čekáš, Charlie? Že se vrátím a začneme zase tam, kde jsme přestali? Jak bys vůbec poznal, že jsem se vrátila? Vždyť jsme spolu ani nebyli. Připomínali jsme dva úředníky, kteří se dělí o dům a fax. Panebože, to nebylo žádné manželství! Víš, jak jsem byla osamělá?“ vyčítala mu smutně. Charlie se cítil hrozně, když ji poslouchal. Nikdy si toho nevšiml.

„Proč jsi mi to neřekla? Proč ses musela místo toho s někým tahat, krucinál?! Jak jsem měl vědět, co se ti honí hlavou, když ses o tom nikdy nezmínila?!“

Carole vzlykala a Charliemu tekly slzy po tvářích. „Asi jsem se v sobě vůbec nevyznala,“ řekla upřímně, „dokud nebylo po všem.

Pořád jsme od sebe utíkali, že jsem zakrátko přestala mít jakékoli pocity. Byla jsem jako robot, stroj, advokátka. a tu a tam, když měl někdo z nás čas, což nebývalo často, jsem byla tvá manželka.“ „A teď?“ Nechtěl se zbytečně trápit, ale potřeboval to vědět.

Kvůli sobě. „Jsi s ním šťastnější?“

„Ano, jsem,“ přiznala se. „Je to jiné. Každý večer spolu večeříme, a když jsem mimo Londýn, volá mi třikrát čtyřikrát denně. Chce vědět, jak se mám. Nechápu, jak to dělá, ale věnuje mi víc času, čímž mě nutí, abych si i já udělala víc času. Když jede pryč, vezme mě s sebou, nebo naopak když může, jezdí se mnou, i kdyby měl letět do Paříže, Bruselu, Říma nebo kde právě jsem, jen na jednu noc.“ Byl k ní daleko pozornější.

„To není fér,“ naříkal nešťastně Charlie, „oba pracujete u stejné firmy. Prokristapána, vždyť jsem se nejblíž dostal sotva do

Paříže. Většinou jsem musel lítat až do Hongkongu nebo do

Tchaj-peje.“ To sice uznávala, ale bylo v tom ještě něco víc než tohle a oba to věděli. Dovolili, aby něco mezi nimi zemřelo.

Prostě to zmizelo, když se nedívali.

„Nešlo jen o ty cesty, Charlie., to přece víš. Bylo to kvůli všemu. Přestali jsme si povídat., neměli jsme čas pomilovat se, já měla plno práce a tys byl unavený po dlouhém letu.“ Bylo v tom víc pravdy, než byl ochotný uznat a poznámka o jejich životě bez sexu to ještě zhoršila. Ten rozhovor ho vůbec netěšil.

„Takže jednašedesátiletý chlap se s tebou bude milovat každou noc? Co tam má, implantát? Dej pokoj, Carole.“

„Charlie, proboha., přestaň.“

„Ne, ty přestaň!“ Posadil se prudce na posteli, připravený se bránit. „Měla jsi s ním poměr. Vůbec jsi mi neřekla, jak jsi nešťastná. Odešlas klidně pryč a najala sis na tu práci někoho jiného, aniž ses zmínila, že mám padáka. Nedalas mi ani šanci, abych to napravil. A teď se utápíš v těchhle romantických žvástech, kterými tě zahrnuje, protože je ‘ach tak noblesní a šarmantní’, a ty mi oznámíš, že si ho bereš. Jak dlouho to bude trvat? Lžeš si do kapsy, Carole. Je ti devětatřicet. Jemu jednašedesát. Dávám tomu rok, maximálně dva.“

„Díky za vyslovení důvěry a přání všeho dobrého,“ vyjela vztekle.

„Já věděla, že to nezvládneš. Simon si myslel, že bych ti měla zavolat, že je to prý slušnost. A já na to řekla, že budeš vyšilovat. Zdá se, že jsem měla pravdu.“ Byla teď ošklivá a uvědomovala si to, ale nesnesla, jak s ní mluvil, ani to, že se pořád tak trápí. Co když se z toho nikdy nedostane a bude to navždy její vina? Ale ani tohle by ji nedonutilo vrátit se.

Chtěla jediné, provdat se za Simona.

„Proč mi rovnou nezavolal Simon?“ zeptal se krutě. „Bylo by to mnohem jednodušší. Bez těch trapnejch keců, jen spousta blábolů, jako že jsem frajer, dobrej kámoš, hvězda a tak dál.“ Slyšela, že se zase rozplakal, a pak nastalo nekonečné ticho. „Nemůžu uvěřit, že se v červnu vdáš. Inkoust na našich rozvodových papírech ještě ani neuschne.“

„Je mi to líto, Charlie,“ zašeptala. „Nemůžu si pomoct. Já to tak chci.“ Opět zmlkl a přemýšlel o ní, o tom, jak moc ji miloval a jak chtěl, aby mu dala šanci. Ale nedostal ji. Teď byl na řadě

Simon. Všechno, co kdy s Charliem prožila, teď zahodila.

Nedokázal tomu uvěřit.

„Omlouvám se, holčičko,“ pronesl a laskavost těch slov jí rvala srdce. Zapůsobily na ni daleko víc než jeho zloba, ale to mu neřekla. „Asi mi nezbývá nic jiného, než ti popřát hodně štěstí.“ „Díky.“ Seděla u psacího stolu a tiše plakala. Chtěla mu říct, že ho stále miluje, ale věděla, že by to

nebylo fér. Přesto cítila, že ho bude vždycky milovat. Bylo to všechno tak zmatené a bolestné, ale z toho, že ho zavolala, měla alespoň pocit, že udělala správně. „Už radši půjdu.“ Bylo něco po půl desáté večer a ona se měla se Simonem sejít za půl hodiny u Annabel.

„Dávej na sebe pozor,“ řekl Charlie chraplavě a vzápětí oba zavěsili. Seděl v posteli, opřel si hlavu o pelest a zavřel oči.

Nemohl stále uvěřit tomu, co se od ní dozvěděl. A to si na jeden bláznivý okamžik myslel, že mu volá, aby mu oznámila, že to se

Simonem skončilo. Jak mohl být tak hloupý? Teď však nedokázal pochopit, že mu mohla způsobit takovou bolest.

Vstal, utřel si oči a zadíval se z okna ven. Bylo slunečné odpoledne a najednou mu ani Sařiny deníky nepřipadaly zase tak důležité. Nejraději by vyběhl z domu a začal křičet. Ještě nevěděl, co udělá, ale tady nemohl vydržet. Učesal se, vzal si teplý svetr, džíny, teplé ponožky, vysoké boty a bundu, zamkl dům a šel k autu. Neměl tušení, kam pojede, jen mu bylo jasné, že musí aspoň na chvilku ven. Možná měla pravdu, možná s ním nebylo všechno tak docela v pořádku, když si vzal dovolenou. Ale v New

Yorku se to tak zkomplikovalo, že neměl na vybranou.

Jen tak nazdařbůh se vydal k městu a ve zpětném zrcátku viděl, že vypadá příšerně. Od včerejška se neholil a oči měl jakoby zapadlé. Měl pocit, jako kdyby ho Carole praštila cihlou. Ale věřil, že se z toho jednou dostane. Nemůže kvůli ní přece brečet celý život, nebo snad ano? A když se takhle cítí teď, jak mu pak bude v červnu, až se Carole vdá?

Zatímco si kladl tisíce otázek, minul dům historického spolku.

Aniž tušil, co ho k tomu vedlo, zastavil. Francesca nebyla vhodná osoba k rozmluvě. Vlastně trpěla ještě víc než on. Ale musel si s někým popovídat, nemohl jen sedět a číst deníky. Také si nemyslel, že v tomhle případě by mu pomohlo, kdyby si pohovořil s

Gladys Palmerovou. Napadlo ho, že si zajde někam do baru na skleničku. Potřeboval slyšet nějaké zvuky a dívat se na lidi, potřeboval udělat něco, aby otupil bolest, kterou mu právě způsobila Carole.

Stále seděl ve voze a uvažoval, jestli má jít dovnitř, když vtom ji uviděl. Zrovna zamkla dveře a setupovala ze schodů. Potom, jako by vycítila, že ji někdo pozoruje, se otočila a spatřila ho. Chvilku zaváhala, když přemýšlela, jestli je to náhoda nebo úmysl, pak se otočila a odcházela pryč. Bez rozmýšlení vyskočil z auta, utíkal za ní a přitom si vzpomněl na Sarah a Francoise.

Francois musel také jednou najít odvahu a přijít za ní. Vrátil se, přestože ji tolik vyděsil, aby jí věnoval zelené korálky a náhrdelník z medvědích drápů. Charlie si připomněl, že Francesku ani nepolekal. Jenomže od té doby, co se potkali, před ním stále utíkala. Ustavičně se bála, života, mužů, prostě všeho.

„Počkejte!“ zakřičel a octl se dva kroky za ní. Otočila se k němu s ustaraným výrazem v očích. Co od ní chce? Pro za ní běhá? Už nemá komu co dát, natož Charliemu. „Promiňte,“ omlouval se a náhle si cítil trapně. Francesca si okamžitě všimla, že vypadá hrozně.

„Ty knížky můžete přinést zítra,“ prohodila, jako by se za ní hnal takový kus kvůli dvěma knihám, které zapomněl vrátit. To sotva.

„Vykašlete se na knihy,“ řekl bez obalu. „Musím s vámi mluvit.

Potřebuju si s někým promluvit.“ Zoufale máchal rukama, jako by někoho tloukl, a Francesca si náhle uvědomila, že má na krajíčku.

„Co je vám? Stalo se něco?“ Chtě nechtě jí ho přišlo líto.

Poznala, že se trápí. Posadil se na schody vedoucí ke ztemnělému domu a Francesca na něj zhlížela podobně, jako by se dívala na svou dcerku. „Co se děje?“ zeptala se tentokrát laskavě a usedla na schod těsně vedle něho. „Povězte mi, co se stalo.“ Charlie se díval před sebe a přál si, aby měl odvahu vzít ji za ruku, až jí to bude říkat.

„Neměl bych vás s tím obtěžovat. Jen si o tom potřebuju promluvit. Zrovna mi volala moje bývalá

žena., vím, že jsem blázen. Už přes rok chodí s tím chlápkem, přesně osmnáct měsíců. Měla s ním poměr, je to starší společník u její advokátní firmy, je mu jednašedesát a byl třikrát ženatý. Kvůli němu mě nechala, je to už deset měsíců. Vloni na podzim jsme požádali o rozvod a pak, to je dlouhá historie, mě přeložili do New Yorku, jenže tam to neklapalo, takže jsem si vzal dovolenou. a teď mi volala. zavolala a já si myslel, že mi chce říct, že přišla k rozumu.“ Krátce se zasmál. Francesca se na něho podívala a už tušila, co bude následovat.

„Místo toho vám oznámila, že se vdává,“ podotkla smutně. Charlie se zatvářil polekaně. „Ona vám taky volala?“ Sklíčeně se pousmála a pak se oba rozesmáli.

„Ani nemusela. Měla jsem před nedávnem podobný hovor,“ dodala pochmurně.

„S manželem?“

Přikývla. „Ten jeho byl trochu výstřednější. Měl románek, který zveřejnila francouzská televize na olympiádě. Je sportovní reportér a začal chodit s jednou dívkou, francouzskou šampiónkou v lyžování. Stali se z nich miláčci publika. Bez ohledu na to, že byl ženatý a měl dítě. To bylo naprosto bezvýznamné. Všichni se do Pierra a Marie-Lise zbláznili. Ona je to nejroztomilejší stvoření na světě. Bylo jí osmnáct, jemu třiatřicet. Pózovali pro fotografy, byli na titulních stránkách Paris-Matche. Dokonce dávali společná interview a on mi řekl, že to není nic důležitého. Prý dobrá propagace lyžařského týmu. Cokoli pro Boha a zemi. Přesto mě trochu rozhodilo, když otěhotněla. V televizi kolem toho dělali obrovský rozruch. Lidi jí pořád posílali oblečky, jenže to všechno chodilo ke mně. Pořád mi říkal, že mě miluje, a samozřejmě zbožňuje Monique. a je dobrý otec., takže jsem zůstala.“

„A celou dobu plakala,“ doplnil za ni.

„Kdo vám to řekl?“ Na chvilku se zatvářila překvapeně a Charlie se na ni jemně usmál.

„Monique. Ale nic víc mi neřekla.“ Nechtěl, aby měla dívenka potíže. Francesca se chápavě usmála a pokrčila rameny.

„Takže jsem zůstala a ona tloustla a tloustla. Bylo víc rozhovorů, víc článků v novinách, víc pořadů v televizi.

Sportovní reportér a mladinká lyžařka, která má zlatou olympijskou medaili. Bylo to dokonalé. A další titulky v novinách. Zvláštní zpráva: Čeká dvojčata. A přišla další výbavička. Monique si myslela, že budu mít miminko. Zkuste tohle vysvětlit pětiletému dítěti. Ale Pierre mi tvrdil, že jsem neurotická a staromódní. Podle něho jsem prý upjatá Američanka a to všechno je strašně francouzské. Odmítala jsem to pochopit, pro mě to bylo vlastně jakési déja vu. Můj otec byl Ital a téměř totéž provedl matce, když mi bylo šest. Tehdy to nebyla taky žádná legrace, ale popravdě řečeno, tohle bylo mnohem horší.“

Trochu to zlehčovala, ale Charlie tušil, že to muselo být jako zlý sen. Když vás vlastní manžel podvádí před televizními kamerami, je to strašné. Dokonce ještě horší, než co Charliemu provedla Carole. „No a nakonec se děti narodily. Samozřejmě že byly rozkošné a pochopitelně holčička a chlapeček. Marie-Lise a

Jean-Pierre, jejich roztomilé kopie. Vydržela jsem ještě čtrnáct dní a pak jsem z toho pekla vypadla. Sbalila jsem Monique a řekla mu, ať mi dá vědět, až bude mít další děti, ale prozatím že mě najde u matky v New Yorku. Matka mě doháněla k šílenství, jak na něho neustále nadávala. Jako by se opakoval její vlastní rozvod.

Za čas mě to přestalo bavit. Požádala jsem o rozvod. Francouzský tisk psal, že neumím prohrávat. Asi měli pravdu. Rozvedli nás před rokem, těsně před Vánoci. Vloni na silvestra jsem měla stejný telefonát jako vy dneska. Chtěli se se mnou podělit o dobrou zprávu. Právě se vzali na svazích v Courchevelles s dvojčaty na zádech a že prý z toho budu mít určitě radost.

Monique mi řekla, že Marie-Lise je zase těhotná. Chce mít ještě jedno, než zase začne trénovat na příští olympiádu. Všechno mají tak promyšlené. Ale pořád mi vrtá hlavou, proč se Pierre vůbec obtěžoval se mnou? Mohl počkat rovnou na ni a celou tu epizodu se mnou vynechat. Pro televizi to stejně nebyl žádný tahák. Jak psali francouzští novináři, prý jsem moc americká a strašně nudná.“

Ještě pořád byla rozzlobená a zahořklá, ale po tom, co se od ní

Charlie dozvěděl, to pro něj už nebyla záhada. Očividně ji hluboce trápila její prohra a ponížení. A že její otec zachoval stejně, když byla malá, jí ještě dodalo. Zajímalo by ho, jak to ovlivní Monique. Bude v jejich třetí generaci další smolařka, které se nevyvede manželství? Těžko odhadnout, jak na lidi takové věci působí. Charlieho rodiče měli šťastné manželství a stejně tak rodiče Carole. Přesto jim dvěma to nevyšlo. Znamená to snad, že se manželství nevydaří všem? Nebo jen některým? „Jak dlouho jste byla vdaná?“ zeptal se jí.

„Šest let,“ odpověděla a zlehka se o něho opřela, aniž si to uvědomila. Ulevilo se jí, když mu vyprávěla svůj příběh a vyslechla ten jeho. Už se necítila tak osamělá a stejně tak

Charlie. „A vy?“ otázala se se zájmem. Najednou měli tolik společného. Oba dostali kopačky. „My spolu byli devět let, skoro deset. Jelikož mám skvělý postřeh, myslel jsem si, že jsme dokonale šťastní. Vůbec jsem nezaregistroval, že se něco děje, až když prakticky žila s tím druhým. Nevím, jak mi to mohlo uniknout. Prý jsme měli moc práce, hodně jsme cestovali a neměli na sebe čas. Někdy si myslím, že jsme měli mít děti.“

„Proč jste je neměli?“

„Nevím. Asi měla pravdu,“ svěřil se jí. Bylo snadnější přiznat to před Franceskou než před Carole. „Možná jsme byli moc zaměstnaní.

A teď mě to mrzí, zvlášť když jsem poznal dítě, jako je to vaše.

Po devíti letech manželství se nemám ani čím chlubit.“

Francesca se na něho usmála a její výraz ho potěšil. Byl rád, že ji na té ulici zastavil. Potřeboval si s někým promluvit. Možná právě s ní než s někým jiným. Alespoň ho chápala a i to, co se mu stalo. „Pierre tvrdil, že jsme tak dopadli proto, že jsem se příliš zabývala Monique. Když se narodila, přestala jsem pracovat.

Pierra jsem poznala v Paříži, kde jsem dělala modelku. Po svatbě jsem toho nechala, začala studovat umění a historii na Sorbonně a odpromovala. Ale když se mi narodila, strašně se mi líbilo být mámou. Chtěla jsem s ní být ve dne v noci. Chtěla jsem se o ni starat sama, myslela jsem, že si to tak Pierre přeje. Nevím,

Charlie., někdy člověk prostě nemůže vyhrát. Podle mě jsou některá manželství zřejmě od začátku odsouzená k zániku.“

„Na to jsem už taky přišel.“ Charlie souhlasně přikývl. „Zdálo se mi, že mám skvělé manželství, a najednou se ukáže, že jsem byl hlupák. Vy jste si zase myslela, že jste provdaná za francouzské vydání prince z pohádky.“ Usmála se. „Zřejmě jsme byli blázni oba dva. Teď si Carole vezme nějakého starého prďolu, co sbírá ženské, a váš bývalý se oženil s dvanáctkou, která má dvojčata. Teď mi povězte, jak má člověk vědět, že našel toho pravého partnera? Asi se to nepozná. Možná to člověk musí risknout a pak na to třeba přijde. Jedno vám povím, příště, pokud se nějaká objeví, budu jedno velké ucho. A pořád se budu ptát. Jak jsi na tom? Jak jsem na tom já? Jak jsme na tom? Jsi šťastná? Je to tak správně? Už jsi mě začala podvádět?“ Francesca se rozesmála, ale Charlie zas tak docela nežertoval. Z toho, co se mu přihodilo, si vzal si ponaučení. Francesca zavrtěla hlavou a posmutněla.

„Jste statečnější než já. Pro mě už žádné příště nebude, Charlie.

Už jsem se rozhodla.“ Řekla mu to, protože byla ochotná stát se jeho přítelkyní, ale ničím víc. Milostný románek v programu neměla.

„O něčem takovém nemůžete dopředu rozhodovat,“ namítl jemně.

„Ale můžu,“ trvala na svém. „Já to udělala. Už nikdy nedovolím, aby mi někdo takhle pošlapal duši.“ „Co kdyby to příště bylo bez účasti televize?“ škádlil ji. „Nebo by stačila jen zahraniční práva a procenta z prodeje bulvárních plátků. Co takhle podíl na kasovním úspěchu?“ dobíral si ji a Francesca se vlažně usmála. To, co se stalo, ji velmi, velmi zranilo a byla samá jizva.

„Nevíte, co jsem prožila,“ řekla vzrušeně. Ale když se jí podíval do očí, bylo to v nich znát. A také v nich viděl jenom bolest.

Vzpomněl si na drobné útržky z Moničina vyprávění a na to, jak prý maminka pořád plakala. Proto byla tak nepřístupná a zezačátku nepříjemná. Teď myslel především na to, jak musela být a dosud je osamělá. Bezděky ji objal a přitiskl k sobě. Ale nebyl v tom žádný jiný úmysl, jen se s ní chtěl spřátelit. Ona to vycítila a nebránila se.

„Něco vám řeknu, děvče,“ začal, „jestli k tomu znovu dojde a vy se budete chtít znovu vrhnout do manželství, budu vám dělat agenta.“ Rozesmála se a zavrtěla hlavou.

„Na tu práci nečekejte, Charlie., to se nestane. Mně určitě ne.

Už nikdy.“ Charlie věděl, že to myslí vážně.

„Co kdybychom uzavřeli smlouvu? Ani jeden z nás se znovu neztrapní, a kdyby náhodou ano, tak ten druhý bude muset vstoupit do sebevražedného svazku. něco jako kamikaze v manželství.“ Žertoval, ale jí to nevadilo. Poprvé se dokázala své situci smát a překvapilo ji, že se jí ulevilo. Domnívala se, že pro něho neudělala nic moc, když mu to řekla, nesouhlasil. „Potřeboval jsem s někým mluvit, Francesko., jsem rád, že to bylo s vámi.“

Pak se zvedli a Francesca se omluvně podívala na hodinky. Musela vyzvednout dceru.

„Opravdu mě mrzí, že musím odejít. Už je vám líp?“ zeptala se.

Charlie poznal, že je úplně jiná, než za jakou ji předtím považoval, a potěšilo ho to. Byla mnohem příjemnější a otevřenější.

„Ano,“ zalhal. Chtěl jet domů, přemýšlet o Carole a Simonovi a pokusit se vyrovnat s jejich sňatkem. Potřeboval víc času na to, aby Carole oplakal. Když se podíval na Francesku, dostal nápad. „Co kdybychom si my tři zítra vyšli na večeři?“ Nechtěl ji hned odradit pozváním na schůzku. „A slibuju, že vrátím ty knihy,“ dodal, když s ním šla k jeho autu. Její stálo o kousek dál. „Co říkáte? Dáme si třeba špagety nebo pizzu. Třeba nám to prospěje.“

Zaváhala a Charlie měl pocit, že jeho nabídku odmítne, ale když na něho pohlédla, věděla, že jí neublíží. Řekla mu, jak se věci mají. A on pochopil, že může být pouze jeho přítelkyní, nic víc. Je-li ochotný to přijmout, je zase ona ochotná s ním povečeřet.

„Tak dobře,“ rozhodla se a Charlie se usmál.

„Možná to uděláme ve velkém stylu. Večeře v Deerfieldu, chápete, třeba ve smokinku.“ Mluvil hlouposti a ji to rozesmálo. Pak ji odvezl k jejímu autu. „Vyzvednu vás v šest,“ prohodil a cítil se znovu skoro jako člověk. Když vystupovala, vděčně se na ni podíval. „Francesko., díky!“ Zamávala mu na cestu a Charlie přemýšlel o všem, co mu řekla.

Muselo to být pro ni těžké., horší než to., zničující. a ponižující. Lidé k sobě byli někdy tak oškliví, že se to nedalo pochopit. Carole na něho nebyla zlá, pomyslel si cestou domů, jenom mu zlomila srdce. To je celé. Momentálně to nebylo nic vážnějšího.

Když odemykal dveře, vzpomněl si na Sarah, na utrpení, jež prožila s Edwardem, a na štěstí, které našla s Francoisem.

Uvažoval, jak člověk překoná dva životy, dva okamžiky., jak dojde od nesnesitelné bolesti a ztráty víry k tomu, že se z něho zase stane celý člověk, dokáže odpustit a začne nový život?

Věděl, že na to ještě nezná odpověď. Rozsvítil v domě. Dokonce i po rozhovoru s Franceskou, pořád myslel na Carole. Ještě když ležel v posteli, musel místo o Sarah a Francoisovi přemýšlet o ní. A jak přemítal o záhadách života, rozhodl se, že pár dní nebude deníky číst. Především potřebuje vyřešit tyhle věci, vrátit se do skutečnosti a poradit si s vlastním životem.

16. kapitola

Charlie je vyzvedl v šest večer a odvezl je na večeři do restaurace Di Maio v Deerfieldu. Charlie a Francesca byli trochu zakřiknutí, ale Monique celou cestu do města živě vyprávěla.

Mluvila o svých kamarádech ze školy, o psu, po němž touží, o křečkovi, kterého jí maminka slíbila, že chce jít zítra bruslit a stěžovala si kvůli domácím úkolům.

„Ve Francii jsme měli daleko víc úkolů,“ uzavřela a nepřímo tak udělala narážku na jejich život v

Paříži. Charlie úkosem pohlédl na Francesku. Dívala se z okénka.

„Možná by ses měla začít učit německy nebo čínsky nebo jak, abys nezahálela,“ škádlil ji. Monique se zašklebila. Podle ní jí dva jazyky stačí, přestože oběma mluví plynně. Pak se na něho šibalsky podívala.

„Mamka mluví italsky. Děda byl z Benátek.“ A podle Francesky stejný mizera jako její manžel, vzpomněl si Charlie na její slova. Nadhodili už všechna její „oblíbená“ témata. Zřejmě je čeká báječný večer. Ale Francesca na to nereagovala. „Mají tam plno lodí,“ vykládala Monique. Charlie takticky zavedl řeč jinam, když se jí zeptal, jakého chce psa. „Malinkýho a roztomilýho,“ pohotově odpověděla, asi to měla dopředu promyšlené. „Něco jako čivava.“

„Čivava?“ Zasmál se. „Ten je tak maličký, že by sis ho mohla splést s tím tvým křečkem.“ Monique se rozchechtala.

„To teda ne.“ Začal jí vyprávět o Gladysině psu, velkém irském setrovi, a navrhl jí, že by ji mohli navštívit. To se Monique zamlouvalo a Francesca se téměř usmála. Někdy byla tak vážná a smutná, že mu jí bylo líto. Alespoň Monique byla šťastná. To hodně vypovídalo o Francesčiných mateřských schopnostech a o tom, že ji miluje a celkem úspěšně ji dokázala ochránit před hrůzami, které prožily v Paříži.

Za pár minut dorazili v Deerfieldu.

V restauraci bylo rušno a veselo. Sotva si Monique sedla ke stolu, hned si poručila špagety a masové kuličky. Dospělým to trvalo o něco déle a nakonec si objednali capellini s bazalkou a rajčaty. Charlie objednal víno a všiml si, že Francesca mluví s číšníkem italsky. Zřejmě ho to potěšilo a Charlie je se zalíbením poslouchal.

„Tohle mám rád.“ Usmál se na ni. „Žila jste v Itálii?“

„Do svých devíti. Dokud byl otec naživu, mluvila jsem s ním jenom italsky. Ráda bych, aby se to naučila i Monique. Neškodí znát cizí jazyky.“ Jenže tady ve Státech to nebylo zas tak důležité. „Třeba se jednou zase vrátí do Evropy,“ dodala Francesca, přestože v hloubi duše doufala, že ne. Pak na něho upřela tázavý pohled. Včera se o něm dozvědělo hodně, ale spíš o jeho manželství. „A co vy? Co budete dělat? Vrátíte se do Londýna?“

„Nevím. Jen jsem se tady zastavil cestou do Vermontu, kam jsem jel lyžovat. Pak jsem potkal Gladys Palmerovou, uviděl ten dům a zamiloval se do něj. Na rok jsem si ho najal, ale i kdybych odjel do Evropy, můžu sem jezdit na dovolenou. Ale je mi tady dobře, i když mám tak trochu pocity viny, že nepracuju. Nakonec se stejně zase vrátím k architektuře a doufám, že to bude v Londýně.“ „Proč?“ Po tom všem, co jí vyprávěl, ji to udivilo. Je to snad kvůli tomu, že chce pronásledovat svou ženu, nebo k tomu má jiné důvody? V očích měla tisíce otázek.

„Žiju tam,“ řekl pevně a pak se opravil. „Vlastně žil jsem. Před odjezdem jsem prodal dům.“ Jenže teď ani nevěděl, jestli tam má ještě práci. „Kromě toho Londýn zbožňuju,“ podotkl vzdorovitě. Ale také miluje Carole. Možná navždycky. I po jejím sňatku se

Simonem, ale to Francesce neřekl. Pomyšlení na to ho deprimovalo.

„Já mám taky ráda Paříž,“ pronesla tiše Francesca. „Ale nemohla jsem tam zůstat potom, co. Zkoušela jsem to. Ale nešlo to.

Zbláznila bych se z toho. Pořád se bát, že ho někde za rohem potkám a budu ho nenávidět. Pokaždé, když jsem si pustila zprávy a viděla ho, jsem brečela, ale nedokázala je vypnout. Bylo to nenormální. Tak jsem odjela. Nedovedu si představit, že bych tam zase žila.“ Vzdychla a usmála se na něho nad talířem capellini.

„Zůstanete tady?“ Rád si s ní povídal. Byla to taková úleva s někým si promluvit a probrat věci, které ho trápí. Problémy se pak zdají mnohem menší.

„Možná,“ odpověděla. Ještě se nerozhodla. „Matka si myslí, že by se Monique měla vrátit do New Yorku, aby dostala ‘slušné’ vzdělání. Ale my jsme tu spokojené a škola je dobrá. Monique ráda lyžuje. Mně se zase líbí náš domek na kraji města. A je tu božský klid. Chci tady dopsat disertaci, pak se uvidí. Tohle je vhodné místo na psaní.“ Nebo na čtení, vzpomněl si na Sařiny deníky.

„To ano,“ souhlasil. „Rád bych tady maloval.“ Jeho styl se trochu podobal Wyethově a krajina v okolí Shelburne Falls, zvláště pod sněhem, byla nádherná.

„Muž s mnoha talenty,“ podotkla a mrkla na něho. Usmál se. Měl rád, když ho škádlila. Nakonec do hovoru opět zapojili Monique, která je předtím zaujatě poslouchala a cpala se přitom špagetami. Povídala o životě v Paříži, o jejich bytě, který měla moc ráda, o tom, jak každý den po škole chodívala do Buloňského lesíku, a o výletech, na které s rodiči jezdila, zvláště na lyže, protože to byla tatínkova velká záliba. Francesca z toho začínala být smutná, což dělalo Charliemu starosti. Nechtěl, aby se před ním zase uzavřela, a když změnil téma, oddychla si. Něco ho totiž napadlo a rozhodl se, že se jí na to zeptá.

„Co kdybychom si v sobotu jeli zalyžovat? Mohli bychom zajet na den do Charlemontu.“ Od Gladys věděl, že mnoho místních to tak dělá. A Monique se okamžitě nadchla.

„Pojedeme, mami, prosííííím.“ Natáhla to slovo jako žvýkačku a

Francesca se usmála.

„Máte asi hodně práce a já bych taky měla něco udělat. Nemyslím, že.“

„No tak,“ naléhal jemně. „Všem nám to udělá dobře.“ Vzpomněl si, jaký šok mu způsobil Carolin telefonát, a na to, co mu vyprávěla

Francesca. Potřebovali vnést do svého života trochu radosti a den lyžování bylo přesně to pravé. „Můžete obětovat jeden den. My oba.“ Neměl nic jiného na práci než číst Sařiny deníky. „Zkusme to.“ Tvářil se tak mile a dovedl tak hezky přemlouvat, že se nakonec nechala obměkčit, přestože ještě trochu váhala. Bála se, aby mu pak nebyla zavázaná. To nechtěla. Třeba by pak od ní mohl očekávat něco, co mu nemůže poskytnout.

„Dobře, ale jen na den.“ Jakmile to Francesca vyslovila, nálada její dcerky se dramaticky zlepšila. Zase se rozpovídala, hihňala se a pak začala porovnávat zdejší sjezdovky s těmi v Courchevelle a Val d’Iserre. Francesca i Charlie se tomu museli smát. Lyžování v Charlemontu se s tím nedalo srovnat, ale bude to stejně zábava.

Když se po večeři vraceli autem do Shelburne Falls, všichni se už těšili.

Zastavil před jejich domem. Byl to malý, útulný dřevěný domek natřený nabílo se zelenými okenicemi a s laťkovým plotem. Když všichni vystoupili, Franesca mu poděkovala za večeři. „Moc se mi to líbilo,“ chválila opatrně a Monique se vzápětí přidala.

„Mně taky. Díky, Charlie.“

„Není zač. Takže na viděnou v sobotu. V kolik vás mám vyzvednout?“ Ani se nesnažil jít s nimi do domu. Podvědomě tušil, že by to Francesku vyděsilo. Pořád ještě měla výraz plaché laně, která se chystá vběhnout do lesa, zvlášť když ji teď pronásledují. Bylo jasné, že si nepřeje, aby byl Charlie v její blízkosti bez ohledu na to, jak jsou jejich rozhovory příjemné.

„Co třeba v osm?“ navrhla. „Kolem deváté už můžeme být na svahu.“

„To by šlo. Takže se uvidíme,“ řekl a díval se, jak vešly do domu a zavřely dveře. Viděl, jak rozsvítily, a zvenčí se mu dům zdál přívětivý a hřejivý. Při návratu do zámečku ho překvapilo, jak se najednou cítí osamělý. Byl teď něco jako vnější pozorovatel.

Sledoval Monique a Francesku, dozvídal se o Carole a Simonovi. a četl o Sarah a Francoisovi. K nikomu nepatřil a znovu si uvědomil, jak mu to chybí. Během svých úvah pomalu odbočil z cesty a rozhodl se, že se ještě zastaví u Gladys Palmerové.

Měla dobrou náladu, vypadala dobře a nenadálá návštěva ji potěšila. Uvařilu mu heřmánkový čaj a nabídla mu talíř čerstvých zázvorek.

„Co dělá dům?“ zeptala se vlídně a Charlie se usmál. Pomyslel na

Sarah a její deníky, které stále tajil, i před paní Palmerovou.

Nejdřív je dočte a potom jí o nich řekne.

„Je skvělý,“ odpověděl stručně. Pak jí vyprávěl, jak strávil večer s Franceskou a její dcerkou. „To zní slibně,“ poznamenala a měl z toho radost.

„Uvidíme,“ prohodil, když dopíjel druhý šálek čaje. Pak se konečně vydal na cestu domů. Po návratu

se ke svému údivu necítil už tak osamělý. Návštěvy u Gladys na něho měly pozoruhodně léčivé účinky. Byla téměř jako jeho matka.

Když vstoupil do domu, zdálo se mu, ještě než rozsvítil, že nahoře zaslechl nějaký zvuk. Zastavil se a tiše poslouchal. Přál si, aby to byla ona, a byl přesvědčený, že slyší kroky. Dlouho mlčky stál, ale nic se nedělo. Nakonec stiskl vypínač.

Vyšel nahoru a napadlo ho, že by se mohl zase pustit do čtení, ale uvědomil si, že ještě potřebuje oddychový čas. Byl se Sarah a

Francoisem až příliš spoutaný. Připadali mu čím dál víc skutečnější a on netoužil po ničem jiném než být s nimi. To nebylo normální.

Večer si vzal román a pokoušel se do něho začíst. Ale byl ve srovnání s deníky tak nudný, že v deset hodin už Charlie tvrdě spal, ale pak ho probudil nějaký šramot v pokoji. Pootevřel oči, ale v polospánku ji neviděl.

Celý týden se deníků ani nedotkl. V sobotu odjel z domu, aby vyzvedl Francesku a Monique. Cestou se zastavil u Gladys a dal jí knihu, kterou pro ni měl. Rychle spolu vypili šálek čaje a znovu mluvili o Francesce. Gladys potěšilo, že se s nimi Charlie opět sejde. Byla ráda, že má přítelkyni, a doufala, že se s ní jednou seznámí, pokud se Charlie bude s Franceskou dál stýkat.

Když Charlie přijel k jejich domku, viděl, že Monique má na sobě jasně červenou kombinézu, a Francesca vypadala v černém strečovém obleku nesmírně elegantně. Nemohla zapřít, že bývala modelkou.

Byla velmi půvabná. Obě měly dobrou náladu. Naložili lyže a za čtvrt hodiny dorazili do

Charlemontu. Francesca pohrozila

Monique, že jí dá do lyžařského kurzu. Nechtěla, aby se sama toulala po horách a seznamovala s cizími lidmi. Charlie ji chápal, ale Monique byla trpce zklamaná.

„Je to tam hrozný,“ stěžovala si, „berou to tam moc vážně. Nechci tam,“ našpulila uraženě pusu a Charliemu ji bylo tak líto, že se dobrovolně nabídl, že si s ní zalyžuje. Opravdu ho to bavilo. Koneckonců se takhle poznali a díky tomu se spřátelili. Ale

Francesca ho nechtěla ještě víc zneužívat.

„Copak nechcete lyžovat sám?“ zeptala se ho otevřeně a Charlie si nemohl nevšimnout jejích krásných zelených očí.

„Lyžuje líp než já,“ pochvál Monique a zazubil se, „sotva jí stačím.“

„To není pravda,“ oponovala Monique s úsměvem, „jsi moc dobrej.

Máš styl, dokonce i na boulích,“ zalichotila mu a Charlieho její hodnocení pobavilo. Rozhodně měla otcovy geny, alespoň co se lyžování týče.

„Díky, slečno. Takže si se mnou zalyžujete?“ Pak se obrátil k její matce. „Připojíte se k nám? Nebo jste na nás příliš zkušená?“ Uvědomil si, že vlastně ani jednou neviděl Francesku na lyžích, pouze její dceru.

„Je celkem dobrá,“ uznala Monique a Francesca se rozesmála.

Všichni tři se rozhodli, že si dopoledne zalyžují společně. Když

Charlie viděl, jak se Francesca řítí po sjezdovce, udělalo to na něho značný dojem.

Nevěděl, jestli ji to naučil její bývalý manžel, olympijský šampión, nebo to uměla předtím, ale byla daleko lepší, než mu řekla. Byla skoro stejně dobrá lyžařka jako její dcera, ale ne tak sebejistá, spíš skromná. Lyžovala s takovou elegancí a graciézností, až upoutala pozornost několika lidí. Charlie nešetřil obdivem, když se pod sjezdovkou zastavili.

„Jste moc dobrá,“ řekl uznale.

„Baví mě to,“ přiznala se. „Jako malá jsem jezdívala do Cortiny.

Táta byl výborný lyžař, ale já byla vždycky až moc opatrná,“ dodala a Monique horlivě přikyvovala. Ona sama ráda jezdila daleko rychleji. Francesca byla žena mnoha půvabů a talentů, ale většina z toho zůstávala skryta. Měla v sobě tolik odhodlání a energie, ale odmítala se o to podělit. Charlie to považoval za obrovskou škodu. Jak den plynul, zjišťoval, že ho čím dál víc těší být s ní. Po příkrosti,

kterou ho předtím tak dráždila, nebylo ani stopy. Byla veselá a uvolněná a bylo na ní vidět, jak ráda lyžuje. Také Francesce se líbilo v jeho společnosti. Když naposledy sjížděli dolů, cítili se jako staří přátelé a s

Monique, která jela před nimi, vypadali jako rodina. Francesca ji neustále hlídala, ale dívenka většinou lyžovala s Charliem. Když si na sklonku dne sundali lyže, zastavili dole u sjezdovky v restauraci a dali si čokoládové koláčky s oříšky a horkou čokoládu. Monique už byla unavená, ale Francesca planula nadšením. Její krémová pleť zrůžověla a oči jí zářily.

„Bylo to báječné,“ řekla. „Pořád jsem si stěžovala, že v Evropě se lyžuje líp než tady, ale teď už je mi to jedno. Moc se mi to líbilo. Děkuju, že jste nás pozval,“ dodala, vlídně se na něho podívala a napila se horké čokolády.

„Mohli bychom vyzkoušet ještě další střediska nebo si zajet do

Vermontu. Sugarbush je prý dobrý na lyžování,“ poznamenal.

„To by šlo,“ řekla, než se znovu stáhla do sebe. Zdálo se však, že je naprosto uvolněná. Seděla těsně vedle něho u malého stolku.

Vnímal její dlouhé, krásné nohy blízko svých a projelo jím vzrušení. Od té doby, co ho Carole opustila, nic podobného k nikomu nepocítil. V Londýně ho sice pár žen pozvalo na schůzku, ale nic z toho nebylo. Ani se o nic nepokoušel. Věděl, že na to ještě není připravený. Ale s touto kultivovanou, nesmírně plachou a trpící ženou začínal roztávat.

Vlastně se mu vůbec nechtělo vracet do Shelburne Falls a navrhl, aby se cestou zastavili někde na večeři, což Monique nadšeně přijala v zastoupení své matky. Zastavili se v restauraci

Charlemont Inn a objednali si vynikající horké krůtí sendviče s bramborovou kaší. Živě debatovali o různých tématech, včetně architektury, a přišli na to, že mají společnou zálibu ve středověkých hradech. Monique tou dobou už usínala a cestou k autu neustále zívala. Byl to dlouhý, ale příjemný den. Když dojeli k jejich domu, tentokrát se ho Francesca zeptala, jestli nepůjde dál a nedá si skleničku nebo šálek kávy. Měla pocit, že musí něco udělat, aby mu tím vyjádřila díky.

„Musím uložit Monique,“ zašeptala přes dcerčinu hlavu a pak ji odvedla do zadní části domu, do malé útulné ložnice, zatímco

Charlie čekal v obývacím pokoji a prohlížel si knihy, které zaplňovaly celou jednu stěnu a které si Francesca přivezla z Evropy. Měla tam některé nádherné svazky, jež za léta nashromáždila, většinou o evropských dějinách, mnoho jich bylo o umění a vlastnila i několik prvních vydání velmi starých knih.

„Myslíte, že jsem maniak přes knihy?“ prohodila, když se vrátila do pokoje. Všimla si, že zapálil v krbu. Byl to malý, pohodlný pokoj, plný opotřebovaných věcí, dovezených většinou z Evropy, které pro ni něco znamenaly. Ty předměty pro Charlieho byly cosi jako nahlédnutím do jejího nitra. Zpočátku mu připadala tak chladná, rezervovaná, ale tato místnost za ni mluvila jinak a rovněž její oči, když se otočil a podíval se na ni. Nevěděl, co má dělat, mezi nimi se odehrávalo cosi velmi zvláštního a silného. Uvědomil si však, že na to nesmí zareagovat, protože pak by ho možná už nikdy nechtěla vidět, tudíž se rozhodl to ignorovat. A Francesca, jako by jeho myšlenky chtěla potvrdit, odešla uvařit kávu a Charlie ji následoval do kuchyně. Dával si velký pozor, co dál řekne. Usoudil, že Sarah Fergusonová je celkem bezpečné téma.

„Čtu teď o Sarah Fergusonové,“ začal. „Byla to obdivuhodná žena s neuvěřitelnou odvahou. Připlula sem na nejmrňavější kocábce, o jaké jsem se kdy dočetl, byla to osmdesátitunová briga z přístavu Falmouth, vezla dvanáct pasažérů a cesta sem trvala přes sedm týdnů. Ani si nedovedu takový zážitek představit. Když na to myslím, dělá se mi špatně. Ale ona to dokázala, přežila a začala tady úplně nový život.“ Odmlčel se, než řekl něco víc, protože stále nechtěl nic prozradit o denících. Francesca se zatvářila udiveně.

„Kde jste se to dozvěděl? Nic takového jsem o ní nikde nenašla, i když jsem pečlivě prohledala celou knihovnu u nás v historickém spolku. Objevil jste něco v Deerfieldu?“

„Já. ehm. vlastně ano. A paní Palmerová mi o ní dala nějaké články.“ Tak rád by jí pověděl o tom,

co našel, ale ještě si netroufl. Stačilo mu, že o Sarah může alespoň mluvit. Chvilku hovořili o její odvaze a podobnostech svých životů. „Našla tady zcela nový život. Podle všeho utekla z Anglie od příšerného manžela.“ Vyměnili si pohled a Francesca zamyšleně přikývla. Ona také opustila v Paříži strašného muže. Třeba ani nebyl tak hrozný jako spíš hloupý, stejně jako Carole. Možná co si jejich partneři našli někde jinde, bylo přesně to, co potřebovali k naplnění svého života. Jakmile začal Charlie přemýšlet o Carole a

Simonovi, hned zesmutněl.

„Pořád vám chybí?“ zeptala se Francesca opatrně. Poznala mu na očích, na co asi myslí. „Někdy,“ přiznal upřímně, „zřejmě se mi spíš stýská po tom, jak jsem viděl náš vztah já, než jaký opravdu byl.“ Francesca to plně chápala. Po tom všem dokázala myslet jedině na to, jaké štěstí prožívala s Pierrem na začátku a jak neslavně to dopadlo.

Nevzpomínala na obyčejnou realitu mezi tím, která převažovala.

Jako by na ni zapomněla.

„Asi to děláme všichni,“ souhlasila s ním, „pamatujeme si spíš naše představy než skutečnost, v níž jsme žili, ať už je ta představa příjemná, nebo ošklivá. Ani nevím, jaký vlastně Pierre je, pro mě je to prostě člověk, kterého jsem nakonec začala nenávidět, ať je jaký chce.“

„Domnívám se, že přesně takhle to dopadne s Carole. Dokonce už teď se mi něco z toho zamlžuje.“ Všechno se mu zdálo buď horší, nebo lepší, než to bylo. Pak si opět vzpomněl na Sarah. „Víte, zvláštní je,“ pronesl zamyšleně, „že se Sarah znovu zamilovala, a to do Francouze. Z toho, co jsem se o ní dozvěděl, s ním prožila nejdůležitější část svého života. Po tom všem, co se jí stalo, se nebála začít znovu. To obdivuju,“ dodal s povzdechem, „ale nevím, jak na to.“

„Já bych to nedokázala,“ řekla Francesca rozhodně a tím potvrdila všechno, co od ní už věděl. „Na to se moc dobře znám.“

„Jste příliš mladá na taková rozhodnutí,“ domlouval jí Charlie.

„Je mi třicet jedna,“ ohradila se. „To je dost na to, aby člověk věděl, že si už nebude zahrávat, a taky že nebudu. Další utrpení bych nepřežila.“ Přestože Charlie cítil, že mezi nimi existuje přitažlivost, která se nedá popřít, zároveň chápal, že mu

Francesca naznačuje, aby se o nic nepokoušel. Pokud by to udělal, byla připravená utéct z jeho života navždy. To varování velmi dobře slyšel.

„Podle mě byste o tom měla ještě popřemýšlet, Francesko.“

Nejraději by jí dal deníky, aby si je přečetla, ale ještě stále nebyl schopen jí o nich povědět. A došlo mu, že to třeba nikdy nedokáže. Pořád ještě to považoval za příliš osobní, a kdyby se jí s tím chtěl svěřit, museli by si být velmi blízcí.

„Věřte mi, že jsem poslední dva roky o ničem jiném nepřemýšlela,“ řekla stroze. Pak mu však položila zvláštní otázku. Nevěděl, jak na ni odpovědět. „Opravdu jste ji nikdy nezahlédl? Myslím Sarah. Kvůli těm duchařským historkám, co tady člověk slyší, a strašidlům, která prý v tomhle kraji sídlí v domech, je dost těžké si představit, že jste ji neviděl. Zjevil se vám její duch?“ naléhala s úsměvem. Dívala se mu přímo do očí, když to popřel, a jeho by zajímalo, jestli mu uvěřila. „Ne., já.“ Nerad jí lhal, ale bál se jí to říct ze strachu, že by ho považovala za blázna. „Jen jsem párkrát zaslechl nějaké zvuky. Ale to asi nic neznamená. Podle mě je to místní legenda.“ Pátravě se mu zahleděla do očí a tak zvláštně se na něho pousmála, že měl chuť naklonit se a políbit ji, ale věděl, že to nejde.

„Moc vám nevěřím a nevím proč. Jste o ní až podezřele informovaný. Že přede mnou něco tajíte?“ zeptala se škádlivě smyslným hlasem. Nervózně se zasmál a zajímalo by ho, jak odhalila jeho lež. „Jestli jsem vám něco zatajil, nemá to nic společného se Sarah,“ ohradil se a oba se rozesmáli. Ale znovu ji ujistil, že vůbec nic neviděl. „Pokud ano, dám vám určitě vědět, duchařská hlídko,“ popichoval ji a Francesca se rozesmála. Tak hezkou jako teď ji ještě nezažil. Když se trochu uvolnila, byla tak krásná, milá a přitažlivá, ale než se k ní stačil přiblížit, dveře se rychle přibouchly. Dohánělo ho to k šílenství.

„Myslím to vážně,“ trvala na svém. „Víte, já v tohle věřím. Podle mě se kolem nás občas vyskytují duchové, aniž si to uvědomujeme.

Ale mohli bychom, kdybychom tomu věnovali pozornost.“ Fascinovala ho upřímnost, s jakou to řekla. „Musím okamžitě domů a začít se soustředit,“ pokračoval v žertování. „Neporadíte mi, jak to mám udělat? Stačí spiritistická tabulka nebo snad meditace?“

„Jste nemožný,“ prohodila. „Doufám, že vás probudí z tvrdého spánku a pořádně vystraší.“ „To je krásná představa. Jestli mě budete takhle znervózňovat, budu muset spát u vás v obýváku.“ Ale nějak nevěřila, že ho něco podobného vystraší, přestože Charlieho by taková výzva potěšila. Znovu pocítil, že se navzájem silně přitahují, ale nedávají to najevo. Když se konečně přiměl k odchodu, nevěděl, co má říct.

Rozhodl se, že se k tomu postaví čelem, a pozval ji, aby s ním a se svou dcerou strávila zítřejší den. Byla neděle. Bleskurychle pozvání odmítla. Už se příliš spřátelili.

„Nemůžu. Musím trochu pohnout s disertací,“ vymlouvala se a uhnula očima, aby se na něho nemusela dívat.

„To nebude asi velká zábava,“ litoval ji a zatvářil se zklamaně.

„To teda ne,“ potvrdila, čímž to mohlo být odbyté. Ale nestačilo jí to. Znamenal pro ni hrozbu. Cítila se s ním až příliš dobře.

„Ale já to vážně musím udělat.“

„Mohli byste mě navštívit a mohli bychom honit strašidla,“ zlobil ji a Francesca se rozesmála. „Takovému pozvání se jen těžko odolává, ale radši zůstanu u svých knih. V poslední době jsem toho moc neudělala. Možná někdy jindy, ale přesto děkuju.“

Stála ve dveřích a dívala se, jak odchází. Celou cestu domů na ni

Charlie myslel a litoval, že ji jednoduše nepřitáhl k sobě a nepolíbil. Ale dobře věděl, že by to bylo velmi riskantní. Určitě by ji už nikdy neviděl. Navzdory tomu však mezi nimi vycítil obrovské napětí. Když se vrátil a chodil po prázdném domě, nemyslel pro změnu na Sarah, ale na Francesku a opravdu mu vadilo, že nepřijala jeho pozvání na neděli. Bylo jim spolu tak dobře. Nemá právo zavírat před ním dveře. Kromě toho si dokonce oblíbil její dcerku a bylo evidentní, že Monique ho má také moc ráda. Seděl, nesouhlasně si pro sebe mumlal a nakonec to nevydržel. Zvedl sluchátko a zavolal jí. Byla půlnoc, ale ani mu nevadilo, že ji třeba probudí, i když byl přesvědčený, že nespí. Vždyť před chvilkou odešel.

„Haló?“ ozvala se trochu polekaně. V tuhle dobu jí nikdo nevolal.

Vlastně s výjimkou Monique jí netelefonoval vůbec nikdo.

„Zrovna jsem zahlédl ducha a strašně se bojím. Byl asi tři metry vysoký, měl rohy a červené oči a mám dojem, že si navlékl moje prostěradlo. Nechcete se na něho přijet kouknout?“ Připomínal zlobivého kluka a Francesca se neubránila smíchu.

„Jste hrozný. Já to myslela vážně. Lidi opravdu můžou vidět ducha. Spoustu toho vyslechnu v historickém spolku a někteří z těch duchů se dají identifikovat. Sama jsem po tom pátrala.“ Snažila se mluvit vážně, ale přesto se musela pořád smát tomu, co předtím říkal.

„Výborně. Tak mi přijďte určit tady toho. Jsem kvůli němu zamčený v koupelně.“

„Jste k uzoufání,“ řekla a přitom se usmívala.

„Máte pravdu. V tom je ten problém. Budu muset napsat Sally pod značkou ‘Zoufalý’. Poznal jsem jednu ženu a chci se s ní spřátelit. Myslím, že se navzájem přitahujeme, ale kdybych jí to naznačil, začala by mě nenávidět.“ Na jejím konci drátu nastalo dlouhé ticho a Charlie se ptal sám sebe, zda to navždy neprohrál. Doufal, že nikoli.

„Nebude vás nenávidět,“ promluvila nakonec tiše, „jen s tím prostě nemůže nic dělat. To, co se jí stalo, ji hrozně poznamenalo.“ Znělo to tak bolestně, že by ji nejraději objal, ale tušil, že by mu to patrně nedovolila.

„Chápu vás,“ řekl, „jsem taky celý zničený. Poslední dobou za nic nestojím a ani pořádně nevím, co vlastně dělám. Deset let. vlastně víc. jedenáct jsem tady nebyl.“ Od té doby, co ho

Carole opustila, uběhlo deset měsíců. „A říkám stejné věci jako vy., ale jednu chvíli oplakávám Carole a vzápětí mluvím. mluvím s vámi a cítím něco, co jsem strašně dlouho necítil. Mate mě to. Možná z nás budou jenom přátelé. Třeba na něco víc nemám právo. Já jen. chtěl, abyste to věděla.“ Připadal si zase jako kluk a zčervenal podobně jako ona na opačném konci drátu. „Jenom chci, abyste věděla, že vás mám moc rád,“ vysoukal ze sebe. Ale myslel něco víc. Jenže to nedokázal vyslovit.

„Já vás taky,“ zareagovala upřímně. „A nechci vám ublížit.“

„Vy ne. Na to jsem měl odbornici. Ve srovnání s ní jste úplný amatér.“

Odpověděla mu s úsměvem. „To vy taky, Charlie. Opravdu si vážím toho, jak se k nám hezky chováte. Jste hodný člověk.“ Pierre nebyl. Tím si byla jistá. Zachoval se k ní ošklivě a zneužil její slušnosti, dobroty a citů. A nikdo další už jí nic podobného neprovede. „Nemůžeme být jenom přátelé?“ zeptala se sklíčeně.

Nechtěla ho ztratit.

„Samozřejmě,“ odpověděl. A pak ho ještě něco napadlo. „Co kdybyste dovolila vašemu příteli, aby vás dvě vzal v pondělí na večeři? Na zítřek jste mě odmítla. Nesmíte to udělat znovu, to nepřipustím. Rychlá večeře v pondělí večer po práci. Můžeme si dát pizzu v Shelburne Falls.“ Proti tomu se nedalo nijak protestovat a navíc přijal její podmínku, že budou jen přátelé.

„Tak dobře,“ podvolila se. Dosáhl svého.

„Vyzvednu vás zase v šest, platí?“

„Platí.“ Usmívala se. Překonali první spor. „Na viděnou.“

„Zavolám, jestli uvidím dalšího ducha.“ Byl rád, že jí zatelefonoval. Stálo to za to. Ještě než zavěsili, chtěl něco dodat.

„Ano?“ Znělo to napjatě, což se Charliemu u ní líbilo.

„Děkuju.,“ zašeptal. Věděla, co tím myslí, a když položila sluchátko, ještě se usmívala. Jsme jen přátelé, říkala si. Nic víc. Dokonale to pochopil. Opravdu?

Charlie se s úměvem opřel v křesle. Opravdu ji měl rád. Nebylo to s ní jednoduché. Ale rozhodně stála za námahu. Byl sám se sebou spokojený a měl takovou radost, že souhlasila s jejich dalším setkáním, že za odměnu sáhl po dalším ze Sařiných deníků. Už dlouho si v nich nečetl. Skutečně mu chyběla. Když nyní otevřel malý svazek a uviděl důvěrně známé písmo, připadalo mu to jako oslava.

17. kapitola

Francois de Pellerin dostál svému slibu a v srpnu se vrátil do

Shelburnu. Hned šel navštívit Sarah. Když přijel, zrovna pracovala v zelinářské zahradě a neslyšela ho. Jako obvykle se k ní potichu přikradl a najednou se vedle ní objevil. Polekaně se otočila a podívala se na něho nejprve překvapeně, ale pak s očividnou radostí.

„Asi vám kolem krku uvážu zvoneček, jestli s tímhle nepřestanete.“ Pak si vzpomněla, že mu musí poděkovat za náhrdelník z medvědích drápů, nato lehce zčervenala a utřela si obličej do zástěry. „Jak jste se měl?“ zeptala se a Francois se na ni usmál. Měla opálenou tvář a z havranních vlasů si spletla dlouhý cop až na záda, takže vypadala skoro jako indiánská squaw. Když kráčeli pomalu k jejímu domu, všiml si, že má stejně královské držení těla jako Plačící pěnkava. „Kde jste byl od té doby, co jsme se neviděli?“ zeptala se se zájmem, zatímco se zastavili u studny, aby nabrali vodu. „Se svými bratry,“ odpověděl prostě. „V Kanadě, vyjenávat s

Huróny.“ Nezmínil se, že byl v hlavním městě, kde se opět setkal s Washingtonem, aby prodiskutovali neustálé problémy s Miamii v Ohiu. Daleko víc se však zajímal o ni a o to, co dělá. Zdálo se, že v Shelburnu jen kvete. „Byla jste u posádky za plukovníkem

Stockbridgem?“ zeptal se konverzačně, mezitímco mu nalila pohár studené vody a podala mu ho. „Měla jsem moc práce, takže jsem se tam nedostala,“ odpověděla.

„V posledních třech týdnech jsme sázeli.“ Vysadili ve velkém množství rajčata, tykve a dýně a

doufali, že budou mít do zimy dobrou sklizeň.

Dostala dopis od paní Stockbridgeové, ve kterém jí úpěnlivě žádá, aby odjela z Shelburnu a vrátila se do civilizace, a také dopis od Blakeových, v němž jí psali o všech událostech v Bostonu. Ale Sarah byla šťasnější tady a Francois to poznal. „Kam máte namířeno teď?“ zeptala se, když vešli do obývacího pokoje. Přece jen v něm bylo chladněji než venku, protože tuto část domu stínily jilmy. Muži, kteří pro ni dům postavili, ho velmi dobře navrhli a jí naprosto vyhovoval.

„Mám schůzku s plukovníkem Stockbridgem.“ Plukovníkovi stále dělali starosti dobrovolníci z Kentucky, kteří před rokem vyplenili a spálili několik vesnic Šóníů a pevnost, jež byla vybudována u Fort Washingtonu, čímž došlo k porušení několika smluv. Plukovník byl přesvědčený, že dojde k odvetě. Náčelník

Modrý kabát se už pomstil tím, že překročil řeku Ohio do Kentucky a několikrát napadl tamější osadníky. Ale plukovník stejně jako

Francois se obávali, že se konflikt ještě víc rozšíří. Francois v tomto duchu hovořil i na svém setkání s Washingtonem.

„Můžete tomu nějak zabránit?“ zajímala se Sarah.

„Teď už sotva. Modrý kabát má dojem, že jejich odplata nebyla přiměřená. Těžko se s ním jedná. Několikrát jsem se o to pokoušel, ale nemá rád Irokéze o nic víc než bělochy.“ Poznal to na vlastní kůži při setkání, o němž referoval plukovníku

Stockbridgeovi, když se tehdy poprvé setkal se Sarah. „Nezbývá nám než doufat, že ho to přestane bavit, až bude mít pocit, že za ztracené válečníky získal dost skalpů. Dalo by se tomu zabránit, kdyby začalo válčit víc kmenů, ale to si nikdo z nás nepřeje,“ vysvětloval jí klidně. Zdálo se, že má na věci rozumný názor a že sympatizuje s oběma stranami, ačkoli svou přízeň častěji projevoval Indiánům než bělochům. Indiáni trpěli daleko víc a podle Francoise v sobě měli víc cti.

„Není bebezpečné vyjednávat s Modrým kabátem?“ zeptala se Sarah znepokojeně. „Musí ve vás vidět spíš bělocha než Irokéze.“

„Myslím, že je mu to jedno. Nejsem Šóní. Už to stačí, aby se pořádně rozzlobil. Je to statečný válečník plný vzteku a bojového zápalu,“ pokračoval se zjevným respektem a jistou dávkou strachu, který byl oprávněný. Modrý kabát se nebál rozpoutat další indiánskou válku.

Ještě dlouho o tom debatovali, a když opět vyšli ven, vzduch se trochu ochladil. Sarah se ho zeptala, zda by s ní nešel k vodopádu. Byl to denní rituál, který nikdy nevynechala. Cestou k místu, kde voda kaskádovitě padala v celé své kráse a okázalosti, téměř nemluvili. Sarah se usadila na svůj oblíbený kámen a nadšeně pozorovala burácející vodu. Francois si Sarah s potěšením prohlížel. Chtěl jí říct, že hodně přemýšlel o ní a o všem, co mu minule vyprávěla, a také o tom, na co tehdy u večeře přišel. Toužil jí říct, že se o ni bál a že se těšil, až ji zase uvidí, ale neudělal to. Jen tam stál, díval se na ni a mlčel.

Zůstali tak asi hodinu, ponořeni do vlastních myšlenek, pak se

Sarah otočila, a když se jejich pohledy setkaly, usmála se. Ráda ho zase viděla. Po čase stráveném s Irokézy byl opálený a vypadal zdravě. Bylo těžké uvěřit, že se mezi nimi nenarodil. A když se pak pomalu vraceli na farmu, cítila, jak se jeho nahá paže otřela o její.

„Zdržíte se tentokrát u posádky?“ zeptala se tiše, když došli k jejímu domu.

„Ano,“ odpověděl a zadíval se na ni. „Mám se tam sejít se svými lidmi.“ Potom ho Sarah pozvala na večeři a on přijal. Věděl, že může přespat v lese nebo u ní ve stodole a brzy ráno před svítáním odjet do pevnosti. S plukovníkem neměli domluvenou přesnou dobu schůzky.

Francois ulovil pár králíků a Sarah je připravila k večeři.

Udělala je dušené na zelenině ze své zahrady. Byl to vynikající pokrm a chlapci jí nadšeně děkovali. Pak odešli za svými večerními povinnostmi a Sarah s Francoisem zůstali sedět v útulné kuchyni. Dlouho tiše rozmlouvali a pak vyšli ven do měsíčního svitu. Během několika minut spatřili, jak padá hvězda.

„Indiáni tvrdí, že je to prý dobré znamení,“ prohodil a pozorně se na ni zadíval. „Nosí štěstí. Bude se

vám tady dařit.“

„Už se stalo,“ řekla a rozhlédla se. Nic víc nechtěla. Měla všechno, o čem kdy snila.

„To je teprve začátek,“ pokračoval. „Musíte vytrvat, udělat spoustu věcí a mnohým předávat moudrost.“ Mluvil skoro jako

Irokézové a Sarah nevěděla, co tím myslí.

„Nemám žádnou moudrost na rozdávání, Francoisi. Vedu tady skromný život.“ Přišla se sem uzdravit, ne aby někoho poučovala. Ale

Francois to zřejmě nechápal.

„Přeplula jste oceán, abyste se sem dostala. Jste statečná žena,

Sarah. Nesmíte se tady schovávat,“ domlouval jí. Ale co od ní očekával? Ona přece nemůže vyjednávat s Indiány nebo se scházet s prezidentem. Neví, co důležitého by ostatním řekla. Nedokázala pochopit, co ho to napadlo. Pak poznamenal, že by ji jednou rád představil Irokézům, což ji překvapilo.

„Náčelník Červený kabát je vynikající muž. Myslím, že se s ním ráda seznámíte.“ Trochu ji to polekalo, ale musela přiznat, že zároveň přitahovalo. A také věděla, že pokud bude Francois s ní, bude v bezpečí.

„To bych ráda,“ řekla zamyšleně.

„Jejich medicína je velmi moudrá,“ pronesl tajuplně, „stejně jako vy.“ Tvářil se záhadně, a zatímco stáli ve svitu měsíce, Sarah k němu pocítila zvláštní, skryté pouto tak silně, až znervózněla. Jako kdyby ji beze slova, bez jediné hlásky, aniž by se jí dotkl, pomalu přitahoval k sobě. Věděla, že by tomu měla odolat, ale zjistila, že to nejde. Jako by ji zvolna vlekly nějaké tajemné síly a utahovaly kolem ní provaz.

Došli až ke stodole, kde se zastavili, a Francois jemně vzal její ruku do svých a políbil ji. Bylo to gesto jakoby z úplně jiného světa, něco takového by udělal, kdyby se byli poznali ve Francii.

Byl tou nejpodivnější směsicí Irokéze a Francouze, válečníka a mírotvůrce, mystika a člověka. Dívala se, jak mlčky vešel do stodoly, pak se otočila a vrátila se do domu.

Ráno už tam nebyl, jen v kuchyni našla úzký indiánský náramek vyrobený z pestře malovaných lastur. Líbil se jí a dala si ho na ruku. Při pohledu na něj si uvědomila, jaký je to zvláštní pocit vědět, že zatímco spala, Francois byl u ní v kuchyni. Byl tak rezervovaný, silný a hezký s těmi svými lesklými černými vlasy, a dokonce si zvykla na jelenicové kalhoty a mokasíny, v kterých chodil. Vypadal v tom oblečení naprosto přirozeně. Ten den při práci na kukuřičném poli si uvědomila, že jí chybí. Netušila, kdy zase přijde, a také neměla důvod si to přát. Koneckonců byli pouze přátelé. Vlastně ho ani nezná, říkala si. Ale tak zajímavě se s ním povídalo a jeho přítomnost byla tak uklidňující. Celé hodiny se spolu dokázali procházet, aniž promluvili. A někdy se zdálo, že vědí, co si ten druhý myslí. Jako by v sobě měl nějaké tajemné síly. Když se Sarah odpoledne vydala k vodopádu, přemýšlela o dalších mystických věcech, o nichž jí vykládal. Celý den ho nedokázala pustit z hlavy a u vodopádu tomu nebylo jinak.

Máchala si nohy ve studené vodě a myslela na něho. Vtom na ni padl stín. Zvedla hlavu k slunci, aby zjistila, co ho zaclonilo.

Trochu se lekla, když viděla, že je to Francois stojící těsně za ní.

„Asi mě pokaždé překvapíte,“ řekla s úsměvem a rukou si zastínila oči, neschopná zatajit radost, že ho vidí. „Měla jsem za to, že jste u posádky.“

„S plukovníkem jsem už mluvil,“ pronesl a Sarah vycítila, že má na srdci ještě něco. Na dlouho se však odmlčel. Jako by přemáhal cosi velmi silného a zneklidňujícího.

„Stalo se něco?“ zeptala se opatrně a byla připravená ho vyslechnout.

„Možná,“ odpověděl a nebyl si jistý, jestli má pokračovat. Bylo mu však jasné, že to musí říct. Celé dopoledne ho mučily vlastní myšlenky. „Pořád na vás myslím, Sarah.“ Mlčky přikývla. „Bojím se, že takhle mluvit je pro mě velmi nebezpečné.“ Nevěděla, proč to říká.

„Proč nebezpečné?“ zeptala se zvolna. Tvářil se tak ztrápeně a neklidně, že ji to dojalo. A soužila se

stejně jako on.

„Možná mi pak nedovolíte, abych za vámi přišel. Vím, jak jste v minulosti trpěla. a jak se bojíte, že vám zase někdo ublíží., ale slibuju vám,“ odmlčel se a vrhl na ni zmučený pohled, „že já vám neublížím.“ Byla si toho také vědoma a zároveň věděla, že by mu to nedovolila. „Chci se jen stát vaším přítelem.“ Přál si mnohem víc, ale to jí nemohl říct. Teď ještě ne. Musel nejprve zjistit, co cítí. Ale netvářila se nijak zděšeně, jak se původně obával. Spíš se mu zdálo, že o něčem uvažuje. „Taky jsem o vás hodně přemýšlela,“ přiznala se. „Dokonce i dřív,“ dodala a zčervenala. Pak se na něho podívala téměř s dětskou nevinností a usmála se. „Nemám nikoho jiného, s kým bych si popovídala.“

„Je to jediný důvod, proč jste o mně přemýšlela?“ zeptal se s úsměvem, podíval se jí do očí a opatrně se k ní posadil. Sarah vnímala teplo jeho těla, viděla jeho pokožku a cítila dotyk jeho jelenicových kalhot. Bylo těžké přehlédnout, jak je přitažlivý.

„Ráda s vámi mluvím,“ řekla tiše. „Je toho víc, co mám ráda,“ dodala plaše. Vzal ji za ruku a opět zůstali dlouho mlčky sedět.

Nakonec se vydali k domu. Tentokrát jí u studně načerpal hrnek vody on a pak se jí zeptal, jestli by se s ním nechtěla projet na jeho koni po údolí. Vyhlídka na vyjížďku ji potěšila.

„Občas to dělávám, když si potřebuju pročistit hlavu,“ poznamenal, zatímco vyváděl grošovanou klisnu ze stodoly. Kůň měl pouze uzdu. Francois zřídkakdy používal sedlo. Raději jezdil bez něj. Pomohl Sarah vyhoupnout se nahoru. Seděla obkročmo za ním s rozestřenou širokou bavlněnou sukní a držela se ho kolem pasu.

Sjeli do údolí a pak ho překročili. Všechno pokrývala bohatá zeleň. Francois měl pravdu. Když klusali podél řeky, jako by se jí vyjasnila mysl.

Navečer se vrátili a Sarah jako obvykle pro všechny připravila večeři. Po jídle Francois prohlásil, že musí jet. Neptala se ho, jestli nechce zůstat. Oba věděli, že nemůže. Během jeho návštěvy se mezi nimi něco změnilo.

„Kdy zase přijedete?“ otázala se smutně, když se chystal na cestu.

„Možná za měsíc, pokud mi to vyjde.“ Pak se na ni přísně podíval a jí to připomnělo noc, kdy se ním setkala v lese a tolik se ho bála. Teď ji už neděsil. Myslela jen na to, jak moc jí bude chybět. A nejvíc se trápila tím, že ji k němu proti její vůli něco přitahuje, a on to tušil. Ale ani jeden tomu zřejmě nedokázal zabránit. „Dávejte na sebe dobrý pozor,“ nařídil jí.

„Nedělejte žádné hlouposti.“

„Vždyť tvrdíte, že jsem hrozně moudrá,“ žertovala a Francois se rozesmál.

„Zdá se, že svou moudrost rozdáváte všem, na sebe ale nemyslíte.

Opatrujte se, Sarah,“ dodal o něco mírněji a políbil jí ruku jako včera. Pak nasedl na koně, zamával a rozjel se přes mýtinu. Stála a dívala se za ním. Za okamžik jí zmizel z dohledu.

Objevil se znovu až za měsíc počátkem září. Celý týden pobýval v garnizoně, kde se měl sejít s plukovníkem a několika dalšími veliteli, kteří kvůli Francoisovi přijeli. Setkání se jako obvykle uskutečnilo kvůli Šóníům a Miamiům. Armádě dělali neustále starosti.

Francois tentokrát nezůstával v Shelburnu, ale tajně Sarah často navštěvoval. Plukovník se ho ze zdvořilosti zeptal, jak se Sarah má, a pak si uvědomil, že ji velmi dlouho neviděl. A okamžitě ji pozval na večeři.

Sarah a Francois simulovali překvapení, když se potkali, a předstírali, že se o sebe téměř nezajímají. Ale Stockbridge si ve

Francouzových očích čehosi všiml a chvilku se nad tím pozastavil.

Jenže měl plnou hlavu daleko naléhavějších záležitostí a na konci večera na to úplně zapomněl. Když Francois přišel k Sarah zase na večeři, oba se tomu smáli. Tentokrát se rozhodl, že přespí ve stodole, aby příjemně využili jeden z posledních letních večerů.

Jako obvykle se vydali k vodopádu, ale pro změnu jeli na koních.

Byla výborná jezdkyně a nezarazila se před ničím. Raději však dávala přednost sedlu. Bála se, že v

široké sukni, by bez něj mohla sklouznout dolů. Oba se museli té představě, kterou mu popsala, zasmát. Ale žádná nehoda se nestala a strávili společně několik hezkých dní. Jejich přátelství bylo čím dál silnější a

Francois se ani jednou neodvážil překročit hranici, kterou mezi ně bedlivě kladla.

Jednou, když se spolu vraceli od vodopádu, se jí zeptal, jestli se někdy nebojí, že ji Edward přijede do Ameriky hledat. Dělalo mu to starosti od chvíle, kdy se mu s tím svěřila.

Její odpověď zněla bezstarostně. „Nedovedu si představit, že by to udělal. Upřímně řečeno, tolik mě zase nemiloval, aby podnikl tak strašlivě nepohodlnou cestu.“ Po dvou měsících strávených na Concordu dobře věděla, o čem mluví.

„Třeba by to udělal kvůli tomu, aby získal zpátky svůj majetek, a to velmi vzácný kus, dodávám,“ řekl Francois s úsměvem, „možná si myslí, že mu to stojí za to.“ Pořád ještě se tvářil znepokojeně, ale Sarah byla klidná.

„Pochybuji. Myslím, že je mu jasné, že když jsem vážila takovou cestu, nikdy bych se s ním do Anglie nevrátila. Musel by mě svázat, dát mi roubík a zbít mě do bezvědomí, aby mě odtud dostal, a počítám, že bych byla dost neposlušný vězeň. Určitě se mu beze mě daří moc dobře.“ Francois si to dovedl jen těžko představit. Nechápal, jak ji nějaký muž vůbec mohl nechat utéct.

Její manžel byl očividně velký podivín a také tyran. Rád by ho na velmi krátký nepříjemný okamžik poznal. Ať se předtím stalo cokoli, Francois byl rád, že Sarah je teď volná.

Když ji znovu musel opustit, jako obvykle ho to velmi trápilo.

Odjíždělo se mu od ní čím dál hůř.

„Uvidím vás ještě?“ zeptala se sklíčeně a pak mu naplnila láhev vodou. Byla zhotovená z jelenice a nosil ji u sebe několik let.

Byla složitě zdobená korálky. Vyrobila ji pro něho Plačící pěnkava.

„Ne, nikdy,“ odpověděl. „Už se sem nikdy nevrátím,“ dodal rozhodně a Sarah znervózněla. „Proč ne?“ chtěla vědět a vypadala jako zklamané dítě. Francoise to potěšilo. Sarah napadlo, zda se nestěhuje na západ.

„Protože se od vás těžko odjíždí. A po mém pobytu u vás mně všichni ostatní připadají nesnesitelně nudní.“ Sarah se jeho poznámce zasmála. Trpěla stejným problémem.

„To ráda slyším,“ řekla. Francois se na ni vážně podíval. Mírně se pod jeho pohledem zachvěla. „Opravdu? Nevadí vám to?“ zeptal se bez obalu. Věděl, jak se bojí nového vztahu, i to, že se nemůže vdát. Ale podle jeho mínění nebyl důvod, aby zůstala navždycky sama. Její vyhnanství je dobrovolné a její izolace zbytečná a hloupá. Přesto si to přála, jak se domníval. „Nechci vás strašit,“ řekl jemně. „Už to nikdy neudělám.“ Přikývla, ale mlčela. Neměla pro něho žádnou odpověď. Když vyrazil na cestu, trápilo ho to. Řekl jí, že se brzy vrátí, ale nevěděl kdy. Opět mířil na sever a někdy jeho putování trvalo déle, než sám chtěl.

Sarah se tentokrát také trápila. Věděla, že se hodně sblížili a že mezi nimi existuje skrytá intimita. Zdálo se, že si dokáží říct cokoli a že se shodnou v mnoha věcech. Ale jakmile pomyslela na důsledky, dostala strach. Několikrát byla rozhodnutá, že mu příště řekne, aby za ní už nejezdil. Jenže nakonec byl pryč tak dlouho, že se o něho začínala skutečně bát. Viděla se s ním znovu až v říjnu. Listy se zbarvily do červena a do žluta a celé údolí vypadalo, jako když hoří. Setkali se po šesti týdnech. Tentokrát ho zahlédla, jak se blíží k vodopádu. Přijel na koni a Sarah stála na mýtině. Měl na sobě jelenicovou halenu s kožešinovými rukávy z rysa, jelenicový plášť bez rukávů a jelenicové leginy s třásněmi. Když se tryskem přihnal na mýtinu, velice mu to slušelo. Vlasy měl rozpuštěné, ale zdobila je čelenka z orlích per. Jakmile ji spatřil, usmál se. Zastavil koně a mrštně seskočil, aby se s ní přivítal.

„Kde jste byl?“ zeptala se znepokojeně a Francoise její výraz nesmírně potěšil. Cosi mu celé týdny napovídalo, že ji při posledním setkání dost polekal, a pak ho to mrzelo. Nechtěl, aby si to špatně vykládala. A tak dalece se zase nemýlil. Celý měsíc prožívala muka. Byla pevně rozhodnutá, že mu řekne, ať za ní už nejezdí, ale v okamžiku, kdy ho uviděla, na veškeré dobré úmysly zapomněla.

„Měl jsem bohužel plno práce,“ vysvětlil věcně svou nepřítomnost a vzápětí jí oznámil špatnou zprávu. „Nemůžu se zdržet. Mám se v garnizoně setkat se svými lidmi a večer odjíždíme do Ohia.“ Vyděsila se.

„Zase Modrý kabát?“ zeptala se, jako by byli staří přátelé, a on se na ni usmál. Hodně mu chyběla a velmi ho těšilo, že ji zase vidí, i když jen na pár minut.

„Před týdnem znovu začali bojovat. Stockbridge mě požádal, abych tam zajel s oddílem jeho mužů a se svou delegací. Není mi jasné, co se tam dá dělat, jedině snad podpořit armádu. Uděláme, co bude v našich silách.“

„Je to nebezpečné,“ pronesla zoufale a zatoužila, aby tady zůstal. Litovala, že ji vůbec napadla myšlenka, aby sem už nejezdil. Přemítala, jestli to vycítil, a kvůli tomu se tak dlouho neukázal. Zalila ji vlna smutku a strachu, že se mu něco stane.

„Zůstanete na večeři?“ zeptala se dychtivě a znervózněla. Bála se, že odmítne, ale Francois přikývl. „Nemůžu se ale dlouho zdržet. Musím se ještě sejít s plukovníkem.“

„Bude to hned,“ prohodila a spěchala do kuchyně. Za půl hodiny mu připravila velice chutné jídlo. Od včera jí zbyla studená kuřecí pečeně, kterou měla uloženou ve sklípku nad řekou, a poslala chlapce, aby tam doběhli. Udělala ještě pstruhy, které hoši dopoledne ulovili. Přidala čerstvou, pěknou tykev ze zahrady, dýni a spoustu kukuřičného chleba. Tentokrát požádala své pomocníky, aby se navečeřeli venku a ona mohla být s Francoisem sama. Jedl vynikající pokrm, který mu uchystala, a s potěšením se na ni díval.

„Takhle dobře se hodně dlouho nenajím,“ podotkl a Sarah se usmála. Při pohledu na něho by nikdo nepochyboval, že Sarah u sebe hostí Indiána. Nic nenasvědčovalo tomu, že je běloch. Ale Sarah nezáleželo na tom, co říkají druzí. Ať si mluví. „Musíte být teď velmi opatrná,“ varoval ji. „Mohli by se sem dostat válečníci z Ohia.“ Nebylo to pravděpodobné, ale možné je všechno. Válčení na severu může vyvolat nepokoje u jiných kmenů. Nechtěl, aby se jí něco přihodilo, až odjede s armádou do Ohia.

„Nic se nám nestane.“ Koupila si pušky, jak slíbila. A cítila se tady v bezpečí.

„Pokud se něco doslechnete od okolních osadníků, chci, abyste odjela k posádce a zůstala tam.“ Mluvil k ní, jako by byla jeho manželka a jako by mu opravdu záleželo na tom, co Sarah udělá. Pro ni to bylo důležité a klidně naslouchala jeho rozkazům.

Zatímco mluvili o svých obavách, starostech a myšlenkách, čas plynul až příliš rychle.

Byla už tma, když zase stál vedle svého koně a díval se na ni.

Pak ji beze slova objal a přivinul k sobě. Potřeboval ji cítit u sebe a nic neříkat. Sarah také mlčela. Jen stála, objímala ho a divila se, proč byla tak pošetilá a proč před ním vlastně chtěla utéct. Co na tom záleží, že její život byl v minulosti plný utrpení? Co na tom, že je pořád vdaná za Edwarda? Už ho stejně nikdy neuvidí. Pro ni byl už dávno mrtvý a začínala milovat tohoto nespoutaného a nádherného muže, jenž se podobal Indiánovi a teď odcházel do boje. Co když ho nikdy neuvidí? Promarnili tolik času. Když se odtáhla a pohlédla na něho, měla v očích slzy.

„Dávej na sebe pozor,“ zašeptala. Přikývl a vyhoupl se s lehkostí indiánského bojovníka na koně. Sarah mu chtěla říct, že ho miluje, ale neudělala to, i když věděla, že pokud se mu něco stane, bude toho nadosmrti litovat.

Tentokrát, když vyrazil na cestu, se ani neohlédl. Nemohl.

Nechtěl, aby viděla, že má v očích slzy.

18. kapitola

Sarah čekala na Francoisův návrat nekonečně dlouho a ještě na Den díkůvzdání o něm nic nevěděla. Garnizonu teď navštěvovala velmi často v naději, že se tam o něm něco dozví. Znamenalo to pro ni dlouhou cestu, která zabrala téměř celý den, ale stálo to za to.

Občas k ní pronikly útržky zpráv o bitvách mezi Indiány a armádou. Šóníové a Miamiové působili

velké škody, když přepadávali domy a farmy osadníků, vraždili rodiny a brali zajatce. Dokonce napadali pramice na řece. A přidali se k nim

Čikasavové.

Velení měl brigádní generál Josiah Harmer, ale zatím to dopadalo katastrofálně. Jeho vojska byla dvakrát napadena ze zálohy a zahynulo bezmála dvě stě mužů. Ale ze zpráv, které měla Sarah k dispozici, zjistila, že Francois mezi nimi nebyl, alespoň do

Dne díkůvzdání. V okamžiku, kdy zasedla k večeři s plukovníkem

Stockbridgem a několika dalšími deerfieldskými rodinami, jež přijaly pozvání na Den díkůvzdání do garnizony, si začínala dělat vážné starosti. Pokoušela se konverzovat s ostatními a vyptávat se na jejich příbuzné a děti, ale působila velmi roztržitě.

Druhý den se vydala na svou farmu a děkovala Bohu, že nemusí s nikým mluvit. Doprovázel ji Indián z kmene Wampanoagů. Tentokrát se ani nemusela zabývat poručíkem Parkerem. Naštěstí ho přeložili.

Celou cestu do Shelburnu byla zahloubaná do vlastních myšlenek.

Poděkovala Indiánovi za ochotu a dala mu s sebou brašnu plnou jídla. Když ho vypravila na cestu, v chladném vzduchu si přitáhla plášť těsněji k tělu a najednou zaslechla v lese za mýtinou nějaký šelest. Na okamžik se polekala a co nejrychle zamířila do kuchyně, kde měla mušketu, kterou jí zde nechal Francois. Než stihla zajít do domu, na mýtinu se tryskem přiřítil jezdec ve válečnickém oblečení, s rozevlátými vlasy a čelenkou z orlích per. Před lety mu ji darovali Irokézové jako čestné vyznamenání.

Sarah na něho s hrůzou zírala a pak jí došlo, že je to Francois.

Vítězně se usmíval, a když seskočil z koně a rozběhl se k ní, vydal ze sebe válečný pokřik. Tentokrát Sarah ani na chvilku nezaváhala, když ji vzal do náručí a políbil ji.

„Ach Bože., moc jsi mi chyběl.,“ vypravila ze sebe udýchaně, když ji konečně pustil. Už si nepamatovala ani jediný důvod, proč se k němu chovala tak upjatě. „Strašně jsem se bála., zabili tolik lidí.“

„Až příliš mnoho,“ řekl a stále ji pevně svíral. „Ještě to neskončilo. Bojovníci se teď radují, ale armáda se zase vrátí a bude silnější a početnější. Náčelníci Malá želva a Modrý kabát tuhle válku nemůžou vyhrát. Byli velmi pošetilí.“ Věděl, že budou další mrtví, další vyvražděné rodiny, další poražení, dojde k dalšímu ničení, přibude zloby a Indiáni nakonec ztratí všechno.

Francois nesnesl pohled na ty hrůzy, ale teď když ji objímal, na to nechtěl myslet. „Nedokážeš si představit, jak jsi mi chyběla,“ přiznal a opět ji něžně políbil.

Zlehka ji vzal do náručí a nesl ji dovnitř. V kuchyni byla zima.

Sarah odjela na dva dny a oheň vyhasl, protože chlapci slavili

Den díkůvzdání u sousedů. V rodině vyrůstalo sedm dcer a hoši měli radost, že je mohou navštívit. Jakmile ji Francois posadil na židli, ihned začal rozdělávat oheň. Sarah si zatím sundala plášť. Měla na sobě modré sametové šaty, které si nechala ušít v Bostonu. Oblékla si je na Den díkůvzdání. Francois si teprve teď uvědomil, že mají stejnou barvu jako její oči, a věděl, že v životě nepoznal krásnější ženu, ani v Paříži, Bostonu nebo Deerfieldu, dokonce ani mezi

Irokézy. Ani Plačící pěnkava taková nebyla, byť ji sebevíc miloval. Pro něho nyní existovala jediná žena, tato drobná dívka, která se zachovala statečně pokaždé, když se s ní setkal, žena, do níž se tak zoufale zamiloval. Ani se nenadál, že se mu to v jeho věku může ještě stát. Dočkal se už čtyřiceti zim, jak říkají Indiáni, a přesto ji miloval, jako kdyby jeho život právě začínal. Znovu ji uchopil do náručí a políbil ji. Cítil, jak se mu podvoluje. Už dávno mu dala své srdce a také svou duši. Každý den se modlila za jeho bezpečný návrat a nenáviděla se za to, že se mu nevzdala tehdy před jeho odjezdem nebo mu aspoň neřekla, jak hluboce ho miluje. A když ji odnášel do ložnice, znovu a znovu mu to opakovala. V životě nemilovala žádného muže tak jako jeho. Zlehka ji položil na postel a díval se na ni. Vztáhla k němu ruce, a když ji k sobě přivinul, roztřásla se. Nikdy nepoznala něžné dotyky muže a žádný na ni nebyl tak hodný jako

Francois. Opatrně jí sundal sametové šaty a položil ji jako novorozeně pod přikrývku. Odvrátil se, rychle si svlékl jelenicové kalhoty a vklouzl k ní do postele.

„Miluju tě, Sarah,“ zašeptal. Teď jí nepřipadal jako Indián, ale jen jako muž, jehož miluje a jenž ji už ničím neděsí. Byl nesmírně něžný a laskavý, když se k ní přitiskl a neviditelným kouzlem svých prstů prozkoumával její tělo. Ležela mu v náručí a tiše sténala. Pak ji nakonec co nejněžněji přitiskl k sobě, neschopný už se déle ovládat. Toužil po ní tak silně téměř ode dne, kdy se setkali, a s naprostou jistotou věděl, že toto je život, pro který se oba narodili. Leželi spolu dlouho do noci a Francois měl pocit, jako by jeho tělo i duše explodovaly v meteorický roj.

Potom mu tiše spočívala v náručí, vnímala tlukot jeho srdce a podívala se na něho s úsměvem a uspokojením. „Netušila jsem, že to může být takové,“ zašeptala.

„Nemůže,“ řekl potichu. „Je to dar od bohů vesmíru. Ještě nikdo nic takového neprožil,“ dodal, přitáhl si ji blíž a zavřel oči.

Tu noc si usnuli v náručí, a když ráno procitli a Sarah se na něho podívala, věděla, že patří sobě a už je nikdo nerozdělí.

Příští týdny pro ně byly kouzelné. Neměl teď k nikomu žádné povinnosti a mohl s ní zůstat tak dlouho, jak jen chtěli. Každý den se šli projít k vodopádu, učil jí, jak se chodí se sněžnicemi, vyprávěl jí indiánské báje, které ještě neslyšela, a dlouhé hodiny trávili v posteli, milovali se a objevovali jeden druhého. Ani jeden nic takového ještě neprožil. Řekl jí také, že až roztaje sníh, rád by ji představil Irokézům. Francois ji teď považoval za svou ženu.

Po dvou týdnech společného života ji vzal k vodopádu a Sarah si všimla, že se tváří velmi vážně. Kráčel mlčky a ji zajímalo, na co myslí. Možná na svého synka, napadlo ji. nebo na Plačící pěnkavu, ale vypadal, jako by mu něco dělalo starosti nebo se něčím hluboce trápil. Když došli k vodopádu, svěřil se jí, o čem přemýšlel.

Vodopád byl zvenčí zmrzlý, ale stále nádherný na pohled stejně jako okolní krajina pokrytá sněhem. Držel Sarah za ruku a tiše k ní promlouval.

„V našich očích jsme manželé, má milovaná., a i před Bohem. Za toho strašného člověka v Anglii jsi nemohla být nikdy provdaná.

Žádný bůh na nebi by si nepřál, abys strávila život v takových mukách. A před Bohem jsi teď volná. Získala jsi svobodu. A já tě znovu nezotročím,“ ujistil ji a stále ji držel za ruku, „ale vezmu si tvé srdce a dám ti své, jestli mě budeš chtít. Ode dneška budu tvým manželem až do své smrti. Zaslíbím ti svůj život i čest,“ dodal, uklonil se jí a pak z kapsy vyndal malý zlatý prsten. Získal ho výměnou už někdy během léta v Kanadě. Chtěl jí ho dávno dát, ale bál se. Věděl, že nyní nastal ten vhodný okamžik. „Kdybych mohl, Sarah, věnoval bych ti svůj titul i pozemky. Nemám žádné dědice, ale můžu ti poskytnou jen sám sebe a vše, co jsem získal tady. Ale všechno, čím jsem a co mám, patří teď tobě,“ pokračoval a navlékl jí prsten. Úzký zlatý kroužek zdobený tím nejmenším diamantem jí padl jako ulitý. Byl to opravdový snubní prsten a Sarah při pohledu na něj doufala, že žena, která ho nosila před ní, byla šťastná. Když se podívala na

Francoise, věděla, že všechno, co říkal, je pravda a že od dnešního dne bude jejím manželem. „Miluju tě tak, že se to nedá vypovědět,“ zašeptala a v očích se jí zaleskly slzy. Litovala, že mu nemůže dát také prsten. Ale neměla nic než samu sebe, své srdce, svůj život a důvěru, a to bylo něco, co od ní ještě nikdo nedostal až teprve Francois. A také mu bezmezně věřila.

Zaslíbili se u vodopádu místo v kostele a pak se pomalu vraceli domů, kde se znovu pomilovali. Když se Sarah probudila v jeho náručí, s potěšením si prohlížela pěkný prsten na svém prstě. „Jsem s tebou tak šťastná,“ pronesla, laškovně se na něho překulila a Francois jí nedokázal odolat. Později, když seděli v posteli, pili čaj a jedli kukuřičný chléb, se jí zeptal, jestli jí nevadí, co si o ní teď lidé pomyslí, pokud zjistí, že ona a

Francois spolu žijí. „Ani ne,“ přiznala se. „Kdyby mi to vadilo, nikdy bych neodjela z Anglie.“ Přesto si Francois myslel, že by měli být opatrní. Bylo zbytečné, aby na sebe přivolávali opovržení celé farnosti. Pokud budou přece jen odhaleni, vyrovnají se s tím. Ale není nutné, aby se svými city

někde chlubili. Ačkoliv ani jeden se nedomníval, že to tajemství dokáží udržet.

První příležitost vyzkoušet si to dostali u vánoční večeře v garnizoně, kam přijeli každý zvlášť a předstírali překvapení, že se tady potkali. Ale oba hru na nevinnost až moc přeháněli a pokukovali po sobě až příliš často. Být tady ostražitá paní

Stockbridgeová okamžitě by je prokoukla, ale naštěstí pro ně zde nebyla. Tentokrát jim to prošlo, ale Sarah věděla, že lidé se nedají věčně balamutit. Někdo je uvidí, zmíní se o tom a její pověst tím bude nevyhnutelně poskvrněna. Ale jak řekla

Francoisovi, pokud mají jeden druhého, je to stejně jedno.

Prozatím se jejich život v klidu přehoupl do nového roku. Jednou odpoledne, když se pokoušela prosekat led a nabrat vodu ze studně, přijel na mýtinu muž v městských šatech, očividně promrzlý na kost. Jako průvodce měl s sebou velmi starého

Nonotaka. Běloch si Sarah pozorně prohlížel. Netušila proč, ale vycítila, že je v něm cosi zlověstného. Bezděčně se rozhlédla kolem sebe, jako by hledala pomoc, a rozpomněla se, že Francois a chlapci odjeli do jedné menší pevnosti u řeky pro další náboje.

Muž v městském oděvu dojel až k ní a odhodlaně ji oslovil. „Jste hraběnka z Balfouru?“ Byla to podivná otázka, a ačkoliv o tom dlouho kolovaly klepy, nikdo se jí neodvážil zeptat takto otevřeně. Nejdřív byla v pokušení to popřít, ale pak usoudila, že jí to nestojí za námahu.

„Ano. A vy, pane? Kdo jste?“

„Jmenuji se Walker Johnston. Jsem advokát z Bostonu,“ řekl a slezl z koně. Byl celý ztuhlý a unavený, ale Sarah neměla chuť ho pozvat dál, dokud se nedozví, co si přeje. Starý Indián se patrně o celou záležitost vůbec nezajímal. „Mohli bychom jít dovnitř?“

„Co si přejete, pane?“ Nevěděla proč, ale roztřásly se jí ruce.

„Mám pro vás dopis od vašeho manžela.“ Na okamžik jí blesklo hlavou, že myslí Francoise a že se mu něco stalo, teprve pak jí to došlo. Když mu položila další otázku, chvěl se jí hlas.

„Je v Bostonu?“

„Ovšemže není. Je v Anglii. Najala mě firma v New Yorku. Před časem zjistili, že jste v Americe. Ale chvíli trvalo, než jsem vás tady objevil.“ Znělo to, jako by se mu měla omluvit za to, že mu způsobila takové potíže.

„Co ode mě chce?“ Co kdyby ji ten muž a starý Indián přehodili přes koně a unesli ji až do Bostonu, napadlo ji. Ale jak znala

Edwarda, to mu nebylo podobné. Daleko pravděpodobnější bylo, že toho muže najal, aby ji zastřelil. Ale snad ne, když je to právník, uvažovala. Co když si na advokáta jen hraje?

Instinktivně se ho bála, ale současně byla rozhodnutá, že nedovolí, aby ji přemohl strach. „Mám vám přečíst dopis jeho lordstva,“ trval na svém muž. „Mohli bychom jít dovnitř?“ žádal ji s výrazem mrazivého odhodlání a Sarah viděla, že je mu velká zima.

„Tak dobře,“ slitovala se nad ním, a když se octl v kuchyni, nabídla mu šálek čaje a pomohla mu z ledového kabátu. Starému

Indiánovi, který raději čekal venku, dala kukuřičný chléb. Měl na sobě teplé kožešiny a počasí mu nevadilo.

Nato advokát z Bostonu začal otvírat dopis, přitom si natřásal peří jako nějaký ošklivý malý černý pták a pak se na ni nasupeně podíval. Očividně jí hodlal dopis přečíst, ale Sarah k němu natáhla ruku s výrazem, který dal každému na srozuměnou, jaké má postavení a titul.

„Mohla bych si to přečíst sama, pane?“ požádala ho, a když jí dopis podal, modlila se, aby ji nezradilo chvění její ruky.

Okamžitě poznala Edwardův rukopis a jedovatost jeho slov ji ani nepřekvapila. Očividně byl vzteky bez sebe, že uprchla, a zahrnul ji všemi možnými nadávkami, které ho napadly, z nichž většina ji označovala za děvku a špínu pod jeho nohama a pro hrabství prý to není vůbec žádná ztráta. Zmínil se o její totální neschopnosti dát mu dědice a na konci první stránky psal, že ji vydědí. A na druhé stránce jí upozornil, že od něho nedostane vůbec žádné prostředky, že nesmí žádat nic, co jí patřilo

nebo co jí zanechal její otec, a že jí po své smrti nic neodkáže, což ji však nijak nepřekvapilo. Oznámil jí, že nyní mění svou poslední vůli.

Dokonce jí hrozil, že ji nechá zavřít za to, že odcizila šperky své matky, nebo že ji obviní za zradu a oloupení královského peera. Jelikož Britové v Massachusetts už nevládli, věděla, že jí nemůže udělat nic jiného než jí nadávat. Ale mohl by proti ní vznést obvinění v Anglii. Také ji varoval, aby se tam neodvážila nikdy vrátit.

Pak jí neomaleně připomněl, že se nesmí nikdy znovu provdat, pokud nehodlá čelit obvinění z bigamie, a jestli bude mít děti a zůstanou naživu, což je vzhledem k její pohnuté historii zcela nepravděpodobné, budou ze všech parchanti. Nebyla to příjemná vyhlídka, ale už dávno ji zvážila. Stejně jako Francois dobře věděla, že pokud Edward žije, nemůže se vdát, a zdálo se, že jsou schopni se s tím vyrovnat, takže Edwardovy vyhrůžky vyšly naplano.

Teprve na třetí stránce svého dopisu ji překvapil poznámkou o Havershamovi. Edward se divil, proč jeho bratra nevzala s sebou. Nazval ho bezcharakterním bídákem a poněkud záhadně se zmínil o jeho přihlouplé vdově a čtyřech truchlících dcerách, což

Sarah pochopila až po dalším čtení. Ukázalo se, že Haversham zahynul před půl rokem při „nehodě na lovu“, jak to Edward popsal, když si šli oba bratři společně zastřílet. Jelikož Sarah věděla, jak ho Edward nenáviděl a nikam by s nevlastním bratrem nešel, jedině pod obrovským nátlakem, bylo jí zcela jasné, co se stalo. Z pouhé nudy, vzteku či hrabivosti ho Edward zabil. Sarah se při četbě dopisu zmocnila úzkost.

V posledním odstavci ji ujistil, že jeden z jeho levobočků zdědí nejen jeho veškeré jmění, ale i titul. A doufal, že se její duše dostane do pekla, kde ji čekají věčná muka a utrpení. Podepsal se Edward, hrabě z Balfouru, jako kdyby ho neznala. Jenže ho poznala až příliš dobře a také krutosti, kterých byl schopen. Stále ho nenáviděla a zvlášť po tom, co provedl svému bratrovi.

„Váš chlebodárce je vrah, pane,“ řekla Sarah rozvážně, když vrátila dopis advokátovi.

„Nikdy jsem ho neviděl,“ vyštěkl, rozčilený, že se musel vláčet až do Shelburnu. Jakmile dopis schoval, vyndal další. „Potřebuji, abyste tohle podepsala,“ dodal a mával před ní jakýmsi papírem. Nechápala, o co jde, ale jakmile si ho přečetla, zjistila, že je to dokument, na kterém má svým podpisem potvrdit, že se vzdává všeho, co by kdy mohla od Edwarda vymáhat, jeho pozemků, titulu, jakéhokoli dědictví, ať pochází od kohokoli. Ale Sarah tomu dávno nepřikládala žádný význam, takže jí to vůbec nevadilo. Také tam bylo uvedeno, že se ode dneška zříká nároku na titul hraběnky, což ji mírně pobavilo. Jako by ho snad užívala po celém

Deerfieldu.

„To nebude problém,“ řekla a co nejrychleji odešla do vedlejšího pokoje k psacímu stolu. Vyndala pero, namočila ho do inkoustu v nádobce na stole a podepsala. Pak podpis zasypala několika zrnky písku, spěšně se vrátila a podala papír panu Johnstonovi.

„Domnívám se, že tím je naše jednání uzavřeno,“ pronesla a netrpělivě vyčkávala, až odejde. Vtom si všimla, že se kolem okna mihlo cosi barevného. Netušila, co to je, ale vypadalo to tak zlověstně, že popadla mušketu, a advokát s sebou v hrůze trhl.

„Ale to přece nemusíte., já za to nemůžu, chápete., musela jste ho něčím strašně rozzlobit.“ Byl bledý strachy, ale Sarah ho umlčela gestem ruky a naslouchala. V tomtéž okamžiku dovnitř vtrhl Francois a tentokrát se lekli oba, Sarah i advokát.

V zimním indiánském oděvu, s rysími hlavami na ramenou a kožešinami na rukávech vypadal naprosto hrozivě. Měl kožešinovou čepici a náprsenku z korálků a kostí, kterou dostal v Ohiu. Něco z toho na sobě neměl, když odjížděl, a Sarah náhle došlo, že si to oblékl, aby cizince postrašil. Starý Indián čekající venku mu zřejmě řekl o Johnstonově poslání, pokud o něm vůbec něco věděl. Možná to Francois uhodl z toho, co mu Nonotak naznačil. V každém případě hrál svou roli dokonale a ukázal Sarah, aby se postavila ke zdi, jako by ji neznal. Bostonský advokát se třásl jako osika a držel ruce nahoře.

„Zastřelte ho,“ vykřikl na ni právník a Sarah se nedokázala ani pohnout. Měla strach, že by se jinak

rozesmála a celou hru pokazila.

„Bojím se,“ zašeptala.

„Ven!“ zavrčel na něho Francois a ukázal na dveře, jako by ho chtěl někam odvést. „Bude to!“ zdůraznil tak nelítostně, že se

Johnston nezmohl ani na odpor. Chytil kabát, vyrazil z místnosti a rozběhl se k svému průvodci a ke koňům. Starý Nonotak se zazubil. Dobře věděl, kdo je Francois, všichni ho znali, a jako většina příslušníků kmene měl smysl pro humor a připadalo mu to velmi zábavné. Předtím Franocisovi řekl, že ten člověk podle něho nemá dobré úmysly. Cestou nenechal Nonotaka skoro najíst ani si odpočinout.

„Jeďte!“ Francois namířil na koně, zatímco se právník drápal do sedla. Nato Francois popadl luk a šípy.

„Prokristapána, copak nemáš mušketu, chlape?“ vyjel Johnston na

Nonotaka, ale starý Indián se vyhoupl na koně a tvářil se bezradně. Sarah si všimla, že se směje. „Nesmí střílet. Indiánská bratr,“ vysvětloval Nonotak, zatímco

Francois nasedl na svého koně, který se pod ním začal vzpínat, jako by se chystal advokáta pronásledovat. Vzápětí Johnston vztekle kopl svou vypůjčenou herku do slabin a tryskem vyrazil z mýtiny, zatímco se Nonotak, který vyjel za ním, rozchechtal na celé kolo a Francois předstíral, že jede za nimi. Trvalo dobře pět minut, než se Francois s širokým úsměvem zase vrátil, ale když seskočil z koně, Sarah mu vyhubovala.

„To nebylo od tebe rozumné. Co kdyby měl pušku? Zastřelil by tě!“

„Zabil bych ho,“ řekl Francois bez obalu. „Ten starý Indián mi řekl, že ti chtěl něco ošklivého udělat, ale nevěděl přesně co.

Doufám, že se mu to nepovedlo.“ Tvářil se znepokojeně. „Mrzí mě, že jsem se nevrátil dřív.“ „Dobře žes to neudělal,“ prohodila s úsměvem, ještě stále pobavená jeho hereckým výkonem. Byl velmi přesvědčivý. „Ten ubohý blázen ještě rozhlásí, že v Shelburnu válčí Indiáni.“

„Výborně. Aspoň zůstane v Bostonu. Co chtěl?“

„Zbavit mě titulu,“ odpověděla a široce se usmála. „Jsem teď plebejka degradovaná na to, co jsem před svatbou. Pouhá lady

Sarah. Asi budeš hrozně zklamaný.“

Ale Francois se na ni zamračil a poznamenal: „Jednou budeš má hraběnka. Kdo to byl?“ „Advokát, kterého si najal Edward. Poslal ho za mnou s dopisem, ve kterém mi vyhrožuje a upozorňuje mě, že mi nenáleží žádné dědictví, což jsem stejně nikdy nedostala, takže mně to ani nevadí.“ Že zabil svého bratra, jí však vůbec nebylo lhostejné.

Pověděla o tom Francoisovi.

„Takový lump!“ ulevil si. „Vůbec se mi nelíbí, že teď ví, kde žiješ.“

„Nikdy sem nepřijede,“ ujistila ho. „Chtěl mě jenom ponížit a připravit mě o něco, na čem mi podle jeho soudu záleží, ale pro mě to nikdy nemělo význam. a domnívám se,“ dodala sklíčeně, „že si myslel, že mě Havershamova smrt zlomí. Jsem z toho smutná a lituju chudáka Alice a její děti. Ale nijak mě to nepřekvapuje.

Vždycky jsem se bála, že Edward něco takového provede. Mám dojem, že to Haversham tušil.“ „Máš štěstí, že nezabil i tebe,“ pronesl Francois rozčileně, pak se něžně usmál a zadíval se na ženu, kterou prohlásil za svou manželku. „To já mám štěstí, že tě nezabil.“ Objal ji a přitiskl k sobě. Nesnesl, když měla jakýkoli kontakt s Edwardem, a mrzelo ho, že nebyl doma, když ten člověk z Bostonu přijel. Ale nezdálo se, že to Sarah nějak moc trápí, až na smrt jejího švagra. To ji zarmoutilo a nemohla to Edwardovi odpustit.

Další měsíc strávili klidně bez žádných incidentů a v únoru, přestože všude ještě ležel sníh, ji vzal na návštěvu k Irokézům.

Považovala to za neobyčejně zajímavou zkušenost. Vzali s sebou na výměnu množství různých předmětů a Francois vezl několik darů

Červenému kabátu. Sarah se líbilo setkání s Irokézkami. Teď teprve poznala, jak je Francois u kmene spokojený. Irokézové na ni zapůsobili poctivostí a nezáludností. Rádi se smáli, vyprávěli neustále nějaké příběhy a Sarah je okouzlila. Jí se zase zalíbila jejich kultura, legendy a jejich moudrost.

Jednou večer s ní tiše rozmlouvala vědma kmene a držela ji přitom za ruku. Francois kouřil s ostatními muži dýmku, a když se k Sarah vrátil, poznal v té ženě sestru medicinmana, Sarah jí však vůbec nerozuměla. Požádala Francoise, aby překládal, ale ten se tvářil velmi znepokojeně a zvláštně se na Sarah díval.

„Tak co říkala?“ Asi něco strašného soudě podle Francoisova výrazu.

„Říkala, že se moc bojíš., že máš velký strach.,“ odpověděl tiše. „Je to pravda?“ Napadlo ho, jestli se nebojí Edwarda. Ale ten jí teď nemohl nic udělat. A oba věděli, že se Sarah nikdy do

Anglie nevrátí. „Tvrdí, žes přijela zdaleka a nechala za sebou velké utrpení.“ To byla jistě pravda a Sarah se při těch slovech zachvěla. Měla na sobě jelenicovou sukni a leginy, které dostala od Irokézů, a bylo jí v podlouhlé chýši, kterou v zimě používali, teplo a příjemně. „Opravdu si děláš starosti, má milá?“ zeptal se laskavě a ona s úsměvem zavrtěla hlavou. Ale Indiánka byla moudřejší, než Francois tušil. Seděli u ohně a žena pokračovala.

Nikdo jiný tam nebyl, nikdo je neposlouchal.

„Říká, že prý brzy přeplaveš řeku, řeku, které ses vždycky bála. v minulých životech ses v ní prý několikrát utopila. Ale tentokrát nezemřeš. Bezpečně přeplaveš. Prý její věštbu pochopíš, až o ní budeš přemýšlet, a že prý porozumíš tomu, co vidí.“ A pak zmlkla. Když vyšli ven nadýchat se čerstvého vzduchu, Francois byl nervózní a zeptal se Sarah, co tím Indiánka asi myslela. Byla to vědma, věštkyně kmene, a dobře ji znal. Ve svých proroctvích se zřídkakdy mýlila. „Z čeho máš strach?“ vyptával se Francois a přitáhl si ji blíž. V kožešinovém plášti vypadala jako půvabná indiánská squaw a tvořili spolu krásný pár. Ale teď Francois vycítil, že před ním schovává nějaké tajemství, a vůbec se mu to nezamlouvalo.

„Z ničeho,“ odpověděla nepřesvědčivě Sarah. Zadíval se na ni a poznal, že lže.

„Něco přede mnou tajíš,“ trval na svém a ještě víc ji k sobě přitiskl, aby cítil teplo jejího těla. Neodpovídala. „Co se děje,

Sarah? Nejsi tady šťastná?“ Za pár dní se měli vrátit. Pobývali tady několik týdnů a Francois se domníval, že se jí tu líbí.

Vypadala tak spokojeně.

„Mám to tady moc ráda., to přece víš.“

„Rozzlobil jsem tě něčím?“ Jejich život byl rozhodně neobvyklý.

Třeba se jí stýskalo po světě, který opustila., po Anglii nebo po Bostonu. Nezdálo se sice, že touží právě po tomhle, ale trápilo ji cosi daleko horšího, a to delší dobu. Pak ji sevřel pevně v náručí a ona se na něho mile usmála. „Nepustím tě, dokud mi to neřekneš. Nedovolím, abys měla přede mnou tajemství,

Sarah.“

„Chtěla jsem ti to stejně říct,“ začala a on vyčkával v hrůze, že se dozví něco, co je navždy rozdělí. To by nesnesl. Co když chce odjet? Ale kam by teď jezdila? „Něco se stalo,“ pokračovala se smutkem v hlase. Takže medicinmanova sestra měla pravdu.

„Co se děje, Sarah?“ skoro zašeptal. Přepadl ho obrovský strach.

„Já. nevím, jak to mám říct,“ vysoukala ze sebe a z očí jí vyhrkly slzy. Francois při pohledu na její zármutek pocítil nesmírnou úzkost. „Nemůžu. nemůžu.“ Nedokázala to vyslovit a on nevěděl, jak jí má pomoct, jen ji svíral v objetí. Nakonec zdrceně zašeptala: „Nemůžu ti dát děti, Francoisi., nemáš syny a zasloužil by sis je., ale nemůžu ti je dát.“ Vzlykala mu v náručí a Francoise hluboce dojalo, co mu právě svěřila.

„Na tom nesejde, má lásko., víš, že mi to nevadí., ani v nejmenším., prosím tě, má milovaná., ne, nesmíš plakat., tolik tě miluji., má jediná., ne, neplač.“ Ať říkal cokoli,

Sarah nedokázala přestat. „Nezáleží mi na tom.“

„Všechny moje děti umřely,“ vzlykala a tiskla se k němu. Řekl jí, že ho mrzí, že musela prožívat taková muka, a pak ho dočista ohromila. „A vím, že tohle taky zemře.,“ dodala šeptem a jemu náhle svitlo. Odtáhl ji od sebe a zadíval se na ni nevěřícným, vyděšeným pohledem.

„Jsi těhotná?“ zeptal se skoro bez dechu a Sarah přikývla. „Bože můj., ty moje chudinko., ale ne, tentokrát se to nestane.

Neodvolím to.“ Opět ji k sobě přitiskl a z očí mu vytryskly slzy při pomyšlení na to, co zakoušela. A pak si vzpomněl na slova vědmy a její věštbu. „Pamatuješ si, co říkala? Že tentokrát se ti podaří bezpečně přeplavat řeku. Znovu se to nestane, má lásko,“ šeptal.

„Řekla, že já přežiju,“ opravila ho Sarah, „ale co děťátko.?“

Proč by zrovna tohle mělo přežít? „Nedokážu uvěřit, že teď to dopadne jinak.“

„Postarám se o tebe., budeme ti dávat bylinky a budeš kulaťoučká a šťastná. A narodí se ti nádherné miminko,“ řekl s úsměvem a ona se k němu přitulila. „Celý tvůj život se teď změnil, Sarah. Pro tebe to je nový život. pro nás oba. a pro naše dítě.“ A pak se jí ještě na něco zeptal. „Kdy se narodí?“

„Myslím, že koncem léta,“ odpověděla tiše, „v září.“ K početí zřejmě došlo hned poprvé, protože kolem Vánoc se objevily první příznaky. Už o tom věděla bezmála tři měsíce, ale neměla odvahu povědět mu to. Dlouho se tím trápila. Vědma to poznala.

Vrátili se pomalu do chýše k ostatním a Francois si vedle ní lehl a objal ji. Když usnula, díval se na ni se srdcem naplněným láskou a úpěnlivě prosil bohy, aby se nad ní smilovali. A nad jejich děťátkem.

19. kapitola

Bylo už pozdě odpoledne, když Charlie odložil Sařin deník. Musel se obléct a vzít Francesku s Monique na pizzu. Po četbě zápisků překypoval láskou a něhou a myslel na dítě, které Sarah nosila pro Francoise. Jako obvykle přemítal, jak to asi s jejich potomkem dopadlo, ale to se měl teprve dozvědět. Bylo to jako záhada, která se před ním denně otevírala. Zvláštní, jak mu ten příběh připadal reálný, skutečnější než lidé, které tady poznal.

Umíral touhou svěřit se s tím Francesce.

Když je v šest hodin vyzvedl, stále ještě ho ovládala melancholie. Monique měla jako obvykle skvělou náladu. A

Francesca zřejmě také. Prý přes neděli udělala spoustu práce na své disertaci.

Ti tři strávili velmi příjemný večer a Francesca ho k nim po večeři opět pozvala na kávu a zmrzlinu, což s potěšením přijal.

Monique byla nadšením bez sebe, že je Charlie s nimi. Měla potřebu mít nějakého otcovského přítele a naopak Charlie v její společnosti přemýšlel o dětech.

Když odešla spát, Charlie si s Franceskou sedli do kuchyně, pili kávu a jedli sušenky. „Je to prima holka,“ poznamenal a myslel to naprosto vážně. Francesca se vděčně usmála. Byla do své dcerky zblázněná. „Přála sis někdy víc dětí?“ zeptal se jí a myslel přitom na Sarah.

„Určitě, ale je to dávno. Pak se všechno zhroutilo. Pierre se o mě přestal zajímat, když ta jeho boubelka čekala dvojčata. A teď už je na děti pozdě, takže je to stejně jedno.“ Znělo to tak deprimovaně, že ho to zarazilo.

„V jednatřiceti, to je hloupost,“ huboval ji. „Přestaň říkat, že je na všechno pozdě. Sarah Fergusonové bylo čtyřiadvacet, když přijela do téhle země, a v té době to pomalu byl střední věk, a podařilo se jí začít nový život s mužem, kterého milovala, a taky otěhotněla.“

„To ji obdivuju,“ řekla napůl sarkasticky. „Mám dojem, že jsi tou ženskou posedlý.“ Když ji Charlie poslouchal, dospěl náhle k rozhodnutí. Doufal, že dělá dobře, ale důvěřoval jí a ona to potřebovala víc než on.

„Rád bych ti dal něco přečíst,“ pronesl zamyšleně a ona se rozesmála.

„Já vím, já vím. První rok jsem dělala totéž. Přečetla jsem veškeré psychologické knihy, které radily co dělat, jak se vzpamatovat z rozvodu, jak se zbavit minulosti a jak nenávidět exmanžela. Ale nejsou v nich recepty, jak se naučit znovu někomu věřit a najít si někoho, kdo to celé neprovede zas. Neexistují žádné poučky, jak sebrat odvahu.“

„Myslím, že bych něco takového měl,“ řekl záhadně a pak ji poprosil, jestli by ve středu k němu nepřišly na večeři. Druhý den sice byla škola, ale plánoval si, že jim dá najíst brzy.

Nejdřív zaváhala, ale když jí řekl, že jí ukáže dům, souhlasila, protože na něj byla zvědavá. „Kromě toho Monique se tam bude moc líbit.“ Ještě chvíli se rozpakovala, ale byl tak vytrvalý, že nakonec pozvání přijala, a když byl pak na odchodu, příliš nemluvil, ale nemohl se dočkat, až je zase uvidí. Dva dny strávil uklízením, utíráním prachu, vysáváním, načechráváním polštářů na pohovce, nakupováním vína, jídla a pečením sušenek pro Monique. Neměl ani čas číst deníky. Záleželo mu na tom, aby všechno bylo dokonalé.

Když je ve středu večer vyzvedl a přivezl je na zámeček, zaznamenal, že je Francesca ohromená, nikoli Charlieho vybavením, které dosud prakticky neexistovalo, ale domem samotným a tím, že si s ním dal Charlie tolik práce. Stejně jako na něho, tak i na ni zapůsobila zdejší atmosféra. Skoro jako by člověk cítil přítomnost lásky v domě, aniž o Sarah a Francoisovi něco tušil.

„Čí je to dům?“ zeptala se Monique, jako by to také vycítila, a se zájmem se rozhlížela kolem sebe. Vysvětlil jí, že zámek patří jeho velmi dobré přítelkyni v Shelburne Falls, ale kdysi dávno ho vlastnil někdo skutečně výjimečný, žena jménem Sarah pocházející z Anglie.

„Je z ní teď duch?“ vyzvídala Monique neohroženě. Charlie se rozesmál a popřel to. Nechtěl ji děsit. Koupil jí nějaké omalovánky a pastelky a nabídl jí, že pustí televizi, pokud to mamince nebude vadit. Francesca nic nenamítala. Charlie s

Franceskou se potom šli projít po domě a Charlie jí ukázal všechno, co sám objevil kromě deníků. Zastavila se u okna a dívala se do údolí. Jak tam stála, připomínala Charliemu krásný obraz. „Je to nádhera, že?“ poznamenal, potěšený tím, že se jí tu líbí.

„Už chápu, proč ses do něho zamiloval,“ řekla obdivně a byla vděčná za všechny drobnosti, které pro ně připravil, za omalovánky pro Monique, za koláč, který koupil, a za víno, o němž věděl, že ho má ráda. A Monique uvařil její nejoblíbenější těstoviny. Francesca chtě nechtě musela uznat, že Charlie je báječný.

A pak všichni výborně povečeřeli v kuchyni, zatímco jim Charlie vyprávěl některé věci o Sarah. Po chvilce to Monique na rozdíl od

Francesky přestalo zajímat.

„Ráda bych viděla nějaké knížky, které jsi o ní našel,“ pronesla nenuceně. „Něco z toho totiž tak trochu souvisí s mým výzkumem

Indiánů. Francois de Pellerin byl na konci osmnáctého století velmi nápomocný při dojednávaní některých smluv. Ráda bych znala tvé prameny,“ podotkla a usmála se. Charlie se nemohl dočkat, až jí to poví.

Počkal, až se Monique zabere do televizního pořadu, a pak šel nahoru do pracovny, kde měl uložené deníky. Truhla tam pořád stála, bezpečně uschovaná, a Charlie z ní vyndal první svazek. Na chvilku ho láskyplně podržel v ruce. Během týdnů strávených tady se mu ty knížky staly

neuvěřitelně drahé. Naplňovaly moudrostí jeho dny i noci, celý jeho život. Dodaly mu odvahy pokračovat dál, sejít se s Franceskou, a dokonce čelit ztrátě Carole. Věděl, že je Francesca potřebuje stejně naléhavě jako on. Nebyl to dar od něho, ale od Sarah.

Pomalu sešel dolů s deníkem v ruce. Francesca stála v prázdném saloně, který tolik připomínal francouzský přijímací pokoj. Při pohledu na parketovou podlahu, nádherný strop a dlouhá okna se snadno dalo uvěřit, že je skutečná hraběnka. Když zamířil přes místnost k ní, Francesca se na něho usmála. Poznal, že také cítí všudypřítomné kouzlo domu. Jinak to ani nešlo. Láska, kterou Sarah a Francois sdíleli musela být tak silná, že přetrvala staletí a byla tady pořád.

„Chci ti něco dát,“ začal. Stáli v měsíčním světle u okna. „Nebo spíš půjčit, ale jedná se o něco

mimořádného. Nikdo jiný o tom neví.“ Zatvářila se udiveně a Charlie se na ni usmíval. A kdyby se odvážil, vzal by ji do náruče a políbil. Ale ještě nenastala vhodná chvíle. Nejdřív si musí přečíst deníky.

„Co je to?“ zeptala se nedočkavě a oplatila mu úsměv. Cítila se tu s ním tak příjemně, až ji to samotnou překvapilo. Nečekala, že dům i Charlie v ní vyvolají takový pocit, ale ta přitažlivost se nedala popřít.

Podal jí malý svazek vázaný v kůži. Vzala si knihu a prohlížela ji. Na hřbetě chyběl název a dýchala z ní staletí. Francesca s ní zacházela s velkou opatrností a z očí jí čišela láska ke starým knihám. Otevřela ji a spatřila na prvním listě Sařino jméno. Byl to první svazek. Ten, který si s sebou přivezla z Anglie. Charlie si uvědomil, že musela mít předtím ještě další, které tam však zanechala. Ale tento začala psát těsně před vyplutím Concordu.

„Co je to, Charlie?“ Francesca se tvářila zmateně, a pak když obrátila prvních pár stran, došlo jí, co má v ruce. „Proboha, to je její deník, že?“ zašeptala.

„Ano,“ přikývl vážně. A pak jí vyprávěl, jak je našel.

„To je neuvěřitelné.“ Francesca byla nadšená stejně jako on a

Charlieho to potěšilo. „Přečetls je všechny?“

„Ještě ne,“ přiznal. „Ale pracuju na tom. Je jich hodně. A myslím, že zachycují celý její život těsně před příchodem do

Ameriky až do smrti. Jsou fascinující. Jednu chvilku jsem se do ní skoro zamiloval,“ řekl s úsměvem, „ale je pro mě trochu stará a taky celá zblázněná do Francoise. Myslím, že bych neměl naději.“ Opět se usmál, a když se vrátili do kuchyně, Francesca byla stále ještě naplněna téměř posvátnou úctou. Monique se spokojeně věnovala omalovánkám a televizi, zatímco Francesca s

Charliem seděli a mluvili o Sarah. „Nejvíc mě na ní zřejmě zaujaly její statečnost a odhodlanost začít znovu. Myslím, že jednu chvíli se musela cítit úplně stejně jako my. Tak ošklivě se spálila, že už se jí do ničeho nechtělo. A vedle toho jejího i ten tvůj exmanžel vypadá jako neviňátko. Bil ji, znásilňoval, nutil ji mít jedno dítě za druhým. Všechny zemřely, alespoň šest určitě, ale začala nový život a dala Francoisovi šanci. Vím, že se zdá divné, říkám-li tohle o ženě, kterou neznám a která je mrtvá už skoro dvě století, ale ona mi dala naději. a dodala mi odvahu. a já se chci o to s tebou podělit.“

Francesca byla tak dojatá, že nevěděla, co má říct. Držela deník v ruce a prohlížela si ho. Pak se Charlieho musela ještě na něco zeptat. A tentokrát se domnívala, že zná odpověď.

„Viděls ji, viď?“ zeptala se potichu, aby ji Monique neslyšela.

Zpytavě se na něho zadívala. Oplatil jí pohled a po chvilce přikývl. Téměř vykřikla nadšením. „Panebože, já to tušila! Kdy?“

Jasně zelené oči jí přitom zářily a vypadala tak nádherně, že se sotva ovládal.

„Hned po nastěhování. Na Štědrý den. To jsem o ní skoro nic nevěděl. Zrovna jsem se vrátil z večeře u paní Palmerové a najednou stála Sarah v mé v ložnici. Myslel jsem, že si ze mě někdo utahuje a byl jsem vážně naštvaný. Prohlédl jsem celý dům i sníh venku. Díval jsem se všude a pak mi to došlo. Doufal jsem, že ji ještě zahlédnu, ale už se to nestalo. Bylo to neuvěřitelné., byla tak krásná a vypadala tak. tak opravdově. jako živá.“ Připadal si trochu jako blázen, když o tom mluvil, ale Francesca to všechno doslova hltala a nemohla se dočkat, až přijde domů a začne deník číst. Charlie doufal, že jí to pomůže stejně jako jemu. Sarah pro něho udělala hodně.

Ještě chvíli o ní hovořili a v deset je odvezl domů. Prožil skvělý večer. Monique se prý měla báječně a Francesčiny oči se leskly nadšením z toho, co jí vyprávěl a co jí dal. Doufal, že to na ni zapůsobí stejně jako na něho.

„Zavolej, až to dočteš,“ řekl a pak ji trochu pozlobil. „Je jich daleko víc. Radím ti, abys teď sekala dobrotu,“ varoval ji a

Francesca se rozesmála.

„Mám podezření, že tyhle věci jsou jako droga,“ podotkla a oči jí svítily vzrušením. Těšila se, až

začne číst.

„Od té doby, co jsem tady, nedělám nic jiného, než hltám Sařiny deníky. Měl bych o tom napsat disertaci,“ dobíral si ji.

„Možná bys o ní mohl napsat knihu,“ navrhla vážně Francesca, ale

Charlie zavrtěl hlavou.

„To je tvá parketa. Já jsem přes domy.“ Francois už pro Sarah postavil památník a Charlie v něm bydlel.

„Někdo by o ní měl napsat nebo snad jen zveřejnit její deníky,“ trvala na svém Francesca. „Uvidíme. Nejdřív si je přečti. A až s tím budeme hotoví, musím je dát paní Palmerové. Vlastně patří jí.“ Sice by si je nejraději nechal, ale to nemůže udělat. Stačilo, že si je mohl přečíst. Daly mu víc radosti než tisíce knih, které přečetl za celý život.

A teď se o ně podělí s Franceskou.

„Ozvu se ti,“ poznamenala a Charlie věděl, že to myslí vážně. Než odjel, ještě jednou mu poděkovala za krásný večer, ale momentálně ho ještě nehodlala vpustit do pevnosti, ve které se skrývala.

A Charlie nedokázal myslet na nic jiného než na to, jak by se k ní rád přiblížil. a jak silně toužil po něčem podobném, co měli Francois se Sarah.

20. kapitola

Před návratem domů si Francois promluvil s několika porodními bábami z kmene, aby mu poradily, co má pro Sarah udělat. Daly mu obzvlášť účinné byliny, vonné čaje a nabídly se, že budou u ní, až bude rodit. Sarah jejich laskavost velmi dojala a slíbila jim, že až přijede do Shelburnu, bude bylinky užívat. A pak se vydali s Francoisem na dlouhou cestu domů. Jeli pomaleji než předtím a přespávali venku pod přístřeškem z kožešin, které s sebou

Francois vezl. Dával velký pozor, aby se jí něco nestalo.

Domů dorazili někdy v březnu a ke konci dubna Sarah ucítila první pohyby dítěte. Byl to pro ni příjemný, důvěrně známý pocit, ale i přes bylinky, které si svědomitě připravovala, a Francoisovo neustálé uklidňování se konečného výsledku děsila.

Tou dobou lidé začínali mít podezření, že žijí společně. Několik žen ze Shelburnu se příležitostně u Sarah zastavilo a dost často se tam potkávaly s Francoisem. U deerfieldské posádky se o tom už také mluvilo. Sarah dokonce dostala dopis od paní Stockbridgeové, ve kterém ji úpěnlivě žádala, aby popřela ty hrozné pomluvy, že žije s divochem. Sarah jí s pobaveným výrazem rychle odepsala a ujistila ji, že to není pravda. Plukovník Stockbridge se to také dozvěděl, a ačkoli Sarah ani Francois se s tím nikomu nesvěřili, všichni z okolí věděli, že žijí spolu. A v červnu každý věděl, že čeká dítě. Někteří osadníci k ní byli velmi milí a pár žen se nabídlo, že jí pomohou, až přijde její čas, ale mnozí byli pobouřeni a považovali to za ostudné. Vždyť nebyli svoji. Ale

Francois i Sarah se ani za mák nestarali, co kdo říká. Záleželo jim pouze na sobě samých a na děťátku. Nikdy nebyli šťastnější a

Sarah se kupodivu cítila velmi dobře. Problémy se u ní většinou objevovaly až později. Tentokrát se jí však dařilo skutečně lépe a ona přemítala, zda právě tohle mění situaci.

Dokonce i v létě se každý den prošli k vodopádu. Irokézky jí radily, že je důležité, aby hodně chodila, že prý pak jejímu synkovi zesílí nohy a dítě se narodí rychleji. Ale v srpnu tu vzdálenost sotva dokázala ujít a museli značně zvolnit tempo.

Francoise dojímalo, když viděl, jak se nemotorně vleče, a každých pár minut museli zastavit, aby si odpočinula. Zdálo se však, že je dobře naladěná, a trvala na každodenních procházkách. Pokaždé se do něho zavěsila a celou cestu rozmlouvali. Pověděl jí veškeré novinky, které slyšel, když zašel na posádku, a Sarah si dělala starosti, když se dozvěděla, že v Ohiu ještě nenastal klid.

„Budou určitě chtít, abys tam jel,“ poznamenala sklíčeně. Chtěla, aby teď byl pořád s ní, a i když

navštěvoval jen pevnosti nebo garnizonu, měla strach. Věděl, že je to kvůli jejímu blížícímu se porodu. Neustále myslel na to, co se stane, až bude muset znovu odjet z domova, protože oba věděli, že k tomu dříve nebo později dojde. Francois by ji raději zanechal na méně opuštěném místě, než byla její farma, a daleko bezpečnějším. Už dlouho snil o tom, že postaví zámek, malý skvost, a teď by ho pro ni rád vybudoval.

Ale Sarah trvala na tom, že dům, ve kterém žijí, úplně stačí a ona že žádný zámek nepotřebuje. Kdysi ho už měla.

„Jenže já ti ho stejně postavím,“ trval na svém umíněně a oba se rozesmáli. A jednoho dne, když ujeli na jejich grošované klisně pěkný kus od farmy, Francois zastavil koně na překrásném místě, z kterého byl výhled na údolí. Bylo odtud vidět na míle daleko a

Francois se na ni významně usmál, jako by právě přijel domů, a

Sarah uhodla, co má na mysli.

„Je to tu hezké,“ uznala.

„Bude to nádherné,“ ujistil ji a tentokrát se s ním nepřela.

Přepadla ji značná únava a její hodina se blížila. Cítila to.

Zažila to už tolikrát, že ji nemohlo ani napadnout, že to ještě počká. Každou noc teď ležela v posteli hrůzou bez sebe a modlila se, aby ji neslyšel naříkat strachy a lítostí. Někdy vstala a procházela se venku, aby se nadýchala vzduchu, podívala se na hvězdy a zavzpomínala na svá děťátka. Nedokázala si ani představit, že by se k nim právě toto dítě připojilo. Ale stále v něm cítila život. Vlastně se v ní hýbalo daleko víc než ty ostatní. Navíc ji neničilo Edwardovo bití a s Francoisem byla neskonale šťastná. Tak dobře se o ni staral, povídal si s ní a masíroval ji oleji, jak mu to ukázaly Irokézky. Měl pro ni nejrůznější letkvary a kouzla, ale Sarah stejně docela nevěřila, že by mohly zachránit její dítě. Nic, co pro ni tehdy lékař dělal, její miminka nezachránilo. Ale jak se její čas blížil, snažila se na to nemyslet. Mezitím se srpen zvolna přehoupl do září. Přesně před dvěma roky vyplula na Concordu z Falmouthu. I jí se to zdálo neuvěřitelné. A ani jeden nedokázal pochopit, že je potkalo takové štěstí. Sarah se však snažila připravit na zármutek, který, jak se obávala, měl brzy přijít. O svém strachu se však muži, jehož nazývala svým manželem, nezmínila.

Na konci dlouhého dne, kdy sklízeli na zimu kukuřici, ho požádala, aby si spolu vyšli k vodopádu. Byla unavená, ale ráda tam chodila a chtěla se tam podívat.

„Nemyslíš, že je toho dneska na tebe až moc?“ zeptal se jemně.

Pokud se nespletla ve výpočtech a otěhotněla, když se poprvé milovali, mělo se dítě narodit každým okamžikem. „Proč raději nezůstaneme tady nebo se jen neprojdeme po farmě?“ navrhl jí rozumně, ale trvala na svém.

„Ta voda by mi chyběla.“ Nakonec souhlasil, že ji tam doprovodí, protože se bál, že by tam jinak šla sama. Kráčeli velmi pomalu, až tam konečně dorazili. Byla šťastná a silná a Francois se na ni musel usmát. Břicho měla přímo obrovské. V životě takové neviděl, ale nechtěl se jí ptát, jestli takhle vypadala i dřív. Nechtěl jí připomínat hrůzy minulosti, přestože vycítil, jak se o jejich dítě bojí, i když to nepřiznala.

Mluvili teď o jiných věcech. Nechtěl jí ani vykládat o nepokojích na západě v obavě, aby jí nepřidělával starosti. Snažil se vést hovor na poklidné a příjemné téma. Cestou zpátky jí natrhal kytici. Sarah si ji odnesla domů a dala si ji do kuchyně.

Připravovala mu večeři jako každý večer, když Francois zaslechl tiché zasténání a rozběhl se do kuchyně. Okamžitě poznal, co se děje. Už to začalo. Překvapilo ho, že to jde tak rychle. Ale porodila hodně dětí. Toto bylo už sedmé, přestože své dřívější pokusy neměla čím doložit. Pamatoval si, že u Plačící pěnkavy to šlo velmi pomalu a snadno. Její matka i sestry byly u ní, a zatímco čekal venku, vykřikla pouze jednou. Sarah se opírala o židli a z výrazu její tváře poznal, že sotva může mluvit. „To nic, lásko., to nic.,“ chlácholil ji, vzal ji do náruče a odnesl do ložnice. Předtím odstavila hrnec z ohně a Francois věděl, že na večeři za chvilku nebude ani pomyšlení. Chlapci si budou muset vzít ovoce a zeleninu ze zahrady. „Mám někoho zavolat?“ Několik žen se jim nabídlo, ale Sarah vždy

tvrdila, že chce, aby u toho byl jenom on. Ani jeden ještě nepomáhal na svět dítěti a u Sarah byl pokaždé lékař. Ale doktoři nikdy nebyli s to její děti zachránit, takže trvala na tom, že chce být sama s

Francoisem. U posádky byl také lékař, ale dost pil a Francois věděl, že jeho si Sarah nepřeje. „Chci jen tebe,“ zopakovala, ale obličej měla zkroucený bolestí i hrůzou a křečovitě se ho držela. Oba věděli, že dítě je hodně velké a dalo se předpokládat, že to nebude lehké. Její předchozí děti byly daleko menší.

Skoro nemluvila, jen ležela, zmítala se a pokoušela se nevydat ani hlásku, zatímco Francois ji držel za ruce a na čelo jí dal obklad namočený ve studené vodě. Porodní bolesti trvaly celý večer a k půlnoci začala tlačit, ale stále bezvýsledně. Za další dvě hodiny byla naprosto vyčerpaná, ale nepřestávala tlačit.

Pokaždé pocítila bolest, ale nemohla přemoci nutkání dítě ze sebe vypudit. Ven se mu však stále nechtělo. Francois byl u ní, téměř stejně unavený jako ona, a uvažoval, co by pro ni mohl ještě udělat, když začala najednou křičet bolestí.

„To nic není, holčičko., zatlač ještě.,“ uklidňoval ji. Bylo mu skoro do pláče a Sarah už nebyla schopná ani mluvit. Zřejmě měla potíže s dýcháním. Lapala po vzduchu, jakmile se dostavily bolesti, a Francois nemohl dělat nic jiného než ji držet, v modlitbě zavřít oči a vzpomínat na to, co ho učili Indiáni. Pak se mu vybavilo něco, co mu kdysi řekla Plačící pěnkava. Pokusil se Sarah opatrně zvednout do sedu, ale ona nechápala, co po ní chce. „Snaž se posadit,“ domlouval jí. Sarah se na něho podívala jako na blázna, ale Indiánky tvrdily, že dítě se narodí rychleji, když si žena sedne do dřepu. Podle něho to mělo logiku. V tomto případě by zkusil cokoli, a teď mu dokonce ani nezáleželo na dítěti. Nechtěl ztratit Sarah.

Uchopil ji do náručí, přemístil ji na podlahu, opřel si o sebe její nohy a držel ji silnými pažemi, aby neupadla. Viděl, že se jí teď tlačí lépe. Pokaždé, když zatlačila, zakřičela. Náhle začala něco říkat., už to bude., už to jde., už to cítí.

Chtěl se podívat, ale nedokázal to. Pořád ji pevně podpíral a opakoval, ať tlačí. Pak ze sebe vydala dlouhý srdceryvný výkřik, který znal od Plačící pěnkavy, když se jí podařilo dítě vytlačit, a vzápětí slyšel, jak se spolu se Sarah rozkřičelo i dítě. Rychle pod ni rozložil indiánskou pokrývku a hned nato hleděli do tváře jejich děťátka. Mělo velké modré oči jako Sarah a velmi bledý obličejíček, ale zdálo se jim obrovské. Viděli, že je to chlapeček, a Sarah vítězně zajásala. Náhle dítě zavřelo oči a přestalo dýchat. Sarah vykřikla hrůzou a zvedla ho k sobě. Stále s ní bylo spojené pupeční šňůrou, ale Francois měl dojem, že umírá. Položil Sarah na postel a opatrně si od ní chlapečka vzal.

Neměl tušení, co má dělat, ale nedovolí, aby se to stalo znovu., teď ne., tentokrát ne., po takové dřině. Otočil dítě hlavičkou dolů a začal ho plácat po zádíčkách. Silou vůle se snažil, zatímco vzlykající Sarah ležela celá bez sebe na posteli a pozorovala je.

„Francoisi.,“ Opakovala znovu a znovu jeho jméno a prosila ho, aby udělal něco, co neuměl. Viděla však, že dítě je mrtvé stejně jako ostatní. Francois ho se slzami v očích naposled silně plácl do zad. Chlapeček zakašlal, z úst mu vylétl chuchvalec hlenu, pak se zajíkl a začal dýchat.

„Bože můj.,“ dokázala pouze zašeptat a dítě se hlasitě rozkřičelo, zatímco ho rodiče s údivem sledovali. Byl nádherný a

Francois v životě nezažil krásnější pohled, když přiložil novorozence k matčinu prsu. Sarah se na něho vděčně a s úlevou usmála. Chlapeček byl dokonalý. Pak znovu pohlédla láskyplně na Francoise. „Zachránils ho., žije.“

„Myslím, že se o to zasloužili duchové,“ řekl, stále ještě hluboce dojatý tím, co právě prožili. Málem o něho přišli. Ale teď už vypadal dobře. Francois neměl nikdy v životě takový strach. Raději by se utkal s tisícem bojovníků, než by přišel o jejich děťátko. Nemohl se vynadívat na Sarah a svého syna.

Připadali mu oba jako zázrak.

Poté, co odřízl šňůru loveckým nožem a podvázal ji, pomohl Sarah s mytím a pak vyšel ven, aby

spálil placentu. Indiáni tvrdí, že je posvátná. A když vyšlo slunce, děkoval bohům, že je obdařili tímto dítětem. Vrátil se dovnitř a díval se na oba s láskou a vděčností. Sarah ležela v posteli, usmívala se a pak k němu vztáhla ruce. Přistoupil k ní a ona ho políbila.

„Tolik tě miluju., děkuju ti.“ S dítětem v náručí vypadala tak šťastně a mladě. Po letech zármutku se k ní život nakonec zachoval příznivě.

„Medicinmanova sestra ti říkala, že tentokrát se ti podaří řeku přeplavat,“ připomněl jí, ale ani jeden si tím celou dobu nebyl tak docela jistý. Navíc nastala situace, kdy se to vůbec nedalo považovat za samozřejmé. „Myslel jsem, že se v té řece utopím dřív než ty,“ žertoval. Minula dlouhá, perná noc a věděl, že

Sarah prožila těžké okamžiky. Ale nestěžovala si. Na to byla příliš šťastná.

Po chvíli jí donesl něco k jídlu. Sarah a chlapeček pak usnuli a

Francois se zatím nakrátko se vzdálil. Musel jet do Deerfieldu vyzvednout si nějaké dokumenty. Probudila se právě, když se vrátil a vešel do ložnice se širokým úsměvem.

„Kdes byl?“ zeptala se znepokojeně.

„Jel jsem pro nějaké papíry,“ odpověděl s vítězným výrazem v očích.

„Pro jaké?“ vyzvídala a přiložila si miminko k prsu. Všechno bylo tak nezvyklé a pořád ještě si počínala trochu neobratně. Francois jí ochotně pomohl, vyznal se v tom lépe než ona. Paži jí podložil polštářem, aby se jí dítě lépe drželo. Sarah mu poděkovala. Byl šťastný stejně jako ona. „Co sis jel vyzvednout?“ zeptala se znovu. Usmál se na ni a podal jí ruličku pergamenu ovázanou kůží. Opatrně listinu rozbalila, a když si ji prohlédla, obdařila ho zářivým úsměvem. Nakonec prosadil svou. „Takže ten pozemek jsi přece jen koupil.“ Radostně se na něho podívala.

„Je to dárek pro tebe, Sarah. Postavíme si tam dům.“

„Jsem tady spokojená,“ řekla prostě, ale ten pozemek, který zakoupil, se nacházel na překrásném místě.

„Zasloužíš si něco lepšího.“ Přesto oba věděli, že v tomhle okamžiku jí vůbec nic nechybí. V životě nebyla šťastnější a určitě už nikdy takhle nebude. Připadala si jako v ráji.

21. kapitola

V prvních dvou týdnech po narození miminko viditelně rostlo a

Sarah tou dobou byla zase na nohou, vařila pro Francoise a pracovala na zahradě. K vodopádu si ještě netroufla, ale chystala se na to. Kromě pocitu mírné únavy z neustálého kojení si připadala úplně zdravá.

„Celkem nic to nebylo,“ utrousila jednou pohrdavě a Francois po ní s překvapeným výrazem hodil hrst bobulí.

„Jak to můžeš říct? Dvanáct hodin jsi měla porodní bolesti a byla to největší dřina, jakou jsem kdy zažil. Viděl jsem, jak chlapi táhnou do hor dvoukoláky, a to mi připadalo daleko lehčí než tohle! Co myslíš tím nic to nebylo?“ dobíral si ji. Ale vzpomínka na to, čím prošla, začala pomalu blednout, a tak to také mělo podle Irokézek být. Žena by si neměla pamatovat narození dítěte, neboť by se mohla bát mít další. Francois však byl spokojený s tím, co už měli. Neměl sklony k chamtivosti a nechtěl, aby se jí třeba něco stalo. Nehodlal udělat nic, co by jí teď pokazilo radost.

Ale koncem září zjistil, že to bude muset udělat. Přijel za ním osobně plukovník Stockbridge. Prý na příští týden chystají výpravu do Ohia, aby se pokusili zkrotit kmeny, které bojují proti armádě. Byli to stále titíž, Šóníové, Čikasavové a

Miamiové, vedeni náčelníky Modrým kabátem a Malou želvou. Už to trvalo dva roky. Všichni se obávali všeobecné indiánské války, pokud se je nepodaří zvládnout. Byl nejvyšší čas to nějak vyřešit. Francois s ním nemohl nesouhlasit, ale věděl, jak bude

Sarah zklamaná, že ji bude muset opustit. Dítěti byly pouze tři týdny a právě toho, že bude muset Francois odjet, se Sarah bála.

Už jen plukovníkův příjezd mluvil sám za sebe. V Ohiu Francoise naléhavě potřebovali.

Jakmile plukovník odjel, Francois šel za Sarah. Byla venku v zahradě, miminko měla na zádech ve vaku pevně uvázaném kolem těla a sklízela fazole. Chlapeček tvrdě spal. Probouzel se jen v době, kdy byl čas na krmení.

„Odjíždíš, že?“ řekla znepokojeně. Věděla to hned, jak spatřila plukovníka Stockbridge. Francois jí to ani nemusel říkat. Ale doma byl už dlouho, skoro deset měsíců. Od posledního neúspěšného pokusu zvítězit nad Modrým kabátem, uplynul rok a přišli při něm o život sto osmdesát tři vojáci. „Nenávidím Modrého kabáta,“ řekla Sarah jako vzpurné dítě a Francoise to rozesmálo. Vypadala tak krásně, mladě a šťastně. Vůbec se mu od ní nechtělo pryč.

Alespoň jí dal syna. Pojmenovali ho Alexandre André de Pellerin po Francoisově dědovi a otci, a jak jí Francois řekl, byl osmnáctým hrabětem de Pellerin. Běžící poník bylo jeho indiánské jméno. „Kdy?“ zeptala se zarmouceně.

„Za pět dnů. Musím se připravit.“ Bude potřebovat muškety, náboje, teplé oblečení a zásoby. Mnoho mužů jak Idiánů, tak bělochů, kteří s ním měli odjet, znal. Ale Sarah to znělo jako rozsudek smrti. Zbývalo jí pouhých pět dnů s Francoisem. Velmi se tím trápila.

Francois byl před odjezdem zoufalý. Celou noc leželi v posteli a nespali. Milovali se, ačkoli věděl, že podle indiánských zvyků má od porodu uplynout čtyřicet dnů, a teď to bylo méně než třicet. Francoisovi se od ní vůbec nechtělo a nedokázal se ovládnout. A

Sarah proti tomu nic nenamítala. Toužila po něm stejně, jako jeho rmoutilo, že ji musí opustit. Když odjížděl, stála před domem a plakala. Přepadl ji hrozný pocit, že se něco může stát. Jako by se nad ní vznášela zlá předtucha. Souviselo to s Modrým kabátem a Malou želvou a Sarah byla naprosto přesvědčená, že dojde k nějakému neštěstí. A měla pravdu. Francoisovi se však nic nestalo. Za tři týdny přepadli

Šóníové a Miamiové ležení generálmajora St. Claira a zůstalo tam šest set mrtvých a bezmála tři sta zraněných. Byla to ta nejhorší porážka, kterou armáda utrpěla. St. Clair upadl v nemilost, protože mu to všichni dávali za vinu. Jeho strategie i velení se ukázaly velmi špatné. Víc než měsíc Sarah neměla ani ponětí, zda to Francois přežil. Teprve po Dni díkůvzdání se dozvěděla, že je naživu a na cestě z Ohia domů. K deerfieldské garnizoně ještě před ním dorazila skupinka mužů, kteří ji ujistili, že není zraněný, a řekli jí, že do Vánoc bude doma.

V den, kdy přijel, měla na sobě vak s dítětem a připomínala indiánskou squaw. Právě vyšla z udírny. Slyšela dusot kopyt, a než se stihla otočit, seskočil z koně a popadl ji do náručí.

Vypadal unavený a pohublý, ale byl v pořádku. Neměl pro ni dobré zprávy. Nevěděl, jakým způsobem nepokoje potlačit. A aby se to ještě víc zkomplikovalo, Britové postavili poblíž Detroitu u řeky

Maumee novou pevnost, čímž porušili Pařížskou smlouvu. Ale byl tak šťastný ze shledání se Sarah, že se vzápětí přestal starat o to, co vymyslí Modrý kabát na oplátku.

O Vánocích mu Sarah oznámila novinku, ale Francois to už tušil.

Budou mít další dítě a má se narodit se v červenci. Francois chtěl začít se stavbou zámečku co nejdřív. V Ohiu trávil celé hodiny u táborových ohňů, kreslil plány a udělal spoustu náčrtků. Ihned po návratu začal najímat v Shelburnu muže. Měli začít stavět ihned, jakmile roztaje sníh. Francois doufal, že budou do zimy bydlet.

Malému Alexandrovi byly téměř čtyři měsíce a Sarah nikdy nevypadala šťastněji. Francois si s ním velmi rád hrával a někdy ho i nosíval ve vaku, zvlášť když si ho bral na vyjížďku na koni.

Mnoho času trávil v Shelburnu, kde hledal řemeslníky na různé práce na domě. Psal truhlářům do Connecticutu, Delawaru a

Bostonu, aby si u nich objednal nábytek. Bral stavbu velmi vážně a na jaře se mu podařilo nadchnout pro ni i Sarah.

Právě začali kopat základy, když do Shelburnu přijel člověk, který hledal Sarah Fergusonovou. Nečekaně se objevil u nich na farmě, zrovna když se všichni vraceli se synkem ze stavby. Muž čekal

před domem a nevypadal nijak přívětivě. Sarah tak trochu připomínal advokáta z Bostonu. Ukázalo se, že je to společník

Walkera Johnstona. Johnston měl stále ještě plnou hlavu toho, jak tady na něho zaútočil Indián. Tvrdil, že si tak tak zachránil svůj skalp, ale nikdy nevysvětlil, jak to že tam nechal Sarah samotnou napospas tomu divochovi a ani ho nezajímalo, zda to přežila. Tento muž byl ještě méně sympatický. Jmenoval se

Sebastian Mosley. Sarah zajímalo, jestli jeho příjezd nemá něco společného s epidemií neštovic v Bostonu. Město nyní nebylo vhodným místem k pobytu. Ale jeho návštěva s tím vůbec nesouvisela, ani jí tentokrát nepřivezl listiny k podpisu. Pouze jí přijel sdělit, že její manžel zemřel. Když to vyslovil, Sarah se podívala na Francoise. Jiného manžela nemá. Co se jí týče,

Edward pro ni dávno neexistuje. Sebastian Mosley jí však oznámil, že hrabě z Balfouru přišel nešťastnou náhodou o život na lovu, a ačkoli měl v úmyslu uznat za vlastní jedno ze svých. ehm. ééé. nemanželských dětí, pokračoval s rozpaky advokát, a byly k tomu již vyhotoveny patřičné dokumenty. Jeho lordstvo je patrně opomnělo podepsat a jeho předčasná smrt byla naprosto nečekaná.

Vznikla tak očividně komplikovaná právní situace, protože paní hraběnka se vzdala všech práv na dědictví, ale jelikož zemřel bez závěti, tento dokument je nyní zpochybněn a neexistuje nikdo, kdo by zdědil jeho pozemky a majetek, jelikož hrabě nezanechal legitimní potomky. Advokát jí neprozradil, že hrabě měl čtrnáct levobočků. Chtěl pouze zjistit, nehodlá-li protestovat proti dokumentu, který před rokem a půl podepsala. Pro Sarah to však bylo naprosto jednoduché. Nemá sice příliš mnoho, ale stačí jí to.

„Navrhuji, abyste vše dali jeho švagrové a čtyřem neteřím. Ony jsou teď jeho nejbližší dědičky.“ Ona sama s tím nechtěla nic mít. Nežádala ani penny, ani pírko, žádnou památku na Edwarda. A přesně tak to sdělila advokátovi.

„Chápu,“ pronesl, zcela konsternovám. Doufal, že udělá malý obchod, kdyby se rozhodla podat protest. Podle jeho kolegy v Anglii vlastnil hrabě obrovský majetek. Ale Sarah ho nechtěla. Právník odjel, jakmile odmítla a poděkovala mu.

Dívali se za ním, jak mizí v dálce, a Sarah chvilku přemýšlela o Edwardovi, ale po tak dlouhé době, takové krutosti a hrůze necítila vůbec nic. Na to, aby Edwarda litovala, byla až moc šťastná. Konečně bylo po všem.

Podle Francoise to však byl teprve začátek. Napadlo ho to okamžitě, jakmile právníka vyslechl. Hned, jak se Sarah osaměli, se k ní obrátil a položil jí otázku.

„Vezmeš si mě, Sarah Fergusonová?“ Ani na okamžik nezaváhala. Jen se zvonivě zasmála a přikývla. Prvního dubna měli jednoduchou svatbu v malém srubovém kostele v Shelburnu. Kromě dvou chlapců, kteří pro ně pracovali, a sedmiměsíčního Alexandra, se jí nikdo nezúčastnil. Další miminko se mělo narodit už za tři měsíce.

Když příště zajeli k deerfieldské posádce, Francois se formálně uklonil udivenému plukovníkovi. „Pane plukovníku, mohu vám představit hraběnku de Pellerin., mám dojem, že ji ještě neznáte,“ pronesl a přitom zářil.

„Znamená to, co si myslím, že to znamená?“ zeptal se plukovník radostně. Oba je měl vždycky rád a jejich situace ho trápila, ovšem jeho ženu přímo pobuřovala. Jakmile se dozvěděla o jejich prvním dítěti, přestala Sarah psát. Ostatní zareagovali podobně.

Najednou je však chtěl každý poznat a zvali je ti nejlepší lidé z Deerfieldu. Nějaký čas zůstali manželé u posádky a Sarah navštívila Rebeku, která už měla čtyři děti a čekala páté, také v létě. Francois se však nemohl dočkat, až budou zase doma. Chtěl vidět, jak pokračuje stavba domu. Jakmile byli v Shelburnu, dal se horečně do díla s najatými dělníky. Indiány pro změnu učil práce, které kdysi okoukal v Paříži. Všichni říkali, že to bude nádherné, a Sarah zářila radostí, kdykoli se tam přišla podívat.

Ráda pozorovala, jak stavba pokračuje, a stala se pro ni stejnou vášní jako pro Francoise. Už si

plánovala zahradu. V srpnu měla být stavba hotová zvnějšku. V zimě se pak mohlo pracovat na vnitřních detailech. Sarah byla tak nadšená, že se nemohla ani dočkat. Celý červenec tam denně pracovala i přes své těhotentsví, ale tentokrát se ani ona tolik nebála. Užívala všechny bylinky, které dostala, hodně odpočívala a procházela se, jak jí Indiánky poradily. Všechno bylo v pořádku a na důkaz toho, že zázraky se dějí, měla malého Alexandra.

Prvního července se však nový přírůstek stále nehlásil a Sarah zneklidněla. Nemohla se dočkat, až se miminko narodí, aby ho už mohla vidět a konečně se pohybovat zase normálně. Měla pocit, že je těhotná celou věčnost, a také to řekla Francoisovi.

„Nebuď tak netrpělivá,“ plísnil ji, „velké dílo chvíli trvá.“

Tentokrát byl pro změnu víc nervózní než ona. Napoprvé to bylo podle něho dost těžké a měli štěstí, že dítě zachránil. Obával se podobného hrůzného zážitku, přestože byl stejně nadšený jako Sarah. Jen doufal, že vše půjde hladce. Uvažoval dokonce, že pošle pro doktora do Shelburnu, ale Sarah trvala na tom, že ho nepotřebuje. První týden v červenci kypěla energií, což je utvrdilo v tom, že miminko ještě nechce ven. Minule, když se její čas blížil, nebyla tak čilá a sama vycítila, že dítě se má co nevidět narodit. Ale tentokrát, ačkoli ji zmáhalo vláčet své veliké břicho, měla pocit, že to takhle vydrží navěky. Necítila ani žádnou velkou únavu. Francois jí musel neustále domlouvat, aby tak často nejezdila na stavbu, kde dohlížela na různé detaily.

„Nechci, abys tam chodila sama,“ huboval ji jednou odpoledne, když se vrátila. „Je to nebezpečné, mohla bys porodit u cesty,“ varoval ji, ale Sarah se rozesmála. Posledně trvaly porodní bolesti dvanáct hodin a u předchozích dětí ještě déle.

„To bych tedy neudělala,“ pronesla upjatě jako pravá hraběnka.

„Ať tě to ani nenapadne!“ Zahrozil jí prstem a Sarah šla dodělat večeři. Oba měli velkou radost ze zámečku, který si budovali.

Všichni ze sousedství o něm mluvili. Na Shelburne to sice byla přinejmenším velmi přepychová stavba, ale nikomu zřejmě moc nevadila. Naopak se lidem líbila. Domnívali se, že aspoň zvýší význam jejich kraje a že je to pro Shelburne pocta.

Sarah uvařila ten den večeři a Francois odešel do velkého pokoje věnovat se dalším plánům na stavbu, zatímco Sarah poklízela v kuchyni. Když domyla nádobí, bylo ještě světlo. Přemlouvala Francoise, aby s ní šel na procházku.

„Celý týden jsme nebyli u vodopádu,“ podotkla a políbila ho, zjevně v dobré náladě.

„Jsem unavený,“ řekl upřímně a pak se na ni usmál, „čekám miminko.“

„Tak to tedy ne,“ odporovala, „já ho čekám. A chci se projít.

Slyšels, co říkaly Irokézky. Dítě pak bude mít silné nožičky.“

Smála se a Francois vzdychl.

„A já zase slabé. Jsem už starý.“ Nedávno mu bylo jednačtyřicet, ale nevypadal na to, a jí bylo dvacet sedm. Přesto ji následoval ven, aby jí vyhověl, ale nešli ani pět minut, když nápadně zpomalila a pak se zastavila. Myslel si, že má asi kamínek v botě. Pevně se zachytila jeho paže a vtom mu došlo, co se děje.

Porod začal. Byl rád, že nejsou daleko od domu a mohou se v klidu vrátit, ale když jí to chtěl navrhnout, klesla vedle něho na zem.

Takovou bolest v životě nezažila, a když si k ní klekl, sotva popadala dech. „Sarah, co se stalo?“ Ležela na trávě vedle cesty a jeho napadlo, jestli to není špatné znamení. „Je ti něco?“ Byl hrůzou bez sebe. Nebyli zas tak blízko domu, aby mohl přivolat chlapce a poslat je pro doktora. Měl pocit, že jsou v pasti.

„Francoisi., nemůžu se hýbat.,“ řekla vyděšeně a celým tělem jí projela bolest. Ale tohle nebyl začátek, to byl prostředek a konec. Byla to ta nejhorší bolest, kterou zažila, a náhle věděla, co znamená ten důvěrně známý pocit. „Francoisi., dítě., chce ven.“ Celá vyplašená mu svírala paži. „Ne, ještě ně, lásko.“ Kdyby to bylo tak jednoduché, pomyslel si, ale ona věděla své. Najednou začala prudce dýchat a skoro křičela bolestí. „Vzpomeň si, jak to minule trvalo dlouho,“

přesvědčoval ji. Chtěl ji zvednout a odnést do domu, ale nedovolila, aby s ní pohnul.

„Nedělej to!“ Křičela bolestí a svíjela se na zemi, zatímco vedle ní bezmocně klečel.

„Sarah,“ domlouval jí, „nemůžeš tady jen tak ležet. Hned tak se ještě nenarodí. Kdy ti to začalo?“ zeptal se podezřívavě.

„Nevím.“ Začala plakat. „Celý den mě dneska bolelo v zádech, když jsem byla na stavbě, a chvilku i břicho, ale myslela jsem, že je to z toho, jak nosím Alexandra.“ V deseti měsících ho už byl pořádný kousek a stále se mu líbilo, když se choval.

„Panebože,“ vydechl Francois zděšeně. „Trvá to asi celý den. Jak to žes to nepoznala?“ Náhle vypadala jako dítě. Bylo mu jí líto, ale chtěl ji co nejdřív dostat do domu, bez ohledu na její tvrzení, jak ji to bolí, když s ní pohne. Přece ji nenechá ležet na trávě, aby tady porodila jejich dítě. Pokusil se ji znovu zvednout. Křičela a bránila se. Najednou se jí zkroutil obličej a začala tlačit. Něco takového ještě nezažil. Rodila dítě a on nemohl udělat nic, aby tomu zabránil nebo jí nějak pomohl. Pak si však uvědomil, že ho naléhavě potřebuje, držel ji za ramena a snažil se jí asistovat. Teď se zcela soustředila na to, co dělá, hekala námahou a pak se rozkřičela, jako by ji uvnitř rvala nějaká neznámá síla. Francois si ten zvuk pamatoval a položil ji opatrně na trávu, zvedl jí sukně a strhl z ní spodní kalhoty.

Vtom znovu zakřičela a dítě mu vklouzlo do rukou. Jeho svraštělý obličejíček se zkřivil rozčileným pláčem. A za okamžik držel svého potomka v náručí. Byla to krásná holčička, dýchala a křičela, jako když ji na nože bere.

„Sarah,“ vysoukal ze sebe a zadíval se na svou ženu, ležící v šeru na zemi s klidným úsměvem na tváři, „ty mě chceš zabít.

Tohle mi nikdy nedělej! Na to jsem už moc starý!“ Naklonil se k ní, políbil ji a ona mu zašeptala, jak moc ho miluje.

„Tohle bylo daleko lehčí než minule,“ poznamenala věcně. Francois si sedl vedle ní a rozesmál se. Položil jí dítě na prsa, znovu použil lovecký nůž a pak pečlivě podvázal pupeční šňůru.

„Jak to žes nevěděla, že chce malá ven?“ Byl tím zážitkem stále ještě šokovaný a udivovalo ho, jak je Sarah po takovém utrpení klidná. Ona i dítě vypadaly naprosto spokojeně a jemu se stále třásla kolena.

„Asi jsem měla napilno. Na novém domě je pořád co dělat,“ vysvětlovala s úsměvem, zatímco si rozepla halenku a holčička si ihned našla prs, aby se nasytila.

„Už ti nikdy nebudu věřit. Jestli budeme mít ještě jedno, na poslední týdny tě připoutám k posteli řetězem, abych zas nerodil někde na cestě.“ Znovu ji při těch slovech políbil a nechal ji odpočívat. Chvilku obě ležely pod hvězdami, které právě vyšly, ale se začínalo ochlazovat. „Mohu vás teď odnést domů, madame la comtesse? Nebo tu ráčíte přespat?“ Nechtěl, aby Sarah s holčičkou nastydly.

„Smíte mě odnést, monsieur le comte,“ souhlasila velkomyslně.

Opatrně ji zvedl a pět minut ji nesl až k domu, zatímco Sarah držela miminko. Nebylo to moc pohodlné a raději by šla po svých, ale Francois jí to nedovolil.

„O tomhle vždycky mluvili Indiáni,“ poznamenal tiše, když došli k domu, „ale já jim to nikdy nevěřil.“ Vzápětí je spatřili chlapci a ptali se, co se Sarah stalo. Mysleli, že spadla nebo si zvrtla kotník. Ani si nevšimli, že nese dítě. Spalo, vyčerpané kvapným příchodem na svět. „Našli jsme na poli holčičku,“ vysvětlil jim pobaveně Francois. „Zvláštní že jsou si tak podobné,“ pokračoval se smíchem. Chlapci byli celí ohromení.

„To se narodilo jen tak cestou k vodopádu?“ zeptal se jeden z nich nevěřícně.

„Přímo na cestě,“ potvrdil Francois. „Nepromešká žádnou příležitost, to ona umí,“ prohodil a mrkl na svou manželku, zatímco chlapci obdivovali děťátko.

„Počkej, až to povím mámě,“ řekl mladší hoch, „vždycky jí to trvá celou věčnost, a když se to konečně narodí, táta je tak opilej, že usne, a máma se rozčiluje, že se ani nepodívá na dítě.“ „Ten má ale kliku,“ podotkl Francois, když nesl ženu a dceru dovnitř. Chlapci hlídali Alexandra, ale

ten usnul dřív, aniž svou sestřičku viděl.

„Jak se bude jmenovat?“ zeptala se Sarah, když se Francois natáhl na postel vedle ní. Cítila se unavenější, než si byla ochotná přiznat.

„Vždycky jsem chtěl dceru jménem Eugénie, ale v angličtině to nezní hezky,“ svěřil se jí.

„Co třeba Francoise?“ navrhla Sarah, šťastná, že je v posteli.

Udělalo se jí slabo. Vzhledem k rychlosti, s jakou porod proběhl, dost krvácela.

„To není moc originální,“ řekl Francois, ale nakonec souhlasil.

Pojmenovali ji Francoise Eugénie Sarah de Pellerin. V srpnu ji nechali spolu s jejím bratrem pokřtít v shelburnském kostelíku.

Jejich dům byl téměř hotov. Sarah měla plné ruce práce s dětmi, přesto tam dost často jezdívala, aby zjistila, jak daleko pokročili. A v říjnu se nastěhovali.

V den, kdy popisovala každý detail nového domu, působil záznam v jejím deníku slavnostně. Charlie se při čtení usmíval. Podle toho se zámeček příliš nezměnil od té doby, co ho Sarah s

Francoisem postavili. Když odložil svazek, přepadla ho při pomyšlení na jejich děti nostalgická nálada. Jak byli oba šťastní. Jak naplno žili. Přál si, aby byl také tak moudrý a měl takové štěstí jako oni.

Sám sebe litoval, a když zazvonil telefon, ani se mu nechtělo ho zvednout. Ale napadlo ho, jestli to není Francesca. Třeba mu chce vylíčit první dojmy z četby deníku. S úsměvem zvedl telefon a hned do něj promluvil.

„Tak co, Francesko, jaké to je?“ Ale byla to Carole, což

Charlieho šokovalo.

„Kdo je Francesca?“ vyzvídala.

„Známá. Proč? Co se děje?“ Byl tak zmatený z toho, že ji slyší.

Co mu asi chce? Už mu oznámila, že se vezmou se Simonem. Rozvést je měli až v květnu. Takže nečekala ani o den déle, než musela.

„Proč voláš?“ zeptal se a stále ještě mu bylo trapně, že ji oslovil Francesko. Cítil se tak hloupě a pak ještě víc, když si pomyslel, jestli kvůli tomu bude Carole žárlit. To byl vyložený nesmysl.

„Chci ti něco říct,“ začala rozpačitě a Charlie měl pocit, že to už jednou zažil.

„Copak jsme o tom nemluvili? To je snad vyřízené.“ Nijak ho nepotěšilo, že se ozvala, a Carole si toho všimla. Ale pořád ještě ji držela posedlost být k němu slušná, což Simon považoval za bláhovost. Prý Charliemu nic nedluží, ale Carole věděla své.

„Vždyť už jsi mi oznámila, že se vdáváš,“ připomněl jí.

„Nepamatuješ se?“

„Já vím. Ale je tu ještě něco, co bych ti asi měla říct.“

Nedovedl si představit, co to je, a ani si nebyl jistý, zda to chce slyšet. Netoužil poslouchat intimní detaily jejího života se

Simonem. „Jsi nemocná?“

„Ne tak docela,“ odpověděla a Charlie se najednou lekl. Co když se jí stalo něco hrozného? Věděl, že Simon by se o ni nepostaral tak dobře jako on. „Jsem těhotná,“ dodala a vyrazila mu tím dech. Úžasem zmlkl. „A je mi hrozně zle. Ale to je vedlejší. Myslela jsem, že bys to měl vědět, Charlie. Netušila jsem, jak na to zareaguješ. A před svatbou to už bude znát.“ Nebyl si jistý, že ji za to sdělení nenávidí nebo miluje, asi tak trochu obojí, ale byl opravdu otřesený a skutečně ho to zasáhlo. „Proč se Simonem?“ zeptal se sklíčeně. „Proč ne se mnou za ty roky? Nikdy jsi nechtěla děti a najednou šup, nabalíš si jednašedesátníka a jsi v tom. Možná jsem sterilní,“ dodal a

Carole se mírně zasmála.

„To sotva,“ oponovala. Než se vzali, byla na interupci. „Já nevím, Charlie. Nedávno mi bylo čtyřicet a bojím se, že ta příležitost se mi už nikdy nenaskytne. Nevím, co ti říct, snad jen to, že tentokrát vím, že to dítě chci. Možná že kdyby se to stalo nám, cítila bych to stejně. Ale nedošlo k tomu, to je celé.“ Tak přesně to nebylo a ona to věděla. V posledních dvou letech se s Charliem odcizili. Nebyla

s ním šťastná. Na rozdíl od

Simona byl pozůstatkem jejího mládí. Simon byl tím mužem, kterého si chtěla vzít a mít s ním děti. Měl všechno, co Charliemu chybělo. „Nevolám ti, abych ti ubližovala, Charlie. Jen bys to měl, myslím, vědět.“ Přesto se cítila trapně, když mu to svěřila.

„Díky,“ utrousil a snažil se tu novinu vstřebat. „Možná kdyby se to stalo nám, mohli jsme být dodnes spolu.“ Bylo to naprosto logické.

„Snad,“ řekla upřímně. „Nebo taky ne. Možná existuje nějaký důvod, proč se tohle všechno stalo.“ „Máš z toho radost?“ zeptal se, když si najednou vzpomněl na

Sarah, Francoise a jejich děti. Třeba existuje někde nějaká

Sarah, která na něho čeká. Byla to pěkná pohádka, jenže Charlie jí nevěřil.

„Ano. Myslím, že mám,“ pronesla Carole a opět k němu byla upřímná. „Jen kdyby mně nebylo tak špatně. Je to fakt hrozné. Ale to, že budu mít dítě, je nádhera.“ Způsob, jakým to vyslovila, ho hluboce dojal. Věřil, že je to pro ni důležité, a na okamžik mu připadala jako úplně někdo jiný. „Opatruj se,“ nabádal ji starostlivě. „Co tomu všemu říká Simon?

Není trochu starý na to, aby zase měnil plínky, nebo spíš omládl?“ Bylo ošklivé, co jí právě řekl, ale nedokázal tomu odolat. Žárlil na toho chlapa. Sebral mu ženu a teď čekají dítě.

Musel vypít trochu silnou kávu.

„Je štěstím bez sebe, jak tvrdí,“ prohodila Carole s úsměvem a vzápětí se zkroutila pod návalem nevolnosti. „Už radši půjdu, ale musela jsem ti to říct dřív, než se ti to donese.“ Někdy se změnil Londýn na malé město a zrovna tak New York, ale on už nebyl ani v jednom z nich. Nyní pobýval ve vyhnanství.

„Ale nedoneslo by se to až do Shelburne Falls,“ poznamenal. „Asi bych se to dozvěděl po návratu do Londýna.“

„A kdy to bude?“

„Ještě nevím,“ odpověděl neurčitě a už jí neměl co říct. Oznámila mu svou novinku a on ji teď potřeboval vstřebat. „Dávej na sebe pozor, Carole. Někdy ti zavolám.“ Ale nebyl si tím tak docela jistý. Už se neměli o čem dohadovat ani co řešit. Má se vdát, čeká dítě. A on má svůj život. Bylo to vlastně poprvé, co takhle uvažoval, a když zavěsil, uvědomil si, že to hodně souvisí se

Sarah. Četba jejích deníků ho jakýmsi zvláštním, nenápadným způsobem změnila. Stále ještě o tom přemýšlel, když znovu zazvonil telefon, a Charlie měl za to, že je to Carole.

„Ahoj, Carole,“ řekl rovnou. „Co to bude? Dvojčata?“ Neznělo to nijak nadšeně, když se jí ozval, ale hlas ve sluchátku nepatřil té, kterou v něm čekal.

„To jsem já, Francesca. Neruším?“ zeptala se rozpačitě. Charlie zaúpěl.

„Dneska večer teda exceluju. Právě volala moje bývalá, a když jsem to vzal, povídám: ‘Ahoj, Francesko.’ Teď voláš ty a já myslel, že je to zase Carole. Právě mi oznámila další horkou novinku.“ Mluvil o tom tak střízlivě, až ho to překvapilo. Vůbec se to nepodobalo jeho reakci, když mu Carole řekla, že se vdává, a on pak seděl a povídal si s Franceskou.

„Odchází od svého přítele?“ vyzvídala Francesca.

„Ne, naopak. Čekají dítě. Až budou mít svatbu, bude asi v šestém měsíci. Jdou s módou.“ „Co na to říkáš?“ otázala se se sympatií v hlase a Charlie se zamyslel.

„No, v takových případech se dost těžko shánějí svatební šaty, takže je lepší udělat svatbu dřív. Možná ještě předtím, než do toho člověk vlítne, prostě být staromódní.“ Trošku si ji dobíral ale nebyla si jistá, jestli je z toho, co mu Carole řekla, hysterický, nebo naopak netečný. Ani on sám to přesně nevěděl.

„Mluvím vážně, Charlie. Jak ti je?“

„Jak mi je?“ Dlouho se rozmýšlel a pak si vzdychl. „Jsem tak trochu naštvaný a zklamaný. Lituju, že jsme neměli děti. A mám-li být upřímný, musím přiznat, že jsme si je ani nepřáli. Ve skutečnosti jsem s ní děti mít nechtěl a ona zase se mnou. Možná jsme si tím nějak dávali najevo, že něco neklape ještě předtím, než poznala Simona. Mám takový zvláštní pocit, jako bych se osvobodil.

Definitivně to skončilo a já to vím. Carole se ke mně nevrátí. Patří jemu. Trochu se trápím a zároveň netrápím. A co jsem si přečetl Sařiny deníky, chtěl bych mít taky dítě. nebo je to možná kvůli Monique. Ale takhle to cítím. A víš co ještě?“ dodal vesele a Francesku Charlieho slova potěšila. „Co?“ zeptala se tiše. Bylo pozdě a Monique už spala.

„Chybíš mi. Doufal jsem, že jsi to ty, když Carole telefonovala.

Umírám zvědavostí, co si myslíš o těch denících.“

„Proto volám. Celý večer tady sedím a čtu. Málem jsem si vyplakala oči kvůli tomu, co jí Edward provedl, a kvůli všem těm dětem, co jí umřely. Jak to ta chudinka mohla vydržet?“

„Říkal jsem ti,“ pronesl pyšně, „že je statečná. A ty taky. I já.

Zvládneme to. Prožili jsme toho moc, ale tohle je teprve začátek.“ Po přečtení deníků to opravdu tak cítil. „Kde jsi teď?“ zeptal se a vzpomínal na každý krok, o který při četbě postoupil. Záviděl Francesce, že je teprve na začátku. Ale byl přesvědčený, že si je po delší době přečte všechny znovu.

„Právě je na lodi.“

„To pořád nic není.“ Jako by byli v tajném klubu a Francesca mu byla tak vděčná, že si deníky může přečíst. Ale Charlie měl další nápad. Uvažoval o tom od té doby, co ji poznal. „Co takhle dát si opravdické rande? Jít na večeři ve dvou. Zaplatím hlídání.“

„To nemusíš.“ Usmála se. Měla pocit, že mu něco dluží, když jí nechal čít Sařiny zápisky. „Půjdu moc ráda.“

„V sobotu?“ Znělo to nadšeně i překvapeně. Nečekal, že pozvání přijme.

„V sobotu,“ potvrdila.

„Vyzvednu tě v osm. Hezky si počti.“ A oba zavěsili. Byl to dlouhý den a dlouhý večer. Sarah se narodily už dvě děti. Carole je v očekávání. A on má schůzku s Franceskou. Když na to pomyslel, chtělo se mu smát a skákat radostí.

22. kapitola

V sobotu v osm Charlie vyzvedl Francesku. Vypadala nádherně.

Oblékla si jednoduché černé šaty, které zdobila šňůra perel, a měla hladký rovný účes k ramenům. Slušelo jí to. Charlieho trochu bodlo u srdce, když na něho Monique vrhla žalostný pohled. Seděla ve svém pokoji s paní na hlídání a vůbec se jí nelíbilo, že s ní nepočítali. Ale maminka jí moc hezky vysvětlila, že dospělí potřebují být někdy spolu sami. Monique namítla, že je to pěkně hloupý zvyk, a prý doufá, že už to nikdy neudělají. Mimoto paní na hlídaní je prý ošklivá. Ale když její matka a Charlie odešli, zdálo se, že to celkem zvládá. Hrály Monopoly a dívaly se na televizi.

Charlie vzal Francesku do Andiama v Bernardstonu a po večeři si šli zatančit. Rozhodně to probíhalo jako na opravdové schůzce.

Poprvé od té doby, co ji znal, se Francesca nechovala tak, jako by každých pět minut chtěla vyběhnout ze dveří, když osaměli.

Vrtalo mu hlavou, co se s ní stalo.

„Nevím. Asi jsem dospěla,“ řekla, když se o tom zmínil. „Někdy mě ta moje válečná zranění dost unavují. Nosit jizvy jako šperky člověka časem zmáhá,“ dodala a Charlieho to potěšilo. Uvažoval, zda to způsobily deníky nebo jen zapracoval čas. Možná se pomalu uzdravovala. A pak ho překvapila, když mu oznámila, že příští týden jede do Paříže. Volal jí její právník. Prodávali s Pierrem poslední zbytky majetku a ona musela podepsat nějaké papíry.

„Copak ti je nemůžou poslat?“ divil se Charlie. „Kvůli pár podpisům letět takovou dálku.“ „Přejí si, abych to podepsala osobně. Pierre nechce, abych později tvrdila, že mě k něčemu nutil, že v tom byl nějaký podvod nebo že jsem něčemu nerozuměla, což stejně nebudu. Zřejmě má dojem, že když to uděláme tváří v tvář, nedojde k žádnému nedorozumění.“

„Doufám, že ti zaplatí cestu,“ řekl Charlie bez obalu, ale ona se usmála.

„Je to na můj účet. Ale to mi starosti nedělá. Spíš se bojím toho, až zase uvidím Pierra a jeho ženušku. Dřív se mi z toho dělalo špatně, teď ani nevím. Možná to bude užitečná zkušenost. Třeba mi na tom ani tolik nezáleží jako dřív. Někdy o tom pochybuju.“ Zamyšleně se na něho podívala. Za tu krátkou dobu, co se znali, viděl, že u ní nastala změna.

„Bojíš se jet do Paříže?“ zeptal se upřímně a vzal ji za ruku.

Někdy je těžké se vracet. Svým způsobem se i on děsil návratu do

Londýna, přestože po tom toužil.

„Trošku ano,“ přiznala se stydlivě. „Ale nezdržím se dlouho.

V pondělí odlétám a v pátek jsem zpátky. Když už tam jedu, chci navštívit pár přátel a trochu nakupovat.“

„Bereš s sebou Monique?“ zeptal se. Dělal si o obě starosti.

Věděl, že ta cesta bude něco jako zkouška.

„Musí do školy a je lepší, když u toho nebude. Nechci, aby měla pocit, že ji do toho zatahujeme. Bude u spolužačky.“

Charlie přikývl. „Zavolám jí.“

„Bude mít radost,“ řekla. Chvíli ještě tančili beze slov. Líbilo se mu držet ji v náručí, ale netroufl si udělat něco víc, přestože by chtěl. Stále ještě cítil, že není připravená. A on patrně také ne. V poslední době mu toho hodně proběhlo hlavou, mnoho změn a mnoho nových nápadů, například touha po dětech i to, že už se na Carole tolik nezlobí. Vlastně si ani nebyl jistý, jestli se na ni ještě vůbec hněvá. Přál jí jen to dobré. Pouze si toužil, aby dostal od života to, co ona. Nebo Sarah a Francois.

Cestou Charlie s Franceskou mluvil o denících a o zámečku. Kdyby se mu tak podařilo najít plány, které Francois vypracoval. Pro

Charlieho by to znamenalo skutečně mnoho. Ale zápisky se mu zdály mnohem cennější. Když přijeli k Francesčině domu, doprovodil ji dovnitř a Francesca zaplatila za hlídání. Monique už tvrdě spala. Bylo příjemné být s Franceskou sám.

„Bude se mi po tobě stýskat, až odjedeš,“ poznamenal a myslel to vážně. „Rád si s tebou povídám.“ Dlouho neměl žádnou přítelkyni a pak objevil nedávno ji. Ještě nevěděl, čím pro něho bude, ale jenom to, že si má s kým promluvit, je vzácné a báječné.

„Mně po tobě taky,“ pronesla tiše. „Zavolám ti z Paříže.“ Doufal, že to udělá. Řekla mu, kde bude bydlet. Byl to malý hotel na

Levém nábřeží a Charlie se zasnil. Nejraději by tam jel s ní.

Bylo by to tak romantické a mohl jí být oporou po jednáních s bývalým manželem. Jako Francois, který chránil Sarah před

Edwardem. Zmínil se o tom Francesce a oba se při té představě rozesmáli. „Byl by z tebe krásný rytíř v lesklém brnění,“ poznamenala jemně. Stála velice blízko.

„Myslím, že už trochu rezivím,“ podotkl a toužil jí dát polibek.

Při vzpomínce na Francoisovo gesto ji místo toho vzal za ruku a políbil ji na prsty. „Opatruj se,“ nabádal ji. Věděl, že musí jít, dřív než provede nějakou hloupost. Když odjížděl, dívala se za ním z okna.

Ten večer přečetl ještě kousek deníku, ale většina byla o domě a o tom, co na něm udělali přes zimu. Charlie usnul a zdálo se mu o Francesce.

Druhý den ho napadlo, že zajede za Franceskou a Monique, ale nakonec to neudělal. Místo toho vzal paní Palmerovou na oběd a musel se přemáhat, aby jí neřekl o denících. Ale chtěl, aby si je nejdřív přečetla Francesca, než je odevzdá. Gladys Palmerovou jeho pozornost potěšila a měli si toho tolik co vyprávět. Chtěl jí povědět o Carole a Francesce.

Jak den plynul, Charlie musel neustále na Francesku myslet.

Zavolal jim, jestli s ním nechtějí povečeřet, celé odpoledne však někde na bruslily, a když je konečně zastihl, byly už po jídle.

Ale Francesku jeho telefonát roztesknil. Poslední dobou byla sklíčená a Charlie měl podezření, že jí dělá starosti zítřejší cesta do Paříže. Měla odjet poté, co odveze Monique do školy.

Charlie se nabídl, že ji zaveze na letiště, ale už to měla domluvené jinak.

„Zavolám ti z Paříže,“ slíbila mu znovu a on doufal, že to myslí vážně. Cítil se jako dítě, které někdo opouští.

„Hodně štěstí,“ popřál jí, než zavěsili. Francesca poděkovala a prý ať od ní pozdravuje Sarah. To by rád udělal a ten večer jako obvykle pozorně naslouchal, ale nic neslyšel.

Týden se nekonečně vlekl a Charlie byl roztěkaný. Pokoušel se pracovat, začal malovat, četl si trochu v Sařině deníku a prohlédl si veškeré možné časopisy o architektuře, které mu přišly pod ruku. Párkrát zavolal Monique, ale Francesca se neozývala, až teprve ve čtvrtek. To mu konečně zavolala.

„Jak to probíhalo?“

„Skvěle. Pořád je to mizera, ale získala jsem spoustu peněz.“

Smála se a byla evidentně v dobré náladě. „A naše malá olympionička tloustne každou minutou. Pierre nesnáší tlusťošky.“

„To mu patří. Doufám, že do příští olympiády bude mít metrák.“

Francesca se znovu zasmála, ale v hlase zaslechl ještě něco jiného, nemohl však přijít na to, co to je. Pro něho bylo dopoledne, pro ni odpoledne. Za pár hodin měla chytit letadlo do

Bostonu. S tím zavoláním si ale dala načas. „Můžu tě zítra vyzvednout na letišti?“ nabídl se. Zaváhala a pak přijala.

„Není to moc daleko?“

„Myslím, že to zvládnu. Vezmu si kočár a najmu si pár indiánských průvodců. V neděli tam jsem.“ „Ano, jistě,“ řekla a pak jako by měla naspěch. „Musím si sbalit.

Uvidíme se zítra.“ Měla přiletět v pátek v poledne místního času.

„Budu tam čekat,“ ujistil ji.

Druhý den cestou do Bostonu se cítil jako malý kluk. Co když se s ním už nebude chtít přátelit? Co když bude mít věčně strach? Co kdyby to Sarah s Edwardem nikdy neskoncovala? Začínal mít pocit, že by měl Francesku čekat v jelenicových kalhotách a orlích perech, a ta myšlenka ho pobavila. Prošla celnicí dřív, než se k ní dostal. Asi v jednu hodinu se objevila u východu a spatřila ho. Vypadala lépe než kdykoli předtím. Měla na sobě světle červený kabát, který si koupila u Diora, a nechala si přistřihnout vlasy. Vypadala jako Francouzka a moc jí to slušelo.

„Jsem moc rád, že tě zase vidím,“ poznamenal. Vzal jí zavazadla a rychle pospíchali do garáže. Jakmile našli jeho vůz, vyrazili směrem na Deerfield. Představil si, jak dlouho to trvalo Sarah před dvěma sty lety. Čtyři dny oproti dnešní hodině a deseti minutám. A dalších deset do Shelburne Falls. Celou cestu si povídali a Francesca mu řekla, že první deník už přečetla.

Chvilku o něm mluvili a pak se ho zeptala, jestli přes týden dokončil další, ale zahanbeně se na ni podíval a zavrtěl hlavou.

„Byl jsem hrozně nervózní,“ přiznal se.

„Proč?“ Zřejmě ji to překvapilo. Byl k ní upřímný.

„Pořád jsem na tebe myslel. Nechtěl jsem, aby ti ublížil.“

„Ani nevím, jestli je to ještě možné,“ pronesla a dívala se přitom z okna. „Je to divné. Dlouho jsem ho neviděla, ale celou dobu jsem si myslela, že má zázračnou moc ničit mi život. Což se mu skoro povedlo. Ale nevím, co se od té doby, kdy jsem ho viděla naposled, stalo. Něco se změnilo. Je prostě jen moc sobecký a už to není ten hezký Francouz, kterého jsem milovala. Ano, hodně mi ublížil, ale myslím, že jsem z toho venku. Vážně mě to překvapilo.“

„Teď jsi svobodná,“ podotkl jemně. „Mám dojem, že se totéž stalo mně s Carole. Sice jsem ji neviděl, ale jak může mít člověk něco společného s ženou, která si bere někoho jiného, čeká s ním dítě. a nikdy nechtěla moje., je to něco jako prohra.“ V tom byl ten rozdíl. Oni byli poražení. Pierre a Carole to zpackali, ale možná že jen získali, co chtěli a co jim chybělo. Ale

Francesca a Charlie chtěli zvítězit.

Sarah nakonec vyhrála. Poté, co měla odvahu opustit Edwarda, našla všechno u Francoise. Francesca přikývla na souhlas a oba se pak odmlčeli. Dovezl ji až k domu a pomohl jí se zavazadly. Ve dveřích se na ni tázavě podíval.

„Kdy tě zase uvidím?“ zeptal se dychtivě. Pohlédla mu s nepatrným úsměvem do očí, ale neodpověděla. „Co jít třeba zítra na večeři ve třech?“ navrhl, protože na ni nechtěl tak rychle naléhat, ačkoli by chtěl.

„Monique jde na oslavu narozenin, kde i přespí,“ řekla Francesca a trochu znervózněla.

„Mohl bych ti udělat večeři u mě doma?“ zeptal se jí a ona přikývla. Trochu to nahánělo strach. Jim oběma. Ale bude tam

Sarah, alespoň její duch. Vzápětí Charlie políbil Francesku na tvář. Naprosto se lišila od té ženy, kterou tehdy poprvé potkal.

Byla opatrná, někdy ještě vyplašená, ale nikoli zahořklá, rozzlobená nebo zničená tím, co se jí stalo. A Charlie také ne.

„Vyzvednu tě v sedm,“ dodal. Poděkovala mu za odvoz z Bostonu a

Charlie se rozloučil.

Vrátil se domů a z pouhé nervozity sáhl po posledním deníku.

Přerušil četbu ve chvíli, když byli pohodlně usazení v jejich novém domě, a Francois dlouho nemusel nikam s armádou odjet.

Sarah stále pokračovala v líčení situace mezi Šóníi a Miamii na západě a o neoprávněném osídlování indiánského území bělochy. Tím se vše ještě zhoršilo.

V létě 1793, rok po narození Francoise, měli dalšího potomka.

Tentokrát zase holčičku a přišla na svět skoro stejně rychle jako její sestřička. A jak Charlie pokračoval ve čtení deníku, uvědomil si, že se dítě narodilo přímo v ložnici, ve které teď spí. Pojmenovali ji Marie-Ange, protože Sarah tvrdila, že vypadá jako anděl.

Sarah byla ze své malé rodinky nadšená a měla radost, že Francois nemusel nikam na delší dobu odjet s armádou. Vylepšoval neustále dům a Sarah ve svých zápiscích zaznamenala všechny architektonické detaily. Charlie dostal chuť znovu začít okamžitě prozkoumávat dům a hledat každou maličkost, o které se zmínila.

Rovněž zapsala, že v tomtéž roce zemřel plukovník Stockbridge a oplakávali ho všichni, kteří ho znali. Nový velící důstojník byl mnohem ctižádostivější. Byl to přítel generála Waynea, jenž se stal novým velitelem Západní armády a celý rok strávil výcvikem vojsk, aby dostali náčelnáka Malou želvu. Od té doby, co generál

St.Clair odešel do výslužby po své poslední zdrcující porážce, se prozatím nic nedělo.

Byla to doba věnovaná rodině a Sarah žila klidně, zápisy v jejích denících však byly čím dál kratší a méně časté. Zřejmě měla plné ruce práce se svými třemi dětmi, farmou a manželem.

Ale na podzim roku 1793 se Sarah se znepokojením zmínila, že

Francoisův přítel Velký strom se znovu pokusil o mírové rozhovory se Šóníi a byl odmítnut. Problém spočíval v tom, že Šóníové se zpočátku spojili s Brity, takže když byli Britové poraženi, americká armáda se domnívala, že Šóníové by měli z území Ohia odejít s nimi a vzdát se ho ve prospěch osadníků. Ale Šóníové nechtěli jít společně s Brity ke dnu, odmítali nyní opustit své území, žádali za něj odstupné padesát tisíc dolarů a roční rentu deset tisíc dolarů, což bylo vyloučené. Neslýchané. A generál

Wayne neposlouchal. Ani chvilku.

Celou zimu pokračoval ve výcviku svých vojsk ve Fort Washingtonu, dále ve Fort Recovery a Fort Greenville v Ohiu. Nic ho nedokázalo odradit a všichni s ním nakonec souhlasili. Modrý kabát a Malá želva, podle nich dva nejvzpurnější válečníci, musí být poraženi.

Dosud se to však nikomu nepodařilo.

Mluvilo se o válečném tažení, které měl generál Wayne uskutečnit v květnu 1794, ale nedošlo k

němu a Sarah se nesmírně ulevilo.

Těšila se na poklidné léto a začala popichovat Francoise, že je víc osadník než válečník či indiánský bojovník. Teď byl „starý muž“ a „farmář“. A to se jí moc líbilo. Psala, že ve třiačtyřiceti byl stále krásný, a těšilo ji, že už neriskuje život u armády. Ve skutečnosti uvažovali, že se všemi třemi dětmi navštíví v létě Irokéze, jelikož tentokrát zřejmě neotěhotněla.

Byla to první pauza od té doby, co s Francoisem žili. Z jejích zápisků vyplývalo, že své děti velmi milovala. Ale současně bylo jasné, že zbožňovala i svého manžela. Francois byl opravdu její životní láskou a ze všeho nejvíc si přála, aby mohli společně zestárnout a radovat se z rodiny. Občas se bála jeho neklidných nálad, ale u muže jako on to považovala za normální a většinou byl spokojený, že je pohromadě s rodinou.

Když Charlie začal číst její zápis z počátku července toho roku, poznal, že se jí třásla ruka. Třicátého června v Ohiu napadli

Modrý kabát a Malá želva nákladní karavanu s doprovodem sta čtyřiceti mužů, následoval útok Ottawovů na Fort Recovery a za pár dnů poslal nový velitel deerfieldské posádky Francoisovi vzkaz. Během měsíce měly do Fort Recovery vyrazit téměř čtyři tisíce mužů z pravidelné armády a domobrany z Kentucky, aby se pokusili problém vyřešit. Bylo to obrovské množství lidí, dokonce i Francois takové ještě nezažil. A jak se dalo očekávat, generál

Wayne chtěl, aby Francois jel s nimi. Jeho rozsáhlé znalosti o indiánských kmenech a schopnost jednat se všemi, i s těmi nejnepřátelštějšími bojovníky, byly pro ně neocenitelné. Ale

Sarah dělala, co mohla, aby tomu zabránila. Dokonce Francoise úpěnlivě prosila, aby nejezdil alespoň kvůli dětem, a schválně ho urážela, že je moc starý na to, aby přežil. On se ji však snažil pouze uklidňovat.

„Jak se mi může něco stát, když nás bude tolik? Vždyť mě ani nenajdou,“ chlácholil ji a byl si přitom vědom svého smyslu pro povinnost.

„To je hloupost a ty to víš,“ přela se. „Můžou zabít tisíce lidí a taky že zabijí. Nikdo nedokáže porazit Modrého kabáta a teď se k němu přidal i Tecumseh.“ Díky tomu, že ji Francois do všeho zasvětil, věděla o těch záležitostech všechno. Tecumseh byl známý jako největší válečník ze všech. Sarah nechtěla, aby se k nim

Francois vůbec přiblížil.

Ale koncem července podlehla. Francois jí slíbil, že už nikdy neodejde, pokud si to přeje, ale nemohl generála Waynea odmítnout, teď když si ho zvlášť vyžádal. A popravdě řečeno věděl, že tam může být užitečný.

„Nemůžu teď nechat své přátele na holičkách, lásko.“ Byl to především čestný muž. A přestože se s ním ustavičně kvůli tomu hádala, věděla, že ho nic nedokáže zastavit. Celou noc před jeho odjezdem však žalostně plakala. Nemohl dělat nic jiného než ji k sobě tisknout a líbat ji. Těsně před svítáním se s ní pomiloval a Sarah se přistihla, že se modlí, aby otěhotněla. Tentokrát měla tu nejhorší předtuchu, ale Francois ji něžně políbil a připomněl jí, že mívá stejné pocity, kdykoli jede třeba jen do Deerfieldu.

„Chceš si mě přivázat k zástěře jako naše děti,“ řekl s úsměvem.

Částečně to byla pravda, ale také věděla, že pokud se Francoisovi něco stane, nikdy se s tím nevyrovná. A když za svítání viděla, jak sedí obkročmo na koni, bylo jí jasné, co je zač a koho miluje. Vypadal stejně jako válečník, který ji tehdy před necelými pěti lety, když se s ním střetla v lese. Byl pyšný jako orel vysoko na obloze a i ona dávno poznala, že ho nemůže tak rychle připoutat k zemi. „Dávej na sebe pozor,“ zašeptala, když ji naposledy políbil.

„Vrať se mi brzy., bude se mi stýskat.“

„Miluju tě, statečná malá squaw,“ řekl a usmál se na ni ze hřbetu své grošované kobyly, kterou mu kdysi dávno v jiném životě darovali Irokézové. „Vrátím se dřív, než se nám narodí další,“ dodal se s smíchem. Pak vyjel tryskem do údolí a Sarah se za ním dlouho dívala. Když se vrátila dovnitř k dětem, stále ještě v duchu slyšela dusot koňských kopyt.

Ten den ležela celé hodiny v posteli, myslela na něho a litovala, že mu v tom nedokázala zabránit. Ale ať si říkala cokoli, věděla, že by stejně odjel. Musel.

V srpnu se u posádky dozvěděla, že bez úhony dorazili do Fort

Recovery a postavili dvě nové pevnosti, Fort Defiance a Fort

Adams. Jejich zvědové jim oznámili, že náčelník Malá želva se chystá jednat o míru, ale jak Tecumseh, tak Modrý kabát o tom nechtěli ani slyšet. Byli rozhodnuti armádu porazit. Ale skutečnost, že alespoň jeden z velkých válečníků byl ochotný ustoupit, se dala považovat za dobré znamení a muži u posádky byli přesvědčení, že Wayne se čtyřmi tisíci muži, které má k dispozici, nad Tecumsehem i Modrým kabátem co nejdřív zvítězí.

Sarah však celý měsíc provázel neklid. Srpen jí tupě bzučel kolem hlavy jako roj včel a ustavičně jí dával žihadla její vlastní úzkosti. Koncem měsíce se strachovala ještě víc. Neměla žádné zprávy. Pak konečně celá posádka začala mluvit o něčem, co se dalo považovat za porážku. Dvacátého srpna provedl generál Wayne skvělý útok na Modrého kabáta u Fallen Timbers. Čtyřicet Indiánů padlo nebo bylo vážně zraněno a armáda utrpěla jen nepatrné ztráty. Uplatnili vynikající strategii a během tří dnů Indiány nemilosrdně porazili. Modrý kabát ustoupil. A generál Wayne triumfálně postupoval přes Ohio k domovu. To byl důvod k oslavě, přesto se Sarah dělalo skoro špatně, když to poslouchala. Věděla, že nebude mít klid, dokud se k ní Francois v pořádku nevrátí.

Čekala na něho nebo na zprávy o něm od několika mužů, kteří se do oblasti už vrátili. Mnoho jich ještě zůstalo na západě, aby pokračovali v boji. Modrý kabát byl přemožen, ale ani on, ani Tecumseh ještě nepřiznali úplnou porážku. Možná se Francois rozhodl, že zůstane na západě, aby pokračoval v boji až do definitivního konce. Ale to se zdálo nepravděpodobné. Mohlo to trvat roky nebo přinejmenším měsíce a Sarah se domnívala, že

Francois by se toho nezúčastnil.

Ale v polovině září, kdy se k ní stále ještě nic nedoneslo, byla zoufalá a obrátila se na plukovníka Hinkleyho, velitele deerfieldské garnizony, aby se za každou cenu pokusil něco dozvědět od mužů vracejících se z Fallen Timbers. Bezmála dva měsíce už nedostala žádnou zprávu. Plukovník slíbil, že udělá, co bude v jeho moci, aby její muka zmírnil.

Ten den odpoledne jela domů za doprovodu pouze jednoho svého pomocníka, a když dorazila na místo, zastihla děti, jak se smějí a hrají si. Posadila se a sledovala jejich dovádění. Náhle měla pocit, že zahlédla nějakého muže, jak je od lesa pozoruje. Měl na sobě indiánský oděv, ale viděla, že to není Indián. Byl to běloch, ale dřív než se ho stihla na něco zeptat nebo za ním někoho poslat, zmizel. Ten večer dlouho stála venku a dívala se na západ slunce. Měla tísnivý pocit.

Za dva dny toho člověka spatřila znovu. Tentokrát se zdálo, že ji pozoruje, ale pak se ztratil ještě rychleji než předtím. Za týden po její návštěvě v garnizoně za ní velitel přijel osobně. Právě dostal zprávu od zvěda, který se vrátil z Ohia. A Sarah to věděla ještě dřív, než to vyslovil. Francois padl u Fallen Timbers.

Zahynulo pouze třiatřicet mužů a on byl mezi nimi. Sarah to tušila. Vždycky věděla, že ho Modrý kabát zabije. Cítila to. A uvědomila si, kdo byl ten muž v lese. Ten, který ji pozoroval a pak jako by se rozplynul., byl Francois. Přišel se s ní rozloučit. Viděla ho.

Seděla naprosto nehybně, když jí plukovník Hinkley oznámil zprávu, po níž se jí zhroutil svět, a pak se urychleně vzdálil.

Sarah stála a dívala se na údolí, které Francois tak miloval, na místo, kde se setkali, a v srdci cítila, že ji nikdy neopustí.

Druhý den za svítání si vyjela k vodopádu, který měli tak rádi a kde ji poprvé políbil. Měla tolik vzpomínek., tolik věcí, které mu ještě chtěla říct., a už také zjistila, že nebudou žádné další děti., Marie-Ange byla poslední.

Francois byl veliký válečník, skvělý člověk, jediný muž, kterého kdy milovala. Bílý medvěd. Francois de Pellerin. Věděla, že musí jet k Irokézům, aby jim to oznámila. Stála u vodopádu a usmívala se přes slzy, když vzpomínala na to, čím vším byl., vším, co milovala. a věděla, že ho

nikdy neztratí.

Když Charlie dočetl stranu, stékaly mu po tvářích slzy. Jak se to mohlo stát? Žili spolu jen čtyři roky. Jak je to možné? Jak mohla jedna žena tolik dávat a dostávat tak málo? Pouhá čtyři léta s mužem, kterého milovala, a přesto to Sarah takto necítila. Byla vděčná za každý den, za každý okamžik a za jejich tři děti.

V příštích letech zápisů ubývalo a byly kratší, přesto z toho

Charlie poznal, že se jí žilo spokojeně. Zdálo se, že je se vším smířená. V domě, který pro ni Francois postavil, se dožila osmdesáti let. Už se nikdy znovu nezamilovala a na Francoise nezapomněla. Stejně jako on žila dál v jejich dětech. Muže na mýtině Sarah už nikdy nespatřila. Věděla, že jí tehdy přišel

Francois dát naposledy sbohem.

Poslední zápis v deníku byl jiným písmem. Napsala ho její dcera.

Psala, že její matka měla dobrý život a dožila se vysokého věku, a přestože ona sama svého otce nikdy nepoznala, věděla, že to byl vynikající člověk. Psala, že jejich láska, odvaha a společné pouto byly příkladem pro všechny, kteří je znali. Napsala to v den, kdy Sarah zemřela a kdy u ní v ložnici našla truhlu s deníky. A pod svůj záznam na poslední straně se podepsala jako

Francoise de Pellerin Carverová. A pak ještě doplnila: Bůh jim žehnej. A datum 1845. Rukopis se velmi podobal matčinu. Tím zápisy končily. Už se nikdo nedozví, co se stalo s jejími dětmi. „Sbohem,“ zašeptal Charlie a po tvářích mu dál tekly slzy. Ani na okamžik nedovedl pomyslet na to, co by bez deníků dělal. Jakým darem byla Sarah v jeho životě, jak neobyčejná to byla žena. a Francois, kolik jí dokázal dát za tak krátkou dobu. Bylo těžké si to představit. Charlieho hluboce dojalo všechno, co se o nich při čtení dozvěděl. Když šel ten večer do ložnice a myslel přitom na Sarah, zaslechl, jak na podlaze zašustěla hedvábná sukně, a bezděčně zvedl oči. Zahlédl postavu v modrých šatech, jak se mihla kolem a vzápětí zmizela, takže si nebyl jistý, jestli se to odehrálo ve skutečnosti, nebo v jeho fantazii. Nebo spatřil něco podobného jako tehdy Sarah onoho muže na kraji lesa. Přišla se s

Charliem snad rozloučit? Dozvěděla se nějak, že našel její deníky? Bylo to neuvěřitelné. Tím, že se mu znovu zjevila, ho naposledy obdarovala, říkal si, když tam v tichu stál a cítil se jakoby o něco oloupený.

Charlie se chtěl někomu svěřit, že zemřela, zavolat Francesku a povídat si s ní o Sarah a Francoisovi. Ale vzápětí to zavrhl.

Pokazilo by jí to zbytek četby. Nesměl to udělat a kromě toho byly tři ráno. Místo toho si lehl do postele a stále měl Sarah před očima, stále přemýšlel o všem, co přečetl, a truchlil nad

Francoisovou smrtí u Fallen Timbers a i nad její o mnoho let později. V domě se neozval ani hlásek a Charlie za chvilku tvrdě spal.

23. kapitola

Druhý den Charlieho probudilo slunce proudící do pokoje a tíživý pocit v prsou, jako by se přihodilo něco hrozného. Takhle se probouzel celé měsíce potom, co ho Carole opustila, a napadlo ho, zda to zase není kvůli ní, ale uvědomil si, že ne. Bylo to něco jiného, ale nemohl se rozpomenout. a pak mu to došlo. Bylo to kvůli Sarah. Francois zemřel. A ona také, téměř o padesát let později. Tak dlouho žila bez něho.

Nejhůře ovšem Charlie nesl, že teď neměl co číst. Opustila ho. A dala mu ještě jednu lekci, že život je tak krátký a jeho okamžiky tak vzácné. Co kdyby dveře svého srdce Francoisovi nikdy neotevřela? Měli pouze čtyři krátké roky, přesto prožila nejlepší část svého života a navíc porodila tři děti. Tím se všechno, co se jí přihodilo dřív, zdálo naprosto bezvýznamné. A když ráno stál ve sprše a opět o ní přemýšlel, vrátil se v myšlenkách k Francesce. Od cesty do Paříže se změnila. Poznal jí to na očích, když na ni čekal na letišti.

Mnohem důležitější ale bylo, že mu to dovolila. Začal se oblékat a najednou se nemohl dočkat, až ji uvidí. Uvědomil si, že oba možná čeká úplně nový život. Zdálo se mu, že den se povleče nekonečně dlouho do sedmi do večera, kdy ji měl vyzvednout. A jak na to pomyslel, uslyšel klepátko na hlavních dveřích. Zajímalo by ho, kdo to může být, nejspíš Gladys Palmerová. Nikdo jiný ho ve městě neznal kromě ní a Francesky, a s tou se měl sejít až u večeře. Nemohl teď pochopit, proč ji nepozval, aby spolu strávili celý den. Udělal pěknou hloupost. Seběhl po schodech, podíval se z okna a vtom ji spatřil. Stála tam, čekala na něho a tvářila se vyplašeně.

„Omlouvám se,“ vyhrkla nervózně. Mračila se, ale přesto vypadala nádherně. Pozval ji dál a ona zůstala stát v hale. Charlie se usmíval. „Jen mě napadlo., odvezla jsem Monique ke kamarádce, byla jsem kousek odtud a. tak jsem si řekla, že.“ V očích měla slzy a byla velmi rozrušená. Myslela si, že sem neměla chodit, ale přišla. „Včera večer jsem dočetla ten deník. Zrovna je v Bostonu a chystá se do Deerfieldu.“

„To jsi teprve na začátku,“ řekl zamyšleně a podíval se na ni.

„Možná my všichni. Já včera večer dočetl poslední. Měl jsem pocit, jako by mi někdo umřel.“ A také zemřel, ale to se stalo velice, velice dávno. Stále po ní však truchlil. „Jsem rád, že ses tady zastavila. Vůbec jsem netušil, kdo mi to klepe na dveře, jestli policie nebo bytná. Jsem strašně rád, žes to byla ty.“

Znovu na ni něžně pohlédl a náhle dostal nápad. Možná že jim to přinese štěstí nebo to pro ně bude mít později zvláštní význam.

„Nechceš si se mnou vyjet?“

„Ráda,“ odpověděla s úlevou. Stálo ji hodně odvahy přijít za ním a stále z toho byla trochu rozrušená. „Kam pojedeme?“ vyzvídala nervózně.

„Uvidíš,“ prohodil záhadně. Vzal si kabát a vyšli ven. Ujeli nevelký kus cesty, který tak často urazila Sarah, dokonce i v těhotenství. A pak to Francesca poznala. Jednou se tady toulaly s Monique. Obě z toho byly u vytržení. Udělaly si tu piknik. Ale pouze Charlie věděl, že je to vodopád, o němž zhusta psala Sarah ve svých denících. „Je to nádhera, viď?“ řekl, když se zastavil vedle ní. Vodopád byl zamrzlý, ale přesto působil velkolepě. „Pro ně tohle místo mělo zváštní význam.“ Pamatoval si proč, ačkoli

Francesca to ještě nevěděla. A bez dalších slov přitáhl Francesku zvolna k sobě a políbil ji. Od té doby, co se poznali, si toho řekli až dost o minulosti, přítomnosti i budoucnosti, o tom, co by neudělali a co by nesnesli, o lidech, kteří je zradili, a o jizvách, jež jim navždy zůstanou. Možná bylo načase nechat mluvení a následovat příkladu Sarah a Francoise.

Cítila, jak jí na prsou bije jeho srdce, a když se od ní konečně odtáhl, usmála se na něho a velmi něžně mu položila ukazováček na rty.

„Jsem ráda, žes to udělal.“ Mluvila šeptem.

„Já taky,“ řekl udýchaně. „Myslím, že bych to bez tebe už déle nevydržel.“

„To mě těší. Byla jsem tak hloupá,“ přiznala Francesca, když se posadili na balvan s důvěrně známou prohlubní, a Charliemu vrtalo hlavou, jestli je to totéž místo, na němž Francois políbil Sarah.

Doufal, že ano. „Když jsem o ní četla, uvědomila jsem si, že všechno, co se mi stalo, je tak bezvýznamné.“ Francesca byla teď mnohem uvolněnější.

„Není to bezvýznamné,“ opravil ji a pak ji opět políbil. „Je to jen za tebou., to je rozdíl. Vyřešilas to.“ A Francesca věděla, že je to i Sařinou zásluhou.

Přikývla. Potom se chvíli procházeli a Charlie ji vzal kolem ramen. „Mám takovou radost, žes ke mně ráno přišla,“ řekl a myslel to vážně.

„Já taky.“ Usmála se a vypadala o několik let mladší, než když ji poprvé potkal. Bylo mu čtyřicet dva a jí třicet jedna a měli před sebou celý život. Byli zhruba ve stejném věku jako Sarah a

Francois na konci svého společného života. Jenže ten jejich teprve začínal. Byl to zvláštní pocit, zejména po tom, kdy byli oba přesvědčení, že jejich život skončil. A teď toho bylo tolik, o čem mohli

přemýšlet, snít a v co doufat.

Nakonec se vrátili do zámečku a Charlie se jí zeptal, jestli jí ještě může uvařit tu večeři. Vážnost té otázky ji rozesmála. „Bál jsem se, že tě to se mnou přestane za chvilku bavit,“ vysvětloval jí, „protože jsi přijela tak brzy.“

„Kdyby to byla pravda, mohl by to být vážný problém. Ale ve skutečnosti. to tak není.,“ dodala a Charlie ji v autě políbil. Pak ještě jednou, když vystoupila, a najednou se od něho nedokázala odtrhnout. Jako by z nich vyprchala veškerá osamělost, bolest a vztek a zůstala jen vroucnost, úleva, štěstí a vzájemná láska. Dlouho stáli venku na zahradě, mluvili a líbali se.

Charlie jí svěřil, že chce navrhnout Gladys Palmerové, že od ní zámeček koupí. Prý posledních několik dnů uvažuje o tom, že si v Shelburnu otevře ateliér a zaměří se na restaurování starých domů. Francesca se při jeho slovech usmívala. Byli tak zabraní do hovoru, že si vůbec nevšimli ženy, která je s úsměvem pozorovala z horního okna. Dívala se na ně se spokojeným výrazem, a jakmile Charlie odemkl dveře a vešel s Franceskou dovnitř, zmizela za záclonou. Charlie něco Francesce vykládal o domě a ona přikyvovala. Ruku v ruce vyšli nahoru, oba se přitom trochu chvěli a nevydali ani hlásku, když vstoupili do Sařiny ložnice.

Nikdo tam nebyl. Nepřišli však hledat Sarah. Stejně byla pryč.

Přišli najít jeden druhého. Pro ně to byl teprve začátek.