Danielle Steel Dvojník

1.

Moje první, a prozatím jediné manželství skončilo přesně dva dny před dnem Díkůvzdání. Ten okamžik si vybavuji naprosto dokonale.

Ležela jsem zrovna na podlaze naší ložnice a zpola zalezlá pod postel jsem lovila pantofel. Na sobě jsem měla svou oblíbenou opranou flanelovou košili se stojáčkem. Právě v tu chvíli vešel do ložnice můj manžel v šedých flanelových kalhotech a saku. Jako vždy vypadal úhledně, bez jediné poskvrnky. Zaslechla jsem ho říkat něco nezřetelného zrovna ve chvíli, kdy jsem objevila brýle, co jsem ztratila už před dvěma lety, svítící umělohmotný náramek, o jehož ztrátě jsem neměla ani tušení, a červenou botičku, která musela patřit mému synkovi Samovi, když byl ještě batole. V době nálezu červeného capáčku bylo Samovi šest let. Tak tohle vypovídalo o generálních úklidech v našem domě ažaž. Zřejmě ani jedna z toho procesí uklízeček, které prošly naším domem, v životě pod postel ani nenakoukla.

Když jsem se opět vynořila na světlo, Roger se na mě podíval a já si zdvořile upravila noční košili. Tvářil se trapně upjatě, zatímco mně po mé průzkumné výpravy pod postel ještě trčely vlasy kolmo vzhůru.

„Co jsi říkal?“ zeptala jsem se s úsměvem, protože jsem netušila, že jedna z borůvek na koláčku, který jsem smlsla před hodinou, se vybraně uhnízdila v mezírce u mého špičáku. Zjistila jsem to až o půl hodiny později, když už jsem měla nos zčervenalý pláčem a náhodou jsem se zahlédla v zrcadle. Ovšem v tomto bodě vyprávění jsem se stále ještě usmívala a v nejmenším netušila, co bude následovat.

„Požádal jsem tě, aby sis sedla,“ pravil Roger a se zájmem si prohlížel můj úbor, můj účes, můj úsměv. Odjakživa mi dělalo potíže inteligentně diskutovat s člověkem, který je oblečený do obleku, zatímco já si hovím v jedné ze svých milovaných nočních košil. Vlasy jsem měla sice umyté, ale zatím jsem od včerejšího večera neměla čas do nich hrábnout hřebenem, nehty jsem měla upravené a čisté, ale už dávno jsem se vzdala laku, bez kterého jsem na studiích nedala ani ránu. Usoudila jsem, že bez něj vypadám víc intelektuálsky. Kromě toho byla s lakováním úděsná práce! Koneckonců, byla jsem už vdaná. V daném okamžiku jsem pořád ještě zastávala klamný názor, že vdaná ženská se už nemusí tolik snažit. Očividně jsem se krutě mýlila, což jsem se měla dozvědět jen o pár minut později.

Posadili jsme se naproti sobě na dvě atlasem potažená křesla, jež stála u nohou naší manželské postele, a já si už potisící v duchu řekla, že je blbost mít je zrovna tam. Vždycky se mi zdálo, že se od nás čeká, že se na ně posadíme a povedeme diplomatické rozhovory o tom, zda a kdy si půjdem lehnout. Roger však tvrdil, že ta křesla se mu takhle zamlouvají, prý mu připomínají jeho matku. Nikdy jsem v tohle tvrzení nehledala hlubší význam, což mohlo zčásti představovat jádro problému. Roger o své matce mluvil hodně a často.

Tvářil se, jako by mi chtěl sdělit něco důležitého, a já si zatím pečlivě zapínala košili až ke krku a v litovala jsem, že jsem se už nestačila převléknout do trička a džínsů, jež po většinu doby tvořily moji uniformu. Moje vlastní sexuální přitažlivost mi na srdci rozhodně příliš neležela. Daleko víc starostí jsem si dělala se svými povinnostmi, s dětmi, s rolí strážkyně Rogerova rodinného hnízda. Sex byl něco, s čím jsme si občas pohráli, i když jen zřídka. A poslední dobou už vůbec ne.

„Jak je ti?“ zeptal se a já se zazubila, pravda, kapku nervozně.

Ta proklatá borůvka na něho zlomyslně zamrkala, ale o tom jsem samozřejmě neměla potuchy. „Jak mi je? Řekla bych, že prima. Proč? Jak vypadám?“ Napadlo mě, že mi Roger chce třeba naznačit, že mu připadám nemocná nebo tak něco, ale už po chvilce mi došlo, co ta otázka měla znamenat.

Seděla jsem tedy a čekala, že se mi svěří, že ho povýšili, že ho vyrazili nebo že mě vezme na

dovolenou do Evropy, jak se několikrát skutečně stalo, když měl dost času. Občas mě vzal na výlet jen jako překvapení, byl to jeho způsob, jak mi prozradit, že dostal padáka. Tentokrát mu však v očích ten typicky číhavý pohled neseděl. Nešlo ani o jeho zaměstnání, ani o dovolenou. Bylo to úplně nové a nečekané překvapení.

Na pozadí toho atlasového křesla vypadala má noční košile dost otřepaně. Zapomněla jsem, jak je ten potah kluzký, a teď jsem se po něm zvolna sunula dopředu do nesmírně nepohodlně polohy. Na tom prastarém a cudném flanelu se temnělo pár cákanců. Protože mi v noci bývala zima, nosívala jsem pod košilí ještě otřepané triko. Můj vzhled mě osobně docela uspokojoval, koneckonců, byla jsem vdaná třináct let! Šťastná třinácka, či aspoň do té chvíle šťastnou bývala. Pohled na Rogera mi připadal stejně důvěrně známý jako pohled na moji flanelovou noční košili. Měla jsem pocit, že jsem za něho provdaná už od nepaměti, a samozřejmě jsem nepochybovala o tom, že za něho zůstanu provdaná až do skonání věků. Vyrůstali jsme spolu, znala jsem ho od dětství a dlouhá léta byl mým nejlepším kamarádem, jedinou lidskou bytostí, které jsem na tomhle světě upřímně důvěřovala. Věděla jsem, že i kdyby měl sto chyb — a přitom jich měl pramálo — nikdy v životě by mi neublížil. Tu a tam se choval kapku mrzoutsky, jako většina mužských, a dělalo mu potíže udržet si práci, ale nikdy mi vážně neublížil a nikdy se ke mně nezachoval podle. Pokud jde o kariéru, Roger nikdy nedosáhl ohromujícího úspěchu.

Když jsme se vzali, koketoval trochu s reklamou a potom vystřídal řadu míst v oblasti marketinku. Byla to spíš nevýhodná než výhodná zaměstnání, ale mně na tom nikdy moc nesešlo. Byl milý a ke mně se choval báječně. Manželství s ním mi vyhovovalo. A díky mému dědečkovi, který pro mě před smrtí založil svěřenecký fond, jsme měli dost peněz nejenom k přežítí, ale dokonce jsme si mohli dopřávat i mírný přepych. Dědečkův fond zabezpečil mně, Rogera i děti, a umožnil mi stavět se k Rogerovým finančním omylům značně shovívavě. Přiznejme si, a já se s tím smířila už před lety, že pokud jde o vydělávání peněz a udržení si dobrého místa, neměl na to Roger zkrátka vhodné buňky. Zato měl spoustu jiných dobrých vlastností. Uměl to skvěle s dětmi, v televizi se rád díval na stejné pořady jako já, oba jsme s oblibou trávili léto na Cape, oba jsme zbožňovali náš newyorský byt, Roger nechával na mě výběr filmu, na který půjdeme při naší každotýdenní návštěvě kina, i kdyby to měl být sebevětší doják, a měl senzační nohy. A když jsme spolu spávali na koleji, věřila jsem, že v posteli vedle něho vybledá i Casanova. Přišla jsem s ním o panenství. Oba jsme měli stejný hudební vkus a při tanci mi Roger broukal do ouška.

Byl báječný tanečník, prvotřídní otec a můj nejlepší kamarád. A že si nedokázal udržet místo, no a co? Tenhle problém za mě vyřešil dědeček. V životě by mě nenapadlo, že bych mohla nebo měla chtít víc. Roger mi ke štěstí stačil vrchovatě.

„Tak copak je?“ zeptala jsem se ho zvesela a přehodila si jednu nahou nohu přes druhou. Neholila jsem si nohy už celé týdny, ale co, beztak byl listopad a jí věděla, že Rogerovi na tom zase tak moc nezáleží. Neprocházela jsem se přece po pláži, jen jsem mluvila s Rogerem a seděla přitom u nohou naší postele na jedné z těch pitomých klouzavých atlasových židlí a čekala, s jakým překvapením se vytasí.

„Chtěl bych ti něco říct,“ začal a zkoumavě si mě prohlížel, jako by v hloubi duše věděl, že jsem připoutaná k načasované bombě a že se každou chvíli můžu rozprsknout na tisíc kousků. Ale kromě toho strniště na nohou a borůvky v zubech jsem byla poměrně neškodná, jako ostatně odjakživa. Jsem poměrně pohodová osoba, většinou je se mnou prima zábava a nikdy jsem na Rogera neměla velké nároky. Vycházeli jsme spolu mnohem líp než většina kamarádů, aspoň jsem si to namlouvala a byla jsem za to vděčná osudu. Pevně jsem věřila, že nám je souzeno zůstat jeden s druhým. Zastávala jsem názor, že padesát let života strávených po

Rogerově boku není tak špatná vyhlídka. Rozhodně ne pro něho, a pro mě jakbysmet.

„Copak se děje?“ otázala jsem se tedy láskyplně. V duchu jsem se ptala, jestli ho zase nevyrazili. Pokud ano, nebyla by to pro žádného z nás zvláštní novinka. Už jsme si tím prošli několikrát, třebaže poslední dobou se ohledně této záležitosti choval dost nedůtklivě a jeho zaměstnání trvala

stále kratší a kratší dobu.

Měl pocit, že šéf si na něho zasedl, že nikdo nedoceňuje jeho talent, a že „nemá zapotřebí nechat si v práci kálet na hlavu“.

Soudila jsem, že nás čeká opět jedno z těchhle období, protože v posledních šesti měsících byl popudlivější než obvykle.

Ustavičně omílal, že nevidí důvod, proč vůbec pracovat, a mluvil o tom, že se mnou a dětmi stráví rok v Evropě nebo že se pokusí napsat filmový scénář či knihu. O něčem podobném se nikdy předtím ani nezmínil a já si říkala, že na něho dolehla jistá krize středního věku, protože jinak by těžko uvažoval o výměně každodenní úřednické otročiny za „umění“. Ale i kdyby to chtěl realizovat, dědečkův svěřenecký fond by nás podržel i v tomhle.

V každém případě jsem ho nechtěla uvádět do rozpaků a ani slůvkem jsem se nezmínila o jeho častých selháních v nekonečné řadě zaměstnání či o skutečnosti, že můj zemřelý dědeček už roky podporuje celou naši rodinu. Chtěla jsem mu být dokonalou manželkou, a i když nebyl zrovna mágem světa vysokých financí, taky mi to nikdy nesliboval. Nepřestávala jsem ho považovat za senzačního mládence.

„Tak do toho, miláčku!“ vybídla jsem ho a natáhla k němu ruku.

Musím mu připsat ke cti, že mě za ni neuchopil. Tvářil se, jako by měl jít do vězení za sexuální obtěžování či za obnažování se v některém ze svých společenských klubů, a teď se k tomu přede mnou stydí přiznat. A pak to přišlo. Rogerovo slavnostní vyhlášení.

„Myslím, že tě nemiluju.“ Díval se mi přímo do očí, jako by v nich hledal nepřítele a mluvil s ním, ne se mnou v té roztrhané noční košili a se zatoulanou borůvkou.

„Cože?“ To slovo ze mě vystřelilo jako raketa.

„Řekl jsem ti, že tě nemiluju.“ Tvářil se, jako by to myslel vážně.

„Ne, tos neřekl.“ Přimhouřenýma očima jsem mu ten upřený pohled oplácela. Naprosto bezdůvodně si vzpomínám, že zrovna v té chvíli jsem si všimla, že Roger má kravatu, kterou ode mě dostal k Vánocům. Proč si prokristapána vybral právě tu, když mi chce oznámit, že mě nemiluje? „Řekl jsi, že myslíš, že mě nemiluješ, ne že mě nemiluješ. A v tom je rozdíl.“ Vždycky jsme hádali kvůli podobným malichernostem, jako třeba kdo vypil všechno mléko nebo kdo zapomněl zhasnout. Nikdy jsme se nehádali o tak důležitých věcech, jako je výchova dětí nebo kterou školu pro ně vybrat.

Ostatně, v tomhle směru nebylo proč se hádat, všechno jsem to vždycky zařídila já. Roger byl příliš vytížený hraním golfu nebo tenisu, rybařením s kamarády či hýčkáním té nejhorší rýmy v dějinách lidstva, než aby se se mnou dohadoval kvůli dětem.

Považoval to za moji doménu. Byl prvotřídní tanečník a občas i úžasně vtipný společník, ale zodpovědnost mezi jeho silné stránky nepatřila. Roger se staral víc o sebe než o mě, ale během toho třináctiletého manželství se mi kdovíjak dařilo nebrat to na vědomí. Během naší známosti jsem netoužila po ničem jiném, než se vdát a mít děti. Díky Rogerovi se mé sny uskutečnily. A nedalo se popřít, že máme bezvadné děti. Až do tohoto okamžiku mi však ušlo, jak málo toho on dělá pro mě.

„Co se stalo?“ vyhrkla se a bojovala jsem s návalem paniky, vyvolané jeho sdělením. Můj manžel „myslel, že mě nemiluje“. Jak tohle sdělení proboha zapadá do celkové mozaiky našeho soužití? „Nevím,“ odpověděl Roger s rozpačitým výrazem. „Prostě jsem se kolem sebe rozhlédl a najednou jsem pochopil, že sem nepatřím.“

Tak tohle bylo mnohem horší, než kdyby dostal vyhazov. Měla jsem dojem, jako by on dával vyhazov mně. A všechno nasvědčovalo tomu, že si nedělá legraci.

„Proč bys sem proboha nepatřil? O čem to mluvíš?“ naléhala jsem a svezla se po atlasovém čalounění ještě níž. Náhle jsem si ve své noční košili připadala neuvěřitelně šeredná. Uvědomila jsem si, že někdy v průběhu minulých deseti let jsem si měla vyšetřit chvilku, abych si koupila nové košile. „Bydlíš tady. Máme se navzájem rádi. Máme dvě děti, prokristapána! Rogere. Nejsi opilý?

Nebereš drogy?“ A tu jsem usoudila: „Možná bys měl. Prozac a další antidepresiva. Tak něco. Cítíš se hodně bídně?“ Snažila jsem se jeho sdělení co nejvíc zpochybnit, protože jsem ho nechápala. S takovou šíleností se zatím ještě nikdy nevytasil.

Bylo to horší než jeho chvástání, že napíše knihu nebo filmový scénář. Nevěřím, že by za těch třináct let našeho manželství napsal třeba jen jediný dopis.

„Je mi prima.“ Civěl na mě nezvykle prázdně, jako by mě už nepoznával, jako bych se mžiknutím oka proměnila na cizího člověka. Opět jsem se natáhla, zkusila jsem ho vzít za ruku, ale nedovolil to.

„Steph, myslím to vážně.“

„Ne, nemůžeš to myslet vážně,“ bránila jsem se a dřív, než jsem tomu dokázala zabránit, mi z očí vyskočily slzy a stekly mi po tvářích až na bradu. Bezmyšlenkovitě jsem si k obličeji pozvedla lem košile a zjistila jsem, že celý zčernal, protože se mi po tvářích a košili rozmazala včerejší řasenka. Moc hezký obrázek.

Velmi přesvědčivý. „Milujeme jeden druhého, plácáš šílenosti.“

Nejradši bych se na Rogera rozvřeštěla. „Přece mi tohle nemůžeš udělat, jsi můj nejlepší kamarád!“ Ale stačil mi jediný pohled, aby mi bylo jasné, že jím už není. Naráz se změnil v neznámého člověka. „Jaképak šílenosti.“ Oči měl podivně prázdné. Už mě stačil opustit a já to okamžitě poznala. Věděla jsem to. Měla jsem pocit, jako by mi do srdce narazilo beranidlo, které ho roztříštilo na kousky a proklálo mě skrznaskrz.

„Kdy jsi k tomu závěru došel?“

„Loni v létě,“ oznámil mi klidně. „Čtvrtého července,“ dodal se stoprocentní upřesností. Co jsem toho čtvrtého července provedla?

Nevyspala jsem se s žádným z jeho kamarádů, neztratila jsem žádné z našich dvou dětí, můj svěřenecký fond nebyl ještě vyčerpaný na dno a nebude až do naší smrti. Tak kde kčertu vězí jeho problém?

Bez dědečkova svěřeneckého fondu a mého chápavého přístupu k jeho ustavičným vyhazovům by Roger přece umřel hlady!

„Proč zrovna čtvrtého července?“

„Prostě jsem se na tebe podíval a bylo jasné, že je konec,“ sdělil mi chladně.

„Proč? Je tu někdo jiný?“ Ta otázka mi nechtěla přes rty a sama jsem se za ni hluboce styděla. „Samozřejmě že ne.“ Samozřejmě že ne. Můj manžel mi po třináctiletém manželství sděluje, že už mě nemiluje, a já nemám mít aspoň podezření, že se objevila sokyně s obrovitými ňadry, která si nezapomíná holit nohy častěji, nežli se střídají roční období. Ale ne, nesmíte si to vyložit nesprávně, nejsem úplně odporná ani porostlá srstí, dokonce nemám ani knírek. Teď ale při zpětném pohledu k té bolestné chvíli připouštím, že jsem se maličko zanedbávala. Nikdo nezvracel hnusem, když jsem ho míjela na ulici, muži na koktejlových večírcích mě stále ještě považovali za přitažlivou. Ale s Rogerem. možná. jsem nebyla dost pozorná. Ne, neztloustla jsem, nic takového. Prostě jsem se doma dvakrát nestrojila a do postele jsem nosila dost svérázné oděvy. Tak mě dej za ten zločin k soudu, no! Udělal to.

„Takže ty ode mě odejdeš?“ zeptala jsem se zoufalým tónem.

Připadalo mi k nevíře, že taková hrůza se děje zrovna mně. Po celý svůj dospělý a manželský život jsem ohrnovala nos nad ženami, které přišly o manžela, přesněji řečeno, s nimiž se manžel rozvedl. Věřila jsem, že tohle by se mi nikdy nemohlo stát a že se mi to taky nestane. Měla jsem se však přesvědčit, že stane, že se mi to zrovna děje, právě v téhle chvíli, když jsem nepřestávala klouzat po tom zatraceném atlasovém potahu pořád níž, zatímco Roger na mě civěl, jako by mě viděl poprvé v životě, jako by se mnou neprožil třináct let v manželství. Zíral na mě jako na vetřelce z jiné planety. „Nejspíš ano,“ přisvědčil na mou otázku, jestli od nás odejde.

„Ale proč?“ Začala jsem vzlykat. Byla jsem přesvědčená, že mě zabil, či že se o to aspoň pokouší. V životě jsem ještě nepociťovala takové zděšení. Moje postavení a můj manžel, jenž zosobňoval mou

identitu, moje bezpečí, smysl mé existence, se měly rozplynout. A co se pak ze mě stane? Nikdo. Nula.

„Musím odejít. Potřebuju to. Tady nemůžu dýchat.“ Zatím jsem si ještě nikdy nevšimla, že by měl Roger dýchací potíže. Podle mého názoru se mu dýchalo docela dobře. Jen v noci chrápal jako Eskymák v iglů, ale mně se to docela líbilo, připomínalo mi to předení obrovské kočky. Honem jsem si však připomněla, že to nejsem já, kdo odchází, ale Roger. „Děti mě dohánějí k šílenství,“ stěžoval si. „Deptá mě ten neustálý rámus. nepřetržitá zodpovědnost. Je toho na mě zkrátka moc. A když se kouknu na tebe, tak vidím úplně cizí ženskou.“

„Ve mně?“ zeptala jsem se užasle. Copak by se mu cizí ženská producírovala po domě neučesaná, s nevyholenýma nohama a v potrhané flanelové košili? Cizí ženské bez výjimky nosí skoro neviditelné minisukně, jehlové podpatky a přiléhavé svetříky na silikonových ňadrech. Tohle mu zřejmě zatím nikdo neprozradil.

„Známe se spolu devatenáct let, Rogere, jen těžko si můžeme být cizí. Jsi můj nejlepší kamarád.“ Ne, teď už ne. „A kdy chceš odejít?“ Málem jsem se tou otázkou zalkla a přitom jsem si

nepřestávala rozmazávat rozpuštěnou černou maskaru po noční košili. Moc vábný obrázek jsem neskýtala. Slovo dojemný by to ani zdaleka nevystihovalo. Šeredný by bylo mnohem výstižnější. V každém případě jsem musela působit dost odpudivým dojmem a zbytek případné romantičnosti smazal můj usmrkaný nos.

„Myslím, že tu zůstanu ještě přes svátky,“ slíbil Roger velkodušně. Možná to od něho bylo hezké, ale na druhou stranu to znamenalo, že jsem měla k dispozici přibližně měsíc, abych se s tou situací buď smířila, nebo mu odchod vymluvila. Možná že dovolená v Mexiku. na Havaji. Tahiti. na Galapágách by znamenala ten pravý lék. Místo, kde je hodně horko a sexy. V tu chvíli jsem si však byla stoprocentně jistá, že si mě Roger dovede bez problémů představit na pláži v tričku a flanelové košili. „Přestěhuju se do pokoje pro hosty.“ Tón jeho hlasu a výraz jeho obličeje svědčil o tom, že svoje rozhodnutí myslí vážně. Toho jsem se děsila nejvíc. Můj manžel mě opouští, právě mi oznámil, že už mě nemiluje. Podařilo se mi pověsit se mu na krk a rozmazat zbytek své maskary po jeho dokonale čisté košili.

Moje slzy, na které neviděl, se mu vpíjely do saka, z nosu mi teklo na jeho kravatu a on mě přitom držel tak ostražitě, jako bych byla šílený únosce letadla s dynamitovými patronami přivázanými k tělu. Pochopila jsem z toho jediné, a sice že o mou blízkost ani v nejmenším nestojí.

Když tu scénu zpětně hodnotím, asi mu to nemůžu mít za zlé. A zrovna tak si teprve s odstupem uvědomuju, jak málo kontaktů tou dobou mezi námi existovalo. Tehdy jsme se milovali nejvýš jednou za dva tři měsíce, někdy třeba až po půl roce, a vždycky až poté, co jsem si stěžovala už příliš otravně a Roger cítil, že prostě musí splnit svou povinnost. Zvláštní, jak člověk tyhle zásadní věci přehlédne nebo jak je sám sobě zdůvodňuje. Já si prostě namlouvala, že Roger je ve stresu ze svého zaměstnání či naopak ze shánění nového místa, to podle aktuální situace. Jindy nám zase v posteli spaly děti nebo pes nebo se do toho připletlo něco, cokoliv jiného. Ale v tom ten problém zřejmě nebyl. Možná jsem ho docela obyčejně nudila. Ale když jsem se toho rána dívala na Rogera, sex byl to poslední, nač jsem dokázala myslet. Můj život byl ohrožený v samých základech a já bojovala o pouhé přežití.

Konečně se mu podařilo odmotat si mé paže od krku a já utekla do své koupelny, kde jsem předlouho vzlykala do ručníku a pak jsem se na sebe pořádně podívala do zrcadla. Spatřila jsem nejen to vrabčí hnízdo, které se mi udělalo na hlavě po osmi hodinách strávených hlavou na polštáři, ale i zbytky borůvkového koláčku mezi zuby. Sotva jsem si uvědomila, že takhle mě předtím viděl

Roger, rozvzlykala jsem se ještě srdceryvněji. Neměla jsem tušení, co podniknout, abych ho nalákala zpátky, a co bylo ještě horší, možná to už ani nešlo. Teď si dokážu přiznat, že jsem dokonce chvíli doufala, zda Rogera u mě neudrží dědečkův svěřenecký fond. Možná jsem si slibovala, že jeho přirozená nesamostatnost ho bude navždy nutit, aby zůstal na mě závislý.

Ale podle všeho selhal i tenhle trik. Bláhově jsem si slibovala, že když z něho sejmu břemene veškeré zodpovědnosti a budu brát všechny naše potíže s nadhledem, bude mě milovat o to víc. Místo toho jsem náhle měla dojem, že Roger mě nenávidí.

Vzpomínám si, že jsem proplakala celý den. Večer se Roger odstěhoval do pokoje pro hosty. Dětem napovídal, že potřebuje v klidu dodělat nějakou práci. Prokodrcali jsme se přes Den díkůvzdání nešikovně a trapně jako náklaďák s píchlými pneumatikami. U oběda se sešli moji i Rogerovi rodiče a jeho sestra Angela s dětmi. Loni ji opustil manžel kvůli sekretářce.

Náhle jsem si představila, že v dohledné budoucnosti na tom budu navlas stejně jako ona. Z ryzího studu jsem se nikomu nesvěřila, jen Rogerova sestra poznamenala, že vypadám maličko zdrchaně. Jistě, jako vypadala zdrchaně ona, když od ní odešel Norman. Šest měsíců se potácela v bezbřehém zoufalství a podle všechno ji v součastosti zachraňoval pouze fakt, že se nedávno zapletla se svým psychiatrem.

Vánoce byly toho roku jedním slovem nesnesitelné. I když jsme všichni pečlivě zavěsili punčochy vedle komína, prolévala jsem slzy každou vteřinu, kdy se nikdo nedíval. A co hůř, pořád ještě jsem tomu nevěřila a udělala jsem první poslední, abych Rogerovi jeho odchod vymluvila, ovšem tak daleko jsem nezašla, abych si koupila nové noční košile. Ty svoje věrné kamarádky jsem potřebovala ještě víc než kdy jindy. Nosila jsem je teď s

Rogerovými ponožkami, které už nešly do páru. Ale Roger mezitím začal chodit na psychoanalýzu a byl ještě více než na začátku přesvědčený, že se rozhodl pro správný krok. Tentokrát neměl dokonce ani potíže v zaměstnání a přestal vést řeči o tom, jak napíše román.

Dětem jsme to pověděli až na Nový rok. Samovi bylo tehdy šest a

Charlotte jedenáct. Tak nepředstavitelně brečely, až jsem si myslela, že ten pohled nepřežiju. Jedna moje známá řekla o podobné situaci, že to byl nejhorší den jejího života, a já jí to ochotně věřila. Když jsme to dětem konečně řekli, vyzvracela jsem se a zalezla si do postele. Roger zavolal svému psychologovi a vyšel si se známým na večeři. Začínala jsem ho nenávidět.

Vypadal tak zdravě, zatímco já byla uvnitř nadobro mrtvá. Zabil mě a zabil všechno, v co jsem kdy věřila. Nejhorší na tom však byla skutečnost, že místo abych nenáviděla jeho, nenáviděla jsem sama sebe.

Čtrnáct dní nato se odstěhoval. Zkusím vás ušetřit nudných detailů a zmíním se jen o důležitých bodech. Podle Rogera všechno stříbro, porcelán, lepší kousky nábytku, stereo, počítač a sportovní vybavení patřily jemu, protože on při jejich nákupu podepisoval šeky, třebaže na jeho šekovou knížku plynuly peníze z mého svěřeneckého fondu. Mně připadlo všechno povlečení, kusy nábytky, jež jsme oba nesnášeli ode dne jejich pořízení, a všechno v kuchyni, ať rozbité či nerozbité. Už se stačil spojit s právníkem, ale teprve když se odstěhoval, zjistila jsem, že se se mnou soudí o odstupné a výživné na děti v té výši, jakou ho podle jeho soudu stály pokaždé, když si je na chvíli vzal k sobě, a to včetně ceny zubní pasty a poplatku v půjčovně videokazet. A měl přítelkyni. Toho dne, kdy jsem se to dozvěděla, jsem rovněž pochopila, že mezi námi je definitivní konec. Poprvé jsem ji spatřila, když jsem na den svatého Valentýna vezla autem děti k Rogerovi, a ona ho doprovázela. Byla dokonalá.

Líbezná, plavovlasá, sexy, sukýnku tak krátkou, že jí zpod ní vykukovaly kalhotky. Vypadala jako čtrnáctiletá a já doufala, že

IQ má jako sedmiletá. Roger měl na sobě lyžařskou bundu a džíny, což bylo oblečení, které předtím vždycky striktně odmítal, a zubil se tak vilně, že bych mu nejradši jednu vrazila. Ta kočka byla pohádková a mně se z ní zvedal žaludek.

Nemělo cenu něco si nalhávat. Proklatě dobře jsem věděla, proč odešel. Nešlo jen o to, aby si něco dokázal, jak mi opakovaně zkoušel namluvit, a aby na mě přestal být závislý (Dělal si legraci? Kdo ho bude vydržovat, když ne já?), kteréžto důvody by v člověku málem vzbudily obdiv, kdybych se neocitla té dívce tváří v tvář a nespatřila pravdu. Byla krásná a já (i kdyby mi z krásy něco zbývalo, jako že jistě zbývalo) byla zanedbaná.

Nečesaná, v jednom kuse jsem zapomínala na kadeřníka, přestala jsem se líčit, na vysoké podpatky jsem se už dávno vykašlala a oblékala jsem se co nejpohodlněji, protože jsem v jednom kuse vozila děti do školy a do kroužků (pohodlí pro mě znamenala moje nejstarší opraná trička, Rogerovy vyřazené tenisové šortky a sandály s prošlapanou podrážkou), neholila jsem si nohy

(zaplaťbůh, že jsem si ještě nepřestala vyholovat podpaží, protože jinak by nejspíš prásknul do bot už před léty).

K zanedbání jistě patřilo i to milování, které se nám vytratilo z manželství stejně jako společně strávené chvíle. Všechno jsem to chápala, všechno jsem to uznávala. Současně mi však došlo ještě něco jiného, ne tak zjevného. Starat se o muže tak důkladně a bezvýhradně, jako jsem to dělala já, nepůsobí sexy. Mužský, který vás nechá za sebe všechno udělat, protože je líný postarat se sám o sebe či o vás, vás po čase zákonitě přestane vzrušovat.

Rogera jsem možná milovala, ale nejspíš už roky mi neprotúroval motor. Copak to šlo? Vždyť jsem mu dělala zeď, snažila jsem se, aby dobře vypadal a dobře se cítil navzdory všemu, co nebyl a co nedělal. Ale co já? Začínala jsem si říkat, že dědeček mi možná zvlášť velkou laskavost neprokázal. Chudáček, bůhví, že to nemyslel špatně, ale já se pro Rogera stala dojnou krávou, prodlouženou rukou jeho vlastní matky, která o něho bezvýhradně pečovala až do okamžiku, kdy jsem žezlo od ní převzala já. Zvládl vynést odpadky, pozhasínat večer světla, zavézt děti na tenis, když jsem zrovna měla něco neodkladného na práci. Ale co kdy udělal pro mě? Ať se propadnu, jestli to vím. Právě toho dne jsem vyhodila své flanelové košile. Všechny. No dobře, všechny až na jednu. Tu jsem zachránila pro případ, že by mi někdy bylo skutečně zle nebo kdyby někdo umřel. Věděla jsem, že v ní bych našla útěchu. Ty ostatní zmizely v popelnici. Hned druhý den jsem si nechala udělat manikúru a dala se ostříhat. Byl to začátek dlouhého bolestného procesu, kdy jsem si pečlivě vyholovala nohy, v zimě v létě si dvakrát týdně šla zaběhat do

Central Parku, důkladně jsem pročítala celé noviny, ne pouze jednotlivé titulky, líčila jsem se dokonce na to, abych vyzvedla děti ze školy, upravila jsem si délku sukní — zkrátila jsem je — nakoupila si nové spodní prádlo a přijímala každičké pozvání, které o mě zavadilo. Ne snad, že by jich bylo tolik.

Chodila jsem na všechny možné akce a domů jsem se vracívala bez výjimky v hluboké depresi. Neměla jsem žádnou protiváhu Rogerově přítelkyni, kterou Sam a Charlie označovali jako Couřička a jejíž tvář, vlasy, oblečení a nohy mě nepřestávaly strašit. Potíž byla v tom, že jsem sice toužila vypadat jako ona, ale dál zůstat sama sebou.

Dovršení celého toho procesu mi zabralo přibližně sedm měsíců po

Rogerově odchodu. To už jsem mu poslušně platila odstupné i úhradu nákladů na děti, dokoupila jsem do domácnosti stříbro a porcelán, pár kousků nábytku a nebudila jsem se každé ráno se zarputilým odhodláním vykoumat plán, jak získat Rogera nazpátek, případně jak ho zabít. Zavolala jsem svému dávnému psychologovi doktoru Steinfeldovi a „propracovávala“ jsem se různými problémy.

Víceméně jsem pochopila, proč ode mě Roger odešel, ovšem nenáviděla jsem ho za jeho nedostatek velkodušnosti. Když jsem se já musela smířit s jeho nulovou pracovní kariérou, proč by se on nemohl proboha smířit s tím, jak vypadám? Byla jsem zanedbaná jako loď, kterou už nikdo nemá rád. Na dně jsem měla přichycenou vrstvu škeblí, plachty otřepené a z boků se mi loupala barva.

Přes to všechno jsem však pořád byla proklatě dobrá loď a Roger mě měl natolik milovat, aby mě z toho stavu dostal. Krutou pravdou však zůstával fakt, že nejenom že to neudělal, ale že to ani udělat nechtěl. Pokud jsem nepočítala ty dvě senzační děti, bylo to třináct promarněných let. Zbytečných. Zabitých. Na nic.

Jako Roger. Vytratil se mi z života beze stopy, pokud se nepočítají naše věčné hádky kvůli dětem, které jsem si podle jeho představ měla nechat pokaždé, kdykoliv on zatoužil podniknout se svou Couřičkou něco lepšího než je starost o děti. A co hůř, ukázalo se, že Couřička má nejenom

pohádkové nohy, ale k nim i svěřenecký fond větší než ten můj, čímž se mi vysvětlilo všechno. Couřička očividně doslova zbožňovala představu nepracujícího

Rogera a zastávala názor, že by skutečně měl napsat ten scénář, byl přece tak talentovaný, že by byla věčná škoda, aby své nadání rozmělnil v jakémkoliv zaměstnání. Aspoň taková hlášení mi podávaly děti. Navíc muselo být jasné, že si Roger může pohodlně žít z odstupného, které jsem mu musela vyplácet, no, aspoň po těch nejbližších pět let. Tímhle ho totiž odměnil soudce za tu třináctiletou trýzeň po mém boku. Po pět let tučné odstupné a příspěvek na péči o děti. Potom se bude muset živit sám. A jakpak to udělá? Ožení se s Couřičkou? Nebo se konečně pokusí vydělat si na sebe vlastními silami? Možná mu to bylo absolutně jedno.

Hrdost v jeho životním názoru nikdy nehrála roli, ale každopádně mě tenhle fakt donutil posoudit začátky naší známosti realističtějším a možná i zatrpklým pohledem.

Když jsem dostudovala vysokou školu, sestěhovali jsme se do společného bytu. Pracovala jsem tehdy jako pomocná redaktorka v jednom časopise. Platili mi pár šupů, ale tu práci jsem milovala. A Roger vydělával stejných pár šupů coby účetní v malé reklamní kanceláři. Mluvili jsme o manželství a oba jsme s jistotou věděli, že v něm jednou zakotvíme. Roger však trval na tom, že se nechce ženit dřív, dokud nebude schopen uživit mě i naše budoucí děti. Kdovíjak uběhlo celých šest let, Roger mezitím čtyřikrát změnil zaměstnání a já zůstávala pořád v tom jednom místě. A pak, když se mi přehouply osmadvacáté narozeniny, mi umřel dědeček a odkázal mi svěřenecký fond, který mě měl doživotně zabezpečit. Tím se naráz vyřešily všechny naše problémy. Musím však přiznat, že svatba byl můj nápad. Nebylo už proč dál čekat, a to bez ohledu na to, jak nízké platy jsme měli, ačkoliv Roger se bránil, že se přece nedá mnou vydržovat. Ale já ho ujistila, že tak to nebude, dál můžeme žít pouze z našich platů a svěřenecký fond nám vypomůže, až se narodí děti. Umluvila jsem ho, či jsem si aspoň představovala, že jsem ho umluvila.

O šest měsíců později jsme se vzali, co nevidět jsem přišla do jiného stavu a dala jsem výpověď ze zaměstnání. Nato vypukly v reklamní sféře krize a čistky a Roger tvrdil, že vyhazov tam dostal naprosto každý. Ještě než se maličké narodilo, byla jsem dědečkovi za ty peníze úžasně vděčná. Copak Roger mohl za to, že zůstal skoto rok bez práce? Dokonce přišel s tím, že by klidně dělal i taxíkáře, ale vzhledem k našemu příjmu z dědečkova fondu mi to připadalo naprosto zbytečné. Maminka mě už tehdy zlověstným tónem varovala, že Roger nebere svou zodpovědnost vážně, ale já ho vášnivě hájila a její sýčkování jsem pouštěla jedním uchem dovnitř a druhým ven.

Koupili jsme si byt v East Side, Roger konečně našel slušné místo a já si vychutnávala, že můžu zůstat doma s miminkem a hrát si na manželku. Tenhle život mě bavil. Milovala jsem odpolední posezení v parku s kočárkem, kde jsem mohla klábosit s dalšími maminami.

Milovala jsem ten pocit bezpečí, jaký nám zajistil dědečkův fond.

Umožnil nám, aby Roger dělal jen tu práci, která se mu zamlouvala, a aby mohl odmítnout každou, jež mu šla proti srsti.

Měla jsem dojem, že se těšíme spoustě svobody. Ale té se těšil výhradně Roger. Teď. Osvobodil se úplně ode mě a po většinu času i od dětí. Od zodpovědnosti, jako obvykle. Měl všechno, po čem zatoužil, včetně Couřičky, která mu nepřestávala vtloukat do hlavy, jaký je senzační a jak ho bývalá rodina vykořisťovala.

Neměl na starosti nic jiného než se na ni koukat a v pohodě si připomínat, jaká se mnou byla nuda. Ale proč kčertu z toho všeho vyvázl s takovou klikou? Z úhlu mého pohledu začínal úplně znovu. Nový život. Po boku krásnou dívku, její svěřenecký fond místo mého. Ráda bych věděla, jestli ten rozdíl byl skutečně tak veliký a jestli mě vůbec někdy miloval. Třeba jsem byla pouze pohodlná. Šťastná trefa, že jsem přišla v pravou chvíli a usnadnila mu život. Takhle zpětně se dalo jen stěží posoudit, co měl původně v srdci a co v hlavě.

A jakmile se mi mozkem začaly honit tyhle myšlenky, změnila jsem se v chodící poraněnou ješitnost. To mě perfektně připravilo na zahájení nového vztahu. Na novou kapitolu v mém životě. Na novou éru. A já se v duchu rozhodla, že jsem na ni připravená.

Rozvod nabyl právní moci v září. Roger se s Couřičkou oženil hned v listopadu, skoro na den přesně rok poté, co mi oznámil, že mě už nemiluje. Přesvědčovala jsem sama sebe, že mi vlastně prokázal laskavost, i když jsem tomu ve skutečnosti nevěřila. Postrádala jsem své staré iluze, pohodlí statutu vdané ženy, teplé tělo v posteli, k němuž jsem se mohla přitulit, společníka na popovídání, pomoc při ohlídání dětí, když jsem dostala chřipku.

Je k nevíře, kolik věcí člověku schází, když je už nemá. Roger mi chyběl v mnoha směrech, ale přežila jsem to. A Helena, jak se

Couřička jmenovala oficiálně, teď byla vdaná paní a těšila se ze všeho, co já postrádala. Měla smůlu jen v tom, že se z toho těšila v Rogerově společnosti. Mezitím jsem se naučila být k sobě poctivější, takže jsem přesně věděla, kdy a v čem jsem během manželství zavírala oči a co všechno jsem až příliš často nechtěla vidět ani slyšet. Tak fajn, byl prima tanečník a bezvadně zpíval, no a co? Kdopak se o Couřičku postará, až na ni trhnou problémy? Copak se stane, až konečně zjistí, že Roger nejenom neumí napsat scénář, ale ani udržet si stálé místo? Nebo jí to bude jedno? Možná že takové věci nepovažuje za důležité.

Ale ať už to pro ni hraje roli nebo ne, ať už je Roger sebeneschopnější, přesto to býval můj manžel. Jenže teď patřil jí a v dané chvíli mi podle mého názoru nezbylo vůbec nic.

Bylo mi jednačtyřicet, konečně jsem se naučila kartáčovat si pravidelně vlasy, navštěvovala jsem psychologa, který nepřestával trvat na tom, že jsem sexy a inteligentní a krásná. Měla jsem dvě děti, za které bych upsala čertu duši, a koupila jsem si čtrnáct neuvěřitelně drahých atlasových nočních košilek. Byla jsem připravená. Na co, to jsem ještě nevěděla. Pokud jsem mohla soudit, zatím kolem mě nikdo nekroužil, s výjimkou manželů mých kamarádek, a těch bych se nedotkla ani třímetrovou holí, ačkoliv někteří se mě pokoušeli přinutit ke změně názoru dost razantně. Všichni mi však připadali ještě nudnější než Roger. Ovšem pro případ, že by se čirou náhodou objevil Pohádkový princ a vjel mi na bělouši do života, byla jsem připravená. Nohy jsem měla vyholené, nehty nalakované, zhubla jsem pět kilo a děti mi tvrdily, že s tím novým účesem připomínám Claudii Schifferovou.

To je důkaz, co dokáže s dětským zrakem oddanost vůči rodičům. Do

Vánoc, třináct měsíců po tom osudném dni, kdy se Roger posadil na atlasovou židli v nohách naší postele a praštil mě pěstí mezi oči, jsem dokonce přestala i plakat. Mezitím vybledly vzpomínky i na ten borůvkový koláček a, po pravdě, i na Rogera. Dalo se říct, že jsem se v každém směru zotavila. A nato vypuklo chození na schůzky. A s nimi souvisel celý ten nový život, na který jsem byla stoprocentně nepřipravená.

2.

Schůzky v tomhle věku a v téhle naší době představují zajímavý jev. V porovnání s minulostí, například se středověkem, připomínají rytířská klání. A kdybychom se vrátili ještě hlouběji ke kořenům civilizace, pak možná kapku připomínají křesťana v Koloseu. Člověk předvede fantastický výkon, nicméně celou tu dobu ví, že dřív nebo později skončí ve lvím chřtánu.

A že jich venku pobíhá hodně, myslím těch lvů. Někteří jsou spíš takové čičinky, jiní si na ně hrajou. Pár jich vypadá skutečně úchvatně, ale konkurs na vystoupení v Koloseu je pořádná dřina, takže nakonec zůstanete trčet na jednom místě, lev vám civí do obličeje a v duchu se rozhoduje, kdy vás sežere. Po šesti měsících strávených chozením na schůzky jsem si připadala jako cvok.

Dost to připomínalo kolektivní cvičení aerobiku — i když jsem se snažila sebevíc, zaboha jsem nedokázala udělat správný krok.

Setkala jsem se se sedmdesátiletou paní, která mi vyprávěla o svém novém příteli, a já se nestačila divit, kde na to bere tu energii. Já byla bezmála o polovičku mladší a padala jsem vyčerpáním. Nebudem si nic nalhávat, dámy, proces seznamování je vražedný.

Poznala jsem tlusťochy a plešouny a děduly a zajíčky a mužské, o kterých moje kamarádky horlivě hlásaly, že z nich budu celá pryč, ale kupodivu se vždycky zapomněly zmínit o „jednom menším

problémku“, což byl buď alkoholismus nebo nějaká hluboce zažraná duševní porucha vztahující se k mamince, tatínkovi, dětem, bývalé manželce, psovi nebo papouškovi, případně o menší krizi v jeho sexualitě, datující se od chvíle, kdy ho ještě jako středoškoláka znásilnil vlastní strýc. Jistě, na světě se najdou i normální chlapi, ale ať se propadnu, jestli jsem narazila na jediného z nich. Kromě toho jsem během manželství vyšla úplně ze cviku.

Třináct let jsem večer co večer chystala večeři Rogerovi, koukala se s ním na televizi, případně jsem spala, pokud jsem zrovna nevezla děti na baseball. Byla jsem naprosto nepřipravená ma Novou vlnu nabízející v restauracích kulinářské zázraky z mikrovlnky, na capuccino namíchané z šestnácti druhů kávových bobů vypěstovaných v afrických státech, o kterých jsem v životě neslyšela, na sporty, jež jsem až dosud viděla provozovat pouze při přenosech z olympijských her. Ukázalo se, že manikúra a elegantní oblečení nejsou všechno. Ještě jsem měla lyžovat jako Tomba, uplavat stovku v národním rekordu a vylepšit si trojskok.

Upřímně se vám přiznám, že jsem od přírody pěkný lenoch. Po nějaké době pro mě bylo jednodušší zůstat doma, koukat se s dětmi na filmy pro pamětníky a cpát se pizzou. A když jsem si během druhého léta své rozvedené kariéry zhodnotila dosažené úspěchy, usoudila jsem, že seznamovat se je nad mé síly. Prostě jsem na to neměla.

Červenec toho roku trávily děti s Rogerem na jihu Francie. Měli najatou jachtu, bydleli v Hotel du Cap a pobyt měli zakončit v Paříži. Bylo domluveno, že Roger je tam posadí na letadlo směrem domů a já si je vyzvednu na letišti a strávím s nimi srpen. Najala jsem pro nás tři malou chatu na pobřeží Long

Islandu. Dědečkův fond přece jenom nebyl bezedný. Roger s Helenou si najali malý palác na předměstí Florencie. Už dávno mi došlo, že Helena sice nemá vyšší IQ než já, zato její svěřenecký fond je proklatě větší než můj. Měla jsem z toho kvůli Rogerovi radost, či jsem to k nesmírné hrdosti doktora Steinfelda aspoň předstírala. Tak dobře, docela obyčejně jsem mu lhala. Ještě pořád jsem byla děsně naštvaná a žárlila jsem na Heleniny nohy a poprsí, i když na ty peníze už tolik ne.

Ten měsíc bez dětí mi připadal nejdřív hrozně osamělý. Neměla jsem s kým koukat na filmy pro pamětníky, ale na druhou stranu mě nikdo nesváděl k burákové pomazánce a pizze. Samovi bylo osm a

Charlottě se právě přehouply třináctiny. My dvě jsme vedly nekonečné diskuse o zeleném laku na nehty a propíchnutém nose. A nakonec jsem si po týdnu začala tu samotu vychutnávat. Navzdory vedru jsem letní New York vždycky milovala. Během víkendů, kdy se město vylidnilo, jsem se procházela ulicemi hluboko do noci a celé hodiny jsem proseděla v klimatizovaných kinech. Připadalo mi k nevíře, že Roger mě opustil teprve před necelými dvěma lety.

V noci se mi už o něm nezdálo, už jsem po něm netoužila, už jsem si s takovou přesností nevybavovala, jak vlastně vypadá jeho tělo. Nikdy bych nevěřila, že by k tomu mohlo dojít, ale konečně se mi po něm přestalo stýskat, po něm a po jeho chrápání a po zábavě, kterou jsme před rozvodem spolu beztak nezažili už celou věčnost.

Děti mi čas od času zavolaly a mně přišlo docela k smíchu, když se mě Roger trochu uštvaně vyptával, jak to dělám, jak snesu jejich každodenní a celodenní přítomnost, a jestli to Charlotte s tím kroužkem v nose myslí skutečně vážně. Pro jednou — i když

Charlotte a Sama bezmezně miluju — jsem byla ráda, že jsou s

Rogerem. a s Helenou. Jen ať se Couřička podělí o své oblíbené halenky, nejlepší sukni a stříbrný náramek, se kterým se může taky rozloučit. Po deseti letech se vynoří zpod Heleniny postele spolu s její milovanou kabelkou a poloprázdnou lahvičkou parfému.

Kdykoliv se mi teď něco ztratilo, vždycky jsem šla pátrat nejdřív pod postel. Usoudila jsem, že Couřičku nechám, ať si na to přijde sama. Koneckonců, péče o Rogerovy děti tvoří nedílnou součást její lásky k němu. Dost legrační mi připadala i skutečnost, že si v pětadvaceti nechala málem podvázat vejcovody, protože si po liposukci a silikonu nechtěla zkazit postavu. Nakonec zůstala

jenom u pilulek, aspoň to tvrdila Charlotte. Samovi připadala docela obyčejně směšná. Blažila mě jistota, že koncem třetího týdne už Helena nemá daleko k šílenství a trpce lituje, že se kdy za Rogera provdala. A začínalo se mi stýskat po zeleném laku na nehty a měkla jsem v otázce propíchnutého nosu. Naštěstí se o tom

Charlotte nedozvěděla.

Dům byl bez dětí tichý jako hrob. Přesto jsem si však dál pravidelně pilovala nehty u nohou a lakovala si je na červeno, abych mohla nosit sandály s vysokými podpatky. Před pár měsíci jsem se sice vykašlala na seznamování, na svou novou image však nikoliv. Toho léta jsem se nechala ostříhat nakrátko, zatímco

Helena dál nosila svou lví hřívu. Tak ať! Rogerovi se to jistě líbí. A líbí se mu na ní i všechno ostatní. A najednou, pouhé čtyři dny před plánovaným návratem dětí, jsem dospěla k rozhodnutí. Neměla jsem nic na práci, neměla jsem důvod trčet v New Yorku, dokud moji miláčci nepřiletí. Napadlo mě to o půlnoci pátého dne vlny úděsných veder. Mezitím jsem už zhlédla všechny filmy, které se ve městě promítaly, všechny moje kamarádky byly někde na dovolené a mě náhle připadalo senzační, kdybych si děti vyzvedla přímo v Paříži. Sehnala jsem si zpáteční letenku na zlevněný let. Bylo to tak jednoduché, že mi ta cesta připadala docela rozumná.

Zamluvila jsem si pokoj v roztomilém hotýlku, o kterém mi pověděl kdosi ze známých. Vlastnila ho uvadající francouzská filmová hvězda, která servírovala božské jídlo a pečovala především o zajímavou a vybranou klientelu. Před spaním jsem si sbalila zavazadla a druhý den jsem už letěla. Na letišti Charlese de

Gaulla jsem vystoupila o půlnoci evropského času. Byla teplá letní noc na sklonku července, a sotva jsem vykročila z letadla, pochopila jsem, že je to kouzelná noc. V životě jsem nezažila tak dokonalou noc, navíc v nejromantičtějším městě na celé naší planetě. Jediná potíž byla v tom, že jsem tu noc vychutnávala v přítomnosti taxíkáře, který páchnul potem a spokojeně chroustal syrovou cibuli. Jistě, čišelo z toho jisté galské kouzlo, nesměla jsem ovšem zavřít okénko. Nechala jsem ho tedy stažené, ale taky z toho důvodu, abych si jízdou přes centrum prohlédla co nejvíc památek. Vítězný oblouk, Place de la Concorde a všechno, co jsme míjeli cestou do mého hotelu.

Ráda bych vystoupila z vozu a roztančila se, někoho zastavila, s někým si povídala, opět byla živá a dělila se o ten pocit s milovanou osobou. Bohužel, v posledních dvaceti letech jsem z mužů milovala pouze Rogera, který byl dosud na jihu Francie s

Helenou a mými dětmi. A co hůř, i kdyby byl Roger se mnou v Paříži, teď už by mi byl ukradený. Dokonce jsem si už ani nevzpomínala, proč jsem do něho vůbec byla zamilovaná, zrovna do muže jeho typu. Konečně jsem si začala klást i otázku, jestli jsme se my dva někdy vůbec milovali navzájem. Možná jsem byla zamilovaná pouze do své iluze o Rogerovi, do toho, jak je to všechno pohodlné, a on se zase zamiloval do mého svěřeneckého fondu. Už dávno jsem se s tou možností smířila, ale současně jsem mu byla vděčná, že už Rogerovi nemusím dál vyplácet odstupné. Tohle břemeno ze mě spadlo v tom okamžiku, kdy se oženil s

Helenou. Teď už jsem mu platila pouze podporu na náklady s dětmi, z níž by šel vydržovat menší africký sirotčinec. Jo, Roger byl miláček.

Teď jsem se ale byla v Paříži, prohlížela si místní pamětihodnosti, vzhlížela jsem k Eiffelovcee a obdivovala čluny a mosty na Seině. Všechno tam bylo ozářené a rozsvícené jako o Vánocích. Byla jsem na tu nádheru sama, ale sama jsem byla už dva roky a možná že i celých těch třináct let předtím. A co hůř, když jsem ztratila Rogera, ztratila jsem s ním i všechny svoje iluze, svou nevinnost, své mládí, a bohužel i svoje flanelové noční košile. Kvůli Rogerovi jsem se vzdala mnoha věcí, na které bych měla mít právo. Postupně jsem si zvykla na to, že sama sobě dělám společnost, že jsem občas úplně sama, zvykla jsem si na chladivý klouzavý dotek atlasových nočních košilek, které nahradily ty flanelové. Čtyři z nich jsem si přivezla i s sebou, dokonce ze zbrusu nové várky, protože ty první, které jsme si pořídila těsně po Rogerově odchodu, už byly značně unavené. Před hotelem jsem zaplatila za taxík a odnesla jsem si zavazadla dovnitř. Sotva jsem se rozhlédla po

vstupní hale, uznala jsem, že moje očekávání mě nezklamalo. Byla to hotová perla, nejromantičtější místo, jaké jsem kdy viděla. Za recepčním pultem stál mládenec, který vypadal jako pornohvězda. Neuvěřitelně pohledný a o polovičku mladší než já. Když mě však odvedl do mého pokoje, předával mi od něho klíč a přitom mě stravoval smyslným pohledem, uvědomila jsem si, že musel nedávno zkonzumovat obrovské množství česneku a že deodorant není jeho velký kamarád.

Vyhlídka z okna pokoje mi nabízela nezřetelný obrys vzdálené

Eiffelovky a roh zahrady Rodinova muzea. Místnost byla báječně tichá. Nikde se neozval ani hlásek. Zavrtala jsem se do postele s nebesy, až do rána jsem spala sladce jako mimino a stejně jako mimino jsem se probudila úděsně vyhladovělá.

Do pokoje mi donesli loupáky s kávou černou jako dehet na podnose s nádherným prostíráním a stříbrem a s jedinou růžičkou v křišťálové váze. Shltala jsem všechno s výjimkou růže a plátěných ubrousků. Vykoupala jsem se, oblékla a celý den jsem strávila toulkami po Paříži. Snad ještě nikdy jsem nezažila tak příjemný den, neviděla tolik úchvatných památek a neutratila tolik peněz. Koupila jsem si všechno, co mě nadchlo nebo co se mi třeba jen zalíbilo a k tomu dokonce i pár věcí, které se mi posléze zhnusily. Objevila jsem obchod, kde prodávali nevídaně nádherné prádélko. Nakoupila jsem si ho tolik, že jsem klidně se mohla ucházet o kariéru kurtizány na dvoře Ludvíka XIX„ a po návratu do hotelu jsem ho všechno rozložila na posteli, podprsenky, mrňavé kalhoty a podvazkové pásy, pro které jsem neměla žádné uplatnění. Prohlížela jsem si ho s povytaženým obočím a v duchu si pokládala otázku, zda to není znamení od

Boha. Nová seznamovací éra? Ach Bože, jenom to ne. O lvy v Koloseu už nemám nejmenší zájem. Rozhodla jsem se, že to prádlo budu nosit sama pro sebe, čistě pro ten prima pocit. Možná se bude líbit mému synkovi Samovi. Možná mu to dá užitečnou lekci do života. Jako bych ho slyšela, až o třicet let později vykládá:

„Moje matka vždycky nosila výhradně to nejkrásnější prádlo a noční košile.“ Aspoň se ženy, které mu vstoupí do života, budou muset snažit a neustrnou ve vývoji, jako jsem v manželství ustrnula já. A Charlotte se aspoň bude mít čemu pošklebovat.

Vzpomněla jsem si na ni. Jestlipak ji ten nápad s propíchnutým nosem už přešel? Najednou jsem neměla jiné přání, než žít až do smrti v Paříži právě v tom prádle, které jsem měla rozprostřené po celé posteli.

V tom týdnu hotel neposílal na pokoje jiné jídlo než ranní loupáky a kávu, protože měli nějaké potíže v kuchyni. Rozhodla jsem se tedy zajít si na Boulevard Saint-Michel a vyhledat tam nějakou menší restauraci. Naobědvala jsem se v Deux Magots, sama, a ořitom jsem poslouchala brebentění Pařížanů a prohlížela si turisty. Když jsem večer odcházela z hotelu na večeři, připadala jsem si neuvěřitelně dospěle. Tohle byla skutečná nezávislost.

Konečně jsem toho dosáhla. Vítězství. Oblékla jsem si francouzské prádélko, světle modrou soupravu, kterou jsem si koupila dopoledne, a podvazkový pás s punčochami. Ale kdo se to kdy dozví? Nanejvýš policie, kdybych měla nehodu, vážně moc veselá vyhlídka. Stejně jako jsem si předtím představovala Samovy poznámky, i teď jako bych doslova slyšela francouzské strážníky, jak si navzájem sdělují, že ta mrtvola má na sobě božské spodní prádlo. Naštěstí se mi však po celou cestu do restaurace povedlo zůstat naživu a prádlu se taky nic nestalo.

A ten večer jsem ho uviděla.

Právě jsem si objednala pernod, hořký nápoj s lékořicovou chutí, který jsem nesnášela zřejmě odjakživa, ale neodolala jsem mu, protože mi připadal tak báječně francouzský. K tomu jsem si dala talíř uzeného lososa. Ve skutečnosti jsem neměla velký hlad, ale říkala jsem si, že bych měla něco sníst. Zrovna když přede mě číšník stavěl pernod, zjistila jsem, že hledím přímo na něho. Měla jsem na sobě černé tričko, džíny a staré černé tenisky.

Sandálky s jehlovými podpatky jsem nechala v hotelu zavřené v kufru. Snažila jsem se nevypadat tady moc sexy, chtěla jsem se pouze zabavit, než se setkám s dětmi. Ráno jsem nechala Rogerovi vzkaz, že je nemá posazovat na letadlo do New Yorku a kam je má přivést.

Muž, který seděl v samém středu mého zorného pole, byl vysoký a štíhlý, měl široká ramena a pozorné oči, kterým nic neuniklo. Měl dlouhé a klátivé končetiny a jak se tam rozvaloval na židli, možná nevědomky se tvářil jako herec ve filmech Humphreyho

Bogarta. Odhadovala jsem ho na padesát, možná pětapadesát, a z nevysvětlitelného důvodu jsem usoudila, že to bude Angličan nebo Němec. Měl takový ten odtažitý, upjatý výraz. Poznala jsem, že není Francouz, a z jeho poněkud složitého dohadování se s číšníkem jsem vyrozuměla, že neumí ani francouzsky. Nato jsem si všimla, jak pročítá Herald Tribune.

Sama jsem sice nevěděla proč, možná z čiré nudy nebo z osamělosti či mezi nějaké rozumem nepochopitelné mezipohlavní chemické reakce, ale ten muž mě fascinoval. Přestože kolem mě procházela stáda Francouzů, já z něho nedokázala odtrhnout oči. Byl pohledný, to jistě, ale jen nepatrně víc než většina průměrných mužů, kteří mě v tu chvíli míjeli, ovšem čišela z něho téměř hmatatelná přitažlivost — a co hůř, měla jsem podezření, že on sám si to moc dobře uvědomuje. Dokonce i při čtení Herald Tribune vypadal úžasně sexy.

Měl na sobě světle modrou košili bez vázanky, khaki kalhoty a černé tenisky, úplně stejné jako já. Dívala jsem se, jak usrkává víno, a najednou mě trklo, že to bude Američan. No jen si to představte, že se trmácím celou tu dálku přes oceán až do Paříže, abych se nechala okouzlit chlápkem, který pravděpodobně pochází z Chicaga nebo Dallasu. To mi přišlo dost k uzoufání. Víte, kolik jsem zbytečně vyhodila za letenku? A tu se muž nečekaně obrátil a uviděl mě. Pohlédl mi přímo do očí a po chviličce se vrátil zpátky k novinám, protože pohled na mě ho očividně nezaujal. Bylo jasné, že se šetří pro Brigitte Bardotovou, Sharon Stoneovou či nějakou francouzskou holčičku, která vypadá jako Helena. A co jsi čekala, kárala jsem se v duchu, že odkopne židli, vrhne se ti k nohám a bude žadonit, abys povečeřela v jeho společnosti? No, to zrovna ne, ale klidně mě mohl přijít aspoň pozdravit nebo mě pozvat na skleničku vína! To byl samozřejmě naprostý nesmysl.

Muži z reálného světa tohle nedělají. Mrknou se na vás, v lepším případě si vás prohlédnou hned několikrát, a zase se pěkně krotce vrátí k ženušce a rodinnému krbu v Greenwichi. Mezitím jsem totiž stačila dospět k názoru, že ten muž pravděpodobně bydlí v Greenwichu nebo na Long Islandu. Byl buď burzovní makléř nebo právník či profesor na Harvardu. Případně další z řady ztroskotanců, s nimiž jsem se stačila setkat během posledních dvou let. Pravděpodobně alkoholik. Možná i prznitel dětí. Nebo další vražedně nudný typ, který si umí povídat pouze o své sbírce akcií, případně o své exmanželce nebo o tom jediném rockovém koncertě, na který se kdy v životě vypravil, samozřejmě ještě jako studentík. Jistě to byli buď Rolling Stones nebo Grateful

Dead, a obě ty skupiny mi silně šly proti srsti.

Navíc jsem ani v nejmenším nepochybovala, že ten mužský je ženatý. Vypadal, jako by vystudoval Yale nebo možná Harvard.

Vypadal, že by mi docela rád zlomil srdce nebo se na mě jednoho dne vykašlal jako Roger. Stačilo mu hovět si tady v blankytné košili a khaki kalhotech, nehnout prstem — a přesto působil tak proklatě přitažlivě, že se mi to málem vrazilo na mozek. A mně už při pouhém pohledu na něho bylo jasné, že bych ho brzy nenáviděla. Kolik lvů je zapotřebí na sežrání jediného křesťana? Správná odpověď zní — spousta. Ale někdy stačí jediný obrovský lev. A já už byla sežraná, rozžvýkaní a vyplivnutá nějakými odborníky! Jako byl tenhle. Tou dobou jsem už dokázala poznat lva na první pohled. Stačil mi zlomek vteřiny.

V duchu jsem na něho zlobně zavrčela a objednala jsem si moučník a café filtre s vědomím, že po něm celou noc neusnu, ale tady v Paříži to bylo stejně jedno. Nakonec jsem zaplatila a ležérně jsem kolem něho proplula k východu. Měla jsem v plánu vrátit se k hotelu delší oklikou, vstřebávat zvuky a vůně Paříže a toho muže pustit z hlavy. Když jsem ho míjela, střetli jsme se na zlomek vteřiny očima. Věděla jsem, že už ho v životě neuvidím, a silou vůle jsem se nutila k pocitu, že mě to ani netrápí. Přesto jsem jím po celou večeři byla úplně posedlá, i když jsem po těch dvou

porozvodových letech pochopila, že za to žádný mužský nestojí, i kdyby byl sebevíc sexy. Po celou zpáteční cestu do hotelu se mi při prohlížení výkladů podařilo úspěšně přemlouvat sama

sebe, že jsem na něho zapomněla.

Vybrala jsem poslední roh a zjistila jsem, že hrdina v modré košili a khaki kalhotách jde přímo za mnou a rychle mě dohání.

Srdce mi klopýtlo, zastavila jsem jako zkamenělá a horečně jsem se snažila vymyslet, co mu řeknu chytrého — když tu mě minul.

Bez úsměvu, bez pohledu, bez mžiknutí mým směrem. Přímo kolem mě prošel ke vchodu do hotelu a já jen žasla, odkud ví, že bydlím zrovna tady či že mě zaujal. Pravděpodobně na mě čeká ve vstupní hale. Jak sami vidíte, po dvou letech procházení radikálními změnami — nočními úbory počínaje a seznamováním konče — jsem ztratila schopnost racionálního uvažování.

Když jsem vstoupila do haly, zrovna si bral klíče od pornohrdiny za recepčním pultem. A tentokrát se obrátil a usmál se na mě — a cosi v hloubi mé duše ke mně promluvilo tak důvěrně, jak jsem ještě nezažila. Byla jsem tak udělaná už z pouhého pohledu na něho, že jsem ani nevnímala, co říká. Kdyby nic jiného, nabízel aspoň senzační pokoukání. Instinktivně jsem zapátrala po snubním prstýnku, ale žádný neměl. Očividně patřil k těm chlápkům, co manželkám zahýbají tak pravidelně, že si nezapomínají včas prstýnek stáhnout a schovat ho bezpečně v kapse. Přisuzovala jsem mu jen ty nejhorší vlastnosti, protože podle mě byl příliš pohledný, než aby mohl být ještě slušný. „Hezký večer, co říkáte?“ zeptal se přátelsky, zatímco jsme tak stáli vedle sebe a čekali na výtah, který připomínal papouščí klec. Do té doby jsem ty dvě krátké řady schodů vždycky vyšlapala, ale při pohledu na něho jsem to prostě nedokázala.

Žadulek se mi propadl až k patám. Zamumlala jsem jakousi nezřetelnou odpověď. Ostatně, trefila jsem se. Jeho poznámka zněla americky. Ale vzhledem k té světle modré košili, khaki kalhotám a teniskám jsem se splést ani nemohla.

„Krásné město.“ To je skutečně názorová perla. Za takovou se nedává nejvyšší počet bodů. Díky Bohu, že jsem už mám studia dávno za sebou. Teď už bych na ně nestačila.

„Jste tady služebně?“ zeptal se, když přijel výtah. Můj Bože, to je vážně rozhovor! Co se to děje?“ „Za pár dní se tady mám setkat s dětmi. Jen tak tu zabíjím čas a utrácím peníze.“ Zazubil se. Senzační zuby. Senzační úsměv.

Senzační tělo. Připadala jsem si stejně stará a stejně moudrá jako Charlotte, a ani propíchnutý nos by mi nepomohl.

„Jo, na tyhle účely je Paříž báječné město,“ souhlasil bezstarostně, když za mnou vcházel do té ptačí klícky. „Jezdíte sem často?“ Stiskla jsem tlačítko s dvojkou a on nestiskl nic.

Možná má v úmyslu vpašovat se až do mého pokoje a zabít mě. Nebo mě svést. To je jedno, ale aspoň mám na sobě světle modré prádlo a podvazkový pás s punčochami. Věděla jsem, že to na něho udělá dojem.

„Asi tak jednou za deset let,“ přiznala jsem se poctivě. „Nebyla jsem tady už celou věčnost. A co vy? . Teda, myslím tím, jestli sem jezdíte často.“ Připadala jsem si neuvěřitelně hloupě.

Nechtěla jsem nic víc než se na něho donekonečna dívat. Bylo vyloučeno nepředstavovat si ho v duchu bez šatů. Zkusila jsem si představit, jaké spodní prádlo má sobě. Možná boxerky. Šedé nebo bílé. Značky Calvin Kleins. A k tomu podkolenky.

Jak se ukázalo, měli jsme pokoje zrovna vedle sebe. Nemohla jsem si pomoct a vzpomněla jsem si na scénu z filmu Šeptání do polštáře, kde Doris Dayová a Rock Hudson leží každý ve své vaně oddělené pouze jedinou stěnou a baví se přitom spolu telefonem.

Kdybychom byli ve filmu, zavolal by mi. Jelikož tohle je skutečnost, nechal by mě za tyhle myšlenky ukřižovat.

„Na shledanou,“ usmál se přívětivě a zašel do pokoje zatelefonovat své manželce a sedmi dětem. Nebo své bývalé manželce a dvěma milenkám. Nebo svému milenci. Nebo kombinaci čehokoliv z výše uvedeného seznamu.

Ve svém pokoji jsem zůstala stát u okna, vyhlížela jsem ven a myslela na něho. A jelikož pořád ještě existovala chabá naděje, že je normální mužský a ne policejně registrovaný sexuální maniak,

nezavolal mi. Ale druhý den ráno jsem ho uviděla znovu.

Vyšli jsme ze svých pokojů ve stejném okamžiku a dokonale sehraní jsme sjeli stejným výtahem do přízemí. Pršelo, jen takový jemný deštík, ale já s tím počítala a teď jsem byla vyzbrojená pršipláštěm a nesla jsem si deštník. Slibovala jsem si, že bych ho s ním mohla praštit, kdyby mě napadl, a krutě mě zklamalo, že to neudělal.

Místo toho se ve vstupní hale ke mně otočil a sledoval, jak zápasím s deštníkem. Tentokrát měl na sobě bílou košili a zeptal se, kam mám namířeno.

„Ven,“ vypleskla jsem přituple, „nakupovat. Možná do Louvru.

Vlastně nevím.“

„Tam já jdu taky. Chci říct do Louvru. Nechcete se ke mně připojit?“ Ale co jeho ženuška a dětičky v Greenwichi? Že by?

Takhle že by to bylo jednoduché? Po všech těch potrhlících, kteří neznali míru v pití a cestou domů mě nutili používat hmaty z aikida, mě chce tenhle neuvěřitelně pěkný mužský doprovodit do Louvru? Nejradši bych na něho vyjela, kde kčertu vězel po těch jednadvacet měsíců, po které jsem se scházela s Godzillou a všemi jeho bratry a bratranci. Proč ti to trvalo tak dlouho, lásko? Ale možná že to je načasované tak akorát.

„Budu moc ráda,“ přikývla jsem s úsměvem.

V taxíku jsme jen tak nezávazně klábosili. Bydlel také v New

Yorku, asi tak tucet bloků od mého bytu. Spoustu času trávil v Kalifornii, V Silikon Valley vlastnil společnost specializovanou na bioniku, což je jakási kombinace biologie a elektroniky. Stručně mi vysvětlil, na co je ta jeho firma specializovaná, ale pro mě mohl klidně mluvit ve svahilštině. Ať už dělal cokoliv, bylo to strašně moc technické. Nevystudoval na

Yale ani na Harvardu, absolvoval na Princetonu. Dokud byl ženatý, žil v San Francisku, do New Yorku se přistěhoval teprve před dvěma lety, když se rozvedl. Jeho syn studoval ve Stanfordu.

Jmenoval se Peter Baker, bylo mu devětapadesát a nikdy nebydlel v Greenwichi. Můj vlastní příběh byl tak nezajímavý, že jsem během vyprávění dávala pozor, zda Petera neuslyším tiše pochrupovat. Podařilo se mu však zůstat vzhůru tak dlouho, abych mu sdělila všechny důležité podrobnosti. Vynechala jsem scénu na atlasem potažených židlích i skutečnost, že Roger mě víceméně opustil kvůli Heleně či kvůli tomu, že už mě nemiloval. Pověděla jsem mu o dětech a že jsem rozvedená a že před svatbou jsem šest let pracovala v časopise, ale i tohle vyznělo v mém podání šíleně nudně. Nestačila jsem se divit, že neusnul.

Toužila jsem mu ten seznam odříkat co nejrychleji, ostatně po dvou letech jsem v tomhle směru byla hotový profík. Tenis a lyžování jakžtakž, horolezectví ne, maratónský běh ne, běhat už po po menším loňském úrazu kolena na lyžích nemůžu, ale nejde o nic vážného, žádná rogala, žádné pilotování sportovních letadýlek, strach z výšek, kapka plachtění, kuchařské umění únosné, nová prostěradla, noční košile slušné, špetička španělštiny, zrezivělá středoškolská francoužština, nad kterou se ošklíbá většina číšníků. A to ostatní mohl Peter Baker vidět sám.

A kdyby naléhal, Roger by mu jistě vystavil vyčerpávající posudek. Žádný vážnější vztah po celé dva roky, Bůh suď, proč to trvá tak dlouho, když mám za sebou spoustu neuvěřitelně nudných a otravných schůzek v celé řadě skrznaskrz nezajímavých italských restaurací i v několika proklatě drahých francouzských podnicích.

Osamělá rozvedená ženská hledající. Co vlastně? Co hledám? Koho hledám?. Muže v nažehlené bílé košili a čistých khaki kalhotách, s nánořnicky modrým sakem přes ruku, s kravatou zastrčenou v kapse. A co přesně vlastně znamená ta bionika?

Nebyla jsem si jistá a zeptat se ho jsem se styděla.

Zkusil mi to znovu vysvětlit cestou do Ritzu na skleničku, když jsme si odbyli Louvre. To pozvání mi připadalo senzační. Zmínil se, že jednou v Ritzu bydlel, s „přáteli“, ale blíž to nerozváděl. Předpokládála jsem, že šlo o vášnivý románek, což mi v taxíku poskytlo téma k přemýšlení. I přes jistou otevřenost na mně působil tak nějak záhadně. A navíc úžasně sexy, každým svým pohybem,

každým slovem, kterým mi něco sděloval. Vzrušovaly mě i ty otázky, které mi nepoložil, odpovědi, které mi neposkytl.

V Ritzu si objednal martini a svěřil se mi, že má pro něj slabost. Velmi suché. Neředěné. Dvě olivy. Než jsme odcházeli z Ritzu, bylo už devět večer a my byli spolu rovných deset hodin. To na první schůzku nebylo vůbec špatné. A byla to vůbec schůzka? Co to bylo? Vlastně vůbec nic. Bílé víno mi maličko stouplo do hlavy a Peter byl báječný. V maličké restauraci na Montmartre jsme si dali ústřice a já mu vyprávěla o Samovi a Charlotte a propíchnutém nose. Dokonce jsem se mu svěřila se spoustou deatilů o Rogerovi a o scéně na atlasem čalouněných židlích a o jeho prohlášení, že mě nemiluje.

Pak byla řada na něm. Jeho manželka se jmenovala Jane a rozvedli se poté, co její románek s jejím doktorem trval už dva roky a neměl se ke konci. Žili spolu v San Francisku a Peter se netvářil zvlášť zlomeně, když se mi se vším svěřoval. Prohlásil, že jeho manželství beztak nefungovalo už kolik let. Napadlo mě, že třeba právě tohle namlouval Roger své Heleně. Ale musel jí vůbec něco namlouvat? Pochybuju, že Helena sedávala s Rogerem nad ústřicemi v Ritzu ani kdekoliv jinde. Daleko spíš chodili na diskotéky nebo do laciných motelů, takže si spolu vlastně nemuseli povídat. Peter se zmínil rovněž o svém synovi, kterého měl hrozně rád.

Do hotelu jsme se vrátili těsně před půlnocí a mlčky jsme vyjeli výtahem do druhého patra. Neměla jsem tušení, co se stane, co chci, aby se stalo, ale Peter ten problém vyřešil za mě. Popřál mi dobrou noc, dodal, že se pěkně bavil a že ráno odjíždí do

Londýna. Já mu řekla, že seznámení s ním bylo milé, a poděkovala jsem mu za večeři. Byla to mezihra, jediný okamžik z celého života, a když jsem za sebou zavřela dveře a rozhlédla se po pokoji, pomyslela jsem si v duchu, že na chlápky v bílých košilích a khaki kalhotách narazím na každém rohu. Ale na takového ne. Kdovíproč se mi zdál výjimečný. A taky že byl. To jsem věděla. Peter Baker byl rarita, dárek, v realitě dnešního světa bílý jednorožec se zlatým rohem. Přitom navenek vypadal jako normální člověk. Jako milý člověk. Už jsem cítila, jak mě vedou do Kolosea v tom hezkém modrém krajkovém prádle, i když dneska jsem na sobě měla růžovou soupravu. Nebyla jsem si jistá, co jsem od Petera očekávala, co jsem chtěla, co mi vlastně slíbil. Ve skutečnosti nulu. Zmínil se, že po návratu do New Yorku mi zavolá, ale to splní těžko, protože o telefonní číslo si neřekl a v seznamu nebylo. Kromě toho budu s dětmi v Hamptonu. Už mnohokrát předtím jsem vešla do arény, kde mě lvi shltli zaživa k snídani, k obědu i k večeři. A ty nejchutnější sousta už předtím vybral Roger.

Nebyla jsem si jistá, co ze mě vlastně zbývá či jestli má o mě vůbec zájem. Byla jsem přesvědčená, že nemá, a věřila jsem tomu celou tu dobu, co jsem se svlékala, čistila si zuby a chystala se do postele. Bylo takové horko, že jsem se s oblékáním noční košile ani neobtěžovala. Z vedlejšího pokoje nebylo slyšet ani hlásku. Dokonce ani chrápání ne. Absolutní ticho až do příštího ráno, kdy mi zavolal.

„Volám, abych se s vámi rozloučil,“ řekl mile. „Včera večer jsme váa zapomněl požádat o telefonní číslo. Takže by vám vážně nevadilo, kdybych se ozval?“

Vadilo. Byla by to hrůza. Zuřila bych. V životě už tě nechci vidět. Už teď se mi líbíš až moc, a to tě skoro neznám. I když jsem v dálce slyšela vrčení lvů, nadiktovala jsem mu svoje telefonní číslo a v duchu jsem se modlila, aby se nikdy neozval.

Potrhlíci se ozvali vždycky, ale ti slušní ani náhodou.

„Zavolám, hned jak se vrátím do New Yorku,“ opakoval. „Hezky si ty prázdniny s dětmi užijte.“ A ty si hezky užij život, odpověděla jsem mu v duchu. Nahlas jsem mu popřála, aby se v Londýně prima bavil. Poznamenal, že tam bude pracovat a pak že se přes Kalifornii vrátí do New Yorku. Ale aspoň s ním nebyla nuda. A pracoval. Podle všeho se dokázal uživit vlastními silami. Svého syna měl rád. S bývalou manželkou zřejmě neměl žádné potíže. A nikdy nebyl za mřížemi, tedy, aspoň nebyl ochotný to přiznat. Choval se zdvořile a příjemně, byl přitažlivý, inteligentní, dobře vychovaný, pohledný až k nevíře a milý. Přinejmenším na to všechno vypadal. Očividně to musel být úchyl.

3.

Den po odjezdu Petera Bakera do Londýna přivedl Roger obě děti do hotelu. V obličeji mu přitom seděl výraz neskrývané úlevy. Já mezitím stihla zajít do Rodinova muzea a navštívila jsem každičký butik na levém břehu, kde jsem si nakoupila spoustu šatů, o kterém jsem neměla představu, k čemu mi bude dobré. Všechno to vypadalo sexy a mladistvě a přiléhavě a budilo to ve mně značné rozpaky, ale nakonec jsem usoudila, že když se v tom oblečení nebudu cítit dobře, vždycky ho můžu přenechat Heleně nebo

Charlottě, až bude trochu dospělejší.

Děti vypadaly báječně. Charlotte měla místo zeleného laku na nehty světle růžový a spokojila se s druhou dírkou v uchu, což zřejmě její touhu po sebemrzačení ukojilo, aspoň prozatím. Roger se zdál vyčerpaný. Taktak že mě stačil pozdravit a už zase vystřelil ze dveří. S chabým zamáváním zahučel, že se musí vrátit k Heleně. Dělá nějaké nákupy u Galliana a on tam s ní má schůzku.

Během třinácti let našeho manželství se mnou nebyl nakupovat ani jedinkrát. Nikdy. Helena ho podle všeho dokázala přimět k výkonům, o kterých se mi v životě nesnilo.

„Táta je cvok!“ oznámil mi Sam a vrhl se do křesla s tyčinkou

Mars v ruce. V hotelu Plaza Athanée, kde se Roger s Helenou ubytovali do zítřka, než se vydají do Florencie, za ni zaplatili dva dolary.

„Ale houby, není,“ opravila to tvrzení Charlotte a systematicky se přitom probírala přírůstky v mém šatníku. Se zájmem studovala bílou minisukni s průhlednou halenkou, jež měla našité dvě kapsy z bílé džínoviny právě tam, kde to bylo akutně nutné. „Je hajzl.

Snad nemáš v plánu tohle nosit, nebo snad jo?“ Sklouzla po mně pohrdavým pohledem. Vítej zpátky, Charlotte.

„Možná budu, zato ty ne, a děkuju za optání,“ odpověděla jsem celá šťastná, že ji mám po tom dlouhém měsíci zase u sebe. Ta druhá dírka v uchu nebyla skoro vidět a náušnice v ní byla mrňavá. „Takhle bys o svém otci mluvit neměla,“ napomenula jsem ji a pokusila jsem se o káravý výraz, jenže Charlottu jsem neošálila.

„Vždyť ty si to o něm myslíš taky! A Helena je pořád stejná couřička. Celou tu dobu, co jsme byli na jihu Francie, chodila nahoře bez a táta se z toho moh pominout,“ svěřovala se mi s širokánským úsměvem. „Jednou sbalila u bazénu dokonce hned dva maníky najednou a táta prohlásil, že za rok pojedou na Aljašku.“

„Budeme muset ject s nima?“ Sam vypadal ustaraně.

„Tohle spolu probereme později, Same.“ Byla to jedna z mých předem připravených odpovědí a v dané chvíli zřejmě splnila účel.

Sam dobaštil čokoládovou tyčinku, aniž by opatlal nábytek — hotový zázrak — a pak jsme si na odpoledne vyrazili do města.

Vzala jsem je na všechna místa, která by se jim podle mého soudu mohla líbit, a taky jsem se nespletla. Když jsme pak zamířili k Deux Magots, vzpomněla jsem si na Petera Bakera a v duchu jsem si položila otázku, jestli mi opravdu někdy zavolá. Trošku jsem doufala, že ne. Zbláznit se znovu do mužského by bylo příliš bolestné. Cípečkem mysli jsem však nepřestávala doufat, že se skutečně ozve.

„A co ty?“ zeptala se mě Charlotte přesně v tom okamžiku, kdy jsem si vybavovala, jak Peter vypadal, když jsem ho spatřila poprvé, zabraného do četby Herald Tribune. „Seznámila ses s někým, než jsme se ti vrátili? Třeba s nějakým hezkým

Francouzem?“ Třináctileté dívenky mají vyvinuté mimosmyslové vnímání na úrovni vyspělé marťanské civilizace.

„Proč by mamka měla stát zrovna o Francouze?“ Sam se tvářil mírně zmateně, ale v nejmenším ho nezajímalo, že Charlotte má v úmyslu podrobit mě křížovému výslechu. Nasadila jsem neurčitý výraz. Po pravdě řečeno, nemohla jsem s čistým svědomím tvrdit, že ne.

Tedy, že jsem se neseznámila s Francouzem, to byl fakt. Zato jsem potkala Petera Bakera, ať už je to

kdo chce. Ale nic jsem neprovedla. Neměla jsem se k čemu přiznávat. Nepolíbil mě.

Nemilovali jsme se spolu. Strávili jsme spolu den. O panenství jsme v Paříži rozhodně nepřišla. „Ne,“ odvětila jsem vážně. „Jen jsem čekala na vás dva,“ dodala jsem nevinně, což byla nakonec skoro pravda. Neměla jsem „schůzku ve dvou“ po celý ten měsíc, a bylo by mi docela jedno, i kdybych ji neměla až nadosmrti. Už před kolika měsíci mě přestaly okouzlovat ty návraty z večeří, na nichž jsem se nudila, v doprovodu opilců za volantem, kteří mě na rozloučenou zkoušeli ošmatávat, přestože jsme si byli úplně cizí a oni byli občas i ženatí. Teď už jsem prostě čekala jen na to, až děti vyrostou, abych mohla vstoupit do kláštera. Co si však v tom případě počnu se svými novými nočními košilkami? No, do té doby budou jistě skrznaskrz obnošené, takže nebudou představovat neřešitelný problém. A dost možná, že žíněné roucho mi bude připomínat ty dávno ztracené flanelové košile.

„To musela být ale parádní nuda!“ shrnula Charlotte se svou obvyklou výstižností průběh mého osobního volna, načež mi začala líčit, jak primovní kluky potkala, či si přála potkat, na jihu Francie. Sam se mi pochlubil, že na jachtě chytil sedm ryb,

Charlotte mu připomněla, že byly jen čtyři, takže jí vrazil pěst do žeber, ale ne moc tvrdě. Bylo báječné, mít ta koťátka zase zpátky. S nimi jsem pociťovala tolik spokojenosti a vřelosti, že jsem si opět připomněla, jak je pro mě zbytečné shánět si mužského. Ke štěstí jsem potřebovala pouze televizor a celoroční slevu v knihkupectví na našem rohu. A svoje děti. K čemu by mi byl takový Peter Baker? Jak by Charlotte jistě poznamenala, kdyby se o něm v té chvíli dozvěděla, je to pravděpodobně úchyl.

Odletěli jsme do New Yorku, kde jsme strávili jeden den praním, znovu jsme si zapakovali a zamířili jsme do East Hamptonu. Chata, kterou jsem najala, byla sice maličká, ale bohatě nám stačila. Děti měly jeden pokoj, já druhý, a sousedi nás ujistili, že jejich dánská doga děti přímo zbožňuje. Zapomněli se ovšem zmínit, že zbožňuje i trávník před naší chatou a že ho hodinu co hodinu využívá k tomu, aby na něm zanechala nevítaný dárek.

Chatou se ustavičně rozléhal refrén: „Už zase jsi do toho šlápla, mamko,“ když jsme si ty dárky roznášeli po celé chatě, dodatečně celí šťastní, že jsme si nevyrazili ven bosí. Ale doga byla každopádně kamarádská a Sama oddaně milovala. Byli jsme tam sotva týden, když jsem psa nachytala spát se Samem v posteli. Sam schoval tu stvůru pod přikrývky, abych ji nenašla, a shora to vypadalo, jako by vedle mého synka spal dospělý chlap. Potom doga občas přespávala v Charlottiuně posteli a Charlotte chodila pro změnu spát ke mně.

V sobotu ráno Charlotte ještě spala vedle mě, když zavolal Peter.

Nejdřív jsem myslela, že to volá opravář ledniček, takže rozhovor taky podle toho vypadal. Zrovna minulé odpoledne vypustila naše lednička duši, takže jsme přišli o všechny mražené pizzy a hamburgery se taky zkazily a zmrzlina skončila v dřezu, odkud vytekla do odpadu. Zbylo nám akorát dvaačtyřicet plechovek pepsi, šestnáct dietních kokakol, kus chleba, hlávka salátu a pár citronů. V létě mě k vyváření nikdo nikdy nedonutil.

„Jak se máte?“ zeptal se a já vmžiku poznala jeho hlas. Včera večer jsem s ním mluvila hned dvakrát či jsem si to aspoň myslela. Opravář mi pak slíbil, že se dnes dopoledne ukáže, ale zatím bylo ještě brzy.

„Až sem dorazíte, bude to o moc lepší. Včera večer se nám zkazilo jídlo za tři sta dolarů,“ postěžovala jsem si mu. Měl hluboký sexy hlas, ale stejně jako pracovníci na linkách nabízejících živý sex mohl klidně vážit stopadesát kilo, mít kalhoty spadlé pod pupek, potahovat ze smrdutého doutníku a páchnout stoletým potem.

„Tak to mě mrzí,“ řekl soucitně s odkazem na tu ledničku a zkažené jídlo. „Možná bych tam měl přijet a pozvat vás někam na oběd.“

Kristepane! Další už ne! Tesař, který nám druhý den po příjezdu přišel spravit uvolněný práh u venkovních dveří, mi lichotil, že v bikinách vypadám senzačně, načež se sám pozval na oběd. Asi jsem se zatvářila jako štvanec a honem jsem mu nalhala, že se jdeme naobědvat do restarace. „Ne,

díky. Stačí, když přijedete a spravíte ten krám. O víc nemám zájem. Jenom sem prokristapána přijeďte a dejte to zase do pořádku!“

Následovala krátká odmlka. „Nejsem si jistý, jestli to dokážu,“ řekl hlas poté omluvně. „Ale můžu to zkusit. Na škole jsme brali i strojírenství.“ No nádhera! Studovaný opravář. Navíc opravář, který beze studu přizná, že se ve své práci nevyzná. No, ale aspoň je upřímný.

„Možná byste si měl koupit nějakou příručku nebo tak něco.

Poslyšte, včera jste mi slíbil, že hned po ránu přijedete.

Spravíte to tedy ještě dneska nebo ne?“

Charlotte se probudila a odešla z pokoje, zatímco jsem pokračovala v dohadování.

„Ale já bych vás radši pozval někam na večeři, Stephanie. Pokud mám ovšem na vybranou.“ Neodbytný otrava. Ale já se jen tak nedala. Blo horko a všechno pití nám zteplalo a mně osobně to nepřipadalo zvlášť k smíchu.

„Na vybranou tedy nemáte. A pro vás nejsem žádná Stephanie!

Zkrátka spravte tu ledničku, kčertu!“

„A nemohl bych vám prostě koupit novou?“

„Děláte si legraci?“

„Mohlo by se tím všechno zjednodušit. Jako opravář stojím za starou bačkoru.“ Měla jsem dojem, že se mi vysmívá, ale to už mě vážně navztekalo.

„Tak co jste proboha zač, když ne opravář? Dermatolog? Proč se pak spolu vůbec bavíme?“ „Protože vy máte rozbitou ledničku a já nemám ponětí, jak ji opravit. Jsem vědec, Stephanie, a ne opravář ledniček.“

„Cože jste?“ Zčistajasna mě trklo, o koho jde. Tohle přece není ten chlápek ze servisu! To je hlas, který jsem slyšela nedávno v Paříži — v Louvru, jak vykládá o Corřotovi, a v Ritzu, jak vysvětluje číšníkovi svoji teorii dokonalého martini. Byl to

Peter. „Ach Bože. Omlouvám se.“ Připadala jsem si jako naprostý idiot.

„To nemusíte. Pojedu na víkend do Hamptonu a napadlo mě, že byste si možná vyšla ráda na oběd. Místo láhve vína přivezu novou ledničku. Potrpíte si na nějakou určitou značku?“

„Ale já myslela, že jste.“

„Já vím. A pokud vynecháme ledničku, jak jinak vám to v Hamptonu klape?“

„Nádherně. Můj syn adoptoval sousedovic dánskou dogu. A nebýt toho zanedbatelného problémku s ledničkou, byla by chata prima.“

„A mohl bych vás na tu večeři pozvat všechny?“

I děti? Byla to sice hezká představa, ale nebyla jsem si jistá, zda se o Peterovu společnost chci dělit se Samem a Charlottou.

Vlastně, byla jsem si jistá, že nechci. Po týdnu stráveném výhradně s nimi a s dogou, po které jsem v domě uklízela přesně to, co nechávala i na našem předním trávníku, jsem si připadala více než zralá na večer stoprocentně dospělé konverzace. Byla jsem ochotná strčit je do nejbližšího sirotčince, zapomenout na tu proklatou ledničku či aspoň si sehnat hlídání k dětem. Chtěla jsem se s ním sejít bez dětí.

„Mám dojem, že děti už mají něco v plánu.“ Lhala jsem jako ďábel, jen abych se o něho nemusela dělit. „Kde budete bydlet?“

„U známých v Quogue. Je tamn restaurace, která by se vám mohla zamlouvat. Co kdybych si vás vyzvedl kolem osmé?“ Co kdyby?

Neutahuje si ze mě? Po dvou letech schůzek s Godzillovými mladšími bratříčky a absolutně osamělého sledování nekonečných televizních repríz M.A.S.H„ což bylo neskonale lepší než ty schůzky, mě tenhle civilizovaný mužský, se kterým jsem se seznámila v Paříži a jedla ústřice na Montmartru, zve na večeři v East Hamptonu a ještě se ptá, co já na to? Prostě si ze mě musí utahovat!

S blaženým úsměvem jsem položila sluchátko do vidlice a zrovna v tu chvíli se do ložnice vrátila

Charlotte a vykulila na mě oči.

Za ní se táhla úhledná cestička z našláplého psího hovínka, ale já neměla to srdce ji na to upozornit. Kromě toho jsem byla z Peterova telefonátu tak šťastná, že mi to bylo úplně jedno.

„Kdo to byl?“ zeptala se mě podezřívavě.

„Opravář ledniček,“ zalhala jsem zbaběle své vlastní krvi, ale co jí po tom bylo?

„To teda nebyl,“ odsekla vyčítavě. „Ten je v kuchyni a opravuje ledničku. Říkal, že možná budeme muset koupit novou.“

„Ach,“ udělala jsem a připadala jsem si jako husa. Ke všemu jsem si znovu povšimla té hovínkové cestičky a zasténala jsem. Moc by mě zajímalo, čím toho psa krmili. Podle všech známek to s něčím přeháněli. Nejspíš ho denně nacpali nejmíň polovičkou hovězího boku, jinak by těžko mohl na každém kroku trousit takové hromady.

Jakmile Charlotte odešla z pokoje, zavolala jsem hlídačce dětí.

Teprve v šest večer jsem jim řekla, že si někam vyjdu a oni že půjdou na hamburger a do kina beze mě. Lednička už zase fungovala, i když opravář tvrdil, že jen dočasně, ale už jsme zase měli vychlazenou kolu a všichni jsme byli šťastní jako blechy. Dokonce jsem zajela nakoupit další zásobu mražené pizzy a zmrzliny.

„Ale kam vlastně jdeš?“ vyptával se mě Sam nedůvěřivě. Od jejich návratu jsem nevytáhla paty z domu, takže měl pochopitelně důvod ke starostem. Co kdybych náhodou vedla vlastní život, který by pro ně mohl znamenat nebezpečí? Kdo by je vozil na baseball? Kdo by přepínal kanály na televizi nebo uklízel po psovi? Přiznejme si, že jsem byla docela užitečná.

„A s kým?“ položila mi Charlotte mnohem přesnější otázku.

„S jedním známým,“ broukla jsem neurčitě, odtrhla víčko od plechovky s dietní kolou a přiklopila si ji na ústa, aby děti neslyšely, co už jsem už nedořekla. Jenže děti mají obdivuhodně citlivý sluch, tedy aspoň ty moje. Charlotte slyšela mou odpověď tak jasně, jako bych ji odrecitovala hezky nahlas a neutopila ji v kole.

„Z Paříže? Takže je Francouz?“

„Ale kdepak, je to Američan. Ale v Paříži jsme se s ním seznámila.“

„Mluví vůbec anglicky?“ vyzvídal dost utrápeně Sam.

„Jako domorodec,“ ujistila jsem ho. Obě děti se zamračily ve společném nesouhlasu.

„A proč zkrátka nezůstaneš doma s námi?“ zkusil Sam na mě svou vlastní logiku. Jemu to připadalo jako slušná zábava. Mně už trochu míň, zvlášť vzhledem k alternativě, jež mi připadala vrcholně přitažlivá. Navzdory svému nejlepšímu přesvědčení a navzdory tomu, že už jsem se mockrát spálila, se mi Peter Baker zamlouval, i když bych si to zřejmě měla zakázat. Koneckonců, byl to můj nepřítel, že? Ale nevypadal na to. A já s ním v Paříži prožila báječný den.

„Nemůžu s vámi zůstat doma,“ vysvětlila jsem Samovi. „Jdeš přece se sestřičkou do kina.“ „Ne, já nikam nejdu!“ Charlotte do mě zabodla načuřený pohled.

Nečekaně začala trucovat. „Slíbila jsem pár holkám, že se s nima v devět scuknu na pláži.“ Třináct let je k zešílení. Po nich přijde čtrnáct a patnáct let. Tohle je teprve začátek.

„Dnes večer rozhodně ne!“ prohlásila jsem přísně. Další námitky jsem odmítla poslouchat a zmizela jsem do koupelny, abych si před večeří stačila umýt vlasy.

Dívka na hlídání dorazila ve čtvrt na osm a trucující Sam s

Charlotte s ní v půl osmé odjeli mým vozem. Měli za úkol dopřát si večeři a nejnovější slepenec násilí na filmovém plátně, který

Sam viděl už třikrát a Charlotte ani jednou a nestála o to ani teď. Spokojeně jsem jim zamávala z verandy a v duchu jsem se modlila, aby se to psisko ze sousedství nevrátilo a nenechalo jeden ze svých dárečků na domovních schodech ještě před Peterovým příjezdem.

Petera jsme přivítala v bílých plátených šatech, tyrkysových korálech, s obstojně upravenou hlavou a s dokonalým červeným lakem na nehtech na nohou. Roger by mě nepoznal. Už jsem nebyla ta všední puťka domácí, kterou odkopl kvůli Heleně. Ale nebyla jsem ani Helena. Byla jsem to já.

Žaludek jsem měla sevřený do pěsti velké jako dětská hlava a neměla jsem sebemenší představu, o čem se budu s Peterem bavit. Dlaně jsem měla zpocené jako před maturitou a stačil mi na něho jediný pohled, aby mi bylo jasné, že jsem se dostala do průšvihu. Byl příliš pohledný, příliš chytrý, příliš sebejistý. Na sobě měl bílé džíny, modrou košili a na nohou nablýskané značkové mokasíny naboso.

Škobrtala jsem patřičným zdvořilostním klábosením a pořád jsem si v duchu připomínala, že nejsem úplně nemožná a že manželům všech mých kamarádek pořád ještě připadám přitažlivá. To snad mělo svou váhu, ne? Ale za živého boha jsem nedokázala pochopit, co ten člověk na mně vidí. Kromě toho se nemohl žádným myslitelným způsobem dohmátnout, že jsem mívala slabost pro oprané flanelové košile. Rogera neznal, takže mu zatím ještě nikdo nemohl povědět, jak příšerně dovedu být nudná. Jistě, byli jsme spolu v Louvre a v Ritzu na martini. A nikdo ho k tomu nenutil namířenou pistolí.

A teď mi z kdovíjakého důvodu sám zavolal. Vlastně to nebyla první schůzka, tu jsme si odbyli v Paříži, takže by to mělo být snadné. Nebo ne? Co si to namlouvám? Snadněji bych zvládla provést transplantaci jater, protože na randění pro mě nebylo snadné vůbec nic.

Nejdřív jsme si dali sklenku vína a mně se podařilo nevylít ho na

Petera ani na sebe. Peter mi zalichotil, že mám hezké šaty a že se mu tyrkys líbil odjakživa, zvlášť na opálené ženské pokožce.

Povídali jsme si o jeho práci a o New Yorku a o lidech, které v Hamptonu známe oba. Všechno to probíhalo nesmírně důstojně a než jsme se rozjeli do restauarce, ta obří pěst v žaludku se mi smrskla na pěstičku velikosti menší broskve. Všechno to probíhalo krásně hladce.

V restauraci Peter objednal martini a já čekala, že se namaže, ale nedočkala jsem se. Nejspíš zapomněl. Vyprávěl mi, jak v dětství jezdil na léto do Maine, a já zavzpomínala, jak jsem v patnácti jela na výlet do Itálie a taky jak jsem se poprvé zamilovala. Zmínil se o své bývalé ženě a o synovi a já odolala a nesvěřila mu, jak byl Roger neschopný. Nechtěla jsem, aby si myslel, že nenávidím muže. Nebyla to pravda. Nenáviděla jsem pouze Rogera a navíc to začalo relativně nedávno. Povídali jsme si o spoustě věcech a hodně jsme se nasmáli. A já si v duchu nepřestávala připomínat, jak neuvěřitelně se Peter liší od všech mužů, které jsem kdy poznala. Projevoval zdravý rozum, byl vřelý a upřímný a zábavný. Tvrdil, že má rád děti, a tvářil se, jako by to dokonce myslel doopravdy. Líčil mi, že má v San Francisku plachetnici, jak se do ní poblázněný a že uvažuje o koupi další. Přiznal se ke své slabosti pro rychlá auta a pomalé ženy a oba jsme se řehtali historkám toho druhého, jak až doposud probíhalo naše seznamování. Jak se zdálo, většina těch, se kterými jsme si po rozvodu vyšli, museli nutně patřit do jednoho příbuzenstva. Dokonce jsem se mu přiznala, jaké pocity ve mně vyvolává Helena, že někdy už pouhý pohled na ni mi rozdírá srdce a ničí sebevědomí. „Proč?“ zeptal se mile. „Podle všeho je pěkně hloupá, možná skoro stejně jako váš manžel, který vás dokázal opustit kvůli takové huse.“ Snažila jsem se mu vysvětlit, že jsem na sebe přestala dbát, že jsem dopustila, aby se hlavní osou mé existence staly návštěvy u zubaře kvůli dětským rovnátkám a venčení dětí na hřišti. Už jsem mu samozřejmě neprozradila, že teď se hlavní osou mé existence staly návštěvy u manikérky a venčení dětí u

McDonalda a doma sledování seriálu Milovaná Lucy. Usoudila jsem, že ode mě očekává víc. Možná bych se mu zamlouvala jako chirurg

— kardiolog, jaderný fyzik, prostě kombinace vzrušujícího povolání a sexy vzhledu. Ale jak se zdálo, kupodivu mu ke štěstí stačily bílé šaty a tyrkysové korálky. Domů mě zavezl až o půlnoci. Když jsme vešli do domu, nijak mě nenadchlo, že děti jsou pořád ještě vzhůru, koukají v obýváku na televizi, zatímco pes spí na pohovce vedle Sama a děvče na hlídání spí v mé ložnici.

„Ahoj.“ Charlotte si Petera podezřívavě měřila a Sam na něho prostě čučel, jako by nedokázal uvěřit, že někdo takový skutečně stojí vedle mě. Mám-li říct pravdu, mně to taky připadalo k nevíře. Co vlastně dělá tenhle mužský v mém obývacím pokoji, proč vůbec s dětmi klábosí o filmu, který právě viděly? A netvářil se přitom zastrašeně, dokonce ho neděsily ani

Charlottiny zlověstné pohledy, kterými nás oba probodávala.

Najednou se Sam na mě podíval s neskrývaným zájmem.

„Už zase jsi do toho šlápla, mami,“ prohodil nedbale a já sklopila oči k zemi a spatřila za sebou těstovité otisky. S úsměvem jsme vzhlédla k Peterovi.

„To ten sousedův pes,“ vysvětlila jsem mu. „Najal si tenhle dům na stejný měsíc jako my. Je tady od první chvíle, kdy jsme se sem nastěhovali, a spí se Samem.“ Během vysvětlování jsem to svinstvo uklidila a šla jsem se přezout. Měla jsem chuť tu dogu zabít, ale nechtěla jsem vypadat jako nepřítel psů, protože co kdyby Peter měl taky nějakého? Nechtěla jsem se mu ničím znelíbit. Ale pak jsme si v duchu položila otázku, proč mi na tom vlastně záleží.

Copak to hraje nějakou roli? Kolikrát se s ním ještě uvidím?

Možná nikdy. Pokud si Charlotte a možná i Sam prosadí svoji, pak určitě nikdy. Charlotte na něho upírala oči studenější než než mrazák ledničce, kterou nám dopoledne opravili.

Nabídla jsme Peterovi sklenku vína, ale on dal přednost kokakole.

Chvíli jsme ještě poseděli v kuchyni a povídali si, zatímco děti okupovaly obývák. Nakonec jsem šla probudit dívku na hlídání a zaplatila jsme jí. Peter se nabídl, že ji zaveze domů, ale měla tam vlastní vůz. Po jejím odjezdu jsme pár minut postáli na verandě a Peter se zeptal, jestli bych si zítra dopoledne nechtěla zahrát tenis. Přiznala jsem se mu, že jsem jen průměrný hráč, a to jsem ještě dost přeháněla. Prohlásil, že on taky není žádný Jimmy Connors. Uměl se chovat sympaticky skromně a přitom zdravě sebevědomě. Zřejmě necítil potřebu si přede mnou na cokoliv hrát. Ovšem, neměl k tomu žádný důvod. Byl pohledný, inteligentní a okouzlující. A navíc zaměstnaný, což byla osvěžující změna. Slíbil, že si mě vyzvedne druhý den v půl jedenácté.

„Chcete vzít i děti? Mohou hrát na sousedním kurtu nebo si můžeme zkusit čtyřhru.“

„To by mohla být legrace,“ přisvědčila jsem pochybovačně. Ale beztak jsem je neměla kam odložit. Moje děvče na hlídání pracovalo na plný úvazek, takže jsem je s sebou vzít musela.

Odjel ve svém stříbrném jaguáru a já se vrátila dovnitř, abych vypnula televizi a poslala děti spát. Pes zamířil přímo do Samovy postele, a to mnohem rychleji než Sam, se kterým tu zůstala okounět i Charlotte, aby mi mohla ventilovat své názory na

Petera. Už jsem se jich nemohla dočkat.

„Vypadá jako snobák!“ prohlásila jednoznačně, zatímco já sváděla boj s touhou Petera hájit a současně předstírat, že mi je ukradený. Tak nebo tak, bylo jasné, že jsem v průšvihu. Jakmile dám najevo, že mi na něm záleží, jen podnítím Charlottin zájem, pokud se budu tvářit lhostejně, vydám jí Petera v plen.

„Proč?“ zeptala jsem se jakoby nic a sundala jsem si tyrkysové korálky. Mně osobně jako snobák nepřipadal. Ani náhodou.

„Měl značkový mokasíny!“ No jasně, a co si měl obout? Kovbojské boty nebo bačkory? Mokasíny značky Gucci mi připadaly jako zcela přijatelné, stejně jako modrá košile a bílé džíny. Podle mě vypadal úpravně, čistě a přitažlivě. To mi stačilo ažaž.

„Je to vyžírka, mamko. Pozval tě na večeři jen proto, aby tě využil.“ To byl zajímavý postřeh. Ale účet platil on, takže pokud mě chtěl „využít“, musel to provést tak, že jsem si toho nevšimla. A pokud mě chtěl využít v jiném směru, nebyla jsem úplně proti.

„Vždyť mě akorát pozval na večeři, Char, a vůbec ze mě nemámil podrobnosti o mých vkladních knížkách. Proboha, jak můžeš být ve svém věku tak cynická?“ Že by se to naučila ode mě? Při tom pomyšlení jsem se cítila provinile. Možná že pokud jde o Rogera, pouštěla jsem si pusu moc na špacír. Ale co, zasloužil si to.

Jenže Peter zatím ještě ne. Tohle však měl být teprve začátek.

„Je teplej?“ zajímal se Sam. Další význam tohoto slova se naučil teprve nedávno a používal ho při každé příležitosti. Ujistila jsem ho, že v žádném případě.

„A třeba zrovna jo,“ přispěchala Charlotte bratříčkovi ochotně na pomoc. „Třeba se s ním manželka rozvedla zrovna kvůli tomu!“

„Odkud víš, že od něho odešla ona?“ zeptala jsem se. Nechala jsem se zahnat do defenzívy. „Copak on odešel od ní?“ vybuchla Charlotte pohoršeně jako plamenná obhájkyně ukřivděného ženství, Johanka z Arku ozbrojená plechovkou kokakoly.

„Nemám ani ponětí, kdo odešel od koho, a navíc si myslím, že nám po tom nic není. Jen tak mimochodem,“ dodala jsem s ležérností, kterou jsem zdaleka necítila, „zítra si s ním zahrajeme tenis.“

„Cože?“ zavřískla Charlotte a já honem šoupla Sama i psa zpátky do jejich pokoje a zamířila jsem do své ložnice. Bohužel, úplně mi vypadlo z hlavy, že Charlotte spí se mnou. „Já přece tenis nenávidím!“

„Ale kdepak. Včera jsi hrála celý den.“ Bod pro mě. Ale bylo to kratičké vítězství. Charlotte byla jako blesk.

„To bylo něco jinýho. To bylo s dětma! Mamko, vždyť je prastarej, nejspíš dostane infarkt a umře rovnou na kurtu.“ Čišela z toho naděje.

„Neřekla bych. Podle mě by mohl ještě pár setů vydržet. Musíme na něho hezky polehoučku.“ „Nikam nejdu.“ Charlotte padla na postel a vzpurně po mně bleskla očima. Zatoužila jsem ji zaškrtit, ale nakonec mi v tom zabránila moje hluboká fóbie z vězení.

„Promluvíme si o tom ráno!“ pravila jsem povzneseně, vešla jsem do koupelny a zavřela jsem za sebou dveře. Zůstala jsem stát před zrcadlem a zadívala jsem se na sebe. Co to proboha vyvádím? Co je ten mužský vlastně zač? Proč tolik stojím o to, aby se dětem líbil? Pouhé dvě schůzky a už se ho snažím vnutit Samovi a

Charlottě. Přitom tenhle příběh v sobě nesl všechny znaky nebezpečí. Už z dálky bylo vidět výstražné červené světlo. Možná má Charlotte pravdu. Možná bych měla ten tenis ráno odřeknout. Ostatně, pokud ho moje děti nemůžou ani cítit, tak stejně nemá cenu nějaký románek vůbec začínat. Co nemá cenu? Křečovitě jsem zavřela oči a opláchla si obličej ve snaze zaplašit tu myšlenku.

Přímo jsem slyšela lvy v Koloseu, jak začínají pomlaskávat a těšit se na večeři.

Navlékla jsem si noční košili, zhasla jsem světlo a šla si lehnout. Charlotte na mě čekala. Když jsem si lehla, položila mi dětským hlasem otázku.

„Tobě se fakt líbí, viď?“

„Vždyť ho ani pořádně neznám.“ Chtěla jsem odpovědět úplně ledabyle, ale vyznělo to velmi osaměle. A po pravdě, osamělá jsem byla. A Charlotte to vystihla. Líbil se mi.

„Tak proč nás nutíš hrát tenis s cizím mužským?“

„Copak s ním musíš hrát? Vezmi si s sebou knížku. Můžeš si dělat povinnou četbu do školy.“ Věděla jsem, že tímhle ji dostanu, a taky jsem se nespletla. Hlasitě na mě zavrčela, obrátila se ke mně zády a za pět minut spala.

A druhý den ve čtvrt na jedenáct se na naší verandě objevil Peter v bílých kraťasech a tričku a s tenisovou raketou. Tvářila jsem se, že jsem si vůbec nevšimla toho, že má nejpěknější nohy pod sluncem. Litovala jsem, že je nemám aspoň trochu tak pěkné jako on. S úsměvem jsem otevřela síťové dveře. Sam seděl u kuchyňského stolu, cpal se kukuřičnými vločkami a zapíjel je kolou. V jeho případě šlo o těžkou závislost.

„Vyspala ses dobře?“ rozzářil se Peter.

„Jako mimino.“

Ještě chvíli jsme žvatlali, zatímco Sam upustil krabici s kornfkleksy do dřezu, až se rozstříkly na podlahu, a v kuchyni se objevila i Charlotte a vraždila nás pohledem. Přesto si však nesla raketu. Peter zamluvil dva kurty v nedalekém klubu, velmi starém a exkluzívním, jehož členem se Roger odjakživa toužil stát, ale nemohl, protože členství se dalo pouze zdědit. Roger by Petera nenáviděl. Peter zosobňoval všechno, co on sám ne.

Jakmile jsme tam dorazili, Charlotte navrhla, že bychom si mohli zahrát čtyřhru. Došlo mi, že to je průšvih. Peter si myslel, že se jen snaží o přátelské gesto. A prosadila si, že bude hrát se mnou.

Peter byl v dvojici se Samem, který se teprve učil a navíc mu po jízdě autem bylo trochu na blinkání. A Charlotte začala

Petera deptat. Natřela mu to. Ještě nikdy jsem ji neviděla hrát tak dobře, s takovou energií a záští. Kdyby trénovala na

Wimbledon, byla bych na ni pyšná. V daném případě jsem se však nestačila divit, že ji Peter nemajzne raketou nebo se ji nepokusí oddělat jinak. Neznala slitování. A když byl konec, ještě se na něho líbezně usmála.

„Hraje naprosto skvěle,“ prohlásil velkodušně Peter, Charlottiným výkonem trochu pocuchaný. Znovu jsem dostala chuť ji zaškrtit, ale pak Charlotte naštěstí zahlédl u baru pár kamarádů nad kolou a zeptala se, jestli se k nim může přidat. Řekla jsem, že může, pokud s sebou vezme Sama, ale nevzala ho. Po jejím odchodu jsem se Peterovi omluvila za krvežíznivost své dcery na kurtu. „Byla to psina,“ uklidňoval mě a tvářil se, jako by to myslel vážně. To bylo poprvé, co jsme dostala podezření, že mu straší na věži.

„Snažila se vám tím něco sdělit,“ řekla jsem omluvně a Peter se rozesmál.

„To nemusela. Jsem relativně neškodný. Je to chytrá holka a pravděpodobně jí dělá starosti, kdo jsem a co tady pohledávám. To je naprosto normální. A varuju vás, začínám se zamilovávat do Sama.“ Za tohle jsem ho zbožňovala. Vteřinku jsem fantazírovala, že z těch dvou by se mohli stát kámoši, ale ihned jsem tu představu zaplašila. Nemělo cenu dělat si marné naděje.

Chvíli jsme jen tak nezávazně klábosili, a pak jsme šli se Samem na oběd. Charlotte obědvala na terase s kamarády. Zdálo se, že na

Petera zapomněla. Poté, co ho zlikvidovala na kurtu, jako by o něho ztratila zájem. V její skupince byli dva čtrnáctiletí kluci, kteří ji upoutali mnohem víc než Peter.

Po obědě si šel Sam zaplavat do bazénu a my seděli na břehu a dívali se na něho. Povídala jsem si s Peterem o nejrůznějších věcech a oba jsme nevycházeli z úžasu, protože jsme měli stejné politické názory, měli jsme rádi stejné knihy a vyznačovali jsme se stejným vkusem, pokud jde o filmy. Co ještě zbývalo? Moc už ne. Oba jsme si potrpěli i na hokej a odjakživa jsme fandili klubu Ranger. A v Evropě jsme navštívili a milovali navlas stejná místa. Peter mi slíbil, že mě vezme na plachetnici. Zmínila jsem se o představení v Metropolitní, které toužím uvidět, a on se nabídl, že mě doprovodí. Byl to úžasný víkend a ten další zrovna tak, stejně jako ten ještě další. Charlotte ho sice dál považovala za snobáka, ale její námitky už postrádaly přesvědčivost. Toho léta si užili děvče na hlídání jako ještě nikdy v životě. A Peter dokonce přijížděl i jednou dvakrát v týdnu, aby se mnou povečeřel a pak přespal v hotelu. V jediném směru nezapadal do profilu mužských, se kterými jsem se scházela předtím. Byl to člověk, ne zrůda.

Mezitím jsme už stačili dospět do stadia líbání, ale nic víc, a každý večer, když jsem se vrátila domů, na mě čekala Charlotte, aby mě natáhla na skřipec. Po loučení s Peterem jsem vždycky připlula na růžovém obláčku, takže Charlottin pohled na mě působil jako polití ledovou vodou.

„No?“ začínalo to většinou. „Dal ti pusu?“

„Jasně že ne.“ Při tom lhaní vlastní dceři jsem si připadala jako idiot, ale copak může matka přiznat třináctiletému dítěti, co provádí s cizím mužským v jaguáru? V jejím věku jsem to označovala jako mazlení. Mohla bych Charlottě samozřejmě udělat přednášku o historickém vývoji terminologie neškodných sexuálních předeher, ale naštěstí jsem měla dost rozumu. Poslala by mě s tím do háje. Lhaní bylo mnohem snazší. Navíc jsem zastávala nezlomné přesvědčení, že — ať se stane cokoliv, ať něco udělám či neudělám — v každém případě musím předstírat, že jsem pořád ještě panna. Stejnou obsesí jsem trpěla i během studií a Roger to považoval za báječnou švandu.

Ale Charlotte ten závoj přetvářky naráz roztrhla. „Ty mi lžeš, mamko. Já to poznám!“ No dobře, tak ti tedy lžu. No a co? Beztak nemám v tuhle chvíli jistotu, že z toho někdy bude něco víc, tak k čemu by byla dobrá zpověď? Jedinkrát mě nepožádal, abych s ním zůstala přes noc v hotelu, a já se mu taky nevnucovala. Ostatně, stejně jsem vždycky musela domů zaplatit dívce na hlídání.

Kdybych ji zdržela celou noc, její rodiče by mi utrhli hlavu a moje děti by mě zabily. Vracet se domů

k Charlottinu výslechu bylo horší, než když jsem se jako studentka vracívala domů k našim. „Stejně vím, že to s ním budeš dělat, mamko,“ obvinila mě dcera nakonec. To už bylo koncem srpna a já si začínala myslet, že má pravdu. Jako obvykle, její mimosmyslové vnímání fungovalo zcela bezchybně. Když jsme se toho večera vraceli z restaurace, nechali jsme se trochu unést a naše líbání přešlo do vášnivého laskání.

Naštěstí jsme se však včas vzpamatovali. Charlotte by na mě měla být hrdá a ne se tvářit tak navztekaně.

„Charlotte,“ pravila jsem klidně a snažila se nemyslet na jeho dlaně klouzající mi zvolna pod halenku a na pocity, které to ve mně probudilo, „nebudu to dělat s nikým. Kromě toho bys takové řeči vůbec neměla vést, jsem přece tvoje matka!“

„A co má bejt? Helena chodí před taťkou v jednom kuse úplně nahá a každou chvíli spolu mizej do ložnice a zamknou za sebou dveře.

Copak to asi podle tebe znamená?“ Další ledová sprcha. Nechtěla jsem poslouchat o tom, co Roger dělá s Helenou.

„Po tom není nic ani mně ani tobě!“ napomenula jsem dceru přísně, ale Charlotte se nedala jen tak zastrašit.

„Myslím, že jsi na něho celá nažhavená, mamko.“ Zlomyslně se zakřenila, jako by mi v porodnici podstrčili plivníka. V hrůze jsem na ni vytřeštila oči.

„Na koho? Na taťku?“ Na Rogera jsem nebyla „nažhavená“ už celou věčnost a ta představa mě ani nepobavila.

„Ale ne, mamko. Myslím na Petera.“

„Ach.“ To dítě ani na okamžik nespustilo ze zřetele svůj hlavní cíl. „Je mi sympatický, to je všechno. Je to příjemný společník a rádi se spolu bavíme.“

„Jasně. A než se stačíš vzpamatovat, zjistíš, že to s ním děláš.“

„Co že dělá?“ zeptal se Sam, který v doprovodu psa vešel do pokoje. Sousedi, jeho majitelé, si museli myslet, že pes odjel na letní tábor, ale dokonce i tehdy, když si odskočil navštívit své skutečné pány, věrně nám nechal na každém kroku spoustu dárečků.

„Co že dělá?“ opakoval Sam a vytáhl z ledničky plechovku s kolou.

Bylo sice už pozdě, ale Sam tvrdil, že ho trápil zlý sen. Mě taky, Ten můj se jmenoval Charlotte. U španělské inkvizice by dostala předsednické křeslo.

„Říkala jsem mamce, že to bude s Peterem dělat, pokud to s ním už nedělala.“

„Dělat CO?“ rozkřikl se Sam na sestru zoufale a já se je honem snažila vyšupačit do postele. Byl to však beznadějný pokus.

„Vyspat se s ním,“ vysvětlila Charlotte bratříčkovi a já zatím vystrčila psa síťovými dveřmi ven v naději, že si vyprázdní měchýř či něco horšího na trávník místo na naše pronajaté koberce. „Já nespím s nikým!“ rozkřikla jsem se na ni, „a vy oba půjdete

TEĎ HNED do postele!“

„No jistě, mamko, jen se nás zbav, abys nám nemusela prozradit, co všechno s Peterem ve skutečnosti děláte!“ Charlottě se dařilo vypadat najednou uraženě i káravě.

„S Peterem neděláme nic, ale zato vám dvěma toho provedu spoustu, jestli si okamžitě neschováte zadky pod peřinu! Tak padat, už toho bylo dost!“ Charlotte mě probodla očima a důstojně odkráčela do ložnice. Sam se zívnutím postavil kolu a přitom ji rozlil, a šel si na zahradu pro psa. Vrátili se spolu sotva po minutce, můj syn a to pekelné psisko, které radostí nad tím, že mě zase vidí, vrtělo ocasem tak vášnivě, až z pultu kuchyňské linky smetlo loužičku kokakoly.

Šoupla jsem Sama do postele a chvíli jsem poseděla na pohovce v obýváku, než jsem s povzdechem zamířila do svého pokoje a lehla si vedle Charlotte. Bylo obtížné cítit se dál romanticky, když mě vlastní děti podrobovaly takovému mučení. Ale jak jim to proboha nakonec vysvětlím? Rychle mi začínalo docházet, že je vyloučeno, aby se Peter někdy zapojil do naší domácnosti. Ano, můžeme chodit spolu na večeře, občas můžeme vyvést i děti a tu a tam se může zastavit u nás doma. Ani ve

snu však nepřicházelo do úvahy, aby někdy strávil noc pod stejnou střechou s mými dětmi. V nejmenším jsem nepochybovala, že Charlotte by přivolala mravnostní pohotovostní pluk. Ach Bože, zatoužila jsem bolestně, třeba se jednou dočkám. Třeba až Sam odejde někam na univerzitu. Zcela nevyhnutelně se Charlottino proroctví měnilo na skutečnost.

Sotva se Peter dozvěděl, že zářijový Svátek práce budou děti trávit se svým otcem, zavolal, že za mnou přijede na celý víkend.

Samozřejmě jsem počítala s tím, že bude bydlet v hotelu, ale vyděsil mě jeho návrh, že tentokrát bych mohla v hotelu bydlet s ním.

„Já. Uch. Nedělám. Nikdy. Nikdy obvykle.“ odpověděla jsem plynně. Najednou jsem se hrozně styděla, a to navzdory tomu, že od začátku srpna jsme tím kýženým směrem popojeli o značný kus cesty. A pak jsem zaskočila sama sebe, protože jsem si náhle připomněla, že jsem dospělá a že Charlotte se o tom nedozví. „Ale proč bys nezůstal tady?“ nabídla jsem mu tiše.

„To by bylo milé.“ Představovala jsem si, že se při těch slovech usmívá. Celá zrůžovělá jsem položila sluchátko. Stydět se kvůli něčem takovému bylo v mém věku směšné. Směšné snad, ale když jsem ho viděla blížit se s vozem po příjezdové cestě, připadala jsem si jako puberťák na útěku z domova, kterého si jedou vyzvednout policajti. Měla jsem na sobě růžové džíny a růžovou košili a nové růžové sandály. Usoudila jsem, že musím připomínat obrovský kus růžové cukrové vaty, ale Peterovi to podle všeho nevadilo.

Prošel předními dveřmi, políbil mě a postavil na zem kabelu.

Tenhle prostý akt mi náhle přišel nevýslovně zlověstný, jako symbol obrovského závazku. Co když zbaběle zpanikařím a nebudu to chtít „dělat“? Co když si to rozmyslím? Co když Charlotte se Samem ve skutečnosti neodjeli a schovávají se ve skříni? Ale to je nesmysl, vždyť jsem je už před dvěma hodinami viděla odjíždět s Rogerem. Od té doby jsem si taktak stačila poležet ve vaně s horkou vodou a přehodit výhybku z role matky na královnu sexu pro

Petera.

„Ahoj,“ usmál se a přivinul si mě do náruče. Opět mě políbil a já si položila otázku, zdali tuší, jak úděsně jsem nervozní.

„Přinesl jsem nějaké nákupy,“ prohodil mile a pak se na mě tázavě podíval. „Nebo bys šla radši na večeři někam ven? Ale pokud mi důvěřuješ, dokážu ti, že jsem docela slušný kuchař.“ Ta otázka byla vlastně docela zajímavá a já na ni zatím ještě neznala odpověď. Důvěřuju mu? Po pravdě řečeno, ano. Ale je to dobře? Co když je tohle jeho oblíbená zábava?. Co když balí ženské v malých hotýlcích, měsíc je nalévá vínem a cpe večeřemi. A potom co? Co by mi asi tak mohl udělat? Co když není doopravdy rozvedený, co když má po New Yorku a Kalifornii tisíce ženských?

Když jsem mu však pomáhala s vybalováním nákupu a on mě opět políbil, tentokrát ještě vášnivěji než předtím, rozhodla jsem se, že na tom vlastně nesejde. Byla jsem do něho blázen. A i kdyby to všechno vedlo ke špatnému konci, nemůže to být horší než s

Rogerem. Podařilo se nám dopravit do mrazáku bifteky a do chladničky zeleninu na salát. Peter postavil na stůl kamsi za nás láhev červeného vína a přibližně v tomhle stadiu jsem ztratila o jeho nákupu přehled, protože se začal zvolna prokutávat tou růžovou cukrovou vatou, kterou jsem měla na sobě. A jako by samy od sebe nám oblečení sklouzlo z těla a vytvořilo růžovou a bílou a modrou a khaki stezičku, a než jsem se stačila vzpamatovat, leželi jsme na mé posteli úplně nazí a slunce pomalu klesalo za oceán a já byla celá bez dechu. Nikdy jsem po nikom tolik netoužila jako po tomhle mužském, nikdy jsem nikomu tolik nedůvěřovala, nikdy jsem se nikomu tolik neodevzdala jako jemu, ani Rogerovi ne. Byla jsem vyhládlá. A všechno, co se pak dálo, mi později připadalo jako úchvatný sen. Leželi jsme si vzájemně v náruči a špitali si a líbali se a povídaqli si a snili a objevovali jeden na druhém nová a nová tajemství, která jsem se o něm toužila dozvědět a která on o mě chtěl vědět. Teprve po půlnoci jsme si vzpomněli na večeři.

„Máš hlad?“ zeptal se mě trochu ochraptěle, když se ze mě skulil a já ho hladila po hedvábné kůži na zádech. Místo odpovědi jsem však pouze zasténala.

„Proboha, Petere. Už ne. Nemůžu.“

Vyprskl smíchy, sklonil se ke mně, políbil mě a zašeptal: „Myslel jsem na večeři.“

„Ach.“ Připadala jsem si vedle něho nezvykle rozpačitá a přitom v pohodě. Bylo to tak nové a tak úplně jiné, než všechny mé dosavadní životní zkušenosti! V pohledu, který na mě upíral, dřímalo tolik něhy, tolik lásky, a přitom jsme byli především kamarádi a teprve až potom milenci a mně se to strašně líbilo.

„Chceš, abych připravila něco k jídlu?“ zeptala jsem se. Hověla jsem si pohodlně na zádech v posteli, která teď už byla naše.

Mrzelo mě, že tak nemůžeme zůstat navěky, a v duchu jsem děkovala

Bohu, že Roger si vzal děti na celý víkend.

„Myslím, že dneska připravím večeři já tobě.“ Opět mě políbil a já se na minutku bála, že začneme zase od začátku, ale oba jsme byli unavení a ukojení a já si najednou uvědomila, že umírám hlady. Nakonec jsme se rozhodli, že se obejdeme bez bifteků, a odhlasovali jsme si místo nich omeletu, kterou Peter vyrobil na samé hranici dokonalosti, se šunkou, sýrem a salátem, na který předtím donesl zeleninu. Měl pravdu, byl senzační kuchař, špičkový skoro stejně jako milenec.

Potom jsme se šli projít po pláži a domů jsme se vrátili ve vzájemném objetí a v objetí jsme tu noc taky usnuli. Vychutnávali jsme přitom všechnu tu rozkoš láskyplných poznávání, jak ten druhý spí, jak vypadá ve spánku, na jakém boku se mu usíná nejlíp, jestli se rád tulí nebo leží radši sám. Ostatně, Peter mi to nesmírně usnadnil. Prostě mě k sobě přivinul a za minutku jsme se spolu propadli do spánku. V duchu jsem si ještě položila otázku, zda Charlotte s tou zrůdnou

mimosmyslovou vnímavostí třináctiletých pozná, že jsme „to dělali“. Při té myšlence jsem ještě jednou unaveně rozlepila víčka, podívala se na Petera a usmála jsem se. Ve spaní vypadal překrásně, k zulíbání. Promiň,

Charlotte.

Druhý den to všechno probíhalo velmi podobně. Po probuzení jsme se opět pomilovali, načež jsem Peterovi připravila snídani.

Plavali jsme, povídali jsme si, jedli jsme a chodili na dlouhé procházky. Většinu času jsme jinak trávili v posteli a koncem víkendu jsem mu patřila, a to mnohem víc než jsem sama chtěla, než by se mu odvážila přiznat. Zamilovávala jsem se do něho.

Oprava. Minulý čas. Zamilovala jsem se do něho. Všechno to bylo tak sladké, tak krásné, tak správné, tak něžné. Byla jsem ztracená.

Když mě v pondělí večer odvezl zpátky do města — chatu jsem vyklidila a zavřela — zmínil se o tom, že v září bude muset strávit nějaký čas v Kalifornii.

„Zdržíš se tam dlouho?“ zeptala jsem se rádoby nedbale a děsila se, zda mi takhle oklikou sděluje, že nastává je konec jeho krátkého letního úletu či zda jde pouze o něco, na co si budu muset zvyknout. Byla jsem však přesvědčená, že kvůli němu bych si ráda zvykla na všechno. Takhle zamilovaná jsem si nepřipadala už od střední školy, ale nechtěla jsem mu to dát najevo příliš brzy. Bylo mi trapné takhle se bláznivě zamilovat do chlápka, kterého jsem znala sotva dva měsíce. Jak je možné, že to potkalo zrovna mě? Věděla jsem však, jak to je možné. Třináct let jsem byla provdaná za muže, jemuž jsem bezvýhradně důvěřovala a jehož jsem milovala, a on měl to srdce podívat se mi do očí a vpálit mi do tváře, že mě nemiluje. A tenhle mi to nakonec taky řekne. O tom jsem v nejmenším nepochybovala. Byla jsem přece dospělá. Z toho důvodu jsem tedy předpokládala, že jeho zpráva o Kalifornii má hlubší význam. Zdálo se však, že mi to sděluje docela pohodově, a když jsme zastavili před mým domem, dal mi pusu.

„Všechno je v pořádku, Steph,“ usmál se, jako by vycítil moji paniku. „A kvůli té mé cestě si nedělej těžkou hlavu. Tentokrát odjíždím jenom na dva týdny.“ Srdce se mi rozbušilo. Skoro jako by chápal, co prožívám a že se mi po něm bude doopravdy stýskat.

„Ale než se vrátím, čeká tě překvapení. Ani nepoznáš, že jsem pryč.“

„O co jde?“ zeptala jsem se naivně. Jeho chlácholení mě skutečně uklidnilo. Odjíždí do Kalifornie,

ale ze vztahu očividně nechce vycouvat. Zatím. Proti své vůli jsem začala dumat, co to může být za překvapení. Zeptala jsem se ho, když mi pomáhal se zavazadly nahoru. Vrátný se jako obvykle vypařil, sotva je zahlédl.

„Uvidíš,“ pronesl Peter záhadně s odkazem na překvapení. „Nebudeš tady osamělá ani minutu,“ slíbil mi. Měl odjet už za dva dny, takže v New Yorku nás už moc společných chvilek nečekalo. Večer před svým odjezdem mě vyvedl na večeři do „Jednadvacítky“ a já zjistila, že ho tam všichni znají. Pak jsme se vrátili do jeho bytu a pomilovali jsme se. Bylo to ještě lepší než během o víkendu. Čas, který jsem trávila s Peterem, byl doslova zázračný, a já si posmutněle připomínala, že ráno odjíždí. Tu noc, kterou jsem s ním strávila, byly děti u Rogera a Heleny.

Když mě ráno vysadil před mým domem, řekl mi, že mě miluje, a já mu řekla, že ho taky miluju. To bylo předtím, než jsem zjistila, o jaké překvapení jde. V tu chvíli jsem na slíbené překvapení beztak zapomněla. Ve světle toho, co mi zrovna řekl, se náhle všechno ostatní zdálo zcela bezvýznamné. Řekl, že mě miluje. Ale co to mělo znamenat ve skutečnosti?

4.

Peter mi před odletem ještě zavolal z letiště a zdál se v docela dobré náladě. Opět se neurčitě zmínil o tom překvapení, ale hned potom už musel svištět, aby nezmeškal letadlo.

Po našem rozloučení ve mně přetrvával zvláštní pocit. Za tu krátkou dobu, kterou jsme spolu strávili, jsem si na něho zvykla až kupodivu. Mělo to všechny znaky pohádkově romantické lásky, ale navíc tu byla pohoda a vzájemná přirozenost, jako bychom byli už léta manželé. Ještě nikdy jsem nikoho podobného nepotkala. Ani

Roger nebýval takový. Tohle bylo cosi zbrusu nového, neznámého.

Byla jsem dospělejší, zasloužila jsem si od partnera víc úcty, ale současně jsem se v mnoha směrech chovala pohodověji. Jeden s druhým jsme se cítili bezvadně, hodně jsem se nasmáli, měli jsme si navzájem spoustu co říct a bylo nám spolu dobře. V jeho přítomnosti jsem nezakopávala o žádná hluchá místa, o žádná průběžná zklamání jako s Rogerem. Peter byl úžasný.

Sama si získal už před pár týdny, zato Charlotte nepřestávala trucovat. Stále ještě mu připisovala ty nejhorší možné pohnutky a při každé příležitosti ho očerňovala, protože mě měl rád a já byla šťastná. Peter si Charlottino nepřátelství uvědomoval, ale zřejmě se tím nedal vyvést z míry, takže v mých očích se stával ještě větším hrdinou. Bez ohledu na to, kolika zjevnými či skrytými urážkami ho zasypávala, choval se pořád stejně dobrosrdečně. Nic si nebral osobně. Byla s ním bezvadná zábava a moje děti měl zřejmě upřímně rád.

Později téhož dne mi Charlotte zrovna sdělovala, jak je ráda, že

Peter odjel, a jak doufá, že jeho letadlo spadne a on že při té katastrofě bídně zahyne v plamenech, když se ozval domovní zvonek. Vařila jsem právě večeři a vůbec jsem ty řeči neschvalovala, protože Peter ještě nepřistál v Kalifornii, tedy, aspoň jsem si to myslela — ovšem pouze do okamžiku, než jsem v kuchyňské zástěře a s naběračkou v ruce otevřela dveře. Byl první týden školy a Sam byl zavřený ve svém pokojíčku a psal úkoly. Sotva Charlotte zaslechla zvonění, vytratila se do svého pokoje, jako by tušila, co přijde.

Dost mě překvapilo, že vrátný neoznámil, kdo k nám přichází, takže jsem usoudila, že návštěva buď kolem něho proklouzla nepozorovaně, nebo že pro nás někdo z domu převzal poštu.

Rozhodně jsem však nebyla připravená na pohled, který se mi po otevření dveří naskytl. Málem jsem upustila naběračku — byl to

Peter v oblečení, jaké jsem ještě nikdy nikde na nikom neviděla, a na Peterovi už vůbec ne. Měl na sobě kalhoty ze světélkujícího zeleného atlasu, přiléhavé jako punčocháče a prozrazující děsivě mnoho, k tomu průhlednou košili z černé síťoviny s jemným leskem a černé atlasové kovbojské boty, jaké jsem viděla na reklamách

Versaceho modelů, s přezkami z umělých drahokamů. Zřetelně jsem si vybavila, že při pohledu na tu reklamu jsem se v duchu ptala, kdo by je pro všechno na světě mohl nosit. Teď jsem to tedy

věděla. Vlasy měl sčesané dozadu, úplně jinak než obvykle, a usmíval se na mě. Byl to Peter, o tom nemohlo být pochyb, a vystřelil si ze mě jako ještě nikdo. Vůbec neodjel z města.

Zůstal tu, vyšňořil se jako na maškarní ples, i když dost s předstihem. Po těch jeho neposkvrněných bílých džínsách a dokonale vyžehlených khaki kalhotech a světle modrých košilích, na které jsem si už stačila zvyknout, to byl pěkný šok.

Vrhla jsem se Peterovi kolem krku a hlasitě jsem se rozesmála.

Ten žertík se mu povedl, ocenila jsem jeho nápaditost. „Tys tady zůstal!. A ten ohoz je namouduši třída!“ Všimla jsem si, že použil jinou vodu po holení. Líbila se mi, ale voněla tak silně, až jsem kýchla. Když šel za mnou do kuchyně, vykračoval si k zešílení chvástavě. V bocích se málem svíjel a připomínal mi zajímavého křížence mezi Elvisem a Michaelem Jacksonem. Vypadalo to, jako by právě dělal konkurs do muzikálu v Las Vegas.

„Líbí se ti to?“ Zřejmě byl nadšený, že jsem z jeho oblečení vyjevená, a zeširoka se na mě usmíval. „Je to panečku překvapení. Ale nejvíc se mi líbí, že jsi tady.“

Rozzářeně jsem si ho prohlížela. Odložila jsem vařečku a on zatím zvolna přecházel po kuchyni. Nemohla jsem se ani dočkat, až ho uvidí děti, obzvlášť Charlotte, která si zrovinka před minutkou stěžovala, jak je úděsně konzervativní a nudný. Tohle rozhodně nuda nebyla, ani ten žertík s jeho odjezdem, ani to oblečení, ve kterém se ukázal.

„Řekl ti přece, že přijdu, ne?“ zeptal se, rozkročmo se posadil na židli a zajel mi dlaní pod sukni. Tohle ještě nikdy neudělal, když byly děti v bytě, ale naštěstí teď obě psaly úkoly ve svých pokojích. „Kdo?“ Ta otázka mě zmátla. Překvapení mi nikdo neprozradil, ostatně, kdo taky? Zatím jsem se ještě neseznámila s žádnými z jeho přátel. Ještě na to bylo moc brzy, na nějaké představování jsme měli zatím čas.

„Peter,“ vysvětlil mi a zajel mi pod sukni po druhém stehnu, protože jsem se jemně odtáhla. Kdyby dovnitř náhle vešlo jedno z dětí, nechtěla jsem, aby nás takhle přistihlo. Mohlo by to pro ně znamenat šok, ale jinak to byl proklatě příjemný pocit.

„Který Peter?“ Byla jsem natolik vyvedená z míry tím, jak vypadal, jak se choval a že tady vůbec byl, že na jeho slova jsem se už nedokázala soustředit. Ještě pořád jsem nestrávila překvapení, že neodjel do Kalifornie, a měla jsem z toho radost.

Odpověděl mi jako malému dítěti, s pozornou trpělivostí.

Tentokrát jsem se něžně vymanila z jeho rukou a zkusila jsem pochopit, co mi říká. „Peter ti vážně nepověděl, že tu budu?“

„No to je legrace. Ne, neřekl jsi mi, že tady budeš. Řekl jsi mi, že odjíždíš do San Franciska, a já jsem šťastná, žes neodjel.“

„Ale odjel,“ odpověděl mi bezelstně. „Tedy, Peter odjel. Dneska ráno. A nařídil mi, ať sem zajdu ještě před večeří. Že prý do té domy budeš venku, budeš vyzvedávat děti ze školy.“

„Jsi naprosto nemožný,“ rozesmála jsem se nahlas. „Chceš snad předstírat, že nejsi Peter? Pochopila jsem tu hru dobře?“ Bylo to vtipné a vážně mě to pobavilo. Vypadal tak nepodobný sám sobě, že to nemělo chybu.

„Nepředstírám vůbec nic. Trvalo roky, než mě dotáhli do dokonalosti. Zpočátku šlo o obyčejný experiment. Dopadlo to však natolik úspěšně, že se mu zachtělo podělit se o to tajemství s tebou.“ „O jaké tajemství?“ Bavila jsem se sice dál, ale neměla jsem tušení, o čem to mluví. Byly to samé hádanky. Možná to nějak souviselo s tím jeho kostýmem, který byl ostatně senzační.

Světélkující zelené kalhoty vypadaly, jako by užuž měly chytnout plamenem, když Peter přede mnou pružně přecházel sem a tam.

„To tajemství jsem já!“ pochlubil se mi pyšně. „Copak on ti před odjezdem vážně nic neprozradil?“ Usmíval se a já samozřejmě taky.

„Zmínil se, že mám čekat překvapení,“ zapojila jsem se do hry, i když jsem to původně neměla v úmyslu. Ale kdo by odolal?

„Já jsem to překvapení!“ prohlásil hrdě. „A taky to tajemství.

Vyrobili jeho klon.“

„Čí klon? Z koho vyrobili klon? O čem to proboha mluvíš?“ Sice jsem se smála, ale dost nervozně. Začínalo mě to vyvádět z míry.

Najednou jsem si představila, že Peter má dvojče, případně mnohem osobitější smysl pro humor, než jsem zpočátku tušila. Podle těch světélkujících zelených kalhot mě to mělo hned trknout. „Vyvinuli to v laboratoři,“ vysvětloval mi, otevřel dvířka u kuchyňské linky a po čemsi pátral. „Peter ti určitě vyprávěl, že působí v oboru bioniky. Prozatím jsem jeho nejúspěšnější pokus,“ chvástal se. „Co to hledáš?“ Otvíral jedna dvířka za druhými a vyndával věci na stůl, zřejmě pevně odhodlaný nevzdat se, dokud nenajde, co si usmyslel.

„Bourbon,“ sdělil mi stručně.

„Ale bourbon ty přece nepiješ,“ připomněla jsem mu. Nevěděla jsem, jestli to není součást té hry. Ale zčistajasna se mě zmocnila strašlivá představa. Co když je schizofrenik, co když má znásobenou osobnost? Možná že navzdory tomu, jak je láskyplný a báječný, může být i šílený. Možná že v San Francisku neexistuje žádná továrna genetického inženýrství. Možná že neexistuje žádná bývalá manželka, žádný syn, nic. Panikařit jsem však začala až ve chvíli, kdy si skutečně nalil neředěný bourbon. Tady přestávala všechna legrace. Vypadalo to příliš přesvědčivě. „Co to vyvádíš?“ Mezitím si opět dolil sklenku a já se neubránila vzpomínce na

Joannu Woodwardovou ve filmu o ženě, kterou ovládal tucet různých osobností. Viděla jsem to jako dítě a byla jsem vyděšená k smrti.

Tohle mi připadalo skoro stejně hrozné. Možná ještě horší. Zdálo se, že Peter věří každému slovu, které mi tu říkal.

„Peter nepije bourbon,“ vysvětlil, opět se posadil, ale tentokrát mě neosahával, protože držel v ruce plnou skleničku. Dokonce se ani neobtěžoval přidat si do ní vodu, sodovku nebo led, a začal to lokat jako kolu. „Ale já piju bourbon,“ oznámil mi blaženě po prvním dlouhém doušku. Sklenička byla naráz z poloviny prázdná.

„Peter pije martini.“

„Petere, nech už toho. Jsem strašně ráda, žes tady. Je to báječné překvapení. Ale přestaň už hrát tuhle hru. Začíná mě to znervozňovat.“

„Proč?“ Po mé žádosti se zatvářil uraženě a znovu si loknul bourbonu, načež hlasitě říhnul a otřel si ústa rukávem. „Nemá smysl, abys byla nervozní, Steph. Tohle není hra. Tohle je

Peterův dárek pro tebe. Poslal mě sem z Kalifornie jen kvůli tobě.“

„A jak jsi se sem dostal? Přivezlo tě sem UFO, co šoféroval mimozemšťan? Petere, to by už stačilo!“ „Nejmenuju se Peter. Jsem Paul. Paul Klon.“ Vstal, hluboce se mi uklonil a přitom si vyšplíchl trochu bourbonu na zelené světélkující kalhoty. Zřejmě mu to nevadilo. Fascinoval mě jako had. „Proč takhle vyvádíš?“ usmála jsem se na něho. „Přestaň si ze mě utahovat. Je to bláznovství.“ „Jaképak bláznovství? Je to nádhera!“ prohlásil pyšně. „Ještě před deseti lety by to nikdo nedokázal. Mohl jsem vzniknout pouze díky jeho výzkumu, chápeš? Je to génuis.“

„Ne, je to očividně cvok.“ A potom jsem přimhouřila oči a opět zauvažovala, zda to není Peterovo dvojče a zda překvapením není pouze ten fakt, že jsem o jeho existenci nevěděla. Tohle byl ovšem vypečený způsob, jak nás dva seznámit. „Přiznej se, ty jsi jeho bratr?“

„Ale ne, nic tak obyčejného. Vážně jsem tím, co ti říkám. Jmenuju se Paul a umím všechno, co on. snad jen,“ dodal omluvně,

„nesvedu nosit khaki kalhoty. Nesnáším je. Nejdřív mě na ně zkusil naprogramovat, ale pokaždé mi to rozhodilo celý systém.

Znáš přece to jeho sako, bílou košili a ty příšerné kravaty.

V jednom kuse mě to zkratovalo, takže nakonec dovolil, abych se oblékal podle svého.“ Ukázal na saténové jezdecké boty s přezkami ze syntetických drahokamů. Zůstala jsem na ně zírat. Tohle bylo šílenství nejvyššího stupně. Po všech těch krásných chvilkách, které jsme spolu zažili během minulého měsíce, mi tohle připadalo jako noční můra. Bylo to horší, než když mi Roger oznámil, že

už mě nemiluje. Peter byl cvok. „Máš v obličeji stejnou barvu jako moje kalhoty,“ poznamenal soucitně. „Jsi těhotná?“

„Spíš ne,“ zašeptala jsem mdle, ale hlava mi vířila v závrati.

Pokud tohle bylo divadýlko, pak šlo o nejlepší herecký výkon, jaký jsem kdy viděla. A pokud ne, pokud skutečně věřil všemu, co mi tady tvrdil, pak byl hrozně těžce nemocný. Zamilovala jsem se do tak nemocného, tak šíleného muže, že jsem tu představu málem neunesla.

„A chtěla bys být těhotná?“ zeptal se mě a nalil si další plnou sklenici bourbonu. Tichounce škytal a já najednou ucítila pach spáleniny. Naše večeře! V troubě jsem měla kuře, a když jsem ji otevřela, vypadalo jako upálené. „Netrap se tím,“ konejšil mě.

„Můžu tě klidně pozvat na večeři. Mám jeho kreditku. Nemá o tom páru.“ Tvářil se nad tím nesmírně spokojeně.

„Petere, mně je příliš zle, než abych si mohla někam vyjít. Tohle není legrace.“ Myslela jsem to vážně. V té chvíli jsem už měla té hry plné zuby, zatímco on se zřejmě nepřestával úžasně se bavit. „Tak promiň.“ Zdálo se, že mu kapku spadl hřebínek. Pochopil, že jsem rozrušená, ale škytal o to víc. Co si proboha pomyslí děti, až ho uvidí a až jim začne vykládat tu šílenou historku? Buď já nebo on patříme do blázince. Byla jsem ochotná nastoupit tam zcela dobrovolně, pokud se okamžitě nezačne chovat normálně.

„Pochop, že kdybys chtěla otěhotnět, Steph, bylo by to snazší se mnou než s ním. Loni mi z toho vychytali úplně poslední mouchy.“

„To slyším moc ráda. A díky, nechci otěhotnět. Chci pouze, aby ses zase začal chovat jako ten mužský, do kterého jsem se zamilovala.“ Měla jsem pláč na krajíčku, ale nechtěla jsem vypadat, že zkazím každou zábavu — tedy, pokud to vážně byla jenom legrace. V duchu jsem se modlila, aby tohle byl jen druh humoru, s jakým jsem se u něho ještě nesetkala, navíc podpořený tím bourbonem. Právě si naléval další skleničku.

„Ve skutečnosti jsem o moc milejší než on, Steph. Mě si každý okamžitě zamiluje.“ Zahihňal se, odložil sklenku a šel mě obejmout, A najednou všechno kolem něho a na něm bylo opět důvěrně známé, navzdory té vodě po holení, která mě štípala v nose. Položila jsem si hlavu na tu komickou černou košili, pod kterou mu prosvítala hruď. Měl kolem krku diamantový řetízek s velkým diamantovým křížkem, čehož jsem si předtím nevšimla.

Neušlo mu, nač se dívám. „Senzace, co říkáš? Nechal jsem si to udělat u Cartiera.“

„Mám pocit, že se nervově zhroutím.“ Zoufale jsem potřebovala prášek na uklidnění. Pár mi jich zbylo ještě z doby, kdy mi je po

Rogerově odchodu předepsal lékař. Nebyla jsem si však jistá, jestli to mám udělat. Po dalších pěti minutách mi však došlo, že jiná možnost mi prostě nezbývá.

„Miláčku, podívej se na mě.“ Zvedla jsem k němu oči a uvědomila jsem si, že to skončilo. Už zase se stane Peterem a přestane hrát se mnou tuhle hru. Byla jsem k smrti vyčerpaná. To „překvapení“ se mu vymklo z ruky a bylo teď obrovské jako mrak nad Hirošimou.

„Zůstanu tady celé dva týdny, dokud se nevrátí. Tak proč si to neužít?“

„Připravíš mě o zdravý rozum!“ To už jsem málem brečela. Bylo mi jasné, že obyčejný prášek na nervy mě do kupy nedá. Teď už jsem pochybovala nejen o jeho, ale i o své příčetnosti.

„Budeš se mnou tak šťastná, že až se vrátí z Kalifornie, ani o něho nebudeš stát.“

„Jenže já ho chci zpátky hned teď!“ rozkřikla jsem se v naději, že hlukem z něho vypudím toho šíleného ducha, jenž ho posedl a teď se mi snaží rozepnout podprsenku. „A chci, abys ty ihned odešel!“

„Nemůžu,“ odvětil mírně a připomněl mi tím, jak na mě Peter býval něžný. Opřela jsem se mu čelem o rameno a rozplakala jsem se.

Bylo to k uzoufání. Zamilovala jsem se do absolutního šílence, ale dokonce i tohle jeho druhé a skrznaskrz zcvoklé já mi bylo milé. „Slíbil jsem mu, že se o tebe budu starat, dokud se nevrátí. Nemůžu tě opustit. Zabil by mě.“

„Zabiju tě já, jestli s tím ihned nepřestaneš!“ zahrozila jsem chabě.

„Hele, uklidni se. Pojď, pomůžu ti uvařit večeři. Na minutku se posaď a já to tady zvládnu. Tumáš, zkus tohle, hned ti bude líp.“

Strčil mi do ruky sklenici bourbonu a navlékl si druhou zástěru.

Třeštila jsem na něho oči a on zatím elegantně pobíhal po kuchyni. Měla jsem pocit, jako by můj život začali řídit Marťani.

Do polévky na kamnech přihodil asi půl tuctu druhů koření, do trouby strčil mraženou pizzu, připravil salát a nakrájel bochníček česnekového chleba. O deset minut později se ke mně obrátil s usměvavým oznámením, že večeře je hotová. „Chceš, abych šel zavolat děti?“ nabízel se ochotně. Škytavka ho mezitím přešla. Dopřál si další doušek bourbonu.

„A co jim mám povědět?“ zeptala jsem se zoufale a trochu omámeně.

Opět jsem se napila jeho bourbonu. Potřebovala jsem to mnohem víc než on. „To chceš v téhle maškarádě pokračovat i během celé večeře?“

„Však ony si na mě zvyknou, Steph. A ty taky, dej na mě. Za čtrnáct dní o něho žádný nebudete stát. Se mnou je mnohem větší zábava než s ním. A taky líp vařím. A to už nemluvím o.“ Opět se natáhl po mé podprsence a já se v úděsu odtáhla.

„Prosím tě.. Proboha živého, Petere. Teď ne!“ Co to říkám?

Teď ne? Nikdy! Ne s tímhle šílencem! Peter si svou vášeň schovával vždycky až do ložnice. V tomhle novém přestrojení jako by vůbec neznal zábrany.

„Zavolám děti, ty tu zatím hezky seď a nic nedělej!“ doporučil mi vlídně. Než jsem ho stačila zarazit, vyběhl na chodbu a houknul:

„Mládeži, večeře!“ Nevzmohla jsem se ani na slovo, protože to už ze svého pokoje vystřelil Sam, při pohledu na Petera zůstal stát jako zkamenělý a potom se zazubil od ucha k ucha.

„Páni! Tohle se teď nosí v Kalifornii?“

„No, ty kalhoty jsem si koupil loni v létě v Miláně,“ svěřil se hrdě. „Líbí se ti?“

„No. Jsou tak trochu. Jsou trhák!“ řehtal se pobavený Sam.

„Ale vsadil bych se, že mamce se dvakrát nezamlouvaj!“ Ohlédl se po mně, aby si ověřil mou reakci, ale mně bylo tak zle, že jsem radši mlčela. Jen jsem přikyvovala a usmívala jsem se. Mezitím vešla do kuchyně Charlotte a obdivně hvízdla.

„Co se to děje? Ty vyrážíš někam mezi umělce, Petere? Ale já myslela, že jsi v Kalifornii. Hele, vypadáš fakt jako rocková hvězda!“

„Děkuju, Charlotte,“ postavil před ní s úsměvem talíř. „Tvoje maminka měla strach, že se nad tím zhrozíš.“

„Já ne, ale ona zaručeně,“ ušklíbla se Charlotte, když se usazovala u stolu, a já měla pocit, jako bych během pár minut ztratila vládu nad vlastním životem. „Jednou jsem si koupila podobnou košili, jako máš ty, ale mamka mě donutila, abych ji šla vrátit. Zlobila se, že prý v ní vypadám jako lehká holka.“ Znovu jsem si lokla bourbonu, zatímco Peter nebo Paul — nebo kdo to vlastně byl — krájel pizzu.

„Pokud to maminka dovolí, tak ti ji půjčím,“ slíbil velkodušně.

Děti svorně prohlásily, že polévka je báječná. Naházel do ní nepředstavitelnou hromadu koření, ale zřejmě je nadchla. A já si přitom dávala tolik záležet, abych to s kořením nepřeháněla. Sam kořeněná jídla nesnášel a Charlotte si na moje kuchařské umění v jednom kuse stěžovala. Teď však snědli všechno, co jim připravil, a dokonce si dali nášup. Než večeře dospěla ke konci, byla jsem zpola namazaná.

„Co je ti, mamko? Vypadáš nemocně,“ prohodil Sam během klábosení s tím šílencem, který nám přichystal večeři a kterého jsem kdysi znala jako úhledného, konzervativního a klidného Petera. Začínala jsem si myslet, že zmizel navěky. Nebo že jsem zmizela já.

„Jsem jenom unavená,“ vysvětlila jsem zajíkavě.

„A co to piješ?“ vyzvídal Sam.

„Čaj,“ odpověděla jsem provinile jaké notorický alkoholik.

„Ale voní to jako whisky,“ utrousila Charlotte, když pomáhala sklízet ze stolu. Mě s odnášením nádobí nepomohla nikdy, leda když jsem jí hrozila zavražděním. K získání její pomoci postačila průhledná košile a stětélkující zelené kalhoty.

„Vaše maminka má za sebou těžký den,“ objasnil Peter alias Paul mírně. „Je unavená. Za chvilku ji uložím do postele,“ dodal a děti na to ani nešpitly. Charlotte, která vyváděla jako matka představená pokaždé, když mě předtím chtěl vyvést do kina či na večeři, teď bez mrknutí oka přijala jeho oznámení, že mě půjde brzy uložit do postele. Celou mou rodinu museli ovládnout mimozemšťané a Petera s nimi. Mezitím jsem však ztratila jistotu o své vlastní příčetnosti. Děti mu pomohly opláchnout talíře a nandat nádobí do myčky a vrátily se ke svým úkolům. Předtím mi ještě popřály, ať se mi co nejrychleji uleví. Podle všeho je ani v nejmenším netrápilo, že Peter zešílel. Co hůř, nejspíš se jim to docela líbilo.

„Co jsi jim to nasypal do jídla? LSD? Chovají se stejně potrhle jako ty.“

„Už jsem ti přece říkal, že se jim budu zamlouvat. Rozhodně víc než on. Děti vycítí, když na nich někomu upřímně záleží. Úměrně tomu pak reagují,“ vysvětlil mi láskyplně a z ledničky vytáhl láhev šampaňského, kterou jsem schovávala pro zvláštní příležitost. Takovouhle příležitost jsem si však nedokázala představit ani ve snu.

„Co to děláš?“ Otevřel láhev dřív, než jsem mu v tom stačila zabránit.

„Před spaním si dáme kapku bublinek,“ usmál se rošťácky.

„Tady? Teď?“ To už jsem se opět rozvřeštěla. Zřejmě mu nedošlo, že s ním nehodlám jít do postele, když jsou v bytě moje děti. Už předtím jsem se vyjádřila dostatečně jasně a doufala jsem, že Peter to pochopil. „Tady se mnou spát nemůžeš, Petere. To přece víš. Ani v tomhle ohozu ne. Prostě to odmítám!“

„Jen klid. Přespím v pokoji pro hosty. Teď si jen chvíli posedíme a popovídáme, to je všechno. Potřebuješ se uvolnit, Steph. Jsi uvnitř celá napjatá. Tohle stresování ti vůbec nesvědčí. Peterovi by se to nelíbilo. Poslal mě sem, abys byla šťastná, ne abys byla nervozní.“ Ale nevyšlo mu to. Ještě v životě jsem si nepřipadala tak nervozní a dezorientovaná jako teď. Paul mi obrátil svět vzhůru nohama.

„No, tak jste cvoci oba. Ty i Peter.“ Nebyla jsem si jistá, jestli za to může bourbon či jeho přesvědčivé vystupování, ale skutečně jsem ho začala považovat za někoho jiného, ne za Petera. „Jak jsi mi tohle mohl udělat?“ Během jediného večera se mi roztříštily všechny mé dosavadní jistoty. A nejhorší ze všeho bylo, že mým dětem to v nejmenším nevadilo. Co ale budou vykládat Rogerovi, až k němu zase příště půjdou? Že mamka má přítele, který se chová jako šílenec a lije do sebe litry bourbonu? Kvůli tomu nesmyslu mi taky můžou děti odebrat! Když se mě však nad tou představou zmocnila hysterie, honem mi strčil sklenku šampaňského a odvedl mě do ložnice. Veškeré moje protesty byly marné.

„Máš nějaký olej?“

„Proč? Máš chuť přejít na jiný nápoj?“ Mezitím jsem vypila šampaňské, protože jednak by ho byla škoda, jednak to byl jediný způsob, jak to všechno přežít.

„Namasíruju tě!“ oznámil mi nesmlouvavě, když zavřel dveře ložnice a otočil klíčem.

„Ne, ty teď shodíš tu maškaru a staneš se zase tím, kým jsi ve skutečnosti, Petere Bakere!“ „Jsem Paul, miláčku. Paul Klone. A můžeš se spolehnout, že si ty šaty sundám. Ale až později. Nechceme přece nahněvat děti.“

Dopila jsem šampaňské a než jsem se vzpamatovala, vybalil mě ze šatů jako z kukly. Ležela jsem nahá na posteli a sledovala, jak se přehrabuje v mé toaletce. Nakonec objevil pleťové mléko, které jsem si koupila v Paříži.

„Tohle bude perfektní!“ sdělil mi šťastně a cestou ke mně si dlouze přihnul z láhve šampaňského. „Nenašlo by se tu ještě pár svíček?“

„Proč?“ To už jsem totálně zpanikařila. „Co máš s nimi v plánu?“

„Zapálit je. Světlo svíček tě uklidní. Uvidíš.“

„Nic mě neuklidní, už nikdy, pokud s tímhle okamžitě nepřestaneš!“ Uklidnit mě mohl jedině pobyt za mřížemi blázince.

„Pššš. Klid.“ Ztlumil světla, a než jsem se stačila vzpamatovat, začal mě masírovat francouzským tělovým mlékem.

Neměla jsem v úmyslu se mu pddat, ale bylo to tak příjemné a já byla ze stresu tak napjatá a tak úděsně mě bolela hlava, že jsem mu to nakonec dovolila. Když o půl hodiny později přišly děti, pořád ještě jsem se cítila omámená. Zabalená do županu jsem seděla před televizí, jako jsem sedávala předtím, než jsem se seznámila s Peterem.

„Už je ti líp, mamko?“ zeptala se Charlotte a pak ostýchavě požádala Petera, či možná Paula, jestli by jí nepomohl s úkolem.

Zmizeli spolu na hodinku v jejím pokoji a já mezitím uložila Sama a začínala si myslet, že se všechno vrací k normálu. Od Petera bylo hezké, že Charlottě vysvětloval algebru, a ona se k němu chovala velmi mile a před rozloučením na noc mu poděkovala.

V půl jedenácté byly už obě děti v posteli a spaly a Peter seděl v mé ložnici, něžně se na mě usmíval a svlékal si košili.

„To přece nemůžeš. Co kdyby se děti probudily? Ne, Petere, vážně tady nemůžeš přespat,“ žadonila jsem se slzami na krajíčku.

„Dětem jsem řekl, že v mém bytě probíhají opravy a že tys byla tak hodná, že jsi mi na pár týdnů dovolila přespávat v pokoji pro hosty. Nezdálo se mi, že by proti tomu měly námitky, a Sam mi dokonce nabídl, že s ním můžu spát v pokojíčku.“

„Co se to s námi proboha děje? A s tebou?“ Ať už to ale bylo cokoliv, očividně to fungovalo. Vůbec poprvé jsem měla pocit, že je Charlottě sympatický. Možná za to mohl ten úbor, možná ta večeře, kterou jim přichystal, možná to jeho chování, ale získal si je tím nejpříšernějším oblečením, jaké jsem kdy viděla, a chováním šílence. Dokonce se veřejně stěhoval do našeho pokoje pro hosty a nikdo nic nenamítal. Po pravdě, děti z toho byly nadšené.

Tiše zamkl dveře, a když vyklouzl z těch hnusných zelených kalhot, zdálo se mi, že to je opět ten můj starý známý Peter, ovšem pouze do chvíle, než jsem spatřila slipy ze zlatého lamé.

Tedy, otázka je, zda se tomu ještě dalo říkat slipy. Byly to totiž erotické pánské kalhotky složené jenom ze šňůrek a dvou trojúhelníčků a z té spousty zlata až přecházel zrak.

„Co je to?“ vybuchla jsem konečně smíchy. Dotáhl celou tu šarádu do nejzazších mezí a svým způsobem to bylo obdivuhodné. Jistě, bylo to potrhlé, ale vlastně to možná bylo legrační. Musela jsem uznat, že ke své roli přistupoval tvůrčím způsobem.

„No přece erotické prádlo,“ vysvětlil mi a to už jsem smíchy přímo řvala. Nevím sice, jestli za to mohlo jeho erotické prádlo nebo šampaňské, ale celá ta věc mi najednou připadala hystericky legrační.

„V životě by mě nenapadlo, že jsi schopný zrovna tohohle,“ zajíkala jsem se a po tvářích mi kanuly slzy smíchu. „Máš namouduši nemravný smysl pro humor. Odjakživa jsem tě považovala spíš za konzervativního.“ Vlastně se mi to docela líbilo. Když svlékl tu náhražku slipů a odhodil ji stranou, neubránila jsem se širokánskému úsměvu a přiznala jsem si, že mi připadá ještě neodolatelnější než jindy. „Jsi fantastický.“

Pak mi svlékl župan, opět zapálil svíčky, nalil mi poslední skleničku šampaňského a dokázal mi, že to je ten muž, kterého znám a miluju, a ještě něco navíc. Byl romantičtější, láskyplnější a smyslnější, než jak jsem ho dosud poznala, a prováděl se mnou věci, které jsem zatím znala jenom z literatury nebo ze snů. Jako kdyby ta potrhlá hra, kterou hrál se mnou celý večer, v něm rozpoutala zvláštní divokost, takže teď si nemohl pomoct. Když jsme si potom leželi vzájemně v náruči, neměla jsme vůči němu už jedinou námitku. Bylo to lepší než kdykoliv předtím a já si připadala krásně svobodná. „Jak jsi říkal, že se jmenuješ?“ poškádlila jsem ho a ospale jsem se na něho usmála.

„Paul,“ pošeptal mi, opět mě políbil a tu zazvonil telefon.

„Miluju tě,“ šeptla jsem a sáhla jsem honem po sluchátku, aby zvonění neprobudilo děti. Byla téměř jedna hodina v noci.

„Tak co, jak se ti líbí moje malé překvapení?“ zeptal se mě důvěrně známý hlas a já se nechápavě rozhlédla kolem sebe. Byl to

Peter. Ale nesmysl, Peter to být nemohl. Ležel v posteli vedle mě a lenivě mi přejížděl prstem po páteři, zatímco jsem poslouchala hlas ve sluchátku. „Chová se slušně? Nedovol mu žádné drzosti, Steph. Nebo budu žárlit!“ S vytřeštěnýma očima jsem lapala každé slovo. Obrátila jsem se k Peterovi s pocitem, že na mě mrtvolnou rukou sáhlo záhrobí. Chtěla jsem se ujistit, že je tu pořád ještě se mnou. Ale hlas v telefonu patřil jemu. Byl stejný jako ten jeho. Znala jsem ho dokonale. Že by šlo o nějakou chytrou nahrávku? Ale bylo by to vůbec možné?

„Kdo volá?“ zeptala jsem se se sípavě, jako by mě někdo rdousil.

„Tady je Peter. Copak Klon k tobě nedorazil?“ Podívala jsem se na

Paula a pochopila jsem, že to všechno byla čistočistá pravda.

Peter je v Kalifornii. A Paul Klon leží v mé posteli a před pár minutami mě pomiloval jako ještě nikdo předtím. Celý večer mluvil pravdu, když mě přesvědčoval, že není Peter. Ale pokud to není Peter, kdo tedy je? Místnost se náhle se mnou roztočila. Upřela jsem oči na Paula, ale najednou už toho na mě bylo moc a já zavřela oči a ztratila vědomí.5.

Sotva jsem se ráno probudila, s naprostou jistotou jsem si uvědomila, že můj život teď řídí mimozemšťané. Ještě než jsem otevřela oči, slyšela jsem Paula, jak telefonicky objednává pět kilo kaviáru, bednu toho nejdražšího šampaňského a další bednu francouzského vína. Než jsem o tom stačila utrousit třeba jen poznámku, roztančil se po pokoji s jásotem, že máme bezvadné ráno. Ve svém rozpoložení jsem však nebyla schopná to s ním probírat.

Vyplazila jsem se z postele s úděsnou kocovinou, jakou jsem nezažila už celé roky. Určitě to zavinilo to šampaňské. Když jsem pak stála ve sprše a tichounce sténala a snažila se v tom všem se zorientovat, přišel za mnou Paul a nabídl mi pomoc.

„Ne, díky, zvládnu to sama.“ Posadil se vedle sprchy na sklopené víko toalety s čerstvě nalitou sklenicí šampaňského v ruce, a já se zatím v duchu rozmýšlela, jestli se na mytí zad nemám vykašlat a místo toho si podřezat žíly na zápěstích.

Pořád jsem si nedokázala srovnat v hlavě, co se stalo. Pamatovala jsem si, že jsem v telefonu slyšela Petera, který údajně volal z Kalifornie. Byl však technicky natolik zdatný, že klidně mohl předem nahrát magnetofonový pásek a pak si v pohodě sedět vedle mě, popíjet šampaňské a předstírat, že je někdo jiný. Ta historka s klonem byla sice více než přitažená za vlasy, ale na druhou stranu mu umožňovala těšit se spoustě exotických výsad a sexuálních hrátek a neobvyklému stylu oblékání, a to všechno bez výčitek svědomí. Ráda bych věděla, zda to je jediný způsob, jakým se dokázal zbavit zábran. Usoudila jsem, že nejspíš ano. Přesto mi vrtalo hlavou, jakým druhem neurózy trpí, že cítí potřebu skrývat se za identitu někoho jiného. Bylo to sice kapku perverzní chování, ale

přinejmenším se mi tím leccos vysvětlilo.

Včera večer jsem mu na ty jeho řečičky na chvíli skočila, ale když teď seděl v koupelně jen s ručníkem kolem pasu a díval se na mě, bylo mi jasné, že to je skutečně Peter, bez ohledu na to, jaké jméno chce zrovna používat a jak úděsné má zrovna oblečení.

„Už se cítíš líp?“ zeptal se, když jsem vylezla ze sprchy a já se konečně vzmohla na úsměv. Ne, s tím svým divadýlkem mě už za nos vodit nebude. A pokud o to hraní tolik stojí, můžu to klidně hrát s ním.

„Mnohem líp.“ Políbila jsem ho a usrkla si z jeho šampaňského.

„Včera večer to byla docela psina,“ poznamenala jsem, když jsem si osuškou drbala umyté vlasy a přitom si říkala, jak je hezký i bez ohledu na to, jak se zrovna jmenuje.

„Mrzí mě, že ses tolik vyjukala, když Peter zavolal. Uvědomuju si, že zpočátku to člověka děsí, ale jakmile si na tu představu jednou zvykneš, najdeš v tom docela přijatelnou logiku. Peter musí hodně cestovat a nechce, abys zůstávala sama. Pochop, že jim trvalo tři roky, než mě sestrojili, a

další rok a půl ještě vychytávali mouchy.“ Nebyla jsem si tak úplně jistá, kdo jsou ti

„oni“. Ale všechno nasvědčovalo tomu, že dnes si budeme hrát na

„Stephanie a Paula“ a předstírat, že Peter je pořád ještě pryč.

„Co bys chtěla dneska podniknout?“ zeptal se mě mile. „Tedy, až odvezeme děti do školy.“ „Ty nemusíš jít do práce?“ podivila jsem se zaskočeně.

„Až časem. Peter je z mých návštěv v kanceláři sice maličko nesvůj, ale kdybych tam aspoň jednou za pár dní nezaskočil, připadal bych si provinile. Pokud jde o dnešek, mohli bychom si udělat svátek. a možná prostě jen zůstat v posteli.“ Nestydatě se na mě zakřenil, dopil šampaňské a hodil skleničku do odpadkového koše. Čert vem sklenku, byla to malá cena za tak báječnou pohádku! „V muzeu je teď výstava, kterou bych chtěla vidět. Myslím po.

Tedy, pokud.“ Připadalo mi k nevíře, že se při hovoru s ním červenám jako studentka, ale on se na mě pouze s úsměvem zadíval a natáhl se, aby mě políbil na ňadro. „Petere. To ne.“

„Paule.“ upozornil mě šeptem a já přikývla, načež jsem se od něho odtrhla a začala se oblékat. Ta hra byla ve skutečnosti nesmírně zajímavá. Začala jsem si klást otázku, co dalšího má

Peter v zásobě, zda bičování a používání pout nebo ještě neobvyklejší kostýmy než ten, v kterém se předváděl včera večer.

A jako bych chtěla zaplašit ty erotické fantazie, které jsem si o něm začala spřádat, oblékla jsem si starý orvaný šedý svetr a svoje oblíbené ošoupané džíny. Obula jsem si tenisky naboso a zamířila jsem do kuchyně nakrmit děti. Peter alias Paul šel zatím vyřídit další telefonáty, ale slíbil, že za námi přijde k snídani a rozloučí se s dětmi, než odejdou do školy.

Připravila jsem pro všechny vafle a smaženou slaninu, protože jsme měli „hosta“, a Sam zhltal svou porci ještě dřív, než se

Charlotte vůbec vyhrabala ze svého pokoje. Objevila se pozdě jako obvykle, jednou rukou si urovnávala přehnaně kratičkou minisukni a druhou si čechrala vlasy. Na krku jí visel náhrdelník, který vypadal jako červená stopka, ale měl být sexy, a na nohou mé oblíbené lodičky na vysokém podpatku. Ihned jsem ji poslala zpátky přezout se do adidasek, ve kterých normálně chodila do školy.

Než se vrátila, měla ještě větší zpoždění, zhnuseně vdechla polovičku vafle a sdělila mi, že pojídání slaniny je zvrhlost.

Přikývla jsem a zvedla noviny. Mrkla jsem na hodinky. Dneska jsem děti nevezla já a maminka, která byla s odvozem na řadě, mívala skoro bez výjimky zpoždění. Zavrtěla jsem hlavou a začetla se do burzovních zpráv. Náhle jsem měla pocit, jako by do místnosti vkročila podivná, téměř nezemská bytost. Tušila jsem ho daleko dřív, než jsem ho vůbec uviděla. Nakonec jsem nedokázala odolat a vzhlédla jsem. Spatřila jsem vidění, jež se téměř vymykalo popisu. Samovi to zcela výjimečně vyrazilo dech a Charlotte v uctivé bázni zašeptala: „To je ale špice!“ Nebyla jsem si jistá, jestli „špice“ je skutečně to pravé slovo, podle mě šlo spíš o dno. Jasně, o dno.

Klon, jak si sám říkal, měl na sobě strečovou kombinézu bez rukávů, s přiléhavým, žhavě růžovým tričkem a navlas stejně růžovými teniskami. K tomu měl sluneční brýle a těžký zlatý řetěz na krku. Na prstech se mu blýskalo nejméně šest obrovských diamantových prstenů. V proudu sluneční záře se zdálo, že vybuchne a roztříští se na milion atomů oslepivého světla, jako kdyby se člověk podíval do kaleidoskopu poté, co požil LSD. Byla to skutečně „špice“.

„Tady je krásně jasno, co?“ zeptal se mile a s širokánským úsměvem se posadil ke stolu. Dokázala jsem na něho jen bezmocně zírat. Ten oděv se vymykal lidskému chápání.

„Řekla bych, to děláš ty,“ odpověděla jsem a lámala si tajně hlavu otázkou, zda ty konzervativní modré košile a khaki kalhoty nesloužili pouze jako válečná lest. Možná že tohle byla Peterova pravá tvář. Pokud ne, pak šlo o zajímavý žert. Ale je možné, že ty konzervativní šaty nosil jen proto, abych se nechala zlákat.

Tak nebo tak šlo o zvrhlost a já to moc dobře věděla.

„Píšou v novinách něco zajímavého?“ prohodil ležérně. Přitáhl si k sobě talířek se slaninou a druhý

s vaflemi, které zalil na centimetr vysoko javorovým sirupem, zatímco Sam na něm visel okouzlenýma a nadšenýma očima.

„Mám nalistovat stránku s módou?“ zeptala jsem se a Sam ho napomenul, že po takové spoustě cukru se mu zkazí zuby.

„Zubaře nemůžu ani cítit,“ přikývl kamarádsky. „A jak jsi na tom ty?“

„Je to hnus,“ souhlasil Sam. „Chodíme ke strašně podrazáckýmu zubařovi. Nutí mě užívat fluorid a píchá mi injekce.“

„V tom případě bys tam vůbec neměl chodit, Same. Život je příliš krátký, než abys ho ubíjel děláním toho, co se ti nelíbí.“ Sam mu v naprostém souznění přikyvoval, ale já zvolna odložila noviny a změřila jsem si je naštvaným pohledem.

„Život je příliš dlouhý, než aby ho člověk strávil bez zubů.“

Peterova rada mě nepobavila stejně jako jiskra v Charlottiných očích, když se ho vyptávala, kde sehnal tu kombinézu.

„To je Versace, Charlie. Od jiného návrháře bych nic neoblékl.

Líbí se ti?“

„Víc než sám život,“ odpověděla jsem za ni, a potom už zaplaťbůh zavolal vrátný, že dole čeká auto, aby odvezlo děti do školy.

„Hoďte sebou!“ vyhnala jsem školáky ze dveří, rázně jsem za nimi zabouchla a obrátila se k Peterovi. „Můžeš mi vysvětlit, oč přesně se tady pokoušíš? Chceš tu vyvolat revoluci? Jsou to jenom děti. Nemají tušení, že si děláš jenom legraci. A Petere. To oblečení. Nevěděla jsem, jak to vyjádřit, ale přimět Charlotte chodit aspoň v jakžtakž slušném oblečení nebude snadné, když on sám bude nosit podobné hastrošárny.

„Senzace, viď?“ zazubil se na mě blaženě a já padla na židli a s bezmocným zasténáním jsem si složila hlavu do dlaní, načež jsem k němu opět vzhlédla. Tvářil se však tak sladce a tak zranitelně a doslova ukřivděně při pouhé představě, že bych mohla nesouhlasit.

„Jasně, senzace.“ Čert to vem, byl geniální, milovala jsem ho, byl úžasný v posteli a děti už odešly do školy. Čemu uškodím, když tu hru budu hrát chvíli s ním? Den dva se to dá vydržet.

Napořád to zaručeně nevydrží. Nikdo by to nevydržel. Dřív nebo později ho unaví takhle si ze mě utahovat a bude se muset vrátit ke khaki kalhotům a značkovým mokasínám. V duchu jsem tajně toužila po časech, kdy ho Charlotte označovala za snobáka právě proto, že byl tak konzervativní. Ta leopardí strečová kombinéza byla všechno jiné, jenom tohle ne.

Peter si povšiml mého pohledu, usmál se a vytáhl mě ze židle.

„Pojď, Steph. Vrátíme se do postele.“

„Musím ještě vyřídit milion věcí a navíc jsme ještě nedočetla noviny!“ upozornila jsem ho přísně, jako by tohle na něho platilo. Po Rogerově odchodu jsem si přísahala, že se budu denně líčit a pravidelně sledovat dění ve světě.

„Beztak tam píšou stejné žvásty každý den sedmkrát do týdne,“ ujistil mě ležérně. „Lidi se vraždí navzájem, lidi umírají, lidi vítězí i prohrávají, ceny akcií skáčou nahoru a dolů jako jojo.

No a? Komu na tom proboha záleží?“

„Mně ano!“ rozesmála jsem se. V tom oblečení vypadal tak směšně, hlavně s tím těžkým zlatým řetězem kolem krku. Připomínal ducha

Vánoc v pojetí Hollywoodu. „A tobě taky, pokud nemáš strečový i mozek. Nemůžeš začít kašlat na skutečný svět jedině proto, že si usmyslel vystřelit si ze mě. Oblečení je jedna věc. Ale to kolem je něco dočista jiného!“

„To určitě ano,“ přisvědčil. Moje kázání s ním vůbec nehnulo, popadl mě do náruče jako panenku Barbie a odpochodoval se mnou zpátky do ložnice, kde jsem už stačila ustlat postel. Jednou rukou zvedl přikrývky — a při tom pohybu se mu zablýskly diamanty na prstech jako živý oheň — a láskyplně mě uložil na prostěradlo. A bez vteřinky váhání se začal svlékat. Leopardí kombinéza skrývala šikovný zip, za který stačilo jedinkrát zatáhnout a už tu stál jen v žhavě růžových botech a

tričku a v atlasových erotických kalhotkách se vzorem leopardí kůže. „Teď mi můžeš vyprávět, co je nového na burze,“ poznamenal, shodil boty a náhrdelník a skočil vedle mě na prostorné lůžko. „Myslela jsem, že si zajdeme do muzea,“ připomněla jsem celá bez dechu, když mě začal svlékat, ale sotva mě políbil, zmocnilo se mě takové vzrušení, že jsem nic nenamítala. „Myslíš, že můžem.“ zeptala jsem se šeptem. Kolem nás se rozlévalo zářivé sluneční světlo a já byla matka dvou velkých dětí. Jak je možné, že se tady miluju s mužem v erotickém prádle, zatímco moje dětičky se trápí ve škole? Jenže erotické leopardí kalhotky zmizely stejně jako moje džíny a růžové krajkové prádélko a moje námitky jako by se rozplynuly ve vzduchu.

Měl úchvatně atletické tělo a vzrušil mě ještě víc než předešlého večera. A když jsem pak ležela celá udýchaná z těch slastných křečí, zašeptal mi do ucha.

„Rád bych ti něco ukázal,“ pronesl chraptivě, překonaný vzrušením stejně silně jako já. Správně jsem měla pociťovat strach, správně jsem hned na začátku naší známosti v Paříži měla tušit, že s ním není všechno v pořádku, ale uchovat si chladnou hlavu, na to teď už bylo příliš pozdě. Tiskl mě pevně k sobě, jako bych mu bezvýhradně patřila, a převaloval se se mnou po posteli, jako bychom tvořili jedno jediné tělo. V následujícím okamžiku jako bychom vystřelili do vzduchu, náhle jsem nemohla popadnout dech, protože jsme — stále v objetí — udělali salto ve vzduchu a krásnou piruetku a ladně, skoro jako bychom tančili klasický balet, jsme přistáli na podlaze, on vespod a já nahoře. Byla jsem z toho úplně vytřeštěná, nechápala jsem, jak to dokázal, abychom si neublížili, ale Peter se jenom rozesmál a začal mi rozzářeně vysvětlovat: „Tohle se jmenuje salto s

dvojotočkou, je to moje specialita, Steph. Líbilo se ti to?“

„Strašně moc.“ Dokonce mi nevadil ani fakt, že kdesi v polovičce toho manévru se mi na uchu zachytily jeho erotické leopardí kalhotky.

„Jednou se mi povedla i trojotočka. Ale nechtěl jsem riskovat, že by se ti něco stalo. Podle mě musíme začít pomaloučku hezky od samého začátku. K trojotočce se propracujeme postupně. Možná i k čtyřotočce. K těm krásným okamžikům sdíleným dvěma lidmi to přidává něco výjimečného, viď?“

„Souhlasím.“ Opět jsem měla co dělat, abych popadla dech, a nestačila jsem žasnout, že jsme si v nejmenším neublížili. Ale

Peterovi se při tom akrobatickém kousku nepocuchal ani vlásek.

Něžně mě uložil zpátky do postele a zkusil to znovu. Někdy před obědem jsme se skutečně propracovali k trojotočce. Na výstavu starých mistrů jsme se do muzea vůbec nedostali, ale mně to bylo jedno. Dlela jsem kdesi v ráji, ve světě stvořeném jeho fantazií, kde hrál na moje tělo jako na stradivárky, na vesmírně křehký a drahocenný nástroj. A když jsme potom spolu vklouzli do vany, nezbyla mi síla na nic jiného, než zavřít oči a snít. Byla jsem tak příjemně vyčerpaná, tak ukojená a tak umilovaná, že jsem vůbec neslyšela zvonit telefon, a když konečně přece jen ano, nezajímalo mě to.

„Steph. Miláčku. „ pošeptal mi a já zvolna přistála na zemi a otevřela jsem oči. „Měla bys vzít ten telefon. Co když volají děti?“

„Jaké děti?“

„Tvoje děti.“

V té chvíli bych si na jejich jména nevzpomněla, kdyby mě zabili, ale pochopila jsem, že to sluchátko musím zvednout. Peter mě očaroval tak mocně, že jsem úplně zapomněla na skutečnost a byla jsem schopná myslet jen na něho a na trojotočku.

„Ahoj, zdravím tě!“ Důvěrně známý hlas zněl rozjařeně. Při zaslechnutí toho energického a tak živého hlasu jsem sebou škubla. Dívala jsem se přímo na Petera usazeného ve vaně naproti mně a žasla, jak to dělá. Pokud šlo skutečně jen o nahrávku jeho hlasu, pak si to načasoval skvěle. Hrál se mnou docela chytrou hru, ale tentokrát ho chytnu na jeho vlastní vějičku. Ráno jsem usoudila, že si prostě připravil nahrávku obyčejného rozhovoru se snadno předvídatelnými odpověďmi, takže by mi normálně vůbec nedošlo, že mluvím s pouhým záznamem jeho hlasu a ne s živým člověkem.

„Ahoj, Petere.“ Zapojila jsem se do hry s lišáckým zamrkáním a s širokánským úsměvem. „Jak se máš, Steph?“

„Docela sexy,“ odpověděla. Připadlo mi to výstižnější než pouhé

„fajn“.

„Copak to znamená?“ zeptal se. Další běžná reakce na téměř jakoukoliv mou odpověď.

„Hovím si tady ve vaně. Promilovali jsme spolu celý den.“

Následovala chvilková pauza, která mě přinutila k úsměvu. Podle všeho nechával v nahrávce mezery, což bylo od něho velmi chytré.

„Je produktem vědy zvané bionika, Steph. Není opravdu živý. Celý je umělý, vyrobený člověkem, syntetický od hlavy až k patě, a nic z toho, co říká, nemyslí doopravdy. A ať už dělá cokoliv, jde o ryze mechanický výkon.“ Podle mých zkušeností byla právě tahle vlastnost typická pro celé mužské pohlaví. Na tom nebylo nic neobvyklého a vlastně na ničem, co mi teď Peter vykládal.

„Právě jsme zvládli trojité salto.“ Zkus si na tohle najít standardní odpověď! Rozhovor se rychle vzdaloval od témat, která si Peter mohl na kazetě připravit.

„To by dělat ale neměl, Steph. Jeho úkolem bylo pouze tě bavit, než se vrátím zpátky. Na takovéhle kousky jsme ho nenaprogramovali. Začínám mít dojem, že v tomhle bodě se nám věci vymkly z ruky.“ Znělo to ustaraně a já se usmála. Teď jsem si utahovala já z něho.

„Musím ti potvrdit, že tady u mě se to z ruky rozhodně vymklo.“

„Hele, asi začnu žárlit, Steph. Mluvíš, jako bys věřila, že je skutečný.“ Nezdálo se, že by z toho měl radost. Vlastně to říkal skoro smutně, což mě trošičku zmátlo.

Špičkami prstů na nohou jsem ho pod vodou pohladila po těch nejintimnějších a nejcitlivějších částech těla a s uličničkým úsměvem jsem přikývla. „Na to vem jed, že věřím, že je skutečný.“ „Ale není! Na tuhle směšnou roli jsme ho naprogramovali my, čistě jen pro legraci, ale dostal příkaz to nezkoušet. Mohl by někomu ublížit. Kromě toho by mě ani ve snu nenapadlo, že by to mohl dělat zrovna s tebou, i když je samozřejmě plně funkční.“ Tohle nebyla standardní odpověď, jakou jsem očekávala. Po Peterových slovech jsem se zamračila.

„Cos to říkal?“ zeptala jsem se. Najednou jsem silně zneklidněla.

Upřeně jsem pozorovala Paula, který na opačném konci vany nevinně přimhouřil oči a předstíral, že začal podřimovat. Možná je břichomluvec nebo médium. Přinejmenším sociopat. Proboha, jak je to možné? Tohle nevypadalo jako nahrávka, spíš bych to odhadovala na velmi skutečný, velmi živý a velmi ustaraný hlas.

„Říkal jsem ti, že by s tebou nic podobného neměl dělat.

Představoval jsem si, že bude prostě dělat společnost tobě i dětem a bavit tě. Kromě toho jsem mu nakázal, aby na tomhle výletě s tebou ani s nikým jiným nezkoušel dvojité či trojité salto. Ten zatracený blázen říkal dokonce něco o tom, že chce zkusit čtyřnásobné salto. Steph, kdyby to snad vypadalo, že se o to hodlá pokusit, uteč z postele, aby ji neublížil. Jinak mi věř, že nemám velkou radost z toho, že mě zastupuje po všech stránkách. Původně to měl být pouze částečný záskok.“ Jenže v tom, co jsme my dva spolu prováděli, nebylo „částečného“ vůbec nic. Najednou jsem si připadala úděsně provinile. A co víc, vypadalo to, jako by u telefonu byl skutečně Peter a ne předem připravená nahrávka.

„Petere? Jsi to vážně ty?“ A potom jsem, čistě podvědomě, špičkou nohy šťouchla do Petera podřimujícího ve vaně naproti mně. S prudkým úlekem se probral a začal na mě mluvit současně s tím druhým Peterem v telefonu. Ne, to nebyl žádný trik. Tedy, pokud mě Peter nenakrmil halucinogeními houbami a celý ten den neproběhl pouze v mé fantazii.

„Samozřejmě, že to jsem já,“ potvrdil mi maličko nervozně. „Hele,

Steph, těší mě, že jsi šťastná. Jsem rád, že se s ním nenudíš, ale nepředstavoval jsem si, že si s ním užiješ až tolik zábavy.

Vždyť není živý. Považuj ho za velikou hračku, za druh mluvící panenky, která ti má dělat společnost, dokud se nevrátím.“ Snažil se mluvit rozumně a nevztekat se na mě. Koneckonců to byl on, kdo sem

Paula poslal.

„Petere,“ začalo se mi znovu dělat špatně od žaludku a hlava mi vířila v propastné závrati, „já tomu nerozumím. Nechápu, co se to stalo. Myslela jsem, že to je vtip. Že on jsi ty.“

„To také jsem. Naklonovali mě. Ve skutečnosti jde o druh hybdrida, o bionicky naprogramovaný klon. Je to úplná novinka a já se ti toužil pochlubit. Až na pár drobných nedostatků je úplně dokonalý. Víš co, prostě se s ním hezky bav. Choď s ním na večírky. A děti si s ním můžou hrát.“ Dělá si legraci? Je to vůbec možné? Tohle že by mi udělal? Copak se zcvoknul? Nebo hůř, zcvokla jsem se snad já? Pokud ne, pak se zcvoknu co nejdřív, o tom jsem vůbec nepochybovala. Paul je tedy klon „bionicky naprogramovaný“? Možná jsou tohle všechno přeludy způsobené těžkým úrazem hlavy po tom dvojitém saltu. Tohle mi začalo připadat jako jediné možné vysvětlení.

„A co já? Proč jsi mi to prokristapána udělal? Miluju přece tebe, ne jeho.“

„Vždyť já tě taky miluju. A ty se s ním nemáš milovat, vždyť ti má sloužit jenom jako společník, než se zase vrátím. Ale ne tak důsledný společník, jakého ti podle všeho dělal až doteďka.

„Kam ho dáš spát teď?“ Vzhledem k tomu, co jsem mu prozradila, bylo Peterovi nad slunce jasné, kde Paul prozatím spal.

„Do pokoje pro hosty. Přespal tam i včera v noci, když jsme.“

Nedokázala jsem tu větu dokončit. Vždyť o našich sexuálních hrátkách jsem se zmínila až dost výmluvně před chvílí, když jsem ještě věřila, že hlas v telefonu není živý. Lstí jsem byla vlákaná do nepřijatelně obscénní situace a teď jsem si nepřála nic jiného, než navždy se propadnout do zapomnění.

„Prima. A ať v tom pokoji pro hosty hezky zůstane. A nezkoušej s ním žádná ta zatracená dvojitá salta.“ Kristepane, teď začne žárlit! S takovým tělem, co má on — a Paul — si přece může věřit! Neodolala by mu ani matka Tereza. Zatímco jsem poslouchala

Peterův hlas v telefonu, Paul se ke mně natáhnul a pohladil mě a já náhle začala toužit po tom zakázaném dvojitém saltu. „Za dva týdny se vrátím domů.“ Kdovíproč mi to připadalo příliš brzy. Do čeho jsem se to proboha zapletla? Co je to vlastně za lidi?

Klonování. Bionika. plně funkční. Dvojité salto? Uvízla jsem v noční můře vyspělé techniky. „Už se těším, miláčku,“ vydechla jsem mdle. Jak to bude potom? Paul prostě zmizí? „Co práce?“ Jiné téma k hovoru mě nenapadlo, leda ještě otázka, jaké má v Kalifornii počasí.

„Jde to. Mimochodem, kde teď je?“ Ještě pořád mluvil dost ustaraně, ale všechno to byla jenom jeho vina. To má z toho klonování!

„Tady,“ odpověděla jsem neurčitě, protože Paul mi roztíral mydlinky po zádech a teď už i po prsou, což na mě působilo velmi eroticky.

„A děti?“

„Jsou ve škole. Co nevidět se tu ukážou.“ Bohužel. Na další trojité salto nám už nezbýval čas. Kašlala jsem na Peterovo varování. V téhle chvíli bych se Paula vzdát nedokázala, i kdyby byl stokrát bionický.

„Ještě se ti dneska ozvu,“ slíbil Peter. „Miluju tě, Steph.“

„Já tě taky miluju.“ A co víc, myslela jsem to vážně. S klonem byla psina, ale poddala jsem se mu jenom proto, že jsem ho považovala za Petera. Či spíš jsem si tím byla jistá. A teď jsem se musela smířit s tím, co cítím, co jsem s Paulem všechno dělala, ať už je bionický nebo ne. Peter tvrdil, že je vlastně hračka. Ale proboha, co by to bylo za hračku? V životě jsem podobnou hračku neměla. „Jak se mu vede?“ zajímal se Paul, když jsem zavěsila. Rozvaloval se ve vaně, vzhlížel ke mně a já na něho třeštila oči.

„Prima,“ odvětila jsem roztržitě a v duchu jsem horečně myslela na každé Peterovo slovo. Neměla jsem ponětí, jak se vyrovnat s vlastním svědomím i s celou situací, do které jsem bez vlastní viny spadla. „Mám tě pozdravovat.“ To sice byla lež, ale co jiného jsem měla říct? Plácala jsem se v tom průšvihu až po uši a uvědomovala jsem si to.

„Hrozně mu vadí to dvojité salto. Podle mě ho to štve hlavně kvůli tomu, že sám ho neumí. V

jednom kuse se bojí, že bych si mohl zpřetrhat nějaké vodiče nebo spálit pojistky nebo tak něco, obzvlášť při tom trojitém saltu.“

„Mám dojem, že jsi spálil ty moje,“ poznamenala jsem s úsměvem a pořád jsem se snažila uvěřit, že to všechno je pravda. Teď však už nemělo smysl schovávat hlavu do písku. Věděla jsem, že to je pravda, rozhovor s Peterem mě o tom přesvědčil, a ještě víc ta jeho žárlivost. „Tvrdil, že bys neměl být plně funkční,“ pokárala jsme ho mírně, jako bych něco vyčítala Samovi nebo pejskovi. „Zapomněl jsem,“ pžipustil se zířivým úsměvem Paul. „Asi za to může šampaňské.“ A oba jsme si vzpomněli, co šampaňské provedlo se mnou. „Radši se oblékneme, než přijdou děti ze školy,“ rozhodl střízlivě, jako by se kál za spáchané hříchy. „Jsou to fakt milí mrňousové.“

„Jo, Peter je má taky rád,“ přisvědčila jsem unaveně a opět jsem si ho pozorně prohlédla. Byla to dokonalá podoba a tak skvělá práce, že by nikdo nevěřil, že nejde o živého člověka. „Jaké to je?“ neodolala jsem vyzvádání, ale na rozdíl od Petera byl Paul rozzářený a pohotový.

„Být klon? Docela se mi to líbí. Díky tomu mám spoustu svobody.

Většinou mě nechá dělat si, co sám chci. Když je tady, mám spoustu volna, když je pryč, užiju si spoustu legrace.“ Nehledě už na tu spoustu sexu, kdykoliv se mu zachce.

„Už jsi tohle. Dělal. Někdy předtím? Myslím takhle?“ Zajímalo mě, s kolika Peterovými děvčaty se už vyspal, kolik dní strávil takhle, „v plné funkčnosti“, ne pouze „v částečné“.

„Nedělal,“ podíval se mi do očí a tvářil se přitom ublíženě.

„Ještě nikdy. Tohle je poprvé, co jsem sám na návštěvě u ženy.

Ale poslední dobou na mě prováděli různé úpravy a vylepšení. Až donynějška mě používal jenom v laboratoři a ukázal mě hrstce přátel. Stejně jako ty si všichni mysleli, že jde o bezvadný fór. Jsou nadšení, když s nimi sedím v jeho kanceláři, ale Peter je z toho vždycky nervozní. Loni jsem mu sice pomohl uzavřít hezkých pár dobrých smluv, tohle je ale poprvé, co mi svěřil tak důležitý úkol, jako je tenhle.“

Při těch slovech mu vhrkly slzy do očí a mně také. Jak jsem se mohla do něčeho podobného zaplést? Pánbůhví. Byl to takový normální a nevinný románek až do té doby, dokud práh mého domu nepřekročil Paul. Nevěděla jsem si rady. Paul se mi doslova zadřel pod kůži. Bylo to děsivé, stačilo mu k tomu pouhých pár dní, jenže já přece milovala Petera. O tom jsem neměla nejmenší pochyby.

„Tohle je poprvé, co se mi přihodilo něco podobného, Paule.“ To bylo to nejpřesnější vysvětlení, na jaké jsem se vzmohla.

„Namouduši nevím, co si myslet a co dělat.“ Nedokázala jsme se dál ovládnout. Rozplakala jsem se a Peter mě objal a něžně mě hladil po vlasech. Měl v sobě cosi milého, i když byl bionický. „To je v pořádku, Steph. Pro mě je to taky všechno nové.

Zvládneme to společně. Bude to všechno v pořádku, věř mi.

Peter je pořád na cestách.“ Po jeho slovech přešel můj tichý pláč k hysterickým vzlykům. Co si jen počnu? To je stejné jako chodit se dvěma muži zároveň, s jedním, jehož znám a miluju, či si to aspoň myslím, a druhým naprosto nestydatým, ale neuvěřitelně přitažlivým. Jenže proboha, Peter je taky přitažlivý! Osud si se mnou krutě zahrál. Roger mi teď připadal jako školáček. Tahle proklatá technika a bionika představovaly trochu velké sousto nejen na spolknutí, ale mě deptala i pouhé pomyšlení na to všechno. Copak je to vůbec možné? Milovala jsem potrhlého génia a spala jsem s bionickým klonem. Kdo by mi to věřil, i kdybych to někde vyprávěla? Bylo to stejné jako historky o lidech, které uneslo UFO. Při pohledu na Paula jsem k nim pocítila novou úctu.

„Miluju tě, Steph,“ pronesl Paul něžně, zatímco já mu nepřestávala vzlykat v náruči, zdrcená bezvýchodností celé té situace, „nebo si to aspoň myslím. V tvé přítomnosti mě bolí vodiče. Myslím, že tohle je láska.“

„Kde?“ Najednou se ve mě jeho přiznáním probudila zvědavost.

Chtěla jsem se o tom dozvědět víc.

„Tady,“ ukázal si na zátylek. „Tam jich je uloženo nejvíc.“

„Možná sis je poškodil při tom trojitém saltu.“

„Neřekl bych. To zvládám docela bezpečně. Fakt si myslím, že to je láska.“

„Jo, já taky.“

„Tak šup, oblékej se,“ vybídl mě s rošťáckým pohledem. „Co kdybychom si s dětmi vyšli na večeři?“ Nemohla jsem si pomoct a usmála jsem se na něho. Byl úžasně milý a bylo jasné, že děti přímo zbožňuje. Téměř mi je připomínal, ale děti se naštěstí neoblékaly jako on.

Oblékla jsem si modré džíny a černý svetr a nové tenisky z černého semiše. Deset minut před návratem dětí ze školy vyšel

Paul ze svého pokoje. Hned na první pohled bylo zřejmé, že si dal s oblékáním obrovskou práci, a výsledný efekt byl opravdu působivý. Vypadal jako úplně nový člověk. Černé kožené jezdecké kalhoty, k tomu červené kožené sako, červený kovbojský klobouk, košile ze stříbrného lamé a stříbrné holínky z aligátoří kůže.

„Nejsem na večeři moc vystrojený?“ zeptal se mě se starostlivým výrazem. Bylo jasné, že mu na jeho vzhledu velmi záleží.

„Pokud jdeme jen na hamburger nebo pizzu, pak možná trochu ano.“

Nechtěla jsem mu prozradit, že připomíná požární hydrant.

Najednou mu v očích zableskla jiskra geniálního nápadu.

„A proč bychom nevzali děcka do Jednadvacítky? Petera tam přece znají! Senzačně nás obslouží a Sam bude v baru obdivovat modely letadýlek.“ I když jsem ho měla ráda a i když na mě jeho dvojité a trojité salto udělalo fantastický dojem, přesto jsem si nedokázala představit, že bych vešla do Jednadvacítky po jeho boku, když je takhle oháknutý. Na druhou stranu jsem však věděla, že kdybych se mu o tom zmínila jen slovem, zdrtilo by to ho a hluboce by ho to ranilo.

„Třeba bych mohla uvařit večeři doma,“ navrhla jsem lstivě.

„Steph,“ upřel na mě oči přetékající láskou, „chtěl bych tě vyvést někam na oslavu.“ Na oslavu čeho? Že spím se dvěma různými muži, kteří jsou navlas stejní. nebo nejsou? Kdovíproč mě z hloubi srdce dojímal, a to bez ohledu na to, jak mě ta situace deptala. Vlastně to nebyla jeho vina, ale Peterova. Já se však nezlobila ani na jednoho z nich. V jistém směru jsem byla obětí Peterova génia a toho šíleného experimentu, který podnikl.

Vytušila jsem však, že se za tím neskrývá žádná vědomá zlomyslnost. A chudák Peter byl dokonce nešťastný z toho, že Paul se stal nečekaně plně funkčním a že s ním spím. Oba jsme nesli větší břemeno, než jsme si zasloužili.

„V průběhu týdne bychom neměli s dětmi chodit ven,“ sdělila jsem

Paulovi a doufala, že ho tou námitkou odradím od posezení v Jednadvacítce, kde by zaručeně vyvolal značné pozdvižení.

„Teď vedeš řeči jako on.“ Na okamžik se tvářil rozhořčeně. Za pouhé dvě minuty vběhly do bytu děti. Sam při pohledu na košili ze stříbrného lamé tiše vyjekl a Charlotte zase neskrývaně obdivovala černé jezdecké kalhoty a stříbrné vysoké boty.

Poté jim Paul oznámil, že je vezme na večeři do „Jednadvacítky“.

Děti byly nadšením bez sebe a já nad jejich reakcí nestačila valit oči. Když při seznámení Charlotte zjistila, že má na nohou černé značkové mokasíny, považovala ho za snobáka. Zato teď, v černé a červené kůži a připomínající jí neonovou reklamu, byl

„špice“. A ještě víc ho zbožňovala, když jí dovolil vyzkoušet si všechny své prsteny. Kdybych já měla sukni o centimetr kratší než obvykle nebo kdybych si, nedej bože, vzala v zimě kožešinový klobouk, aby mi neumrzly uši, považovala by to za takový trapas, že by se mnou odmítla jít stejnou ulicí. Copak se dá pochopit zvrhlost třináctiletých nebo norma, kterou chápají jako přijatelnou? Paul to podle všeho prokoukl, zatímco já ne. Byl jedním z nich. Já ne.

Navzdory mým protestům mě Paul přesvědčil, že by si děti klidně mohly vyjít, a už v půl osmé jsme ujížděli limuzínou směrem k „Jednadvacítce“, zatímco děti se na zadním sedadle nalévaly kokakolou. Paul byl pořád ještě navlečený v tom koženém jezdeckém obleku, přes který si přehodil

kožich pro případ, že by se ochladilo. Já měla malou černou večerní toaletu a šňůru perel. Snažil se mě přesvědčit, abych si oblékla něco méně konzervativního. Dokonce mi vlezl do skříně a zkoušel mi něco vybrat sám, ale byl z jejího obsahu hluboce zklamaný. Doporučil mi, abych to všechno vyhodila a začala si šatník budovat úplně od začátku. A abych to platila Peterovou kreditkou.

„Příští týden vyrazíme něco ti nakoupit. Steph. Mám tě sice moc rád, kotě, ale tvůj šatník je kapánek nuda.“ Najednou jsem si v duchu představila, že stejně jako moje dávné flanelové košile končí i celá moje garderoba v popelnicích nebo v lepším případě u

Armády spásy. Možná mě Peter po návratu z Kalifornie najde ve strečové kombinéze s leopardím vzorem, jako má Paul. Rozhodně jsem cestou do centra měla o čem přemýšlet. Limuzína, kterou Paul najal, byla bílá, dlouhá jako tři domovní bloky a první, u které jsem vzadu spatřila vanu s horkou vodou. Sotva to Sam uviděl, vydechl: „Páni!“ a vytřeštil oči. A když jsem zašeptala, že to nejspíš bude úděsně drahé, Paul mě ujistil, že všechno platí

„on“. Nepochybovala jsem, že Peter z toho bude nadšený. Ale přece kvůli tomu k nám Paula poslal, když ne kvůli tomu trojitému saltu. Paul mě za úkol nás bavit a prozatím odváděl docela slušnou práci.

Obsluha v „Jednadvacítce“ byla jako vždy dokonalá, jídlo prvotřídní. A když Sam blaženě zavýsknul při pohledu na letadýlka zavěšená nad barovým pultem, Paul neváhal ani vteřinu, vylezl na stoličku a tři mu odstřihl. Okamžitě se přiřítil vrchní, ale Paul mu řekl, ať nám je připáše na účet. Cestou vem koupil Charlotte báječnou kabelku a pro mě župan s vyšitým znakem „Jednadvacítky“. Všichni jsme se úžasně bavili a u stolu se dokonce zastavilo pár

Peterových známých, aby se s námi pozdravilo. Paul se k nim choval kouzelně mile a se dvěma muži si na příští týden domluvil společný oběd v Univerzitním klubu, protože Peter patřil mezi mezi jeho členy. Byla jsem si jistá, že leopardí kombinéza a kožené jezdecké kalhoty se stanou módním hitem číslo jedna.

Domů jsme dorazili v bujaré náladě a já zrovna ukládala Sama do pelíšku, když zavolal Peter. Naštěstí jsem zvedla sluchátko dřív než Charlotte, jinak by z toho zůstala chudinka úplně paf. Já už ne. Začínala jsem si zvykat. I když se mi po Peterovi stýskalo, byli jsme všichni zbláznění do Paula. A navíc jsem věděla, co mě teď čeká. Další noc plná extíze v jeho náruči a možná, při troše štěstí, další trojité salto, i když mezitím mi už došlo, že

Peterovi se o tom nesmím zmínit jediným slovem. Do téhle situace mě dostal on, ať se s tím tedy nějak vyrovná. Přinejmenším tohle byla věc, po které mu nic nebylo.

„Ahoj, miláčku, kdepak jste byli?“ zeptal se mě vesele.

„Právě jsme se vrátili z „Jednadvacítky“,“ vysvětlila jsem.

„Všichni jsme si to děsně užili.“

„Vy tři?“ vyzvídal opatrně.

„Ne, čtyři. Šli jsme s Paulem. Chtěl nás všechny vyvést a musím ti říct, že děti rozmazloval až hanba. Koupil Samovi tři letadýlka, co tam mají nad barem, a mně a Charlottě koupil všechno, oč jsme jen zavadily pohledem.“

„A všechno to nechal připsat na můj účet?“ Hlas z Kalifornie zněl trochu umdleně.

„Tvrdil, žes mu to tak nařídil. A limuzínu jsi platil taky ty.“

„Limuzínu? Jakou limuzínu?“ Peter byl úplně popletený.

„Takovou, co má vzadu vanu s horkou vodou. Podle Sama to byl

„trhák“.“

„Aha.“ Následovala odmlka, během níž se Peter snažil vzpamatovat.

Najednou mi došlo, že klon znamená pro mě i pro děti spoustu výhod. Po psychické stránce to byl šok, ale jakmile se s tím člověk jednou vyrovnal, byla to dokonalost sama. A já se s tím poctivě snažila vyrovnat co nejdřív, už kvůli Peterovi. Klon znamenal hromadu výhod pro celou moji rodinu, ale hlavně pro mě.

Měla jsem někoho, kdo mi dělal společnost, kdo doprovázel mě i děti, kdo si se mnou povídal a masíroval mi záda. A pak tu samozřejmě bylo ještě to trojité salto. V mnoha směrech jsem vlastně měla štěstí. Už jsem se nemusela bát, že se budu životem protloukat úplně sama. Během Peterovy nepřítomnosti to byl zábavný společník, i když poněkud netypický. Ovšem tím, že jsem se přiznala ke svým sexuálním hrátkám s Paulem, mohlo hrozit, že

Peter od celého projektu odstoupí.

„Abych ti řekl pravdu, Steph, asi by ses s ním neměla ukazovat na veřejnosti. Tu a tam tichá večeře v malé francouzské restauraci nebo posezení s přáteli, to snad ještě ano. Ale „Jednadvacítka“ je příliš veřejné místo. Paul je maličko nápadný, nemyslíš? Nebo že by šel v jednom z mých obleků?“ „Nemůžu to vyloučit,“ usmála jsem se, „pokud vlastníš černé kožené jezdecké kalhoty a červené kožené sako a košili ze stříbrného lamé.“

„Budu hádat. Versace, je to tak?“

„Nejspíš ano. Jako hostitel je nepřekonatelný. Na příští týden si domluvil oběd s tvými přáteli v Univerzitním klubu. Zastavili se u stolu, aby ho pozdravili, a on považoval za slušné pozvat je za tebe na oběd.“

„Ach, prokristapána, Steph, přinuť ho, ať to okamžitě odvolá, a nařiď mu, ať se mým klubům vyhýbá obloukem. Poslal jsem ho tam pro tebe, a ne aby šaškoval po celém městě. Pokud se nebude ovládat, pošlu ho na nové přeprogramování.“ Peter mi připadal podrážděný a neobvykle příkrý, ale to všechno se nakonec dalo pochopit. Pro všechny z nás to byl těžký den, naplněný nevídanými novinkami a nečekanými odhaleními.

„Jak ti to tam klape?“ zeptala jsem se mile, abych ho trochu uklidnila. Zrovna v tu chvíli se do kuchyně, kde jsem byla u telefonu, přiloudal Paul a otevřel další láhev šampaňského. Už sice vypil dvě v „Jednadvacítce“, ale tvrdil, že je sestrojený tak dobře, že mu to neuškodí, i když na druhou stranu přiznal, že po včerejším večerním pití trpěl výpadky paměti. Stál však na svém, že může pít celou noc a vůbec to necítit. Měla jsem dokonce dojem, že dává přednost alkoholu před jídlem. Musela to být konstrukční vada, jak jinak.

„Docela prima,“ odpověděl Peter. „Ale už se nemůžu dočkat, až se dostanu domů. Chybíš mi.“ Znělo to nesmírně upřímně. Po pravdě, znělo to osaměle.

„Ty mně taky,“ ujistila jsem ho a napila se z Paulovy skleničky.

„Už počítám dny, kdy se zase uvidíme.“ Sotva jsem to vyslovila, už mě mrzelo, že jsem ta slova vypustila z úst. Paul se zatvářil strašně ukřivděně. S omluvným pohledem jsem mu poslala vzdušný polibek, jenže on vyšel z místnosti. Usoudila jsem, že žárlí, ale s tím jsem jen těžko mohla něco udělat.

„Už to nebude trvat dlouho,“ slíbil mi Peter. „Ale prosím tě dohlédni, aby se choval slušně. Chtěl bych, abychom my dva spolu žili v klidu a důvěře.“

„Neboj se,“ konejšila jsem ho. Koneckonců, Peter to myslel dobře, když mi poslal Paula. A taky to byl Peter, kterého jsem z těch dvou milovala. V tomhle jsem měla jistotu.

„Zítra večer ti zase zavolám.“ Zdálo se, že už je trochu klidnější.

Když jsem zavěsila, zastesklo se mi po něm více než jindy, ale

Paul mi vyčetl, že už jsem zase ufňukánek a že on je tu přece od toho, aby mi bylo veseleji. „Abys měla dobrou náladu, Steph,“ připomínal mi láskyplně a já za ním zamířila do ložnice. Děti už spaly a teď přišel náš čas. Paul pustil na stereu sexy hudbu a po obou stranách postele zapálil svíčky. „Pusť ho z hlavy.“

„To nemůžu,“ stěžovala jsem si. „Člověk přece nemůže zapomenou na toho, koho miluje. To prostě nejde.“ Ale o tom on mohl vědět jen málo nebo možná nic. Místo srdce měl dráty, člověkem vyrobený mechanismus a počítačové čipy místo mozku. Jak mi Peter nepřestával připomínat, byl skrznaskrz umělý a sestavený v laboratoři. Představoval zázračný úspěch té nejrozvinutější techniky, stejně jako to dvojité salto, které prováděl pořád dokola až hluboko do noci. A Peter mi připadal vzdálený a neskutečný, jako by žil na jiné planetě. Přála jsem si ho uchovat v hlavě, věřit, že je

skutečný, nezapomínat, že se mi vrátí a že ho hluboce miluju. Když se však Paul se mnou tu noc znovu a znovu skvostně miloval, zjistila jsem, že Peter ve svých khaki kalhotách a modrých košilích se mi mění na matnou vzpomínku rychleji, než bych vůbec považovala za možné, a skutečný že mi teď připadá pouze klon.

6.

První dva týdny, které jsem prožila s Paulem Klonem, patřily k těm nejpodivuhodnějším v mém životě, a v jistém směru byly téměř nevysvětlitelné. Ještě nikdy jsem s žádným mužem nezažila tolik legrace, tolik smíchu a tolik štěstí jako s Paulem. Dokonce ani s Peterem ne. Pravidelně jsem s ním sice mluvila po telefonu, ale začínal mi připadat vzdálený a neskutečný. Kdykoliv se mě zeptal, co děláme, a kdykoliv jsem mu pověděla pravdu, zdál se naštvaný. Po pár dnech mi připadalo k nevíře, že to byl on sám, kdo za mnou poslal Paula Klona. Nepřestával se kvůli němu vztekat, i když o našich sexuálních výbojích jsem se mu už podruhé ani slůvkem nezmínila. Navzdory mé diskrétnosti znal

Paula zřejmě natolik dobře, že se k němu stavěl velmi podezřívavě, ačkoliv přímou otázku mi už nepoložil.

Paul mě skoro denně vodil na večeři do těch nejluxusnějších podniků. A když se mu skutečně podařilo čtyřnásobné salto, koupil mi pohádkový náramek se smaragdy a diamanty. Vybral mi ho u Harryho Winstona i s prstenem a o dva dny později mi u Bulgariho koupil i smaragdový náhrdelník „prostě jen z lásky ke mně“.

„Jak to víš?“ škádlila jsem ho, když mi ten náhrdelník věšel kolem krku. „Jak víš, že mě miluješ?“ „Vím to, protože mě bolí zátylek.“ To bylo pro něho jednoznačné znamení. Kromě toho ovšem cítil ještě něco jiného, co bylo pravděpodobně zaviněno vypětím nebo závadou v jeho mechanismu. Slíbil, že si to nechá spravit hned v tu chvíli, jakmile se po

Peterově příjezdu vrátí do laboratoře. Ten blížící se okamžik však nám oběma připadal nesnesitelný. Každý den jsme se snažili prožít co nejvíce a přesvědčovali jsme sami sebe, že to tak potrvá navěky. O Peterovi mezi námi nikdy nepadla ani zmínka.

Když jsme zrovna netrávili celý den v posteli a já musela za svými povinnostmi, Paul často obědval v Peterově klubu. Mít s ním románek a přitom dál pokračovat v normálním životě, to byla úděsná dřina. Paul vůbec nemusel pracovat, ale z pocitu povinnosti zašel každých pár dní do Peterovy kanceláře, aby se ujistil, že tam je všechno v pořádku. Potrpěl si na to. Neptala jsem se ho sice, proč tam chodí, ale měla jsem podezření, že si tak připadá důležitý. Zaměstnanci ho obskakovali stejně jako

Petera, a Paulovi to zkrátka stouplo do hlavy. A taky moc rád řídil schůze a jen tak od boku střílel závažná rozhodnutí.

Nejednou před mnou utrousil, jaká je to dřina, ale měl pocit, že to je jeho povinnost vůči Peterovi. Vždyť to byl především Peter, kdo ho stvořil, a tohle byl hlavní důvod, proč ho stvořil, ačkoliv Paul se mi ostýchavě přiznal, že jeho systém pro obchodní činnost není ještě dotažený do konce. Tvrdil však, že když se ke mně vrací po celodenní námaze v kanceláři, připadá se skoro jako člověk. Byl se mnou rád a já byla ráda s ním.

Kupodivu, děti si na něho zvykly až pozoruhodně snadno a najednou jim vůbec nedělalo problémy, že pravidelně přespává v našem pokoji pro hosty. Navzdory Charlottině předchozí bdělosti, zda „to spolu neděláme“, jí to teď bylo zřejmě jedno a vůbec na nic se nevyptávala. Možná znala odpověď předem a nechtěla ji slyšet.

Sice jsem nepřestávala okázale zdůrazňovat, že spíme odděleně, ale zřejmě tomu už nevěřil ani Sam, nicméně nikdo se s námitkami nevytasil. Každou noc jsem po hodinách plných vášně Paula přiměla, aby se vrátil do svého pokoje. To už většinou byly čtyři nebo pět hodin ráno a já za dvě tři hodinky musela začít chystat snídani. Během Paulova pobytu u nás jsem toho moc nenaspala, ale tu oběť jsem přinášela ráda, protože odměna za to bohatě stála.

A právě na cestě zpátky do „jeho pokoje“ narazil Paul na Sama.

Bylo pět hodin ráno a já si nevšimla, že si neoblékl teď už ty důvěrně známé erotické kalhotky a že se rozhodl ujít tu krátkou vzdálenost nahý. Nesouhlasila bych s tím, protože by přece mohl potkat Charlotte. Paul si však byl jistý, že v tuhle hodinu obě děti spí. Na nějaké zakrývání těla ze studu nepomyslel ani ve snu, protože všechny jeho částy měl vyměnitelné, a proto je nepovažoval za tak intimní jako my. Nejednou jsem mu musela připomneout, aby šel k snídani oblečený, protože by klidně vplul do kuchyně úplně nahý. Svou sbírku modelů od Versaceho nazíral zřejmě spíš jako umělecké předměty než jako prostředky k dosažení nepohoršujícího zjevu.

Každopádně došlo tedy k tomu, že v pět hodin ráno potkal na chodbě Sama, kterého probudila děsivá noční můra, proto se vypravil za mnou pro útěchu. Místo toho spatřil Paula, jak spokojeně kluše směrem k hostinskému pokoji. V oparu, který mě halil po nedávném milování, jsem zaslechla jejich hlasy, a když jsem vykoukla ze dveří, stál před usmívajícícm se nahým Paulem můj syn a vykuleně k němu vzhlížel.

„Nemáš chuť zahrát si Monopoly?“ nabídl mu Paul šlechetně, když

Sam nepřestával užasle zírat. Často spolu hrávali celé hodiny bez přestávky a Sam byl blahem bez sebe, protože já a Charlotte jsme tu hru nenáviděly. Byl dokonce tak blažený, že sehnal spoluhráče, že se na Paula nezlobil ani za to, že při každé partii podvádí, protože ho stejně vždycky porazil. Tentokrát však při jeho nabídce jen křečovitě polknul.

„Mamka by se na nás zlobila, víš. Zítra mám školu.“

„Aha. A co tady vlastně děláš?“

„Měl jsem pod postelí hrocha,“ vysvětlil mu Sam a zívl. „Probudil mě.“

„Jasně. To se mi taky občas stává. Musíš pod postelí nechávat sůl a půlku banánu. Sůl hroši nenávidí a banánů se zase bojí.“

Pronesl to s jistotou moudrého dospělého. Váhala jsem, jestli se mám k jejich hovoru připojit, ale nechtěla jsem, aby Sam věděl, že jsem vzhůru či že jsme zrovna byli s Paulem spolu.

„Vážně?“ Na Sama to udělalo mocný dojem. Sny o hroších ho trápily už celé roky. Dětský lékař mě ujistil, že z toho vyroste. „Mamka říká, že to mám z toho, že se před spaním naliju moc limonády.“ „To se mi nezdá.“ poznamenal Paul zamyšleně a pak se na Sama ustaraně zadíval. Na chvilku jsem dostala strach, že mu nabídne bourbon, ale prozatím ještě podobnou hloupost nevyvedl, i když sám toho dokázal vypít tolik, že by to uneslo Titanic. „Nemáš hlad?“ zeptal se místo toho. Sam se zamyslel a přikývl. „Já taky.

Co bys říkal chlebíčku se salámem, kyselými okurkami a burákovým máslem?“ Tohle byl jejich společný vynález a Samovi se při tom návrhu rozzářily oči. Poté Paul objal Sama kolem ramen a odváděl ho do kuchyně.

„Radši by ses měl obléknout,“ poradil mu kamarádsky Sam. „Mamka by se mohla probudit a přijít se mrknout, co tady vyvádíme. Kdyby tě takhle uviděla, mohla by se vylekat. Nesnáší, když tu někdo pobíhá nahý, vadilo jí to i u taťky, dokud tady s námi bydlel.“

„Tak dobře,“ přisvědčil Paul a zmizel ve svém pokoji, odkud se po vteřince vynořil ve fuchsiově fialovém atlasovém županu s nachovými střapci a žlutými bambulemi, jehož pojetí by se vyděsil dokonce i sám Gianni Versace.

Spolu pak zahnuli za roh a zmizeli v kuchyni. Nechala jsem je o samotě, protože ta důvěrná chvilka, kterou spiklenecky stráví nad salámovými chlebíčky, mě těšila. Samovi mohlo jedině prospět, že si povídal s mužem, i když bionickým. Byla jsem si jistá, že se nemůže stát nic nežádoucího, a honem jsem se zavrtala pod přikrývku, abych urvala aspoň chvilku spánku, než budu muset začít s výrobou oblíbených Paulových vaflí k snídani. A ráno jsem se pak ve vší nevinnosti zeptala, kde se na dřezu vzaly ty salámové odřezky a proč stojí na lince otevřená sklenička burákového másla.

„Že by někdo dostal včera v noci hlad?“ podivila jsem se, když jsem mezi Paula a Sama stavěla talíř opečené slaniny. Charlotte se jako obvykle ještě oblékala.

„No jasně, my,“ přiznal se Sam bez mučení. „Ten hroch mi zase vlez pod postel a Peter mi udělal

chlebíček. Poradil mi, ať nechávám pod postelí půlku banánu, toho se prý hroch bojí a už se neukáže.“ Poprvé, co Sam mluvil o své hroší příšeře, nečišel z jeho slov strach.

„A sůl. Nesmíš zapomenout na sůl,“ připomínal Paul. „Nejvíc se bojí právě soli.“ Sam důležitě přikývl a poté k Paulovi rozzářeně vzhlédl. Byla jsem z toho úpřímně dojatá.

„Díky, Petere,“ pravila jsem tiše. Paul se Samovi nevysmíval, že je hloupý. Místo toho nabídl řešení, i když nesmyslné, jak nad svým strachem zvítězit. A já věděla, že pokud tomu Sam bude věřit — a zřejmě mu věřil — že to zaručeně pomůže.

„Spolehni se, že to zabere,“ ujišťoval ho Paul, načež se vrhl na vafle a vysvětloval, že vafle jsou zdravější než palačinky, protože ty čtverečky jsou plné vitamínů, i když my je pouhým okem nevidíme, zatímco z palačinek se všechny vitamíny skutálejí, když je obracíme na pánvi. Mluvil tak přesvědčivě, že jsem tomu málem sama uvěřila, a i když jsem byla nesmírně unavená a nevyspalá, spokojeně jsem si vychutnávala Samův rozdováděný smích.

Paul to s dětmi uměl báječně, byl stejný jako ony a měl s nimi bezbřehou trpělivost. Během víkendů s nimi chodil ven, donekonečna s nimi hrál ty jejich otravné stolní hry, bral je do kina a se Samem si vyšel na kuželky. Dokonce se vypravil s

Charlottou na nákupy, což mě vyděsilo. Pořídili spolu koženou minisukýnku. Odpřisáhla jsem si, že hned jak Paul od nás odejde, tak ji zlikviduju, ovšem děti byly do něho úplně poblázněné. Jenže koncem druhého týdne Paulovi došlo, že co nevidět to všechno skončí, načež se propadl do deprese a choval se nezvykle zakřiknutě. Bylo mi jasné, že dumá o svém odchodu. Lil do sebe celé bedny Cristalle, Yquem a bourbonu. Alkohol však snášel pozoruhodně dobře a díky svému dokonalému mechanismu nikdy netrpěl kocovinou ani bolestí hlavy. Jedinou známkou toho těžkého pití byla ta malá nehoda, do které se zamotal na Třetí avenue v Peterově jaguáru. Zavadil o taxi a honem strhl volant do strany, jen o vlásek minul náklaďák zaparkovaný před obchodním domem a naboural šest zaparkovaných aut a semafor. Nikomu se nic nestalo, ale Paul naprosto zdemoloval předek vozu. Zato se mu podařilo uchránit kufr, kde zrovna přepravoval další tři bedny šampaňského. Byl z toho úplně zničený a prosil mě, abych se o tom

Peterovi při telefonátu nezmiňovala. Z pocitu soudržnosti jsem mu vyhověla. Prohlásil, že auto beztak potřebuje nový nátěr, protože stříbrná metalíza je děsně nudná. Přestože miloval košile a prádlo ze stříbrného lamé, pro auto tu barvu nepovažoval za vhodnou. Nechal ho přestříkat na kanárkově žlutou. Přísahal mi, že Peterovi to udělá ohromnou radost. A disky kol nechat nastříkat červeně, což bylo od něho velmi pozorné.

Tohle však byla jen pauza v mém životě naplněném extází a radostmi, jaké jsem ještě nikdy nepoznala, a během našeho posledního společného večera tonul Paul z představy našeho rozloučení v tak hluboké depresi, že nedokázal zkusit ani dvojité salto. Tvrdil, že má příliš rozbolavělý zátylek. Netoužil po ničem jiném než ležet se mnou v posteli a pevně mě objímat. Svěřoval se mi, jak si teď, po návratu do laboratoře, bude připadat osamělý. Tvrdil, že už to pro něho nikdy nebude jako dřív, a já mu to jen těžko mohla vymlouvat. I když se mi po

Peterovi hodně stýskalo, neuměla jsem si představit, že bych v budoucnu dokázala žít bez Paula. Naše vlastní emoce nás zdeptaly a vyčerpaly a nesmírně nás mátly. Nevěděla jsem, zda pro mě Peter bude i teď znamenat tak hodně jako předtím. Během těch dvou týdnů se Paul snažil ze všech sil, aby mi rozšířil obzor.

Dokonce mi koupil minišaty ze zlatého lamé s hlubokým výstřihem.

Přál si, abych si je vzala na večeři do Cote Basque, ale nějak jsem k tomu nedostala příležitost. I když jsem to Paulovi nechtěla přiznat, asi jsem si je schovávala pro Petera. To taky byla jediná věc, kterou jsem uchránila výhradně pro něho. To ostatní jsem štědře rozdělovala mezi oba.

Poslední společné ráno představovalo pro Paula hotové utrpení, protože se nemohl rozloučit s dětmi. Oba jsme chápali, že není přípustné dát jim najevo, že jsem se zapletla hned s dvěma muži, či spíše s jedním mužem a jedním klonem. Až se Peter večer ukáže, budou si muset myslet, že se vrací stejný člověk. Naposledy, tedy aspoň pro teď, jsem pro Paula připravila čerstvé vafle, a on si je

místo v sirupu namáčel v bourbonu. Mých vaflí se nikdy nemohl nasytit.

A pak přišla chvilka loučení. Pomohla jsem mu sbalit všechno oblečení ze stříbrného a zlatého lamé, džíny z fialového sametu, strečovou kombinézu se zebřím a leopardím vzorem. Jak jsem se postupně dotýkala jednotlivých kousků, vracely se ke mně jednotlivé vzpomínky. Při pohledu na ně mi málem puklo srdce.

„Ještě nikdy jsem neměl tak těžký úkol, jako je odchod od tebe,“ přiznal se mi Paul a po tvářích se mu přitom zvolna valily slzy.

Pevně jsem si ho přivinula k hrudi, tak pevně, že se mi jeho diamantový křížek otiskl na krk. „Však ty se zase vrátíš,“ pošeptala jsem mu a polykala přitom slzy, „Peter zase odjede.“

„A doufám, že hodně brzy,“ dodal zoufale. „Bez tebe se mi bude v laboratoři příšerně stýskat.“ Tentokrát měl zůstat v newyorské laboratoři, ale když jsem se ho zeptala, zda ho můžu přijít navštívit, zavrtěl hlavou. „Rozeberou mě a všechno překontrolují a případně vymění,“ vysvětloval mi. „Nechci, abys mě takhle viděla. Celého mě rozdělají a odmontují mi hlavu.“ Tahle představa mi pořád ještě připadala neuvěřitelná.

„Dávej pozor, aby ti nevyměnili žádnou součástku, kterou na tobě miluju,“ požádala jsem ho s úsměvem a Paul se na mě zakřenil a v očích mu opět uličnicky zahrálo. Ten okamžik mi zůstane v paměti navždy. Měl na sobě fuchsiově růžovofialové atlasové kalhoty a žlutou průsvitnou košili s třyptnými puntíky.

„Každou část těla mi můžou namontovat ve větší či menší velikosti,“ sdělil mi. „Existuje nekonečné množství možností.“

„Neměň vůbec nic, Paule. Jsi dokonalý právě takový, jaký jsi,“ ujistila jsem ho. Neodpověděl, beze slova zaklapl rudé kufry z aligátoří kůže, které si nechal na zakázku vyrobit u Hermes a pomalu zamířil ke dveřím mého bytu. Před nimi se ještě zastavil a podíval se na mě.

„Vrátím se!“ prohlásil vítězně. Oba jsme se usmáli, protože jsme věděli, že to je pravda. Či spíš jsme v to doufali. Po jeho odchodu jsem zůstala sama v prázdném bytě a přemýšlela jsem o něm a o čtyřnásobném saltu. Těžko jsem mohla myslet na něco jiného.

Měla jsem přesně dvě hodiny na to, abych se dala dohromady, abych si zvykla, abych ho pustila z hlavy a obrátila se myslí i srdcem zpátky k Peterovi. Požádal mě, abych pro něho zajela na letiště, a já si nebyla jistá, zda to dokážu. Po Paulovi nebyl návrat k Peterovi nijak snadný. Klon ve mně zanechal hluboký a trvalý dojem. Nedokázala jsem si určit, co pro mě Peter teď vlastně znamená. Ty dva týdny prožité po Paulově boku mi změnily život od základu a já si toho byla vědoma. Ležela jsem ve vaně a dlouze přemýšlela o Paulovi a společně strávených chvílích. Pak jsem šla vytáhnout Peterovu fotografii, abych si připomněla, jak vypadá. Byli samozřejmě jeden jako druhý, ale Peter měl v očích a srdci něco nesmírně odlišného, co mi promluvilo přímo do duše. Konečně jsem si připomněla, že Paul je pouze klon, že uvnitř má jenom vodiče a počítačové čipy a že i když je sestrojený přímo geniálně, zkrátka není a nemůže být skutečný. Po pravdě, užila jsem si s ním spoustu legrace, ale

Peter to nebyl. Pozmaloučku jsem se vracela nohama zpátky na pevnou zem.

Oblékla jsem si nový černý kostým od Diora, nasadila jsem si klobouk a podívala se na sebe do zrcadla. Vypadala jsem stejně bezvýrazně jako kdysi v těch starých flanelových košilích. Abych svůj vzhled trochu oživila, vzala jsem si nový diamantový náramek a rubínovou brož, které mi Paul koupil těsně před svým odchodem, a k tomu i nové náušnice. Koupil to u Van Cleefa a jako všechno ostatní nechal i jejich cenu připsat na Peterův účet. Byl přesvědčený, že až Peter zjistí, že mi koupil dárek, z něhož mám tak velkou radost, bude nadšením úplně bez sebe.

Cestou na letiště jsem se pořád ještě cítila zmatená a posmutnělá. Paul se mě snažil přemluvit, abych najala limuzínu s vanou vzadu, ale já měla pocit, že Peterovi udělá větší radost obyčejný černý vůz. Neuměla jsem si ho představit, že by se za jízdy koupal, i když tohle Paul provozoval s neskrývaným potěšením.

Letadlo mělo zpoždění a já stála u východu z odbavovací haly skoro půl hodiny a trápila jsem se

otázkou, co ucítím, až se konečně spolu uvidíme. Po těch dvou týdnech v Paulově společnosti jsem si to mohla jen těžko představit. Doufala jsem, že se to mezi námi všechno nepokazilo.

A potom, zatímco jsem bez dechu pátrala pohledem mezi davem lidí ve sportovních i

společenských úborech a v kraťasech, jsem konečně spatřila Petera. Byl štíhlý a urostlý, čerstvě ostříhaný, tvářil se vážně a i z jeho chůze čišela síla jeho osobnosti. Na sobě měl dvouřadé sako, šedé kalhoty, samozřejmě bílou košili, a kravatu značky Hermes s námořnicky modrým pozadím a drobnými žlutými puntíky. A už pouhý pohled na jeho blížící se postavu mi vyrazil dech. Tohle nebyla žádná imitace, žádný klon, tohle bylo opravdové, skutečný člověk, muž, a srdce se mi rozbušilo vzrušením. V mžiku jsem pochopila, že se mezi námi nezměnilo vůbec nic. Překvapeně jsem si přiznala, že ho miluju ještě víc než předtím. Těžko se to vysvětlovalo, zvlášť po té legraci, kterou jsem si užila s klonem. Ale Peter byl skutečný a Paul nikoliv.

Cestou domů jsme si živě povídali o tom, jak jsme se měli, o dětech, o jeho práci, o všem, co v průběhu těch čtrnácti dní v Kalifornii podnikal. Na Paula se mě však jedinkrát nezeptal, a nezajímal se ani, jak to vlastně fungovalo a kdy Paul odešel.

Položil mi jen jedinou otázku, a sice proč jsem mu přijela naproti v limuzíně místo v jeho jaguáru. Pak jsem pochopitelně musela přiznat, že Paul měl s vozem menší nehodu. Ujistila jsem ho, že auto bude opravené co nevidět, protože kromě otřískaného předku se mu vlastně nic nestalo. Kufr se otvírá pořád stejně snadno, objednali jsme výměnu všech pneumatik a kanárkově žlutá karosérie s červenými disky kol se mu bude určitě zamlouvat.

Všimla jsem si, že Peter zaťal zuby, ale musím uznat, že to nechal bez komentáře. Byl džentlmen a mužský do nepohody, jako býval odjakživa.

Po příjezdu do mého bytu mi připadal trochu šťastnější. Nechal si zavazadla ve voze a zašel ke mně na šálek čaje. A když mě políbil, pochopila jsem, že mezi námi je to stejné jako dřív.

Peterův polibek mě vzrušoval víc než dvojité či trojité nebo čtyřnásobné salto s Paulem. Stačil mi pouhý pohled na něho a už se mi podlamovala kolena. Byla jsem do něho úplně poblázněná. Po chvíli odjel do svého bytu, aby se osprchoval a převlékl se.

Když se večer vrátil, aby se mnou a s dětmi povečeřel, zatvářily se obě zklamaně, sotva přešel pžes práh. Měl na sobě džíny, světle modrou košili, námořnicky modrý kašmírový pulovr a mokasíny značky Gucci. Musela jsem si honem v duchu připomenout, že tohle je přece Peter, ne Paul, a že moje dny v přítomnosti leopardího streče a zlatého lamé jsou prozatím u konce. Snažila jsem se nemyslet na Paula, kterému v laboratoři zrovna odmontovali hlavu. Teď bylo pro mě hlavní, že jsem se opět pobláznila do Petera a že ničeho, co jsem s Paulem zažila, nelituju.

Zatímco jsem mu v kuchyni chystala martini, přišla za mnou

Charlotte a pošeptala mi: „Co je to s ním? Už celý týdny nevypadal jako snobák, a teď se na něho podívej!“ Přiznám se, že mně osobně se zamlouvalo, jak vypadá, rozhodně víc než erotické pánské kalhotky a strečová kombinéza a nachové kovbojské klobouky. Jeho „snobácký“ vzhled se mi líbil, připadal mi neuvěřitelně přitažlivý a nesmírně slušivý. To jsem však těžko mohla prozradit Charlottě, která dávala přednost světélkujícím zeleným džínám a kombinéze z fialového atlasu, což oboje jí slíbil půjčit.

„Je jenom unavený, Char,“ sdělila jsem jí nepřesvědčivě. „Možná je posmutnělý nebo měl v kanceláři těžký den.“

„Podle mě je schizofrenik!“ prohlásila Charlotte krutě. Možná ano. Ale třeba jsem schizofrenická byla já. Tu možnost jsem pořád ještě nemohla vyloučit.

Ještě více zaskočilo děti sdělení, že Peter se opět odstěhoval do svého bytu. Vysvětlila jsem jim, že ty úpravy, které si tam nechal udělat, se podařilo provést rychleji, než původně očekával, takže už náš pokoj pro hosty nepotřebuje — aspoň prozatím. Sam se po těch slovech zatvářil zdrceně. „Tak ty tady nezůstaneš?“ ujišťoval se zoufale a Peter zavrtěl hlavou.

„Dnes ráno jsem se odstěhoval zpátky do svého bytu,“ potvrdil mu, usrkával přitom martini a pohrával si s olivami.

„Za to určitě musí mamčino vaření,“ postěžoval si Sam, zavrtěl hlavou a šel si zalézt do svého pokojíčku. Na tu změnu si museli zvyknout všichni, a já především. Dlouho jsme jenom seděli na pohovce a drželi se za ruce. Když jsme měli jistotu, že děti usnuly, tiše jsme vklouzli do mé ložnice. Čistě ze zvyku vypěstovaného během posledních dvou týdnů jsem po obou stranách postele zapálila svíčky. Peter užasle povytáhl obočí.

„Není to nebezpečné?“ zeptal se s ustaraným výrazem.

„Neřekla bych. Ale je to hezké.“ Obrátila jsem se k němu a

Peter si mě zkoumavě prohlížel. Věděla jsem, že si v duchu oba klademe stejnou otázku. Jaké to bude teď?

„Jsi krásná, Stephanie,“ řekl mi něžně. „Celou tu dobu v Kalifornii jsi mi moc scházela.“ Z očí jsem mu vyčetla, že to myslí vážně.

„Ty mě taky,“ šeptla jsem mu v záři svíček.

„Opravdu?“ Ustaraný pohled mu z očí nemizel, ale bylo zřejmé, že tomu chce věřit. Ostatně, byla to pravda. Milovala jsem ho teď ještě víc než před jeho odjezdem. „Bez tebe to nebylo ono.“ Proboha, není to nějaká necudná narážka? Ale ne, chyběl mi.

Příšerně mi chyběl. Stačila mi pouhá jeho blízkost, abych si vybavila, co všechno jsme už spolu zažili, co máme společného.

Potom ke mě něžně vztáhl paže a přivinul si mě k sobě a já naráz zapomněla na všechno ostatní, jako by mi Peter svým dotekem vymazal ze života celý úsek informací a pocitů. Bylo to zvláštní a já to nechápala.

Peter byl přesně takový, jaké jsem si pamatovala, něžný, milující, vynalézavý, ohleduplný, smyslný, výjimečný milenec v každém směru. Obešli jsme se bez akrobatických kousků a cviků, bez několikanásobných salt. Existovali jsme pouze my dva a přenesli jsme se na místo, na něž jsem v průběhu posledních čtrnácti dní téměř zapomněla. A potom jsem Peterovi ležela v náruči a on mě hladil a hladil.

„Ach Bože, tys mi ale scházela,“ zašeptal a já se usmála.

„Ty mně taky. Pořád. Tolik. Bylo to k zešílení.“ Svým způsobem mi to ukázalo, jak hodně ho miluju. Prozatím se ještě nezeptal na Paula ani na to, co jsme spolu dělali. Snadno jsem vytušila, že to vědět nechce, i když nějaké podezření jistě měl.

Paula ke mně přece poslal on sám, byl to dárek, ale v duchu tu záležitost uzavřel. Já ne, já se s tím musela vyrovnat, musela jsem to strávit a zvyknout si. Z těch dvou byl pro mě důležitější Peter, jenž tvořil součást mého skutečného života, a ne klon. A ať už byl teď Paul kdekoliv, bylo mi jasné, že už ho rozebrali a sundali mu hlavu.

„Když jsi pro mě dnes přijela na letiště, úžasně ti to slušelo,“ poznamenal tichounce Peter do světla pomrkávajících svíček. „Kde jsi vzala ty nádherné rubíny? Jsou pravé?“ Ty šperky byly neuvěřitelné, ale Peter byl z našeho setkání tak nadšený, že mi je zapomněl pochválit hned na letišti.

„Jsou přece od tebe.“ Spočívala jsem mu hlavou na rameni a s úsměvem jsem k němu vzhlížela. „Paul mi je koupil, u Van Cleefa.

Jsou vážně pěkné, viď?“

„Dal mi je připsat na účet?“ zeptal se Peter a hrdinsky se snažil netvářit se zděšeně, i když ve skutečnosti zděšený byl. Přikývla jsem a náhle jsem vycítila, jak se v něm rozlila úzkost.

„Tvrdil, že si je jistý tvým přáním, abych ty šperky dostala.

Děkuju ti, miláčku.“ Přitulila jsem se k němu ještě úžeji a cítila jsem, jak je uvnitř celý napjatý. „Miluju tě, Petere,“ dodala jsem vděčně při vzpomínce na to kouzelné pomilování, které jsem s ním právě zažila. Byla to nádhera, mít ho zase doma, bylo to ještě krásnější než dřív.

„Já tě taky miluju, Steph,“ odpověděl mi šeptem. A já pochopila, že bez ohledu na to, kde teď právě je a zda se vrátí či nevrátí, díky Paulu Klonovi je mi Peter bližší než dřív.

7.

Následující tři měsíce s Peterem byly svým způsobem pozoruhodné.

Děti si na něho opět zvykly, i když se chvílemi ještě podivovaly nad tím, proč se po těch dvou týdnech poolobláznovství a senzačního oblékání zase změnil. Nakonec se s těmi značkovými mokasíny přece jen smířily a já také.

Trávila jsem s Peterem spoustu času a po jeho boku jsem prožívala štěstí, jaké jsem až dosud nepoznala. Chodili jsme do kina, do divadla. Seznámila jsem se se všemi jeho přáteli a většinou mi byli moc sympatičtí. Kdykoliv děti trávily víkend u svého otce, nastěhoval se ke mně do bytu. A já jsem si tu a tam sehnala hlídání a přespala v jeho bytě a v šest ráno jsem se vracela domů, abych pořád ještě celá usměvavá ze vzpomínek na Petera přichystala snídani.

Každým dnem jsem byla do něho zamilovanější, i když tu a tam se choval odtažitě, protože se užíral pochybnostmi, zda vztah ke mně je pro něho to pravé. Tahle nejistota pocházela zřejmě z těch dlouhých let nezávislosti, kdy žil sám. Podle jeho tvrzení jsem byla jeho první vážná známost po kolika letech. Osobní svoboda byla pro něho velmi důležitá. Po pravdě, lišil se od Paula jako den od noci. Paul zřejmě moc svobody nepotřeboval, ale Peter měl naprosto odlišnou povahu. Dlouho žil sám a podle svého a já měla podezření, že závazný vztah je pro něho v nejednom směru nesmírně namáhavý.

Navzdory tomu se však zdálo, že naši lásku žádné pochyby neohrozí. Na Peterovi mi velmi záleželo a bylo zřejmé, že

Peterovi záleží zase na mně. Ten vztah byl smysluplný a přínosný, jak jsem ještě nepoznala, a to včetně, a možná dokonce hlavně, vztahu s Rogerem. Tohle bylo skutečné, jak jen skutečnost může být, chvíli štěstí a chvíli smutek, smích občas prostřídaný slzami, tajemství a spiklenecké hovory, jimiž jsme projevovali důvěru tomu druhému, vzájemná opora a spolehlivost. A třebaže jsem o Peterovi trochu pochybovala kvůli tomu, že za mnou poslal klona, nakonec jsem dospěla k názoru, že Peter je možná maličko netypický, ale jinak skrznaskrz normální a velice příčetný. Klon představoval pouze jeho doplněk. A samozřejmě, jako všichni muži, mi musel čas od času připomenout, že jsou jisté stránky jeho povahy a života, které ještě neznám, a další, které možná nikdy ani nepoznám. V jeho vlastních očích mu to dodávalo oparu tajemna, jenž zřejmě považoval za velmi důležitý. Ve skutečnosti jsem dobře věděla, jaký je a kdo vlastně je a že má předem mnou méně tajností, než by byl ochotný uvěřit. Ochotně jsem uvěřila, že jistě existují nějaká malá, temná akrytá místečka, která si nechává pro sebe, ale neděsila jsem se jich. Já viděla a cítila a znala laskavého, velkorysého, citlivého, inteligentního milujícího člověka. Tohle všechno mi potvrdil nejmíň tisíckrát.

K mým dětem se vždycky choval trpělivě a láskyplně. Vůči Samovi pak ještě projevoval něhu a schopnost vcítění. Snášel a chápal i

Charlottino střídání nálad a vrtochy i fakt, že některé dny se k němu chovala úžasně mile a jindy se neobtěžovala ani pozdravit.

Když se chovala nezdvořile, vždycky jsem jí vynadala, ale hned nato jsem pravidelně schytala pokárání od Petera za svůj nedostatek porozumění. Pokaždé mi přísně vysvětlil, proč je ta situace pro ni nesnadná, a já že se musím držet chvíli v pozadí, aby měla dost času ho pořádně poznat. Nejvíc dojatá jsem však byla jeho přístupem k Samovi na konci října. Byl Halloween a já pro Sama chystala kostým Batmana. Roger slíbil, že ho doprovodí na večírek. Já s ním jít nemohla, protože mě si jako gardedámu zamluvila Charlotte na školní taneční zábavu. Bylo pro ni životně důležité, abych ji doprovázela, protože když se nesejde dostatečné množství gardedám, taneční zábava se zruší, a právě moje nepřítomnost by se mohla stát tím rozhodujícím kamínkem na vážkách, protože většině rodičů se tam zřejmě nechtělo. Přísahala jsem tedy, že ať se děje co se děje, s

Charlottou opravdu půjdu. Na poslední chvíli však zavolal Roger, že Heleně je špatně, takže on se nebude moct pro Sama zastavit.

Vysvětlovala jsem mu, že prostě musí přijít, ale on prohlásil, že

Helena by v životě nepochopila, že Samův večírek může být tak důležitý, navíc mají strach, jestli to

nebude slepé střevo, takže se o Sama musím zkrátka postarat bez něho. Peter seděl mlčky na pohovce a poslouchal, jak svádím s Rogerem marný boj po telefonu.

Zavěsila jsem a zdrceně se zhroutila do křesla. V duchu jsem horečně přemítala, jak to zařídit a co povědět Samovi.

V Charlottině škole jsem už nahlásila, že přijdu, a Charlotte teď byla ve svém pokoji a oblékala se. Kdybych ji takhle v poslední vteřině zradila, v životě by mi ten hřích neodpustila, ale kdybych Sama nechala na Halloween doma samotného s děvčetem na hlídání, puklo by mu srdce.

Zoufale jsem se ohlédla po Peterovi.

„Rozumím dobře, že Roger nemůže přijít?“ zeptal se soucitně a já přikývla a v duchu jsem si probírala, jaké další možnosti mi zbývají. Napadlo mě, že Sama by na jeho večírek mohla doprovodit právě ta hlídací dívka, ale teď bylo pozdě nějakou shánět a navíc jsem Sama znala až příliš dobře. Radši by se rozhodl nikam nejít, i když jsem věděla, jak hodně pro něho Halloween znamená.

Potřebovala jsem se rozdělit na dvě poloviny, ale na rozdíl od

Petera to v mém případě nepřicházelo v úvahu. Neměla jsem žádný svůj klon.

„Mají podezření, že Helenu chytlo slepé střevo,“ objasnila jsem zachmuřeně. „Kristepane, to si nemohla vybrat jiný den?“

Peter ke mně zamířil s něžným úsměvem a vřelou září v očích. „Tak se Samem půjdu já, pokud s tím bude souhlasit. Stejně nemám dnes večer co dělat.“ Původně se chystal vyjít si s přáteli na večeři, protože věděl, že se budu věnovat Charlottě. A navíc jsem si nebyla jistá, zda o něho Sam bude stát. Těšil se, že půjde s tatínkem, a i když měl Petera rád, vyjít si na Halloween jen s maminčiným přítelem byl přece jen trochu rozdíl. „Co kdybychom se ho zeptali?“ navrhl mi Peter věcně. „Pokud bude souhlasit, klidně zruším svůj večerní program.“ Věděla jsem, že se na své přátele těšil a že přijeli z Londýna jenom na pár dní a že tohle je jediný večer, kdy se mu můžou věnovat. Přesto jsem nenamítla ani to nejmenší, protože jsem jeho pomoc potřebovala.

„Počkej, zeptám se ho nejřív sama,“ vyhrkla jsem vděčně a cestou do Samova pokojíku jsem Petera políbila. „Děkuju, žes tak hodný. Můžeš mi věřit, že pro Sama ten večírek znamená smysl existence.“

Sotva ale Sam uslyšel, co se stalo, byl tak příšerně zklamaný, že začal vyvádět, jako by přišel o rozum. Kašlal na to, co mu Peter nabízí, zuřil na Rogera a ze samého zklamání zmuchlal svůj kostým Batmana do koule a mrsknul s ním na podlahu.

„Nikam nejdu!“ zavrčel a padl trucovitě na postel. Po tvářičkách se mu valily slzy žalu nad proradností světa dospělých. „Na

Halloween se mnou vždycky chodívá taťka. S Peterem by to nebylo ono.“

„Já vím, zlatíčko. Ale tatínek přece nemůže za to, že Helena onemocněla. To nejde, aby ji tam nechal samotnou a šel pryč. Co kdyby potřebovala odvézt do nemocnice a on by nebyl po ruce?“ Hlásek z hloubi polštářů zněl sice přidušeně, ale dostatečně zřetelně. „Tak jí poraďte, ať si zavolá pohotovost.“

„Ale proč by tě nemohl doprovodit Peter?“

„Není to můj taťka! A proč se mnou nemůžeš jít ty?“ zaprosil Sam, překulil se na záda a žalostně se na mě podíval, tvářičku mokrou od čerstvých slz.

„Musím doprovodit Charlotte na taneční večírek.“ Ještě než jsem to dořekla, dveře do Samova pokojíku se otevřely a Peter opatrně překročil práh. Chvíli váhavě postál, díval se na Sama, a potom mu položil otázku jako dospělý dospělému: „Smím vstoupit?“

Sam přikývl, ale neodpověděl. Peter pomalu došel až k Samově posteli a posadil se na pelest. Tiše jsem se vytratila na chodbu a v duchu se modlila, aby Peter znal ta správná slova, jež zaženou Samovu zarputilost a zoufalství.

Nevím, co všechno se po mém odchodu událo, ale Sam mi o mnoho dní později svěřil, že Peterův otec zemřel, když mu bylo deset, a jeho maminka musela těžce pracovat, aby Petera a jeho

mladšího bratříčka uživila. Nikdy tedy neměl nikoho, kdo by s ním chodíval na různé akce. Spřátelil se však s tatínkem svého nejlepšího kamaráda. Chodíval s nimi na ryby a stanovat a jednou byli společně i na lyžích. A když jeli tábořit tátové se syny, vzal je kamarádův tatínek oba. Pro Petera to taky nebylo stejné jako s vlastním tatínkem, ale, jak vyprávěl Samovi, dodnes se s kamarádovým tatínkem přátelí a každý rok za ním zajede do

Vermontu. A pro starého pána to hodně znamená, protože jeho syn,

Peterův nejlepší kamarád, zahynul ve Vietnamu.

Na Sama ta historka udělala očividně dojem, protože o půl hodiny později se objevil v obývacím pokoji po Peterově boku, na sobě kostým Batmana a v obličeji smířlivý výraz.

„Peter říká, že půjde za Robina Hooda,“ ohlásil, „tedy, pokud mu seženeš kostým.“ Žádný problém, kostým pro Robina jsem stačila dokončit přesně dvacet minut předtím, než jsme s Charlottou měli vyrazit na taneční večírek. Řetězec takových malých nesplnitelných úkolů totiž tvoří podstatu mateřství. Do papírového sáčku jsme prostřihli díry na oči, k tomu jsem našla šedou mikinu a černý plášť s kapucí. Dokonce i v těch šedých flanelových kalhotech vypadal Peter velmi přesvědčivě. Kdovíproč jsem si ho neuměla představit vycházet mezi lidi v šedých punčocháčích, i kdybych je měla, což jsem díkybohu neměla. Když jsem se na ty dva před odchodem ještě zadívala, připomínal mi

Peter spíš svého klona než sama sebe. Paul by měl samozřejmě ty punčocháče a k tomu i barevně sladěné vysoké boty od Versaceho, ale Peterovy šedé kalhoty a mokasíny vypadaly taky dobře. Dala jsem oběma pusu, ještě jednou jsem Peterovi poděkovala a tryskem se rozběhla zpátky do ložnice, abych se učesala a převlékla se na svou roli Charlottiny gardedámy.

„Máš zpoždění, mamko!“ zamračila se na mě Charlotte o pět minut později, když jsem si současně nazouvala lodičky a zapínala šaty na zádech.

„Kdepak, nemám!“ namítla jsem bez dechu, skočila jsem po kabelce a usmála se na svou dceru. Neměla jsem těch nejmenších pochyb, že

Peter naši rodinu zachránil.

„Cos tady prosím tě tak dlouho dělala?“ Vysvětlování by zabralo příliš mnoho času, jelikož Charlotte se zřejmě domnívala, že jsem se cpala bonbóny a koukala na svůj oblíbený televizní seriál. „Nic,“ odpověděla jsem skromně. Jenom jsem zachránila Samovi

Halloween a vyrobila Peterovi kostým Robina Hooda. Nic zvláštního. Podobné zázraky dělám beztak denně.

„Tak pojď, nesmíme přijít pozdě,“ pobídla mě Charlotte, podala mi plášť a společně jsme vystřelily ke dveřím.

A skutečně jsme pozdě nepřišly. Podařilo se nám chytit taxík skoro bez čekání a já se hlásila jako gardedáma a rodičovský dozor v předem dohodnutém čase. Charlotte i já jsme se na tanečním večírku báječně pobavily a po návratu domů jsme našli

Petera a Sama na pohovce, jak spolu kamarádsky klábosí. Podle podestýlky papírků se už stačili prokutat několika čokoládovými tyčinkami a čtyřmi roličkami peprmintek a podle stříbrných papírků soudě i hrstí plněných bonbónů a pomerančovým Kit Katem.

Kromě bolení břicha, jež je zákonitě muselo co nevidět postihnout, bylo zřejmé, že jejich přátelství získalo další rozměr a pevné pouto. Peter si ode mě vysloužil ještě hlubší lásku, než jakou jsem k němu pociťovala doposud.

„Jaké to bylo?“ zeptala jsem se jich, když mi Charlotte nadšeně poděkovala za doprovod na taneční večírek a vytratila se směrem ke svému pokoji.

„Úplná senzace! A s Peterem taky půjdeme na fotbalovej zápas

Princeton — Harvard!“ oznámil mi Sam pyšně. „A taky mi slíbil, že když taťka nebude moct, pojede se mnou na školní lyžařskej výlet!“ Peter se mi přes Samovu šešulku zadíval do očí a já v jeho tváři spatřila cosi, co jsem tam ještě nikdy předtím neviděla, spoustu něhy, upřímnosti a vřelosti. I kdyby měl Peter sebevětší obavy z toho, jak zvládat vážný vztah se mnou, Sam mu toho večera ukradl

veliký kus srdce. A ten Peterův výraz by nedokázala naklonovat ani ta nejvyspělejší technika. A když jsem toho večera dávala Samovi pusu na dobrou noc, usmál se na mě z polštáře. „Je strašně príma,“ pošeptal mi o Peterovi a já se vzmohla jenom na přikývnutí a snažila se polknout křečovitě sevřeným hrdlem.

„Mám tě moc ráda, Same,“ šeptla jsem láskyplně.

„Mám tě moc rád, mamko,“ zazíval ospale. „A díky za báječnej

Halloween.“

Toho večera jsme si s Peterem dlouho povídali, o jeho dětství a o smrti jeho otce a potom i maminky, to mu bylo čtrnáct. Byl vlastně odjakživa sám a proto i samotář, a tím se vysvětlovaly i jeho obavy z navázání nového vážného vztahu se ženou. Usoudila jsem, že má strach, že kdyby nás začal mít příliš rád, stane se něco příšerného a on nás zase ztratí. Ale i kdyby kolem sebe za ta léta vybudoval sebevyšší hradby, bylo jasné, že Sam je toho večera v kostýmu Batmana srovnal se zemí. „Mám dojem, že jsem se dneska večer bavil víc než on. Je to prima kluk.“ Peter se na mě láskyplně usmál a přivinul si mě na pohovce trochu blíž.

„On o tobě před usnutím říkal něco hodně podobného a já s ním souhlasím. Díky, žes nás zachránil. Vlastně to není tak jednoduché. Díky, žes mi zachránil život.“

„Bylo mi potěšením,“ naznačil přede mnou vsedě poklonu. „Robin

Hood k vašim službám.“ Potom mě políbil a jeho polibky chutnaly čokoládovými tyčinkami a Kit Katem. Moc se mi to líbilo. Bylo toho hodně, co se mi toho večera na Peterovi líbilo, a já se do něho zamilovávala pořád víc a pořád dokola.

Na Den díkůvzdání jsem se seznámila s Peterovým synem, který se ke mně choval patřičně podezřívavě a tak nezdvořile, jak si jenom troufal, což byla docela útěcha. Připomínalo mi to počáteční

Charlottin přístup k Peterovi. Už dávno ale došla k názoru, že

Peter je sice nudný, ale neškodný. A Sam ho měl upřímně rád, obzvlášť po tom Halloweenu. Počátkem prosince mi Peter oznámil, že opět musí odjet na čtrnáct dní do Kalifornie. Neukázal se tam tam už skoro tři měsíce. Po jeho zprávě jsem se skoro bála položit mu tu samozřejmou otázku. Sám mi nenabídl nic a zeptat jsem si netroufala. Na letiště jsem ho zavezla jaguárem, který měl opět přestříkanou karosérii. Ve své krátké kariéře jakožto kanárkově žluté monstrum s rudými disky kol jedinkrát nevyjel na ulici, což mi připadalo trochu škoda. Paul ty barvy považoval za báječné a dlouze je vybíral s ohledem na Peterův vkus. Ale jako ve všem ostatním, společný měli pouze ten vnější vzhled.

Peter se na letišti se mnou rozloučil láskyplným polibkem a doporučil mi, ať se necítím osamělá a během jeho nepřítomnosti se nějak zabavím. Měli jsme kupu pozvánek na první vánoční večírky a Peter trval na tom, abych je všechny obešla. Odpověděla jsem mu, že vlastně nevím, jestli by mě to bavilo, a při zpáteční cestě do města jsem nad tím dost přemýšlela. Bez Petera se mi na večírky nechtělo. Skoro jsem litovala, že mi neposlal Paula Klona i tentokrát. Paul mi docela chyběl. Bylo by prima, užívat si zase jeho společnost. Ovšem jeho první a zatím poslední pobyt se mnou Petera zřejmě nepotěšil. Aspoň se o klonovi už nezmínil a já se neptala. Byla jsem přesvědčená, že Petera mrzí, že mi Paula vůbec posílal. Vzhledem k jeho zarytému mlčení o tomto tématu jsem dospěla k názoru, že Peter věří, že Klon se mu vymkl z ruky.

Toho večera jsem zrovna vařila dětem večeři, když vrátný zdola stiskl bzučák a oznámil, že něco dovezli. Jakmile se ozval domovní zvonek, poslala jsem Sama zjistit, o co jde. Vrátil se do kuchyně s širokánským úsměvem.

„Co je to?“ Měl příkaz neotvírat dveře bytu, dokud se nepodívá kukátkem,

„Žádné co, ale kdo,“ zazubil se a honem vysvětloval: „Je to

Peter, vrátil se a vypadá, jako by měl zase tu prima náladu. Jak se zdá, vůbec do tý Kalifornie neodjel.“ Už při téhle Samově hlášce mě napadlo, co to znamená. Odložila jsem vařečku, kterou jsem zrovna něco míchala, a pořád ještě v zástěře jsem se rozběhla ke dveřím. Pod zástěrou jsem

měla džíny a starý svetr.

Otevřela jsem dveře a spatřila ho stát před sebou, obklopeného hromadami kufrů z rudé aligátoří kůže. Byl to Paul a zářivě se na mě usmíval. Podle všeho uplatil vrátného, aby neohlásil, kdo to k nám jde. Na spropitném on nikdy nešetřil.

Na sobě měl světle zelené atlasové disko kalhoty a krátký kabát z norka, pod nímž mu vykukovala úplně nahá hruď s třpytícím se diamantovým křížkem.

„Veselé Vánoce!“ vykřikl nadšeně a s nespoutanou vášní mě políbil.

„Páni!“ zašeptala jsem a pozorně jsem si ho prohlížela. Za ty tři měsíce se nijak nezměnil. Mohl být Peter, ale já věděla, že to je

Paul, že se vrátil z laboratoře, kde mu vyleštili vodiče a vyměnili použité čipy. Bůhví, co dalšího teď ty čipy dokážou.

Přivítala jsem ho však s obrovskou radostí. „Jak ses měl?“

Najednou mi došlo, jak moc se mi po něm stýskalo. Mnohem víc, než jsem přiznávala Peterovi i sama sobě.

„K smrti jsem se nudil, děkuju pěkně. Celé tři měsíce jsem byl rozebraný. Neměl jsem dokonce ani potuchy, že zase odjel. Řekli mi to až dneska ráno. Přijel jsem za tebou okamžitě po tom telefonátu.“

„Mám dojem, že se rozhodl narychlo,“ zašeptala jsem. Uvědomovala jsem si, že z jeho příchodu jsem šťastnější, než mám vůbec právo.

Ty poslední tři měsíce s Peterem byly nádherné. Ale Paul s sebou přinesl cosi kouzelného a skrznaskrz jiného než Peter.

Kousek šílenství požehnaného nestydatým rošťáctvím a políbeného bezstarostností pohádkových skřítků. Na nohou měl kovbojské boty ze žluté aligátoří kůže, a když shodil svůj krátký norkový kabát, spatřila jsem teninké průhledné černé tílko pošité flitry a umělými drahokamy. Vypadal velmi slavnostně a z našeho shledání byl zřejmě štěstím bez sebe.

Popadl obě děti do náruče a Charlotte zvedla oči ke stropu a broukla: „Copak? Zase tě chytlo to tvý potrhlý období, Petere?“

Ale přitom se na něho kamarádsky zazubila. Líbilo se jí, když se choval kapku potrhle. Sam se při pohledu na Paulův ohoz pohihňával, zatímco Paul si nalil půl sklenice bourbonu.

Tentokrát už věděl, kde ho schovávám, a s přidrzlým úsměvem vytáhl láhev z police. Přitom zamrkal na děti.

„Budeš u nás zase bydlet?“ vyptával se Sam radostně. Když „Peter“ takhle vypadal posledně, bydlel celé dva týdny v našem pokoji pro hosty. Sam sice ty žluté kovbojské boty považoval za hloupost, ale Peter byl jeho kamarád už celé měsíce, a to bez ohledu na to, zda zrovna nosil khaki kalhoty nebo světlezelené atlasové legíny.

Děti si začínaly navykat na to, co považovalo za Peterovy výkyvy nálad a proměnlivý vkus v oblékání. A jako by mi to Charlotte chtěla potvrdit, když Paul vyšel se Samem z kuchyně, pošeptala mi: „Mamko, potřeboval by prášek na uklidnění. V jednu chvíli je vážnost sama a hraje se Samem scrabble a hned nato sem vhopsá jako Mick Jagger a ohoz má jako Michael Jackson.“

„Já vím, miláčku, ale v práci je vystavený silnému napětí. Lidé na něj reagují různě. Hádám, že tímhle stylem oblékání ze sebe shazuje stres.“

„Nejsem si jistá, jaký Peter se mi zamlouvá víc. Docela jsem si už zvykla, že vypadá normálně. Tohle je kapku trapný. Minule mi to připadalo senzační, ale teď už to začíná být akorát hloupý.“ Charlotte rychle dospívala. Usmála jsem se na ni.

„Za pár týdnů ho to zase přejde, Char. Věř mi.“

„Jak myslíš.“ Pokrčila rameny a odnesla salát do jídelny. Paul už tam seděl vedle Sama a všechny nás obšťastnoval historkami o nekonečné řadě pracovních schůzí, které rozbíjel pšoukajícími polštářky a živými žábami. Tohle Sam doslova miloval, ale já se najednou přistihla, že si Paula zkoumavě prohlížím. Podobně jako

Charlotte, i já si už zvykla na Petera, a proto mě Paulovo vystupování trochu mátlo. Newbyla jsem si jistá, jestli vydržím čtrnáct dní vyplněných nepřetržitou extází a čtyřnásobnými salty.

V hloubi srdce jsem se naučila dávat přednost Peterovým klidnějším způsobům. V jistém směru působil dvojnásob přitažlivěji než Paul, který ze mě odčerpával spoustu energie a bourbonu spotřeboval víc než celý stát Nebraska. Dokonce jsem neměla doma šampaňské. Požádal o moučník, ale nakonec se spokojil s půlkou láhve Yquem, která tu zbyla ještě od minule.

Hned prvního večera naučil Sama hrát poker a s Charlotte hrál potom kostky. Když ho oba porazili, šli hezky poslušně do postele, pořád ještě pobavení z jeho nesmyslného chování.

Namluvil jim, že se nakonec rozhodl do Kalifornie vůbec nejet a že bude zase chvíli bydlet s námi, protože svůj byt půjčil přátelům z Londýna. Paul si dával nesmírně záležet na tom, aby dětem všechno vysvětlil. Nechtěl, aby se dozvěděli pravdu o něm a o Peterově nepřítomnosti.

Jakmile však děti usnuly, otevřeně jsem mu řekla, co si myslím.

„Paule, nejsem si jistá, zda bys měl u nás zůstávat. V posledních měsících to mezi mnou a Peterem začalo být vážné. Asi by se mu to nelíbilo.“ A co bylo ještě důležitější, nevěděla jsem, zda by se to líbilo mně. Měla jsem z toho všeho v hlavě pěkný zmatek.

„Ale tohle byl jeho nápad, Steph. Kdyby mě neposlal, těžky bych tu byl, nemyslíš? Telefonovali pro mě z jeho kanceláře.“ To mě zaskočilo. Vždyť v září Peter nebyl z Paulova chování nijak zvlášť unešený. „Počítá s tím, že během jeho nepřítomnosti budeme spolu!“

„Ale proč? Ty dva týdny bych to v pohodě zvládla i sama.“ Měla jsem pocit, že musím vypadat jako nymfomanka, která sex potřebuje čtrnáctkrát denně, a vždycky se přitom houpe na lustru čistě jen z toho důvodu, že Peter odjel do Kalifornie. A navíc to pro mě nebylo tak jednoduché. Měla jsem přece spoustu práce s dětmi, připravovala jsem všechno na vánoční svátky, taky jsem si začala hledat práci a musela jsem obejít celou řadu večírků. Zkusila jsem to Paulovi vysvětlit. Seděli jsme v obývacím pokoji a on si otevřel novou láhev bourbonu.

„Peter si nejspíš nepřeje, abys v tuhle roční dobu zůstala sama,

Steph. Přece musel mít nějaký důvod, aby mi zavolal a poslal mě za tebou.“

„Asi bych se ho měla zeptat,“ povzdechla jsem si a nepřestávala si lámat hlavu záhadou, jak tu trapnou situaci vyřešit co nejlépe.

„To bych na tvém místě nedělal. Řekl bych, že je rád, že jsem tady, ale určitě o tom nechce mluvit.“ Tohle mi posledně také došlo. „Mám sloužit na způsob imaginárního přítele, pokud chápeš, jak to myslím.“ Jenže já věděla svoje.

„Paule, na tobě není imaginárního vůbec nic. Ještě dva měsíce po tvém odchodu mě bolela záda.“ Čtyřnásobné salto nebylo tak jednoduché, jak se zdálo na první pohled, i když ho Paul měl sebevíc natrénované. Peter měl pravdu. Bylo to nebezpečné. Poslal mě na ortopedii, kde mi záda napravili, a to konečně pomohlo.

Neptal se mě, kde jsem se tak namohla, ale určitě mu to bylo jasné i bez ptaní.

„Mně o tom něco povídej. Po těch čtrnácti dnech mi museli vyměnit všechny vodiče v zátylku,“ postěžoval si Paul a usmál se na mě tak neodolatelně, až jsem cítila, jak uvnitř začínám tát, a to navzdory svým dobrým úmyslům a rozhodnutí mu tentokrát odolat.

„Ale stálo to za to. No tak, Steph. Kvůli starým dobrým časům. Jen na ty dva krátké týdny. Jsou přece Vánoce. Kdybych se teď musel vrátit do laboratoře, měl bych pocit, žes mě odkopla.“ „Možná by to pro nás oba bylo nejlepší. K čemu je to vlastně dobré? Miluju jeho a ty to víš. A nechci si to pokazit.“

„To ani nemůžeš. Jsem jeho klon, prokristapána! Jsem on a on je já.“

„Ach Bože, nezačínej s tím zase,“ vzdychla jsem si. Už jsem zase podléhala kouzlu jeho osobnosti. „Odmítám tím vším procházet zase od začátku.“

„Copak ses mu posledně po mém odchodu necítila blíž právě díky mně?“ připomněl mi a tvářil se přitom ukřivděně, jako bych zpochybňovala jeho dobré úmysly.

„Jak to můžeš vědět?“ Měl ale stoprocentní pravdu. Bylo však vyloučené, aby se o tom dozvěděl.

Nebo nebylo?

„Steph, myslím to vážně. A jsem přesvědčený, že právě proto mě sem zase poslal. Možná ti ukazuju stránku jeho povahy, kterou on sám ukázat neumí.“ Po těch slovech jsem se podívala na ty jásavé, světle zelené kalhoty a tričko pošité umělými drahokamy, a

Paulova teorie mi najednou připadala dost k nevíře. Peter byl dostatečně působivý sám o sobě, a pokud by se v něm skrývala tahle stránka, nevím, nevím, jestli by ji chtěl přede mnou předvádět. Tohle byl pouze bláznivý pokus, který si někdo vysnil, možná dokonce Peter, a který se mu hned od začátku vymkl z ruky.

Ovšem prožívat tu fantazii pořád dokola bylo šílenství a já věřila, že se bez toho klidně obejdu. Navíc to ani nebyla moje fantazie a teď jsem si přestávala být jistá, zda je ještě

Peterova. „Hele, tak mě tady nech jenom dneska přes noc,“ přemlouval mě Paul navzdory všem mým logickým námitkám. „Žádné dvojité, ani trojité či čtyřnásobné salto se konat nebude. Jen tak budeme ležet v posteli vedle sebe a povídat si, jako dva staří kámoši. A já ti dávám svoje slovo, že hned ráno zase odejdu.“

„A kam půjdeš?“

„Zpátky do laboratoře. Aby mě znovu rozebrali.“ Chudáček. To byl hnusný způsob, jak trávit Vánoce. Před tím rozebráním si zasloužil aspoň trochu legrace. Koneckonců, v laboratoři ležel už od září po celé tři měsíce, než se Peter opět vypravil do

Kalifornie.

„Tak dobře, ale jen na jedinou noc! A nic na mě nezkoušej! Můžeš si obléknout jeho pyžamo.“ „Vážně musím? Kristepane, to bude hrůza! Určitě ho má béžové nebo tak podobně.“ Při té představě bolestně zamžikal, jako by mu ta nenápadná krémová barva působila fyzickou bolest. Kdyby pyžamo bylo z neónově svítícího atlasu, hned by se v něm cítil o moc líp.

„Ale ne, Peter má pyžamo námořnicky modré, s červenými lemy. Bude se ti moc líbit.“

„To pochybuju, ale kvůli tobě to vydržím.“ Mrzelo mě, že jsem se konečně zbavila i té poslední ze svých flanelových košil. Zmizely navždy, takže jsem se rozhodla spát v županu, abych si připadala bezpečnější. Nechtěla jsem Paula vyprovokovat k něčemu, čeho bychom pak oba litovali. Konečně jsme šli spát. V koupelně jsme se vystřídali hezky jeden po druhém. Paul se z ní vynořil v námořnicky modrém pyžamu a tvářil se, jako by mu z toho bylo na zvracení, a já si oblékla svou nejcudnější noční košilku a froté župan, který mi koupil v „Jednadvacítce“. Naší poslední společné noci se to v nejmenším nepodobalo. Tentokrát jsem nezapálila žádné svíčky. Usoudila jsem, že Peter měl s tím nebezpečím požáru čistou pravdu.

„Ani jednu maličkou?“ Paul se po mém oznámení zatvářil zdrceně.

Světlo svíček miloval a já už vlastně také.

„Ne. Teď zhasnu světlo,“ upozornila jsem ho a vklouzla do postele vedle něho. Jakmile mě objal paží, jako by vedle mě ležel Peter.

Musela jsem si pořád dokola připomínat, že on to není, ale v té tmě to bylo strašně obtížné. „Proč jsi dnes taková napjatá?“ vyptával se mě Paul nešťastně, protože jsem vedle něho ležela jako prkno. „Nejspíš v tobě probudil frigiditu nebo tak něco. Už se nedivím, že zase poslal pro mě.“ „Hele, ty tady nemáš dělat spasitele,“ připomněla jsem mu přísně.

„Jsi tady na návštěvě jako starý kamarád a výplod jeho dočasně zcvoklé představivosti.“ V průběhu posledních tří měsíců mi Peter připadal natolik normální, že teď bylo skoro vyloučeno

nezapomínat, že Paul byl původně jeho nápad a dílo.

„A co tvoje představivost, Steph? Ztratila jsi ji sama, nebo ji v tobě zabil on?“

„Ne, jsem s ním nesmírně šťastná.“

„Tomu nevěřím!“ prohlásil Paul rázně. Zamračila jsem se do tmy.

Směr našeho rozhovoru se mi vůbec nezamlouval. Přece jsem mu nedovolila strávit noc tady jen proto, abych se před ním musela obhajovat! Nechala jsem ho tady výhradně ze soucitu s ním! „Kdyby ses s ním cítila tak proklatě šťastná, tak by s tebou byla stejná zábava jako dřív. Teď jsi

upjatější ještě víc než on.“

„Pochop, že přece nemůžu spát s vámi oběma. Zbláznila bych se z toho.“

„Jaképak „s oběma“. Jsme jedna a ta samá osoba.“

„V tom případě jste oba cvoci.“

„Možná ano. Ale kromě toho tě oba milujeme.“ Pronesl to věcným tónem, jako samozřejmý fakt. „Já tě taky miluju. Jenom si nechci zadělávat na nový zmatek.

Když jsem byla s tebou posledně, myslela jsem si, že miluju tebe a ne jeho. Pak se vrátil a já pochopila, že miluju jeho a ne tebe. A tys měl mezitím beztak sundanou hlavu, takže to celé je hotové šílenství.“ Copak je možné probírat s ním zrovna tohle?

Ale zřejmě ho to zajímalo. Odpovídal mi docela podrážděně.

„Ale ty víš, že máš svou hlavu, viď?“

„Nech si ty urážky!“

„Nechceš na chvíli držet klapačku?“ zeptal se a políbil mě dřív, než jsem ho stačila zarazit. A navzdory mému nezlomného odhodlání to všechno začalo celé dokola. Náhle se mi vybavily všechny ty city, jež jsem vůči němu chovala posledně, a to i přese všechny přísahy, které jsme dala sama sobě.

„Ne!“ vyhrkla jsem a oplatila jsem mu polibek. Zlobila jsem se víc na sebe než na něho. Bylo to směšné. Jakmile se mě dotkl, vyprchal ze mě veškerý odpor, veškeré morální zábrany.

„To už je lepší,“ pochválil mě a opět mě políbil a já bych mu nejradši jednu vrazila. Ovládla jsem se. Líbala jsem ho dál a po chvíli se mi už ani nechtělo přestat. Toužila jsem ležet mu v náručí a nadosmrti se s ním líbat. Dokud se mě nedotkl.

Nečekaně mi ty polibky byly málo a já zatoužila po něm celém. A nejhorší ze všeho byl fakt, že celou tu dobu se mi stýskalo po

Peterovi, a současně jsem cítila, že Paul je jeho součástí. Bylo nemyslitelné rozlišit, kdo je kdo a co je co a kdo co dělá s kým a proč. A než to všechno skončilo, byla jsem šílená stejně jako ti dva a kašlala jsem na to, který z nich je zrovna se mnou v posteli. Byla jsem šťastná a spokojená, a když jsme konečně udělali i to dvojité salto, připadalo mi docela zábavné.

„Jsi fantastická,“ pošeptal mi, když jsem pak zůstala zamyšleně ležet a dumala jsem, jak zvláštní to je dárek a jak hodně pro mě oba znamenají, i když Peterovi jsem dávala přednost před Paulem a věděla jsem, že na tom se nikdy nic nezmění. Ale kromě toho jsem milovala i Paulovy vrtochy. „Myslím, že mi tvá přítomnost nesvědčí,“ zalhala jsem Paulovi v touze, aby se cítil provinile, protože já se tak necítila.

Koneckonců, tohle stejně byla všechno Peterova vina. To on ho vymyslel a poslal poslal ho ke mně. Pokud nechtěl, aby se tohle stalo, neměl mi ten dárek dávat. Ale co když je to nějaký test, třeba zkouška věrnosti a cudnosti? V tom případě jsem měla vážný problém, protože dokud jsem spala s Peterovým klonem a ne s cizím mužským, tak mi to vlastně nevadilo. Ať už to ve skutečnosti bylo s tím klonováníém jakkoliv, Paul byl stejný jako Peter — stejný člověk, stejná tvář, stejné tělo, stejná inteligence. Ti dva se lišili pouze šatníkem, a pak tu ještě bylo to trojité salto, což byla závažná odlišnost, a nádherně vzrušující.

„Proč bych ti proboha nesvědčil?“ namítl Paul. „Nedělej z toho, co není a co ani být nemusí.“ Připadalo mi to jako bezduché plácání.

„Tak oč jde tedy? Vysvětli mi to laskavě, protože já to vysvětlit neumím,“ zaútočila jsem na něho, celá zmatená jeho slovy a vlastními pocity.

„Je to fantazie. Jsem jakoby jeho prodloužená ruka. A navíc rozdávám senzační šperky. Což mi něco připomíná.“ Po těch slovech rozsvítil, hrábl do kapsy Peterova pyžama válejícího se na podlaze, vytáhl z ní obrovský diamantový náramek a vrazil mi ho do ruky.

„Ach, můj ty Bože, co je to?“

„No, co bys řekla? Není to tenisová raketa ani zvířátko na hraní.

Cestou k tobě jsem se zastavil u Tiffanyho.“

„Ach Paule. Tys ale vážně cvok. Je to nádhera.“ S úsměvem od ucha k uchu mi náramek nasadil. „Tak teď si vážně musím připadat provinile. Tohle vypadá, jako bych se od tebe dala koupit.“ „Jenže já si tě nemůžu dovolit. To může jenom on. Tak proč se za něho zkrátka nevdáš, Steph, a neskoncuješ ten zmatek s jeho pendlováním mezi vašimi byty a se schováváním se před dětmi? Je to hloupé marnění času. Kromě toho, přece se milujete, ne?“

„To je ale vedlejší.“

„Ne, není. O to tady právě jde!“ prohlásil moudře.

„Když já si nejsem jistá, o co tady vlastně jde. Byla jsem vdaná a po třinácti letech mi Roger oznámil, že mě nikdy nemiloval.

Znovu už tím vším nechci procházet.“

„Je to cvok a ty to moc dobře víš. Peter je jiný.“

„I kdyby, ale manželství mi beztak nenabídl. A i kdyby to udělal, kdoví, jak by to s námi dopadlo. Pro nás dva by to byl konec. Už žádné další šperky.“

„Nebuď přece tak chamtivá. A kromě toho, všechno by záleželo jenom na něm. Třeba by si přál, abych tě během jeho cest do

Kalifornie dál bavil.“

„O tom tedy pochybuju,“ řekla jsem upřímně a v duchu jsem si nadávala, že zrovna takovýhle hovor vedu s klonem a ne se skutečným člověkem. Byl však chytrý, v mnoha směrech stejně chytrý jako Peter, a jistým způsobem jsem ho milovala, i když ne tolik jako Petera. Paul byl chvíli k pomilování, jindy zase připomínal jen Peterovu ubohou imitaci.

„Nejspíš tě bude brát s sebou do Kalifornie,“ poznamenal Paul zadumaně. „Pokud mu to jen trochu pálí, tak by to rozhodně měl dělat takhle. A pokud ne, tak my se můžeme nadosmrti bavit čtyřnásobnými salty. Mohly by tě potkat horší věci. Mám dojem, že ho vážně miluješ. Občas si myslím, že to je taky ten jediný důvod, proč miluješ mě.“ Tohle byla samozřejmě pravda, ale nechtěla jsem zranit jeho city. Ublížit Paulovi bylo až příliš snadné. V jednom kuse jsem

zapomínala, že místo srdce má vodiče.

„Tak nebo tak, nevdám se za něho, takže ty mi budeš muset i nadále kupovat šperky a nechávat je připisovat jemu na účet.

Radši si na to zvykni.“

„Potíž je v tom, že už jsem si zvykl,“ pronesl Paul něžně. Leželi jsme ve tmě bok po boku a on mě objímal paží kolem ramen. Mezitím jsem už začala být ráda, že se vrátil, a začínala jsem si přiznávat, jak moc mi scházel. Říkal mi věci, které jsem od

Petera nikdy neslyšela. „Vážně by mi bylo líto,“ šeptal mi smutně, „kdybys mi už nedovolila se vrátit.“

„Teď si kvůli tomu nedělej starosti. Musíme se trochu vyspat,“ zazívala jsem, a když se Paul obrátil na bok, přitulila jsem se k němu. Tentokrát z něho vyzařovala zvláštní zranitelnost, která mě hluboce dojímala. Za pět minut už tvrdě spal, zatímco já ležela vedle něho a myslela jsem na všechno, co mi říkal, a na všechno, co jsem pociťovala. Všechno mi to připadalo tak proklatě zmatené. Jako kdybych spala se dvěma muži srolovanými do jednoho člověka a nikdy neměla jistotu, kde jeden z nich končí a kde začíná. To byla cena, kterou jsem platila za spaní s klonem, člověkem sestrojeným z počítačových čipů a vodičů. Ale v Paulovi toho bylo víc, než by se dalo hádat jen z pouhého pohledu.

Nesměla jsem totiž zapomínat na čtyřnásobné salto a šperky.

V duchu jsem se usmála a stulená do klubíčka jsem usnula po

Paulově boku, šťastná, že Peter se rozhodl opět mi ho poslat.

8.

Několik následujících dní jsem si jenom užívala. Dělali jsme všechny ty věci jako poprvé. Když děti vypadly do školy, zůstávali jsme celý den v posteli. Hledání místa jsem odložila až na leden. Každý večer jsme udělali trojité salto a s dětmi jsme prožili nádherný víkend. Vzali jsme je dokonce bruslit do Rockfellerova centra. Paul měl nebesky modrou strečovou kombinézu s flitry na límci. Vzhledem k jeho vkusu byla poměrně usedlá, ale bruslil jako anděl a všichni lidé na stadiónu na něm mohli oči nechat.

Konečně se jednou odpoledne vypravil i do kanceláře, aby tam

Peterovi něco zařídil. Peter mi ze západního pobřeží několikrát volal a zdálo se, že má hromadu pracovních problémů. Tentokrát jsem se o Paulovi nezmínila ani slůvkem, zvlášť ne o tom, že je zpátky u mě. Říkala jsem si, že Peter to buď ví nebo nechce vědět, takže jsem do té bolavé rány radši nešťourala. A Paul mě navíc velmi zaměstnával. Ovšem teď to bylo úplně jiné než tehdy poprvé.

Vědomí, že je miluju oba, mě doslova mučilo, a dokonce i ty dárky, kterými mě Paul zasypával, ve mně vzbouzely nepříjemné pocity, zvlášť když jsem věděla, že je beztak hradí Peter. Toho dne, kdy Paul odešel do zaměstnání, jsem zavolala psychiatrovi, k němuž jsem krátce chodila po Rogerově odchodu. Zdálo se, že lékaře můj telefonát překvapil. Naposledy jsem u něho byla téměř před dvěma roky a nejspíš usoudil, že buď jsem spáchala sebevraždu nebo jsem se vrátila zpátky k Rogerovi, případně že jsem si našla nového mučitele. Měla jsem štěstí, zrovna mu jeden pacient odřekl sezení, takže mě mohl přijmout za půl hodiny, pokud se tam stihnu tak rychle dopravit. Bez váhání jsem na to kývla.

Jeho ordinace se za ty dva roky vůbec nezměnila, jenom pohovka, na kterou mě usadil, se zdála trochu ošoupanější a obrázky na stěnách trochu depresivnější. Psychiatr víc zplešatěl a koberec byl víc prošlapaný. Pokud se tohle všechno vynechalo, vypadalo to tam báječně a zdálo se, že lékař mě docela rád vidí. Po úvodních zdvořilostech jsem se rozhodla jít rovnou k věci. Ze vztahu k Peterovi a Paulovi jsem měla v hlavě hotový guláš. Petera jsem milovala ještě víc než kdy předtím. Zosobňoval všechny moje sny a ideály, a dokud byl se mnou, skvěle nám to klapalo. Jakmile však odjel, stávala jsem se vězněm toho šíleného vztahu s Paulem, mým imaginárním přítelem, jak sice sám sebe nazýval, ovšem imaginární nebyl ani zdaleka. Každým dnem byl o něco skutečnější a zadíral se mi pod kůži tak mocně, až mě to děsilo. A právě proto jsem vyhledala pomoc doktora Steinfelda. „Tak, milá Stephanie, co vás za mnou přivádí? „ otázal se mě doktor Steinfeld laskavě.

„Nevrátila jste se přece k Rogerovi, nebo snad ano?“

„Ach Bože, to ne!“ Po pravdě, Charlotte mi právě prozradila, že

Roger s Helenou čekají dítě, a mně to bylo kupodivu jedno. Od samého začátku jsem si říkala, že pokud by k tomu došlo, určitě se zblázním. Teď jsem však byla natolik vytížená čtyřnásobnými salty v Paulově objetí a steskem po Peterovi, že na Rogera a Helenu mi už nezbýval čas.

„Ne, jde o něco jiného.“ Nechtěla jsem ztratit ani vteřinu ze své vymezené hodiny zbytečnými řečmi o Heleně a dítěti. „Zapletla jsem se se dvěma muži najednou a dohání mě to k šílenství. Vlastně, oni ve skutečnosti nejsou dva, ale jeden. Víceméně.“

Nečekaně jsem si uvědomila, že to nebude snadné. Doktor Steinfeld se na mě zadíval s profesionálním zájmem.

„Tak máte vztah s jedním mužem nebo se dvěma? Nejsem si jistý, zda jsem vám dobře porozuměl.“ Vtip byl v tom, že dobře jsem nerozuměla ani sama sobě. Psychiatr se tvářil skoro stejně zmateně jako já.

„S jedním skutečným a s druhým imaginárním. Jenže s tím imaginárním prožívám úžasný sex. Ukáže se jen tehdy, když ten skutečný muž je pryč. Vlastně, ten skutečný ke mně toho imaginárního sám posílá.“ Doktor Steinfeld pokyvoval hlavou a fascinovaně na mě zíral. Očividně se ze mě vyklubala zajímavější a neurotičtější pacientka, než si ode mě původně sliboval.

„A jak vypadá váš sexuální život s tím. Echm. skutečným mužem?“

„Senzačně,“ vyhrkla jsem bez váhání a lékař přikývl.

„To moc rád slyším. A ten druhý muž je tedy pouze výplod fantazie? Kdo je to? Mně se můžete svěřit. Přece mi důvěřujete.“

„Ve skutečnosti oba jsou jeden. Chápu, že vám to zní bláznivě, pane doktore, ale ten druhý muž, Paul, je ve skutečnosti klon, dvojník toho prvního, který se jmenuje Peter.“

„Chcete tím naznačit, že si jsou podobní? Že to jsou dvojčata?“

„Ne, chci tím říct, že jsou jedna a tatáž osoba. Paul je Peterův klon, tedy, víceméně. Peter pracuje v oboru bioniky a provádí velmi neobvyklé experimenty a já ho doopravdy miluju.“ Doktoru Steinfeldovi vyrazily na čele drobounké krupičky potu. Očividně to sezení nebylo snadné ani pro jednoho z nás a mě už začínalo mrzet, že jsem za ním vůbec přišla.

„Povězte mi, Stephanie, užívala jste nějaké léky? Neordinovala jste něco sama sobě? Víte, některé léky mají závažné vedlejší účinky a mohou vyvolat halucinace.“

„Ale já žádné halucinace nemám! Paul je Peterův bionický klon a

Peter ho ke mně poslal, když odjel z města! Letos na podzim jsem s ním dva týdny spala a teď to začalo nanovo. Připadám si jako naprostý šílenec. Ať je se mnou kterýkoliv z nich, vždycky jsem zamilovaná víc do něho. Až na to, že miluju Petera. To je ten skutečný.“

„Stephanie,“ prohlásil přísně lékař, „slyšíte někdy hlasy?

Myslím, když nejste s těmi muži.“

„Ne, neslyším žádné hlasy, pane doktore. Zato spím se dvěma muži a nevím, co s tím udělat.“ „V tom případě je to jasné. Jsou oba skuteční, Stephanie? Myslím tím, jestli jsou lidé jako vy nebo já?“

„Ne,“ odpověděla jsem opatrně. „Jeden z nich není skutečný.

Zrovna teď je se mnou Paul. Peter odjel pryč, ale poslal ke mně

Paula.“

Doktor Steinfeld si mlčky otřel orosené čelo a nepřestával na mě upřeně zírat, zatímco já si přála být kdekoliv na zeměkouli, jenom ne v jeho ordinaci.

„Takže Paul je teď s námi tady v místnosti?“ zeptal se opatrně.

„Vidíte ho teď?“

„Pochopitelně ne.“

„Tak to je dobře. Připadáte si po Peterově odjezdu osamělá?

Cítíte potřebu vyplnit tu prázdnotu někým jiným, možná dokonce někým vymyšleným?“ „Ne, nevymyslela jsem si ho, rozhodně ne proto, že bych si připadala zanedbávaná. Poslal mi ho Peter.“

„A jak ho k vám poslal?“ Nejspíš pomocí UFO. Bohužel, lékař nějakou podobnou odpověď očekával. Bylo to beznadějné.

„Paul přijel s patnácti kufry z rudé aligátoří kůže, které si nechal vyrobit u firmy Hermes. Navíc má nesmírně výstřední vkus v oblékání, ale na druhou stranu s ním je úžasná legrace.“

„A co Peter? Jaký je ten?“

„Báječný, konzervativní, geniální, láskyplný, senzačně to umí s mými dětmi a já jsem do něho blázen.“

„A jak se on obléká?“

„Nosí džíny a košile a šedé flanelové kalhoty a saka.“

„Není to pro vás zklamání? Nepředstavujete si, že by se mohl víc podobat Paulovi?“

„Ne, mám ho ráda, jaký je. Vlastně je ještě přitažlivější než

Paul a nemusí se o to ani snažit. Stačí mi jediný pohled na něho a už s emi podlamujou kolena.“ Při tom pomyšlení jsem se neubránila úsměvu.

„To je hezké, Stephanie. Velmi hezké. A co cítíte k Paulovi?“

„Toho mám taky ráda. Miluje zábavu a občas se chová pěkně nezpůsobně. Ale moje děti taky zbožňuje a je hrozně milý a neuvěřitelně dobrý v posteli. A taky se mnou dělá několikanásobná salta ve vzduchu, to pak přistaneme na zemi, on dole a já na něm a.“ Všimla jsem si, že doktor Steinfeld se mílovými kroky blíží k nervovému zhroucení, a zželelo se mi ho.

„Salta ve vzduchu? Mluvíte o tom imaginárním nebo o tom skutečném muži?“

„Není imaginární. Je to klon. Bionický klon. Má v sobě vodiče.

Ale vypadá navlas jako Peter.“

„A co se stane, až se Peter vrátí, to Paul opět zmizí nebo ho budete vidět dál?“

„Nebudu. Musí s evrátit zpátky do laboratoře, kde mu nově zkontrolují všechny vodiče a rozeberou ho.“

To už po skráních doktora Steinfelda stékaly celé potůčky potu.

Mračil se na mě. Nepřišla jsem za ním, abych ho mučila, ale abych já našla úlevu. Očividně to nefungovalo. Ani pro jednoho z nás.

„Stephanie, uvažovala jste někdy o tom, že byste brala sedativa?“

„Například jaká? Myslíte Prozac? Po rozvodu jsem brala valium, které jste mi předepsal.“ „Víte, měl jsem na mysli něco silnějšího. Něco vhodnějšího pro vaše problémy. Například Depakote. Už jste o tom někdy slyšela?

Brala jste nějaké léky od té doby, co jste u mě byla naposledy?“

„Ne, žádné.“

„A neležela jste v poslední době v nemocnici?“ zeptal se mě účastně a já začala panikařit v obavách, že zavolá do blázince, aby mě ihned přijali. Ale možná jsem tam vážně patřila. „Neležela. Já si uvědomuju, že to zní směšně, ale tohle všechno se vážně děje. Přísahám.“ „Chápu, že tomu věříte. Oba vám nepochybně připadají velmi skuteční.“ Z jeho pohledu jsem vyčetla přesvědčení, že jsem si oba své milence vymyslela, a že jsem úplně šílená, což sice byla pravda, ale ne tak stoprocentní, jak si lékař myslel. Zlobila jsem se na Petera, že mi bez ptaní hodil na hlavu takový problém.

„Tak vida, naše hodinka uběhla, tak tady vám předepíšu léky a vy je prosím užívejte. A zítra si na vás zase udělám čas.“

„Jenže to čas nebudu mít já. S Paulem bereme děti na vánoční nákupy.“

„Chápu,“ přikývl psychiatr a tvářil se pořád ustaraněji. „Děti má ve výchově Roger?“

„Ne, jsou u mě.“ Při pohledu na lékaře jsem měla co dělat, abych nevyprskla smíchy. Z toho, co jsem mu pověděla, mu šla hlava kolem. Moc bych mu přála, aby potkal Paula v jeho stříbrném či zlatém lamé, krajkách, světélkující zelené, oslnivě růžové nebo zářivě nachové. Bohatě by postačila i kombinéza s leopardím vzorem nebo ten oranžový společenský oblek, v němž mě zrovna včera večer doprovodil na večeři. Doktor Steinfeld by byl z Paula určitě nadšený a jistě by pochopil, proč jsem tolik zmatená.

„Bolí vás někdy hlava, Stephanie? Myslím tím vážné bolesti.“

„Ne, pane doktore, nebolí,“ odvětila jsem s úsměvem. Pak jsem vstala a lékař se zatvářil nesmírně utrápeně. „Omlouvám se, že jsem na vás vytáhla něco tak popleteného.“

„Co nevidět to nějak vyřešíme. S léky se budete cítit mnohem líp.

Trvalý účinek se však dostaví až po několika týdnech, proto je důležité, abyste s jejich užíváním začala okamžitě. A chtěl bych, abyste mi zítra zavolala a domluvila si další sezení.“

„Jistě, samozřejmě,“ vyhrkla jsem a z ordinace jsem doslova utekla, aby mě nestačil šoupnout za mříže.

Zastavila jsem si taxi a rozjela se domů, kde jsem našla Paula při hře s dětmi. Právě se propracovával druhou láhví bourbonu a já se nevzmohla na nic jiného, než se na něho káravě podívat a vrtět přitom hlavou, navlas jako doktor Steinfeld.

„Je ti dobře?“ zeptal se mě o pár minut později, když se přišel podívat, co chystám k večeři. „Není, nenávidím tě!“ V té chvíli jsem to myslela vážně. „Dneska odpoledne jsem si zašla ke svému psychiatrovi a díky tobě a tomu šílenci, který tě ke mně poslal, jsem ho celkem snadno přesvědčila, že jsem stoprocentní blázen.

„A řekla jsi mu, že nejsi?“

„Snažila jsem se. Ale řekla bych, že má pravdu. Nejspíš to bude nakažlivé.“

„A co ti poradil?“ vyzvídal Paul se zájmem.

„Abych kvůli těm halucinacím brala léky. Prozradila jsem mu, že jsi klon, a on se mě zeptal, jestli jsi zrovna v místnosti.

Pěkné, co říkáš?“

„Moc. Můžeš mi věřit, že kdybych tam byl, určitě by mě nepřehlédl.“

„Tohle ale není k smíchu!“ Na sobě měl sametové kalhoty s proužky jako zebra a černou atlasovou košili rozepnutou až do pasu, takže mu na hrudi zářil jeho diamantový křížek. „Mohl by tě i slyšet, nejenom vidět.“ Paul se na mě zkoumavě podíval. V mém hlase zaslechl varovný tón. Na jeho legrácky jsem prostě neměla náladu.

Vůbec poprvé se mi hnusilo výstřední oblečení, v kterém chodil, způsob, jakým se naléval alkoholem a jak se sbíral z podlahy po tom dvojitém saltu. Upřímně se mi stýskalo po Peterovi. A po večeři, když zatelefonoval Peter, odnesla jsem si telefon do koupelny, abych s ním mohla mluvit v soukromí.

„Jak se vede?“

„Dobře, děkuju. Jsem totálně šílená.“

„Copak, zatápějí ti děti?“

„Ne, ty mi zatápíš. Oba mi zatápíte,“ povzdechla jsem si a Peter vmžiku pochopil, o čem mluvím. „Už je tam zase?“ Znělo to překvapeně a ne dvakrát šťastně.

„Jako kdybys to sám nevěděl. Copak jsi mi ho neposlal?“

„Tentokrát už ne. Myslel jsem, že máš tolik práce, že se klidně obejdeš bez něho.“

„Tak jak se sem dostal?“ Výjimečně jsem si nebyla jistá, zda můžu Peterovi věřit. Bylo toho trochu moc najednou.

„Čestně, Steph. Nemám představu. Ale pokud tě otravuje, jednoduše ho pošli pryč. Zařídím, aby si ho zítra u tebe vyzvedli. Odvezou si ho zpátky do laboratoře a rozeberou ho.“

„To ne,“ vyhrkla jsem až příliš chvatně. „Klidně tu může zůstat, dokud se nevrátíš.“ I když jeho pobyt v mém bytě byl šílenství, chtěla jsem, aby tu zůstal, ale nechtěla jsem to Peterovi přiznat. „Ty ho tam chceš mít?“ zeptal se trochu nazlobeně.

„Sama nevím, co vlastně chci. To je ten problém.“ Aspoň tohle byla pravda.

„Chápu.“

„Ach bože, mluvíš už jako doktor Steinfeld.“

„Kdo je to?“

„Můj psychiatr, který měl dneska sto chutí posadit mě za mříže. A všechno je to tvoje vina. Proč jsi nemohl odjet a nechat mě, ať se tady užírám steskem jako normální lidé? Místo toho jsi musel poslat toho zatraceného klona, aby se o mě staral a doháněl mě k šílenství.“ Najednou se mě zmocnil hrozný vztek. Byla to hrůza a za všechno mohl Peter, i když jsem ho strašně milovala. „Myslel jsem, že ti je sympatický.“

„To taky je.“

„Možná až moc. To se mi snažíš říct?“

Mluvil skoro stejně navztekaně jako já a navíc hrozně žárlivě.

„Copak já vím, co se ti snažím říct? Možná jsme se oba zcvokli.“

„Zkusím se vrátit domů dřív.“ Znělo to velmi ustaraně.

„Možná že bychom měli žít hezky všichni tři pohromadě.

Mimochodem, Helena čeká dítě.“

„Netrápí tě náhodou hlavně tohle?“

„Vyloučit to nemůžu. Vlastně ne, netrápí. Ale děti jsou z toho dost špatné. Nemůžou jí přijít na jméno. A představa mimina je vzteká.“

„To mě mrzí, Steph.“

„Ale ne, nemrzí.“ Zčistajasna jsem se rozplakala. Z vedlejší místnosti ke mně doléhal Paulův hovor s dětmi. „Prokristapána, vždyť je to alkoholik, a jestli zítra zase uvidím ty proklaté zebrované kalhoty, tak se nervově zhroutím. Možná jsem se už zhroutila. Co jsem komu udělala, že si zasloužím takovýhle trest?“ Všechno to byla Peterova vina a já ho za to toužila nenávidět, ale nešlo to, pořád jsem ho milovala. A věděla jsem, že ho milujou i děti. Dokonce i Charlotte, i když otevřeně by to nikdy nepřiznala. A Sam byl jeho oddaný ocásek už řadu měsíců, a od toho dne, kdy Peter zachránil Halloween, na který se Roger vykašlal, ho doslova zbožňoval.

„Byl to jen pokus, nic víc. Neber to tak vážně.“ Oba jsme mluvili jako šílenci. Zaplať bůh, že nás neslyšel doktor Steinfeld.

„Jak to nemám brát vážně? Bydlí tady a já jsem zamilovaná do tebe a občas vás dva ani nedokážu rozeznat. Ve sprše vypadá jako ty, ale když se oblékne, vypadá jako ten trouba Elvis Presley!“ „Já vím. Já vím. Zkoušeli jsme s tím něco udělat, ale nedovolil nám to.“ Měla jsem podezření, že se schválně neptá, odkud vím, jak Paul vypadá ve sprše, ale uhodnout, co se mezi námi dvěma děje, se snadno dalo i ze spousty jiných náznaků. Kromě toho jsem pochopila, že Peter zná Paula lépe než kdokoliv jiný.

„Myslí si, že by sis mě měl vzít. Dokážeš si to představit? Je ještě šílenější než my ty!“ To už jsem plakala a ve sluchátku bylo slyšet jen dlouhé ticho. „Můžeš být klidný, řekla jsem mu, že ani jeden z nás není takový cvok, aby tohle vyvedl.“

„To rád slyším,“ pronesl Peter konečně. Vyznělo to maličko chladně.

„Já taky. Možná bych měla chvíli zůstat bez vás obou a snažit se znovu získat svou starou příčetnost.“ Daleko líp by mi bylo o samotě, kdybych se v obýváku mohla koukat na filmy pro pamětníky a nic nedělat. Předtím jsem věřila, že život s Rogerem je přesně to pravé, a rozpadl se mi pod rukama. Podívejte se, co mi zbylo. Bionický milenec a doktor Frankenstein, šílený vynálezce. Byla jsem tak zničená, že jsem jen bezmocně seděla a plakala.

„Vánoční svátky jsou těžké období pro každého, Steph. Jsi jenom rozrušená. Snaž se trochu uklidnit. Co nevidět budu zase doma a Paul se vrátí do laboratoře. Pokud chceš, můžu ho nechat rozebrat nadobro.“

„To bys mu provedl hroznou věc! A kromě toho, já ho mám ráda.“ A byli jsme zase na začátku. Petera jsem milovala, ale Paula jsem ztratit nechtěla. Byla to šílená situace.

„Hlavně se uklidni. Dneska se pořádně prospi. Spí přece v pokoji pro hosty, ne?“

„Jo, jistě.“ Nejradši bych ale vykřikla: Ty hlupáku! Co si to namlouváš? Na přespávání v hostinském pokoji nebyl sestrojený!

„Miluju tě,“ zamumlala jsem opuštěně.

„Já tebe taky. Ráno ti zase zavolám.“

Zavěsil a celý zbytek večer probíhal naprosto tradičně.

Nedokázala jsem mu odolat. Čtyřnásobná salta a pohádkový sex, světlo svíček a masáže a parfémovaný olej, a když přišlo ráno, byla jsem pořád ještě vzhůru a tak zmatená, že jsem je nenáviděla oba dva. Toužila jsem po tom, aby se Peter vrátil domů a Paul tu zůstal, ale taky jsem nadosmrti nechtěla žádného z nich ani vidět, a radši bych skočila z okna, než abych znovu dělala dvojitá a trojitá salta, a taky jsem už nikdy nechtěla dostat jediný šperk. Chtěla jsem, aby to všechno zůstalo beze změny, aby to všechno zmizelo, a když jsem konečně usnula, zdálo se mi o Peterovi, jak stojí u postele, dívá se na mě a paží objímá Helenu kolem ramen, zatímco Paul je vedle něho v těch zatracených zebřích kalhotách a směje se mi.

9.

Koncem druhého týdne Paulova pobytu mi z toho všeho šla hlava kolem jako ještě nikdy, ale přesto se zdálo, že si spolu báječně užíváme. Obešli jsme všechny vánoční večírky, na které jsem dostala pozvánky, a s výjimkou několika menších faux pas si Paul vedl velmi dobře. Snažila jsem se ho přemluvit, aby mi dovolit vybrat pro něho vhodnější oblečení, ale to jsem po něm pochopitelně

žádala příliš mnoho. Koupil si stříbrný oblek se sakem ověšeným vánočními kouličkami a s kalhotami pošitými malými blikajícími svíčičkami. V jeho očích šlo o velmi slavnostní úbor a hostitelka prvního večírku, jehož jsme se zúčastnili, to považovala za okouzlující žertík. Těžko mohla tušit, že Paul to myslí zcela vážně a že se kochá pocitem, jak udává tón současné společenské sezoně.

Zhltal všechny nabízené předkrmy, spolykal všechen kaviár, a když ho dobral do dna, naházel si do drinku tropické rybičky našich hostitelů a spolykal je také. Mám dojem, že si toho nikdo nevšiml, ale já ano, takže jsem ho donutila k odchodu ještě předtím, než se mi vymkne z ruky ještě víc a rozruší hostitelku ještě silněji, než už to udělal.

Druhý večírek, který jsme navštívili, pořádali moji staří známí, kteří se už s Peterem setkali. Zpívali jsme u nich vánoční koledy, cpali se báječným pohoštěním a po večeři jsme v obýváku hráli šarády. Já předváděla hrdinku z Jihu proti Severu, což nikdo neuhodl. Tohle Paula zřejmě pořádně naštvalo, protože si k předvádění vybral jenom jediné slovo, „jednoslabičné“. Začal gestikulovat a mně během pár vteřin došlo, že předvádí slovo

„prd“. Jistě si umíte představit, co všechno vyváděl, aby to slovo názorně předvedl. Ten večer jsme odešli z večírku dost s předstihem, ale navzdory mým omluvám mě hostitel a hostitelka ujišťovali, že Paul sklidil obrovský úspěch, a to především u dětí. Poznamenali, že jim teď připadal mnohem „společensštější“ než při jejich prvním setkání, a že to je skutečně nespoutaný duch. Souhlasila jsem s nimi po celou cestu ke dveřím, ale přitom jsem z Paula nepřestávala bedlivě hlídat. Přesto jsem na něho kvůli tomu nestydatému výstupu zuřila a sotva jsme vyšli z bytu, dala jsem mu to jednoznačně najevo.

„To bylo kapánek přehnané, nemyslíš?“ kárala jsem ho v taxíku cestou domů. Nijak mě to nepobavilo.

„Copak? Ty vánoční koledy? Ty byly podle mě moc hezké.“

„Ne, mám na mysli to, jak ses předvedl při šarádách. Předváděli tam názvy filmů, Paule. V životě jsem neviděla film s názvem

Prd.“

„Nechovej se tak upjatě, Steph. Vždyť se jim to líbilo. Všichni se smáli. Samo se to přímo nabízelo a já prostě nemohl odolat.

Ostatně, byla to jejich vina. Neměli v občerstvení nabízet i fazole. Na fazolích není vůbec nic vánočního,“ dodal prakticky.

„Nikdo tě přece nenutil, abys je jedl. Ztrapnil jsi mě.“ Ale sotva jsem to pokárání vypustila z úst, zatvářil se Paul zdrceně.

„Ty se na mě zlobíš, Steph?“ Stačilo mi však pohlédnout na Paula v jeho vánočním kouličkovém saku a s rozsvícenými kalhotami, a pak jsem zavrtěla hlavou. Jak bych se mohla zlobit? Byl přece tak milý a tak pošetilý!

„Asi ne, ale měla bych.“ Nejhorší ze všeho byl však fakt, že mi sice příšerně lezl na nervy, ale současně jsem věděla, že se mi po něm začne stýskat v tu vteřinu, jak odejde. A ten den se rychle blížil. Zbývalo nám jenom pár dní. Paul měl v sobě něco, čím mě k sobě vždycky přitahoval, a já si uvědomovala, že v tom nehraje roli jeho šatník a dokonce ani to dvojnásobné salto. Měl v sobě cosi tak skrznaskrz slušného, tak nevinného a láskyplného!

Bránit se tomu, to by přímo bolelo. A já k tomu neměla sílu.

„Miluju tě, Steph.“ zašeptal a přitulil se v taxíku až těsně ke mně. „Strašně rád bych s tebou strávil Vánoce.“ Toužila jsem mu odpovědět, že já ne, ale nebyla by to pravda. Chvílemi jsem si přála, aby s námi zůstal věčně, se svým potrhlým oblečením a nesnesitelným chováním. Chodit s ním na večírky byla dřina, ale pokud jsme byli sami, byli jsme vždycky úžasně šťastní.

Paul měl takové výčitky svědomí kvůli tomu, že mě rozzlobil, že navrhl, abychom se zastavili v Elaine na skleničku. Během manželství s Rogerem to byl jeden z mých nejoblíbenějších podniků, ale od jeho odchodu jsem tam už jedinkrát nezašla. Ten nápad se mi zalíbil a po kratičkém rozmýšlení

jsem pozvání přijala.

Taxík nás vysadil na rohu a Paul mě objal kolem ramen a zamířil se mnou směrem k Elaine. Jako vždy byla v baru obrovská rozveselená tlačenice. Paul si objednal dvojitý neředěný bourbon a pro mě skleničku bílého vína. Vlastně jsem o ni nestála, ale bylo fajn sedět v důvěrně známém podniku, a navzdory tomu Paulovu směšnému oblečení jsem byla moc ráda, že jsem zrovna s ním. Dav v Elaine byl natolik výstřední, že jsem správně předpokládala, že

Paul tam může jít zcela bez obav, že upoutá příliš velkou pozornost. Nepůsobil tak nápadně, jako když jsem s ním šla do

„Jednadvacítky“.

Sotva jsem si však poprvé usrkla vína, náhodou jsem se obrátila a nečekaně jsem zjistila, že se dívám přímo na Helenu v červených sametových koktejlkách lemovaných bílou králičinou nebo jiným druhem bílé kožešiny, z níž se rozletovaly obláčky bílých chloupků ma každého, kdo stál u baru v její blízkosti. Ale mnohem působivější než ta pelichající kožešina byla plocha poprsí, kterou ty šaty odhalovaly. Třeštila jsem oči na tu obrovitou bílou hruď, jež působila tak impozantně, že úplně odváděla pozornost od lehce vystouplého bříška. A když jsem od té podívané konečně zvedla hlavu, spatřila jsem Rogera, jak se dívá, jak se na dívám na Helenu, a tváří se k uzoufání rozpačitě, a nakonec jsem se ohlédla i po Paulovi. Kouličky na jeho vánočním saku mi náhle připadaly větší větší než předtím a dokonce i v té tlačenici ho světýlka na kalhotách obklopovala jakousi nezemskou září. „Co je to?“ udeřil na mě Rober bez úvodu a užasle na něho třeštil oči. Věděl o Peterovi od dětí, ale nic z jejich vyprávění ho nemohlo připravit na tenhle pohled.

„To je Paul. Chci říct Peter,“ odpověděla jsem nevzrušeně a otřela jsem si z nosu pár chloupků, které mi na něj přilétly z Heleniny kožešiny.

„Tomuhle tedy říkám ohoz!“ poznamenal Roger významně, což si Paul vyložil jako poklonu, ale já znala Rogera líp než on a hned jsem poznala, že se přímo zhrozil. „Díky. To je značka Moschino,“ vysvětlil mile, aniž by měl ponětí, co je Roger zač, natožpak

Helena. „Většinou nosím věci od Versaceho, ale tomuhle modelu jsem na Vánoce prostě nedokázal odolat. Co je to za kožešinu?“ zeptal se s pohledem upřeným do Helenina výstřihu a pak se s úsměvem obrátil ke mně: „Tvoji přátelé?“

„Můj bývalý manžel a jeho žena,“ sdělila jsem mu stručně a pak jsem pohlédla na svou nástupkyni. Musela jsem se chovat zdvořile kvůli dětem, nebo možná taky kvůli Rogerovi. „Dobrý den, Heleno.“ Věnovala mi nervózní úsměv a oznámila Rogerovi, že si skočí přepudrovat nos. Ztratila se v oblaku bílých chloupků a Roger se usmál na muže, kterého považoval za Petera. Kdyby jen tušil, že Paul je klon, asi by se parádně vyděsil.

„Děti mi o vás vyprávěly,“ prohodil Roger konverzačně a Paul přikývl. Sdělil mi, že se půjde porozhlédnout po volném stole, a hned nato jsme s Rogerem osaměli, což se nestalo už celou věčnost. „Zaboha si nemůžu srovnat v hlavě, že sis dokázala vyrazit s chlápkem, který vypadá takhle,“ zaútočil na mě neomaleně.

„Aspoň jsem si nenašla malého Santa Klause jako ty. Myslela jsem, že na kožešiny máš alergii.“ Možná byl však alergický jen na moje flanelové košile a chlupy na mých nevyholených nohou. „Tohle je od tebe podraz,“ vyštěkl. „Vždyť je to matka nevlastního sourozence tvých dětí,“ pronesl mrazivě a vypadal navlas jako ten chlap, kterého jsem se nakonec naučila nenávidět.

„To, že je za tebe vdaná a čeká s tebou dítě, z ní slušnou ženskou neudělá, Rogere. Zato se z ní stane stejná husa, jako jsem byla já. Aspoň prozatím. Ostatně, o čem si vy dva vlastně povídáte, nebo se snad neobtěžuješ vůbec s ní mluvit?“

„A co děláš ty s tím kašpárkem? Zpíváte spolu koledy?“

„Je hodný na naše děti. A to má velkou váhu.“ Bylo to víc, než bych mohla říct o Heleně, ale nezmínila jsem se mu o tom. Nemělo to smysl, ale děti mi nepřestávaly hlásit, že při každé jejich návštěvě s nimi Helena nepromluví ani slovo a okázale dává najevo, jak se nemůže ani dočkat, kdy v neděli odpoledne zase vypadnou. Věděla jsem, že Roger ví tohle také, a zajímalo mě, jaký má na to

vlastně názor a jak moc se to ještě zhorší po narození jejich vlastního dítěte. To ale byl další problém a těžko se dal vyřešit v Elaine. Litovala jsem, že jsme tam vůbec zašli a setkali se s nimi. Roger rozhodně nevypadal líp, než když ode mě před dvěma lety odešel. Po pravdě, vypadal mnohem unavenější a starší a vrcholně znuděný. Helena nebyla žádný

Einstein, ale musela jsem uznat, že je nápadně hezká a sexy. Její výstřih působil fantasticky, ať už byl či nebyl olemovaný kožešinou. Její těhotenství sice zatím nebylo nijak nápadné, ale měla jsem podezření, že ňadra jí od našeho posledního setkání výrazně povyrostla.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se a zamyšleně si mě prohlížel. Nejradši bych ho za to zabila. Byla jsem zamilovaná do toho nejúžasnějšího muže na světě, který teď v Kalifornii provádí vědeckou práci, které nerozumím, a který se v nejmenším netouží oženit, já však zato během jeho nepřítomnosti spím s jeho klonem. Tohle by se nejenom špatně vysvětlovalo Rogerovi, ale nemohla jsem se s tím vyrovnat ani já sama. Zatímco jsem o tom přemýšlela, ze své výpravy se vrátil Paul.

„Máme stůl!“ oznámil mi pyšně a sáhl po mé sklence vína, ale já netoužila po ničem jiném než jít domů. Zahlédla jsem blížící se

Helenu, před níž se vznášel obláček poletujících chloupků.

„Ráda jsem tě viděla,“ sdělila jsem Rogerovi zdvořile. „Šťastné a veselé Vánoce.“ Po těch slovech jsem postavila skleničku na pult a vyšla s Paulem z baru. Cestou jsme minuli Helenu a mě přitom ovanul její parfém. Stejný jsem používala před dvěma lety, takže mi jasné, že jí ho koupil Roger, protože tuhle vůni přímo zbožňoval. Roger teď patřil Heleně a vedli svůj vlastní život.

Čekají spolu dítě a ať už jsem si život zamotala sebevíc, není to už jejich problém a možná dokonce ani Peterův či Paulův.

Nato jsem Paulovi oznámila, že chci odejít. Tvářil se zklamaně kvůli tomu stolu, ale nakonec mi z očí vyčetl, že něco není v pořádku. Vyšel za mnou do mrazivé noci a já se zhluboka nadechla, abych tak ze sebe setřásla důvěrně známý pohled na

Rogera a jeho vůni spolu s Heleniným parfémem a kožešinou.

„Co se stalo?“

„Nemám ponětí,“ odpověděla jsem a v tom prosincovém vzduchu jsem se zachvěla. Právě začalo sněžit. „Nečekala jsem, že je potkáme. Je to taková couřička a on je do ní hotový blázen. Nejspíš se mi vybavilo všechno, co jsem cítila, když za ní odešel. Nechal mě kvůli ní.“ Cítila jsem se zranitelná a obnažená a ani mé krémové šaty a vlasy s měděným přelivem pro mě neznamenaly žádnou útěchu. Pravda byla zkrátka taková, že Roger mě nemiloval. A určitě teď miloval Helenu. Už jsem o něho nestála, o tohle mi nešlo, nevzala bych ho zpátky, i kdyby mě o to prosil na kolenou, ale přesto mi naše setkání bolestně rozjitřilo mé poraněné sny.

„Nesmíš se kvůli tomu trápit, Steph,“ konejšil mě Paul laskavě.

„Helena je kolosální nula. Ani to poprsí nemá opravdové. a bože, ty příšerné šaty! Vypadáš desetkrát líp než ona! Věř mi.

Ostatně, kdo by stál o ženskou s tak hrozným vkusem?“ Při tom chlácholení mu kalhoty zářivě pomrkávaly a vánoční kouličky na saku mu vesele tančily ve větru, ale v očích mu seděl pohled, jenž mě kdovíproč hluboce dojímal. Paul mě objal paží kolem ramen, druhou rukou zamával na taxík, a když jsem se usadili uvnitř, něžně mi utřel slzy.

„Pusť je z hlavy. Vrátíme se domů, zapálíme si svíčky a já tě namasíruju.“ Usoudila jsem, že zcela výjimečně zní tenhle recept jako od doktora. V taxíku i cestou nahoru po schodech jsem mlčela, pořád ještě otřesená tím setkáním, a Paul se ke mně choval něžně a chápavě.

Zaplatila jsem děvčeti na hlídání, s úlevou jsem vzala na vědomí, že obě děti šly brzy do postele a už spí. Té noci mi Paulova masáž připadala překvapivě uklidňující a nakonec jsem se nechala unést jeho něžnou vášní a udělala s ním i velmi krotké dvojité salto.

Po tomhle jsem se cítila Paulovi ještě blíž, pomohl mi přece překonat ten obtížný okamžik setkání s Rogerem a Helenou a vrátil mi aspoň kapku mého bývalého sebevědomí. V tom týdnu jsme si s dětmi zašli na představení Louskáčka. Paul šel oblečený za tureckého pašu, zkoušel na chodbě

tančit exotické tance a zatáhnout do nich i mě. Odvedl pak Sama k Santu Klausovi, kterému se Sam posadil na klín, a sotva vstal, posadil se tam místo něho

Paul. Pro Charlotte a Sama vybral úžasné dárky. Svým osobitým způsobem dělal spoustu věcí správně. Jeho společnost mi připomínala všechno, co jsem postrádala u Petera. Jako kdyby Paula někdo naprogramoval právě na to, co jsem u Petera postrádala. Dárky, spousta společně stráveného času, jeho dětské nadšení, když si hrál se Samem a Charlotte. Nekonečná něžnost, kterou mi nepřestával dávat najevo. Bylo vyloučeno mu odolat a ještě nesmyslnější bylo ho nemilovat. Pod tím absurdním pozlátkem a nepatřičným chováním to byl nesmírně dobrý člověk. Vlastně bych měla říct, dobrý klon. Při jeho projektování odvedl Peter úžasně dobrou práci. Peter mi z Kalifornie telefonoval dvakrát třikrát denně a nemohl si pomoct, aby se neptal po Paulovi. Zajímalo ho, co všechno děláme, co Paul říká, co zase nechal připsat na jeho účet a jestli řídí jaguár. Nechtěla jsem mu prozradit, že ano, ale nakonec jsem musela, protože jsme měli další nehodu na Federální dálnici. Odpoledne sněžilo a povrch silnice byl namrzlý. Když mi

Paul o tom vyprávěl, byla jsem z hloubi duše ráda, že jsem dětem nedovolila jet s ním. Paul si při jízdě zpíval a poslouchal

Peterova cédéčka, která se mu sice hnusila, zato měl rád cédéčko s Whitney Houstonovou, které dostal ode mě. Při zpěvu zřejmě kýchnul a sjel na pravý okraj vozovky přímo na sněhový val navršený podél dálnice. Auto na něm celou jednu nekonečně dlouhou minutu hřadovalo, zatímco Whitney Houstonová se nenechala vyrušit ve zpěvu, a potom zvolna sklouzlo do mělčiny na břehu East River.

Tam zůstalo zpola potopené dobře dvě hodiny, než Peter sehnal

Žluté anděly. Prozradil mi, že to bylo kruté zvlášť pro čalounění a koberečky. Když vůz konečně vytáhli, byl celý promáčený. Paul se strachoval, že auto bude možná potřebovat nový motor, a doufal, že to Peterovi nebude moc vadit.

Zavolala jsem Peterovi a všechno mu to vylíčila. Peter jen zasténal. Když jsem dodala, kolik bude stát oprava, tichounce zanaříkal.

„Proboha, jen mu nedovolol, aby ho dal zase přestříkat,“ požádal mě pak stručně a zavěsil. „Jak mu z toho je?“ zeptal se Paul starostlivě, když jsem mu oznámila Peterův vzkaz ohledně jaguáru.

„Na zbláznění,“ vysvětlila jsem, ale dělala jsem si kvůli Paulovi starosti. Po tom vykoupání se v East River chytil příšernou rýmu.

„Ale nějak to zvládne,“ ujistila jsem ho něžně a dodala jsem tu zlou zprávu: „Zítra se vrací.“ „Tak brzy? To je o celé dva dny dřív!“ Paul se zatvířil zdrceně.

Měl v plánu zůstat s námi až do konce týdne, kdy měl Peter původně přijet z Kalifornie. „Tvrdí, že má schůzi správní rady, na které musí být.“ Měla jsem však podezření, že v tom bude něco víc, a ne pouze to auto. Měla jsem dojem, že si nepřeje, aby se mnou Paul dále zůstával. Bylo mi jasné, že Paula to trápí.

Ten večer jsme strávili klidně. Zabalila jsem Paula do přikrývek, aby ze sebe vypotil tu rýmu, zásobovala jsem ho horkým grogem, a kdykoliv jsem mu dala pusu, Paul kýchl a nos mu zčervenal. Ale i když vypadal skrznaskrz nemocně, věděla jsem, že jaguár vypadá ještě mnohem hůř. Když jsem si potom vlezla k němu do postele, obrátil se ke mně s nezvykle vážným výrazem. Tvářil se, jako by ho něco tížilo, a připadal mi nešťastný jako ještě nikdy.

„Co by se stalo, kdybych tady zůstal?“ zeptal se mě ustaraně a já se neubránila úsměvu. Možná si v tom jaguáru narazil hlavu.

„Mám dojem, že jsme se už dávno dohodli, že tu dnesla zůstáváš, copak jsi zapomněl?“ Láskyplně jsem ho políbila, ale on postavil svou sklenku na noční stolek a zachmuřeně se na mě zadíval. „Myslím, až se Peter vrátí. Co by se stalo, kdybych mu oznámil, že tady zůstanu a nevrátím se zpátky do laboratoře?“ To bylo vůbec poprvé, co přišel s podobným návrhem.

„A to bys mohl? Dovolili by ti to?“ Ohromila mě ta nedozírná něha v jeho očích, ale současně se ve

mně probudily obavy.

„No, zkusit by se to dalo. Nedokážu tě opustit, Steph. Patřím sem. Miluju tě. Jsme spolu šťastní. Potřebuješ mě.“ To byla pravda, potřebovala jsem ho víc, než jsem kdy měla v plánu, možná víc, než jsem směla sama sobě přiznat, ale pravda byla bohužel taková, že jsem potřebovala i Petera, a to mnohem víc, než jsem milovala či potřebovala Paula. Na nějakou dobu jsem se dala strhnout tou zábavou, kterou jsme si spolu užívali, ale v průběhu posledních pár dní jsem hodně myslela na Petera a jeho návrat.

Peter byl ten, kdo z těch dvou se mi zadřel do srdce. Paul, to byla legrace, život, nadšení, smích, ale Peter, Peter mi ukradl kousek duše. Tohle jsem během našeho odloučení stačila pochopit. Od života jsem žádala víc než jenom čtyřnásobné salto a nepřetržitou zábavu. Potřebovala jsem Peterovu spolehlivost, sílu, ten klid, s jakým mi poskytoval zázemí a sytil ty části mého já, jež s Rogerem tak dlouho, a možná už od samého začátku, lačněly.

„Nevím, co ti říct,“ přiznala jsem se upřímně, stulená vedle něho. „Miluju tě, Paule.“ Ale pak jsem si uvědomila, že bych mu neměla nic nalhávat. „Ale nejspíš ne dost. Musíme překonávat hodně překážek. Život s klonem není nijak snadný. Kdyby se lidé dozvěděli pravdu, určitě by nás vyobcovali ze společnosti. Mohlo by to pro nás být velmi obtížné.“ Byla to pravda a oba jsme si to

uvědomovali. Hodně jsem o tom přemýšlela. Ne snad, že by mi jeho nabídka nepřipadala lákavá. O tom nemohlo být nejmenších pochyb, lákala mě. Ale s Peterem jsem mohla vést skutečný život, tedy, pokud by mi to někdy dovolil. S Paulem ne, v tom jsem měla jistotu.

„Ožením se s tebou, Steph,“ pošeptal mi horce a už jen slyšet ta slova pro mě hodně znamenalo. „On ne.“ Stejně jako Paul jsem vytušila, že Peter si příliš zvykl na samotu a nezávislost. I když jsem věděla, že mě miluje, jeho obavy ze závazku vůči druhému člověku byly mnohem silnější než jeho láska.

„Já vím,“ přisvědčila jsem něžně. „Ale stejně ho miluju. Nejsem si dokonce jistá, jestli mi na tom vůbec záleží. Manželství jsem už zažila, vím, jak vypadá. Provdala jsem se za Rogera a stejně se nakonec všechno zvrtlo. Manželství nepředstavuje žádnou záruku,“ pravila jsem moudře. Na rozdíl od Paula jsem věděla, o čem mluvím. „Není to víc než slib, akt důvěry, symbol naděje.“

Musela jsem si v duchu přiznat, že to není málo, ale nezapomínala jsem, že to není férový obchod. Vždycky je tam jeden, kdo miluje, a druhý, jenž dříve či později odejde.

„Ne, ty o to stojíš, ale od něho se toho nikdy nedočkáš. Kdyby si mohl vybrat, byl by raději, kdyby ses provdala za mě. Snad nevěříš, že kdyby tě doopravdy miloval, že by se po každém svém odjezdu smířil s mou přítomností v tvém bytě, když ví, že tě masíruju, miluju se s tebou, vodím tě na večírky a večeře a učím tě dvojité salto? Nebo dokonce čtyřnásobné?“

„Možná mě doopravdy nemiluje,“ přisvědčila jsem smutně, „ale na mých citech k němu to nic nemění.“

„Už jednou jsi ze sebe nechala udělat blázna, s Rogerem. Přece nebudeš blázen podruhé.“ Doprošoval se mě a já se na něho nedokázala podívat.

„Na rozumné chování už může být pozdě,“ přiznala jsem se mu tiše.

„Do Petera jsem blázen už dávno.“

„Mohli bychom spolu vést senzační život, Steph, jen kdybys byla ochotná to zkusit.“ Po pravdě, ochotná jsem nebyla. I když jsem ho měla nesmírně ráda, nemohla jsem svěřit svůj život klonovi, ne bezvýhradně, i kdyby byl sebesvůdnější a i kdyby s ním byla sebevětší legrace. Ještě pořád zbývala spousta toho, co nebyl a co neuměl. Nemohla jsem strávit zbytek života s mužem, který na večírku při šarádách pantomimicky předvádí slovo prd. „Takhle propásneš svoji životní příležitost, Steph. Všechny tvé kamarádky by ti záviděly.“

„Už mi závidí,“ pravila jsem něžně. „Jsi ze všech nejlepší.“ Pak jsem se s povzdechem rozhodla povědět mu pravdu. „Myslím, že od něho odejdu, Paule,“ přiznala jsem se posmutněle. Oči se mi zalily slzami a sotva je Paul uviděl, zatvářil se vyděšeně. Podal mi papírový kapesníček a sám se také vysmrkal. Uměl se rozplakat velmi snadno, a i když jsem věděla, že se jedná o konstrukční vadu,

stejně mě to dojímalo.

„Kdy?“

„Brzy. Nejspíš hned po Vánocích.“ Přemýšlela jsem o tom už kolik dní, ale původně jsme mu to nechtěla povědět. Myslela jsem si, že jako první by se to měl dozvědět Peter. Připadalo mi to tak spravedlivé. Ale pro Paula to samozřejmě bude mít také důsledky.

Znamenalo to, že už mě nebude moct chodit navštěvovat. Jak by mohl? Pokud se vzdám Petera, automaticky ztratím i Paula. Bylo to těžké rozhodnutí a já se ještě nerozhodla definitivně. Byla mi však jasné, že do Petera jsem až příliš zamilovaná a Paulem že jsem až příliš okouzlená. Oba na mě působili trochu jako droga, obzvlášť ve vzájemné kombinaci. Jenže ta situace byla příliš šílená. Nemohla jsem donekonečna spát s oběma. I když jsem Petera tolik milovala, uvědomovala jsem si, že to je špatné. Nemohla jsem s ním žít a při každém jeho odjezdu k sobě nastěhovat Paula. I kdyby to je oba nechávalo v klidu, mně to vadilo. A navíc jsem nesměla zapomínat i na své děti. Tentokrát to všechno bylo příliš šílené a mně z toho šla hlava kolem.

„Steph, a jsi si tím jistá?“

„Jasně že ne,“ připustila jsem a po tvářích se mi valily nové a nové slzy. „Copak bych ho mohla opustit? Je fantastický a já ho strašně miluju.“ Víc, než bych dokázala vyjádřit. Ale copak má smysl v tomhle pokračovat? Nemohla jsem smířit se s budoucností, v níž bych viděla Petera přicházet a odcházet, protože by mě dováděla k šílenství představa, co všechno by mezi námi mohlo být a není, a že bych se mezitím utěšovala Paulem. On možná nechápal, že děláme něco špatného, ale já ano. Koneckonců, i když bych mo to nikdy neřekla takhle natvrdo, byl to přece jenom klon. A Peter byl jenom člověk. A celá ta cvokařská záležitost se vylíhla právě v jeho hlavě. Zřejmě mu to tak vyhovovalo a zbavilo ho to spousty starostí. Když přijel v New Yorku, mohl být se mnou, kdykoliv se mu zachtělo, a jakmile musel odjet do Kalifornie, dělal mi společnost Paul. Tohle uspořádání mu zřejmě vyhovovalo přímo dokonale. Mělo mi usnadnit Peterovu nepřítomnost během jeho pracovních pobytů v Kalifornii, i kdyby byly sebečastější, a nemělo mě nechávat samotnou s dětmi. „Hlavně se v ničem neukvap, Steph,“ naléhal na mě Paul, když už nás oba začala zmáhat ospalost. „Jakmile se vzdáš Petera, přijdeš tím i o mě.“

„Já vím.“ Ta představa mě nijak nelákala a znamenala, že si to všechno musím ještě pořádně promyslet.

Když jsem přestala plakat, tak jsme toho večera zkusili i čtyřnásobné salto, a povedlo se nám docela dobře, i když později jsem měla dojem, že jsem si možná naštípla žebro. Nechtěla jsem však Paulovi zkazit náladu, proto jsem se mu o tom nezmínila.

Lehla jsem si opět vedle něho a tu mě vzal za levou ruku a já ucítila, jak mi na prsteníček navlékl prsten.

„Co to děláš?“ vyhrkla jsem s ustaraným výrazem, ale v té tmě mi nemohl vidět do tváře. Doufala jsem, že ten prsten našel někde ve výprodeji, ale jak jsem ho znala, dělala jsem si marné naděje. Nakonec jsem to napětí už nevydržela, rozsvítila jsem a podívala se.

Při tom pohledu jsem vyjekla úžasem. Byl to ten nejnádhernější prsten s rubínem, jaký jsem kdy viděla, téměř čtyřicetikarátový, ve tvaru srdce.

„Paule, tohle přece nemůžeš. To ti nedovolím. Tentokrát jsi to vážně přehnal.“ Myslela jsem to naprosto vážně.

„Ale to je v pořádku, Steph,“ uklidňoval mě s úsměvem. „Připsal jsem to na Peterův účet.“ O tom jsem nepochybovala, ale přesto, ten dar byl úžasný a prsten nevídaný. Hlavně jsem si však lámala hlavu otázkou, co to má asi znamenat. Tázavě jsem k němu vzhlédla, ale Paul se usmál a zavrtěl hlavou. „To není zásnubní prsten, ale dárek k Vánocům. Abys na mě nezapomněla.“ Při těch slovech mu v očích stály slzy a já, stejně uslzená, jsem ho políbila.

„Miluju tě, Paule,“ vydechla jsem a byla to pravda. V tomhle okamžiku jsem kašlala na to, že to je pouhý klon. Byl to ten nejlaskavější, nejlegračnější, nejmilejší a nejpřitažlivější muž, jakého jsem kdy poznala. Možná dokonce předčil i Petera.

„Já tě taky miluju, Steph. Dávej na sebe hezky pozor, než se vrátím zpátky. Nedovol, aby tě dohnal k šílenství. nebo ti zlomil srdce. A když si nedáš pozor, určitě to udělá.“ V jistém směru to už udělal, ale nechtěla jsem si to přiznat.

„To dělá tak jako tak, chci říct, že mě dohání k šílenství. Ale ty zrovna tak.“ Ale za tuhle odměnu to skoro stálo, říkala jsem si, když jsem se dívala na to obrovité rubínové srdce. „Právě v tom je ten hlavní problém,“ povzdechla jsem si a Paul se na mě udiveně podíval.

„A co? Ten šperk?“

„Ne, ta skutečnost, že mě oba doháníte k šílenství. Ale možná jsem šílená už byla. Možná že si mě vybral právě proto. Nejspíš v té Paříži moc dobře věděl, co dělá.“ Ale Paulovi bylo jasné, i když mi to přímo neřekl, že Peter ví spoustu věcí. Byl nesmírně inteligentní. Jediné, co nevěděl, bylo to, zda mě doopravdy miluje. Kdyby mě miloval, proč by byl ochotný dělit se o mě s klonem? Šlo o víc než o pouhé pohodlí nebo o touhu pochlubit se jedinečným vynálezem. Najednou mě napadlo, jestli se mě přece jenom nechce zbavit, jestli nechce, abych se skutečně provdala za

Paula. Ale ať už měl v úmyslu cokoliv a ať už jeho teorie byly jakkoliv pomýlené a nepřijatelné, věděla jsem, že Petera miluju a

Paula že miluju jen o maličko míň.

Zatímco jsem nad tím vším dumala už po miliónté, s rubínem stále na prstě jsem objala Paula kolem krku a usnula jsem, ale během svého neklidného spánku jsem až do rána snila o Peterovi, ne o Paulovi, což mi leccos napovědělo.10.

Vzhledem k tomu, co všechno jsme si předchozího večera pověděli,

Paulův odchod jsme oba prožívali velmi rozcitlivěle. Neměli jsme žádnou jistotu, že se ještě někdy ke mně vrátí. Nemohla jsem mu nic slíbit a on si to uvědomoval.

„Za pár hodin mi odmontujou hlavu, budou ze mě viset dráty a ty budeš zase s ním,“ stěžoval si zarmouceně. „To pomyšlení se mi hnusí.“ Pak na mě upřel tak něžný pohled, jaký jsem u něho ještě nikdy nespatřila. „Chci jenom to, abys byla šťastná, Steph. To je všechno. Zachovej se tak, jak se musíš zachovat.“ A já z jeho tváře vyčetla, že to myslí upřímně, a měla jsem ho za to ráda. „Mohla bych se s tebou vídat i v případě, že bych se s ním rozešla?“ Najednou mi všechno, co jsem mu včera řekla, začalo bolestně vrtat hlavou. Už jsem se necítila tak statečná. Ještě horší však bylo, že Paul zavrtěl hlavou. Málem jsem se rozplakala.

„Ne, to nemohla. Takhle to zkrátka nefunguje. Můžu sloužit jen jako záskok za něho. Sám o sobě se s tebou vídat nemůžu.“

„Ale vždyť jsi říkal. Vždyť jsi mě včera večer požádal o ruku.“ Zase jsem se v tom nevyznala. Byl by Peter součástí i takového svazku? Jak to Paul vlastně myslel?

„To jsem sám sebe vodil za nos, Steph. Vzít bychom se sice mohli, ale já bych dál byl závislý na něm.“ Nic mi nezastíral, nechtěl mi lhát, nikdy předtím mi nelhal a nechtěl s tím začínat ani na poslední chvíli. „Musel bych se o tebe dělit s ním, i kdybys mě milovala víc než jeho.“

„Občas si myslím, že tě taky víc miluju.“ I já mu říkala čistočistou pravdu. Většinou jsem si však uvědomovala, že Petera miluju skutečně nezměřitelně.

„Věřím, že ho doopravdy miluješ, Steph. Možná bys mu to měla vysvětlit.“

„Nejspíš bych ho tím vyděsila k smrti,“ poznamenala jsem zadumaně. A k čemu by to ostatně bylo dobré? Náš vztah fungoval dobře i bez toho. Pro něho. Nač bych měla žádat víc? Nač tlačit na něco, co by se tím mohlo zlomit? O to jsem rozhodně nestála.

„Jak říká Charlotte, je to snobák,“ shrnul Peterův charakter

Paul. „A možná jste takoví oba. Třeba si jeden druhého zasloužíte. Život je přiliš krátký, než aby člověk promarnil všechno, co nabízí. Nebo aby promarnil dokonce i mě. Můžu se zbláznit při představě, že celé měsíce budu sedět s odmontovanou hlavou, zatímco vy dva všechno popletete. Zkus ho přinutit, aby piloval aspoň to trojité salto. Ale on je příšerně nešikovný, mohl by si ublížit. Pořádně ho hlídej.“ Paul se snažil zamaskovat, jak je nešťastný z nadcházejícího loučení. Největší starosti mi dělal fakt, že se oblékl do černých semišových legín s černým sakem pošitým flitry a

vysokých černých holínek z aligátoří kůže na vysokém podpatku. Ještě nikdy jsem ho nezažila tak usedle oblečeného a tak vážného.

„Kdybys jen tušila, jak nerad od tebe odcházím, Steph,“ přiznával se smutně, „hlavně když nevím, kdy se s tebou znovu uvidím — a jestli vůbec někdy.“

„Mám podezření, že uvidíš,“ usmála jsem se na něho ostýchavě.

Copak se můžu rozejít s mužem, který má vlastního klona? A zvlášť když je tím klonem Paul? „Nevěřím, že se někdy dokážu vzdát kteréhokoliv z vás. Jste pro mě jako droga. Možná se budu muset vrátit k doktoru Steinfeldovi, abych si v sobě udělala pořádek a odvykla si, ale to může trvat celou věčnost.“

„Prosím tě, nedělej to. Nepotřebuješ ho. Sama víš, co chceš.“

Smutně se na mě usmál a já cítila, jak hluboce mě miluje.

„Dávej na sebe pozor,“ pošeptala jsem mu, když mě políbil naposledy. Ještě pořád jsem měla na ruce jeho rubínový prsten a věděla jsem, že už ho nikdy nesundám. Paul mi řekl, že si přeje, abych si ho nechala.

„Pozdravuj děti.“ Už odešly do školy. Pak se ohlédl přes rameno na vrátného, který nosil do výtahu všechna jeho zavazadla, a popřál mi: „Buď šťastná, Steph, ať už se rozhodneš jakkoliv.“

Dveře se za ním zavřely dřív, než jsem stačila odpovědět, a já si jen v duchu kladla němou otázku, zda se spolu ještě někdy setkáme. V téhle chvíli jsem si tím nebyla jistá, ale už teď se mi po něm stýskalo.

Když jsem pak jela na letiště v najatém voze, což bylo nachové tornádo vybrané ještě Paulem, pořád ještě mi v hlavě zněla ozvěna

Paulových slov. Ráda bych věděla, kde je Paul teď, zda už má odmontovanou hlavu, zda už z něco tahají vodiče. Věděla jsem, že už má zase nějaké problémy. Celý týden se mu kouřilo z levého ucha a pravé nosní dírky a já si nebyla jistá, co to může znamenat.

Když jsem tak stála v odbavovací hale a čekala jsem na Petera, nedokázala jsem myslet na nic jiného než na Paula. Ještě nikdy jsem se nezamotala do tak spletitého vztahu. Roger měl aspoň tu výhodu, že byl nudný. Hodně spal a často se díval na televizi.

Čas od času dokonce sledoval romantické seriály či pořady pro dospívající, i když by mi to nikdy nepřiznal a pokud jsem během takového pořadu náhodou vešla do pokoje, honem přepnul na jiný kanál. Na Peterovi a Paulovi však nebylo nudného pranic. A co hůř, v jistém směru se navzájem doplňovali. Společně tvořili jediného člověka. Ale zato jakého!

Ještě pořád jsem byla ponořená v myšlenkách, když se objevil

Peter, ale já si ho nevšimla, dokud se přede mnou nezastavil a beze slova si mě nepřitáhl do náruče. Políbil mě a pak poodstoupil, aby si mě mohl pozorněji prohlédnout.

„Zvládlas to?“ zeptal se a upíral na mě zkoumavé oči, jako by čekal, že jsem se změnila, ale já byla pořád stejná a zamilovaná do něho stejně hluboce jako tenhdy v létě. Měl sako, šedé kalhoty a šedý rolák a nový pár značkových mokasín, které si koupil v Kalifornii. Slušelo mu to jako vždycky. Nechal se ostříhat a vypadal přitažlivě a schopně. „Dělal jsem si o tebe starosti.“

„Bylo to v pohodě.“ To bylo, ovšem s výjimkou mých zad, která měla za sebou čtrnáct dní vyplněných trojitými salty a příležitostně i saltem čtyřnásobným. Paul mi navrhoval, ať si seženu buď trenéra nebo berle. „Jak bylo v Kalifornii?“

„Jako vždycky.“ Začal mi líčit svůj pobyt, zatímco jsme čekali na jeho zavazadla, a k mému velkému překvapení se jedinkrát nezmínil o Paulovi. Když jsme však zamířili ke garážím, povšiml si, že mám na prstě srdcovitě vybroušený rubín. „Kdes to vzala?“ zeptal se mě ustaraně. Bylo mi jasné, že dobře tuší kde. A kdo to zaplatil.

„Je od tebe,“ odvětila jsem tiše a Peter byl natolik zdvořilý, že se zdržel komentáře. Při pohledu na nachové tornádo mu však už povolily nervy a hlasitě zasténal.

„Tos musela najmout auto zrovna v téhle barvě?“

„Jiné jim tam nezbylo,“ vysvětlila jsem mírně.

„Jak dlouho bude jaguár v opravě?“

„Tři měsíce.

„Nenechal ho nově nastříkat, nebo snad ano?“

Na vteřinku jsem zaváhala a pak jsem přikývla. „Ale vybral nádherný odstín barvínkové modři. Paul myslel, že se ti bude líbit.“

„A proč nevybral oranžovou nebo citronově zelenou?“ vybuchl Peter podrážděně. Naházel zavazadla do kufru a vztekle si mě změřil.

„Protože si myslel, že dáváš přednost modré.“

„Dal bych jí přednost, kdyby ji během svých návštěv neřídil on.

Po pravdě,“ střelil po mně nešťastným pohledem a vklouzl za volant, „dal bych jí přednost, kdyby tě nenavštěvoval. Naseká vždycky jenom hromadu potíží a má špatný vliv na děti.“

„Ale za to můžeš ty,“ připomněla jsem mu neútočně. Ještě nikdy jsme Petera nezažila v tak špatné náladě. Musel mít za sebou nepříjemnou cestu nebo ho zkrátka tolik navztekal ten jaguár. „Jistě, můžu za to já,“ souhlasil stroze.

Neuklidnil se, dokud jsme nedorazili domů a já se nenabídla, že ho namasíruju. Zmínil se, že celý týden ho zlobí krční páteř.

Očividně za to mohlo nervové napětí. Ale já si ho vybrala taky spravedlivý díl. Zmítat se mezi dvěma muži jako pingpongový míček mezi dvěma zdmi, to pro mě nebyla žádná procházka růžovým sadem.

A než přišel večer, byla jsem zase celá popletená. Začínala jsem mít dojem, že spíš než milence potřebuju vymítače ďábla. Jako kdyby Peter nikdy neodjel a Paul nikdy neexistoval. Byla to hotová noční můra. Milovala jsem z nich vždycky toho, kdo byl zrovna se mnou, a do toho druhého jsem nikdy tolik zamilovaná nebyla. A v téhle chvíli jsem byla stoprocentně okouzlená

Peterem. Udělal pro mě a pro děti omeletu a tvářil se, jako by nás ani na minutu neopustil. Děti už vůbec neudivilo, že ho vidí v šedém flanelu místo ve světélkujících zelených legínách.

Podobnou proměnu už u něho zažily jednou a připisovaly to buď vypětí nebo změně nálady, případně problémům v zaměstnání.

Když děti odešly spát, zalezli jsme s Peterem ke mně do ložnice.

Upřel na mě roztoužený pohled a já pochopila, na co myslí, protože jsem myslela na totéž, ale varovala jsem ho, že na dvojité salto se rozhodně necítím. Sotva jsem to dořekla, Peter se zatvářil naštvaně a beze slova zmizel v koupelně. Jako kdyby nechtěl o Paulovi vůbec slyšet, třebaže to byl on sám, kdo ho za mnou poslal.

Slyšela jsem, jak se Peter sprchuje. Objevil se v námořnicky modrém pyžamu, které jsem ráno vyprala a které paní na úklid s neskonalou pozorností vyžehlila.

Zamkla jsem dveře. Byli jsme tiše, aby nás děti neslyšely, a teprve když jsme se pomilovali, začalo to napětí z Petera vyprchávat. Objal mě kolem ramen, zhluboka si povzdechl a svěřil se, že se mu hrozně stýskalo. A stejně jako předtím, i teď jsem s absolutní jistotou věděla, že moje srdce patří jemu a ne Paulovi.

Paulova společnost byla úžasně zábavná, ale můj vztah s Peterem byl silnější a měl hlubší význam. Ovšem ten přechod pro mě přesto nebyl nijak snadný. Když ve tři hodiny ráno Peter odcházel, dokázala jsem myslet výhradně na něho a ne na Paula, protože Peter mi připadal mnohem skutečnější.

Kupodivu jsem se však bála, že tím, kdo mě opravdu miluje, je

Paul a nikoliv Peter.

„Ráno ti zavolám,“ zašeptal Peter na odchodu, a než za sebou stačil zavřít dveře ložnice, už jsem tvrdě spala a snila jsem o obou, jak ke mně současně vztahují ruce, a nebyla jsem si jistá, kterému z nich dát přednost.

A když jsem se ráno probudila, do pokoje proudila jasná sluneční zář, ale já cítila zvláštní smutek. Byl to nezvyk, nevidět hned po probuzení Paula. Netušila jsem proč, ale měla jsem pocit, jako bych

ho v průběhu té noci nenávratně ztratila.

Kolem poledne přišel Peter a poznamenal, že mu připadám zamlklá, ale já ho ujistila, že mi je prima. Jen jsem myslela na některé z těch věcí, o kterých mluvil Paul. Více než kdy jindy jsem si byla jistá, že je nesmírně obtížně vracet se od jednoho k druhému a zase zpátky. Po té Peterově pohodové přítomnosti si zvykat zase na Paula. Sotva se přizpůsobím jeho kouskům a fórkům a šatníku, sotva se naučím trávit noci děláním trojitých salt, musím se s ním rozloučit. A musím se vrátit k Peterovi. Od lásky k chtíči a zase zpátky, až po hranici šílenství. I když jsem toho člověka milovala, milovat jeho i klona byl nadlidský úkol. Nechtěla jsem však Peterovi o náročnosti jeho požadavku nic říkat. Měla jsem podezření, že to beztak ví. Nechtěla jsem zranit jeho city a navíc mi to všechno připadalo nesmyslné. Neměla jsem tušení, jak dlouho to ještě vydržím. Věděla jsem pouze jediné, a sice že

Peter pro mě znamená úžasně mnoho, že je vzácný dar mého života.

Uvědomovala jsem si, že tohle je mezník mého života, ale Peter by to nejspíš moc rád neslyšel. „Stýská se ti po něm, viď?“ zeptal se Peter, když jsme se šli odpoledne projít do Central Parku. Sněžilo a silně mrzlo.

Vzhlédla jsem k němu a přikývla jsem. Ano, stýskalo se mi. Ale koneckonců, byl to jenom klon. To jsem nezapomínala, že jde jen o chumel počítačových čipů a vodičů potažený fialovým atlasem. Peter měl mozek, srdce, duši a mnohem usedlejší vkus v oblékání.

Navzdory tomu jsem ho upřímně milovala. „Přemýšlel jsem o tom po celou cestu domů,“ svěřil se mi Peter tiše. „Nechoval jsem se k tobě moc férově, viď?“ To tedy nechoval. Ale copak představoval výjimku? Roger nebyl fér, co by se za nehet vešlo. A Peter byl podle všeho mnohem férovější než ostatní. Byl vůbec v každém směru mnohem lepší, než všichni muži, které jsem kdy poznala. A navíc měl svůj klon, takže byl dvojnásob zábavný.

„Já si nestěžuju.“ Ale Paulovi jsem si stěžovala. Hodně jsem si stěžovala na Peterovu neschopnost vcítit se do mé situace a do mých pocitů.

„Co znamená ten prsten? Jen další dárek nebo něco víc?“ Tvářil se velmi vážně a na vlasech a na nose mu přistávaly vločky sněhu.

Zastavil se a upřel na mě oči překypující otázkami. Bylo vidět, že trpí.

„Jen další dárek,“ odpověděla jsem zadumaně, protože jsem si připomněla ten okamžik, kdy mi ho Paul navlékal na prst. Od té chvíle jsem ho nesundala.

„Požádal tě o ruku?“ S odpovědí jsem dlouho váhala, protože jsem si nebyla jistá, zda Paul stojí o to, abych to Peterovi prozradila. Ale svou hlavní povinnost jsem měla vůči Peterovi a ne vůči jeho klonu. Mlčky jsem přikývla a dál jsme se procházeli v parku.

„Hned jsem si to myslel. A cos mu odpověděla?“ vyzvídal Peter zachmuřeně, jako by byl přesvědčený, že má právo to vědět.

„Řekla jsem mu, že za klona se provdat nemůžu,“ přiznala jsem se bez vytáček.

„A proč bys nemohla?“ Peter se zastavil a zadíval se na mě. Kolem nás se tiše snášel sníh. „Víš to stejně dobře jako já. Nemůžu se provdat za klona. Je to počítač, stroj, umělý výtvor, a ne lidská bytost. Je směšné o tom vůbec mluvit.“ Kromě to a především jsem milovala Petera. Paula sice také, ale ne v tom skutečném slova smyslu. Bez ohledu na to, jak moc mi připadal přitažlivý, zůstával Paul pouhou iluzí. Peter byl opravdový, byl to komplexní člověk, či aspoň jsem tomu věřila. Cestou domů Peter mlčel. Po návratu mi oznámil, že musí jít do svého bytu a později že se mi ozve. Do večeře však nezavolal.

Děti měly po zbytek víkendu zůstat u Rogera. Toho večera jsem

Peterovi několikrát volala, ale nebral telefon. Nechala jsem mu na záznamníku pár vzkazů a potom jsem seděla ve tmě své ložnice, dívala se oknem na snášející se sněhové vločky a dumala jsem, kde může být a co se to mezi námi vlastně přihodilo.

Ozval se mi až druhý den ráno, a sotva jsem zaslechla jeho hlas, napadlo mě, že zní nezvykle odtažitě. Oznámil mi, že měl telefonát z Kalifornie a že ještě teď ráno odjíždí. Nechtěl, abych ho

odvezla na letiště. Prý bude zpátky za pár dní. „Před

Štědrým dnem,“ řekl neurčitě.

„Stalo se něco?“ Tón jeho hlasu mě přímo vylekal. Jako by Peter byl strašně daleko.

„Ne, je to jen naléhavá pracovní schůzka. Nic životně důležitého, ale chci u toho být.“ Bližší vysvětlení mi nenabídl.

„Myslela jsem s námi.“ Hlas se mi při té otázce třásl. Ještě nikdy jsem nezažila, že by se mnou jednal takhle chladně. Jako kdyby to byl náhle úplně cizí člověk.

„Možná. Promluvíme si o tom, až se vrátím.“

„Já ale nechci čekat tak dlouho,“ namítla jsem. Slyšela jsem to v jeho hlase, Ten konec. Měla jsem podezření, že tentokrát se nebude obtěžovat ani s posíláním Paula. Tón jeho hlasu mi naznačoval, že Peter mi uniká do svého vlastního světa a tam že pro mě není místo.

„Potřebuju od toho prostě na chvíli vypadnout,“ objasnil mi, ale znělo to mrazivě jako sníh snášející se za okny. „Za pár dní se zase uvidíme. A kdybych nevolal, tak si nedělej starosti.“

Slíbila jsem, že nebudu, ale sotva jsem zavěsila, hořce jsem se rozplakala. Možná je v tom jiná žena. Možná že právě proto se vrací do Kalifornie. Možná že mu zatelefonovala nějaká blondýnka ze San Franciska. Další Helena. Dělalo mi to vážné starosti.

Celé odpoledne jsem proseděla v bytě, promýšlela celou situaci ze všech stran a lámala si hlavu otázkou, co se asi zvrtlo, co jsem provedla, proč byl Peter tak studený a nahněvaný. Tou dobou jsme spolu chodili přesně pět měsíců, což mně osobně připadalo už slušně dlouho, i když v porovnání s délkou lidského života to byla pouhá chvilka. Zajímalo mě, jestli se mi vůbec ještě ozve, jestli se vrátí na Vánoce, jak slíbil. Jeho „Promluvíme si o tom, až se vrátím,“ znělo všelijak, jenom ne šťastně. Slíbil, že hned po návratu mi zavolá, a pak zavěsil a ani mi neřekl, že mě má rád. Cítila jsem, že se schyluje k dalšímu zlomenému srdci. Když budu mít velkou smůlu, potká mě to ještě před Štědrým dnem.

Děti se měly vrátit v půl šesté a třicet minut předtím se ozval domovní zvonek. Pořád ještě zachmuřená jsem šla otevřít v domnění, že Roger přivezl děti o trochu dřív. Když jsem však otevřela, spatřila jsem na prahu Paula, jak z norkového kožíšku setřásá sníh. Pod kožíškem měl rudé strečové legíny a třpytivý rudý svetr od Versaceho a k tomu vysoké kovbojské boty z rudé aligátoří kůže. Tak Peter mi ho přece jenom poslal. Na okamžik se mi ulevilo. Přinejmenším aspoň pro tuhle chvíli nebudu sama.

„Ahoj,“ přivítala jsem ho zakaboněně. Paul mě popadl do náruče a roztočil se se mnou, až se mě zmocnila závrať. Měl stříbrné palčáky zdobené hranostajími ocásky a hodil mi je okázale k nohám, jako by mě vyzýval na souboj. Najednou jsem si povšimla, že má nová zavazadla. Místo nachových kufrů z aligátoří kůže od

Hermes to byly zářivé rudé kufry z pštroší kůže značky Vuitton.

Drobnými diamantky na nich byly vysázeny monogramy P.K.

„Nezdá že, že bys ze mě měla velkou radost,“ poznamenal a se zklamaným výrazem si svlékl kožíšek. Po pravdě, radost jsem skutečně neměla. Tu hru jsem už dál zkrátka nedokázala hrát. Před dvěma dny jsem se s ním rozloučila, vyrovnala jsem se s tím, smířila jsem se s vědomím, že jsme se spolu možná viděli naposledy. Potom jsem se celým srdcem obrátila k Peterovi.

Nedokázala jsem myslet na nic jiného než na něho a při pohledu na

Paula jsem hořce litovala, že mi ho Peter tentokrát posílal.

„Odjel,“ svěřila jsem se mu smutně a po tvářích mi skanuly dvě slzy. V duchu jsem zatoužila po jedné ze svých přátelských flanelových košil. Neměla jsem náladu ani na legraci ani na

Paula. Tolik jsem toho zvládnout nedokázala. Měla jsem pocit, jako kdybych stála v otáčivých dveřích, které mě hází od jednoho milence k druhému. Jenže teď už mi bylo jasné, kde zůstalo mé srdce, a stejně jasně jsem si stačila uvědomit, že Peterovi na mně za mák nezáleží, zatímco Paul to nedokáže nebo nechce pochopit. Ale věděla jsem to aspoň já — konečně.

„Však já moc dobře vím, proč se trápíš,“ prohlásil Paul blaženě a spokojeně odrázoval do kuchyně,

přičemž s naprostou lhostejností za sebou trousil sněhovou cestičku. Otevřel skřínku, v níž jsem schovávala bourbon, ale tentokrát vytáhl láhev vodky. Během pár vteřin do sebe hodil dva panáky a nalil si třetí. Bylo to vůbec poprvé, co jsem ho viděla pít vodku, ale zřejmě mu moc chutnala. „Peter se mi zmínil, že se ti po mně strašně stýská,“ vysvětlil a samolibě, nicméně něžně se na mě zahleděl. „Proto mě sem zase poslal.“ Přecházel po kuchyni a tvářil se, jako by mu patřila, což mě hrozně naštvalo. Koneckonců, byl to jenom klon a na mě si nemohl dělat žádné nároky.

„Mrzí mě, že tě sem poslal, Paule,“ sdělila jsem mu na rovinu.

„Necítím se na to. Podle mě bys měl zase odejít,“ dodala jsem smutně.

„Nebuď hloupá.“ Vůbec ho nezajímalo, co říkám, rozvalil se na židli a hodil do sebe dalšího panáka vodky. „Není pro tebe dost dobrý, Steph. Myslím, že tě deprimuje. Určitě to bude tím, jak se obléká.“ Já však musela myslet jen na to, že Paul v těch svých rudých strečových legínách připomíná obrovskou jahodu. Byla to oslepující barva.

„Mně se ale líbí, jak se Peter obléká!“ bránila jsem ho a myslela jsem to upřímně. „Vypadá senzačně a sportovně a sexy!“

„Ty považuješ šedý flanel za sexy?“ Přikývla jsem a Paul zasténal a olízl si rty vlhké od vodky. „Kdepak, Stephanie, šedý flanel není sexy. Je nudný.“ Ten soud pronesl s naprostou sebejistotou. „Miluju ho,“ přiznala jsem se a dívala se na Paula z opačného konce místnosti. Nešlo mi do hlavy, jak jsem kdy mohla milovat jeho. Paul byl figurka, ne osobnost. Ve skutečnosti nebyl ani to, ale to jsme nakonec oba věděli. Očividně ho to nezaleklo.

„Ne. nemiluješ ho, Steph. Miluješ mě, jak sama moc dobře víš.“

„Těší mě tvoje společnost. Užiju s tebou spoustu legrace. Jsi nespoutaný a zábavný a milý a nenudíš mě.“

„A taky jsem senzační v posteli,“ doplnil zřejmě pod vlivem té vodky. „Na to nezapomínej.“ „Jenže senzační v posteli se dá být i bez těch akrobatických kousků,“ řekla jsem tiše. V životě jsem netoužila vystupovat u cirkusu.

„Přestaň ho pořád omlouvat. Oba víme, že prohrál. Je to dojemný ubožák.“

„Není!“ rozkřikla jsem se, protože to už do mě vjel vztek. „Ubohý jsi ty! Představuješ si, že sem můžeš přitančit pokaždé, co Peter vytáhne paty, a zahrávat si se mnou, dělat se mnou salta ve vzduchu, zpíjet se do němoty a dělat ze mě blázna před všemi mými přáteli, a já že jsem tebou tak unešená, že na Petera zapomenu.

Tak aby bylo jasno, nezapomenu! Nemůžu. Nikdy to nedokážu! Jestli chceš vědět pravdu, nejspíš mě ani nemiluje, ale i kdyby tomu tak bylo, tak já ho milovat nepřestanu!“

„Jsi nechutná.“ Paul se zaářil nesmírně uraženě a já náhle dostala strach, že jsem zašla příliš daleko a skutečně jsem zranila jeho city. Jeho čipy i vodiče byly vrcholně citlivé. Už jsem zažila, jak snadno se dá ublížit Paulovu egu. „Ale jinak máš pravdu. Nemiluje tě. Podle mě to ani neumí. To byl taky důvod, proč mě zkonstruoval. Chtěl, abych všechny ty cerepetičky s dvořením za něho odvedl já. A já to dělám. Tak si to konečně přiznej, Stephanie. Díky mě vypadá mnohem lepší, než je ve skutečnosti. Beze mě je hotová nula.“

„Nula jsi ty bez něho!“ odsekla jsem neomaleně a Paul s sebou škubl, jako bych ho udeřila. V tu chvíli jsem toho sice chtěla nechat, ale nešlo to. Pochopila jsem, že kvůli svému vlastnímu zdravému rozumu s ním musím jednat co nejupřímněji. Byla jsem do něho poblázněná. Měla jsem ho nesmírně ráda. Ještě nikdy jsem nezažila tolik legrace a moc mi na něm záleželo, jenže během dvou posledních dní jsem jsem získala jistotu v tom, nač jsem měla podezření hned od samého začátku: Že ho nemiluju. Milovala jsem

Petera. Bezvýhradně, úplně a z celého srdce. I kdyby to Peter nikdy nepochopil, nemohlo to na mé lásce nic změnit.

„Dotkla ses mých citů, Steph,“ prohlásil Paul, popadl opět vodku a tentokrát si dopřál dlouhý lok přímo z láhve. Zatímco ji stavěl zpátky na stůl, hlasitě říhl. Byla to jedna z těch drobností, které jsem na něm měla ráda.

„Mrzí mě to, Paule, ale musela jsem to říct.“

„Jenže já ti nevěřím a Peter jakbysmet. Dobře ví, že jsi zamilovaná do mě.“

„Proč myslíš?“

„Řekl mi to!“ prohlásil Paul odvážně. „Před odjezdem do San

Franciska mi ještě zavolal.“

„A co všechno ti říkal?“ vyptávala jsem se. Moc by mě zajímalo, o čem mluvili a co všechno si povídali o mně. Představa jejich rozhovoru mě maličko vyváděla z míry. Žádná žena nemůže být ráda, když se oba její milenci baví zrovna o ní.

„Zmínil se pouze o tom, že od jeho návratu jsi v depresi a on že potřebuje zmizet. Podle všeho jsi mu začala být až příliš blízká.

Když byl pryč, moc se mu po tobě stýskalo. Říkal, že když se vrátil, nemohl prostě nepřehlédnout, jak silně po mně teskníš. Je to pravda, viď?“ usmál se na mě vítězoslavně.

„Chyběl jsi mi pokaždé,“ přiznala jsem upřímně. „A trápilo mě pomyšlení, že už tě možná nikdy neuvidím.“

„Proč bys mě neměla vidět?“ Klon se zatvářil zmateně.

„Kdybych se s ním rozešla, tak bych se s tebou mohla jen těžko scházet, nemyslíš? O tom už jsme spolu mluvili, Paule.“

„Ale proč by ses s ním rozcházela, když ho údajně tolik miluješ?“

„Protože on nemiluje mě. A navíc nedokážu hrát tuhle hru donekonečna, myslím tím to spaní s vámi oběma. Není to slušné a navíc to věčné přizpůsobování se je hrozná dřina. V jednu chvíli s tebou skáču ze zdi a snažím se ti zabránit přeskakovat autobusy na Páté Avenue, a chvilku nato se pokouším chovat se s ním co nejslušněji a vyhovět zase jeho potřebám. A ať už jsou jakékoliv, nejsem si jistá, že k nim patřím i já. Když odjížděl do

Kalifornie, taktak že se se mnou vůbec rozloučil.“

„Protože moc dobře ví, že my dva patříme k sobě.“

„Ty patříš do laboratoře, kde tě rozmontují. A já patřím do blázince.“ Mnohem víc jsem však věděla, že patřím k Peterovi.

Navždycky, pokud mi to dovolí. Ale to se v dané chvíli zdálo velmi nepravděpodobné.

„Nechce stát mezi námi,“ tvrdil Paul sebejistě, jako by znal

Petera líp než já a mluvil teď za něho.

„V tom případě je ještě větší cvok než ty.“ Než jsem však stačila ještě něco dodat, děti se vrátily ze svého víkendu u Rogera a

Heleny a potřebovaly si na to požalovat. Mezitím si už stačily na

Paula zvyknout, i na ten jeho exotický způsob oblékání, takže ho v kuchyni zaregistrovaly jenom tak mimochodem a samozřejmě si myslely, že to je Peter.

„Pěkný legíny,“ poznamenala Charlotte, když si z ledničky vyndávala plechovku koly, a dál si stěžovala, jaká je ta Helena mrcha a jak hnusně vypadá s těmi stále rostoucími ňadry, zatímco já ji napomínala, aby se vyjadřovala slušně. Bylo to zbytečné.

Ještě pořád jsem s ní mluvila, když se Paul spiklenecky vytratil se Samem. O půl hodiny později mě málem sklátil infarkt, protože jsem je šla hledat a zjistila jsem, že Paul věnoval Samovi živého leguána. Přinesl ho v jednom ze svých kufrů.

„Ach, kristepane!“ zavřískla jsem. „Co je to?“

„Jmenuje se Iggy!“ hlásil mi Sam pyšně. „Peterovi ho přivezl jeden kamarád až z Venezuely.“ „No, tak že mu vzkazuju, ať ho tam zase honem odveze zpátky. Doma to zvíře mít nemůžeš, Same!“ To už jsem neskrývaně panikařila.

„Ale mamko.“ zvedl ke mně Sam obrovské žadonící oči a nepřestával mě uprošovat.

„Ne! Nikdy!“ Nato jsem se rozzuřeně obrátila k Paulovi. Nejenom že k nám vpadl nepozvaný jako obvykle, a tentokrát i nechtěný, ale navíc s sebou dotáhl i tuhle stvůru! „Můžeš si z něho vyrobit báječné střevíce. Přinejmenším na jeden to vystačí. Tvůj venezuelský kámoš ti zaručeně sežene

ještě jednoho. Dokonce je ani nebudeš muset barvit. Zelení už jsou dostatečně. A ten ten hnus zase schovej do kufru!“ Paul sebral leguána Samovi z hlavy, kde si zvíře hovělo, a Sam nepřestával žadonit. „Na to zapomeňte, a oba dva! Okamžitě zmizí! Nebo vás pošlu do Venezuely spolu s ním! Sbohem, Iggy!“ vyštěkla jsem jedovatě a vrátila jsem se do kuchyně, abych dovařila večeři. Co si proboha s Paulem počnu? S leguánem nebo bez leguána, bylo mi jasné, že tentokrát tady Paula nenechám. Dospěla jsem k jednoznačnému rozhodnutí.

Zrovna jsem míchala špagety, když do kuchyně vkročil Paul s vážným výrazem v obličeji. „Zklamal jsem se v tobě, Steph. Úplně jsi ztratila smysl pro humor.“

„Dospěla jsem. To bys v životě nepochopil. Nejsi opravdový. Můžeš si dovolit být až nadosmrti diblík, ale já ne. Jsem dospělá ženská s dvěma velkými dětmi!“

„Mluvíš navlas jako Peter. Pořád omílá přesně takovéhle žvásty.

To je taky ten důvod, proč všem připadá úděsně nudný.“

„A možná je to ten důvod, proč ho miluju. Kromě toho by nikdy neprovedl takovou hloupost, že by Samovi donesl nestvůru.

Nanejvýš tak zlatou rybičku nebo morče. A třeba i psa, ale ne satanova mazlíčka, nebo jak se ta potvora jmenuje.“

„Je to leguán a je to hotový krasavec. A kde bereš tu jistotu, že by to neudělal? Vždyť ho skoro neznáš!“

„Znám ho dost důvěrně, abych mohla přísahat, že mému synovi by leguána nedal!“

„No dobře, tak promiň, že existuju,“ zabručel Paul, vytáhl láhev sherry, které jsem používala při vaření, a vypil půlku láhve.

„Stihnu se před večeří osprchovat?“

„Nestihneš!“ odsekla jsme neústupně, „a taky tu nemůžeš zůstat na noc.“

„Proč ne?“ Vypadal zklamaně a k tomu dostal škytavku. „Jo, jen tak mimochodem, to sherry je hnusné, měla bys ho radši vyhodit.“

„Tys ho neměl pít.“

„Vodku jsem dorazil a bourbon jsi tu neměla.“

„Netušila jsem, že přijdeš. Peter pije jen martini.“

„Kašlu na to, co pije on. A proč tady nemůžu zůstat?“

„Protože začínám nový život. Mám dojem, že tentokrát byl kvůli tobě fakt rozzlobený. Nechci si pokazit vztah, který je pro mě důležitý, i kdyby tě za mnou poslal on sám.“

„Není na to trochu pozdě? A kromě toho, sama nevěříš, že tě miluje.“ Znělo to velmi zlomyslně. To z něho mluvila ta vodka.

Nebo možná sherry.

„O to přece nejde. Ať už mě miluje nebo ne, já ho miluju a to stačí. Nezapomeň, že tu nemůžeš zůstat přes noc.“

„Ale do laboratoře se vrátit taky nemůžu!“ prohlásil trucovitě.

„Nemám klíče a v neděli tam nikdo není.“

„V tom případě se ubytuj v hotelu Plaza. Máš přece Peterovu kreditku, tak mu to nech připsat na účet.“

„Jenom když se tam ubytuješ se mnou.“

„To pusť z hlavy. A beztak nemám hlídání pro děti,“ vyhrkla jsem roztržitě, protože špagety se začaly připalovat. Zatímco jsem s Paulem diskutovala o leguánovi a místě jeho noclehu, stačila se z nich vyvařit všechna voda.

„V tom případě zůstanu tady,“ sdělil mi nevzrušeně, „dokud se zase nevrátí z Kalifornie.“ „Paule!“ oznámila jsem mu neústupně a podívala jsem se mu zpříma do očí, „smíš tady zůstat na večeři, ale hned potom odejdeš.“

Myslela jsem to vážně. Vtom vběhla do kuchyně Charlotte a zvědavě si nás oba prohlížela. „Kdo je Paul?“ zeptala se, protože to považovala za nějakou naši hru. „A co se stalo s večeří?“

„Spálila jsem ji!“ procedila jsme skrz zaťaté zuby a zabodla jsem do nich vražedný pohled. Pak se přiloudal Sam s leguánem v náruči.

„Okamžitě tu stvůru odnes!“ zavřískla jsem na něho a mrskla jsem hrncem se spálenými špagetami do dřezu. Zachraňovat už nebylo co.

„Nemám tě rád!“ rozkřikl se na mě Sam a vrátil se i s leguánem do svého pokojíku.

„Vážně bys mu měla dovolit, aby si ho nechal,“ ozval se Paul mírně, „hodně to pro něho znamená.“ „Vypadni mi ze života!“ sykla jsem. Zoufale jsem toužila se rozječet nebo rozplakat nebo ho praštit. „Vždyť mi to nedovolíš,“ namítl a usmíval se přitom na Charlotte.

„Tvoje maminka bývá při vaření strašně nervózní, viď? Nechceš, abych ti něco umíchal nebo tak?“ nabídl se ochotně, zatímco jsem z mrazáku vztekle vytahovala koupenou pizzu.

„Ne, děkuju pěkně.“ Paul vytáhl kostky a pustil se s Charlotte do hry, zatímco já dusala po kuchyni a třískala jsem vším, co mi přišlo pod ruku.

Večeři jsme servírovala až v devět hodin a kdovíjak se mi podařilo připálit i tu pizzu.

Po desáté jsem dokončila úklid kuchyně. Sam mezitím usnul ve svém pokojíku a leguána měl pořád ještě u sebe. Když jsem mu šla dát pusu na dobrou noc, zjistila jsem, že stvůra leží vedle něho na polštáři, a honem jsem za sebou zavřela dveře, aby to zvíře neuteklo. Paul ho musí zase odnést. V životě nedovolím, aby si ho

Sam nechal.

„Už spí?“ zeptal se Paul tlumeně, když jsem se vrátila do kuchyně. Zpracovával mou jedinou láhev ginu. Původně jsem ji schovávala pro Petera, ale teď už to najednou bylo úplně jedno.

Peter řekl, že „si spolu promluvíme“, a tahle fráze se bez výjimky rovná umíráčku. Až se vrátí z Kalifornie, tak mi dá nejspíš kopačky, pokud to tím posledním rozhovorem už neudělal. Pravděpodobně nesebral odvahu vpálit mi to otevřeně a jednou provždy. Vzpomněla jsem si, jak byl zamlklý, když jsme se spolu procházeli v zasněženém parku, a taky na jeho pohled, když jsem mu ukázala ten rubínový prsten od Paula.

Nalila jsem si skleničku ginu, přidala do ní trochu toniku a přihodila hrstku ledových kostek. „Myslel jsem, že nepiješ!“ Paula jsem svým počínáním zřejmě šokovala.

„Nepiju, ale řekla bych, že to potřebuju.“

„A co takhle masáž?“

„A co takhle kdybys sbalil svého leguána a vypadl někam do hotelu, a hezky beze mě?“ Za ten jeden večer jsem toho měla tak zrovna dost, dvě spálené večeře, rozpadající se vztah a obrovský ještěr pobíhající v pokoji mého synka, a to už nemluvě o tomhle šílenci, s kterým jsem spávala a kvůli kterému jsem nesjpíš prohrála svůj vztah s Peterem. A přitom Paul nebyl ani člověk. Život se mi rozpadal pod rukama. Celé dva roky jsem si poctivě holila nohy, zřekla jsem se borůvek, a když jsem konečně potkala nejlepšího mužského ve svém životě, podařilo se mi ten vztah zbodat díky románku s Robocopem.

„Mám dojem, že bys měla zajít za doktorem Steinfeldem,“ doporučil mi Paul soucitně, když jsem chvíli usrkávala gin s tonikem.

„Možná bychom tam měli zajít všichni.“ Byla jsem příliš unavená, než abych to téma rozvíjela dál. Toužila jsem výhradně po tom, aby tu seděl Peter místo Paula, rozvalujícího se v kuchyni v nachových legínách. „Nekouše tě ten hadr? Já to na sobě nesnesu.“ Z té jedné skleničky jsem začínala být obstojně namazaná, ale kašlala jsem na to. Beztak můj život ztratil smysl.

Přišla jsem o Petera.

„Jasně že kouše,“ přisvědčil Paul pohodově. Moje zoufalství s ním očividně ani nehnulo. „Za minutku si je sundám.“

„Ale ne tady!“ prohlásila jsem významně a Paul se usmál.

„To se rozumí. Myslel jsem v ložnici.“ Zhroutila jsem se zády na opěradlo židlo a se zavřenýma očima jsem zasténala. Proč jen mi

Peter tohle udělal? Proč nemohl v Paříži sbalit nějakou jinou nic netušící chudinku a trápit svým

klonem ji? Byla jsem zamilovaná do Jekylla a Hydea. Tedy, hlavně do Jekylla, ale ten o mě nestál. A já zaboha nemohla Hydea vytěsnit ze svého života, zpod své kůže, ze své kuchyně. A byla jsem z toho úsilí už vyčerpaná k smrti. „Kde je Charlotte?“ zeptal se s ledabylým zájmem, když se zvedl a protáhl se.

„Už spí.“ Šla si lehnout těsně po Samovi.

„Tak brzy?“

„Nařídila jsem jí, aby si uklidila v pokoji a udělala úkoly. To mívá stejný účinek, jako když jí dáš narkózu. Ztratila vědomí hned nato, co jsem to dořekla.“ Tím se vysvětloval i fakt, proč je v bytě takový klid.

Dopila jsem gin s tonikem a vstala. zadívala jsem se na něho a snažila se vykoumat, jestli mám ještě aspoň chabou naději, že se to dnes večer zbavím, ale nevěřila jsem tomu. Možná bude snazší nechat ho tady prostě přespat, úplně naposledy, a ráno s ním i s jeho leguánem vyrazit dveře. „Dneska bys mohl přespat v pokoji pro hosty,“ navrhla jsem.

Vzdala jsem se, ale ne úplně. Do svého pokoje pro hosty Paula pustím, ale do své postele a do svého srdce ne. Ty patří

Peterovi. Tím jsem si teď byla jistá. Už nikdy se nenechám zviklat k názoru, že miluju Paula. Nemiluju. Ale najednou jsem si vzpomněla, že dětský pokoj je plný vánočních dárků a jejich přestěhování že by mi zabralo celé hodiny. Vršila jsem je tam už celé dny a jinde jsem na ně neměla místo. Ještě nebyly zabalené a já samozřejmě nechtěla, aby je děti viděly. Na postel nebylo pod dárky ani vidět. Ocitla jsem se v pasti. „Právě jsem si vzpomněla. Tam ti není kde ustlat. Můžeš přespat jedině na podlaze v ložnici.“

„To nemůžu,“ odvětil přesvědčivě a já se při těch slovech zhroutila jako po úderu pěstí. Ztrácela jsem muže, jehož jsem milovala, a nebyla jsem schopná zbavit se klona, kterého mi pověsil na krk. „Na podlaze spát nesmím,“ vysvětloval mile. „To totiž škodí mým vodičům. Můžou se pokřivit.“ „Tak k tobě zítra zavolám elektrikáře. Jinou možnost nevidím.“

„Jsi nesmírně dobrosrdečná, Steph.“

„Díky.“ Zhasla jsem světlo, postavila svou sklenku do dřezu a

Paul mě následoval do ložnice. Sotva jsem zavřela dveře, ihned si stáhl rudé strečové legíny. Snažila jsem se nevnímat, jak senzační má nohy. Protože byl vyroběný s maximální přesností a péčí, měl nohy navlas stejně pěkné jako Peter.

Vytratila jsem se do koupelny a vlouzla jsem do dlouhé noční košile, přes kterou jsem si přehodila župan a v pase ho pevně zavázala. Kdybych mohla, spala bych nejradši v lyžařské kombinéze. Byla jsem skálopevně odhodlaná Paulovi odolat.

„Ty jsi tak prochladlá?“ změřil si Paul překvapeně můj úbor.

„Ne, frigidní,“ odvětila jsem prostě a vlezla do postele, zatímco si šel vyčistit zuby. V těchhle věcech byl pořádný, i když mu návštěva u zubaře nehrozila. Zuby měl bílé a dokonalé, byl to porcelánový povlak na nějakém vzácném kovu. Jednou jsem se ho na to zeptala a on mi to podrobně vysvětlil. Neměl ponětí, jaké to je, když člověku vrtají zub. Šťastlivec!

A když se vrátil z koupelny, bylo zhasnuto a já předstírala, že spím. Ležela jsem na boku na jednom kraji postele a stoprocentně jsem spoléhala na to, že Paul přespí na podlaze, což byl pouze další důkaz mého šílenství. Neměl to totiž ani náhodou v úmyslu.

Za pár vteřin jsem cítila, jak si lehá vedle mě. Neviděla jsem sice, zda má na sobě Paulovo pyžamo, ale v duchu jsem se modlila, aby ho měl. Najednou jsem zaslechla škrtnutí sirkou a pochopila jsem, co dělá. Zapaloval svíčku, ale já si netroufla nic namítnout ze strachu, že by poznal, že nespím. Okamžik nato jsem cítila, jak mi něžně pokládá dlaně na ramena a začíná mě masírovat. Ležela jsem tam celá napjatá a nenáviděla jsem ho za to, že je ke mně tak milý. Současně jsem si však uvědomovala, že ke mně není milý bezdůvodně. Přesně jsem věděla, co po mně chce, ale zapřísahala jsem se, že i kdyby mě sebevíc vzrušoval, tak mu nepodlehnu.

Po chvíli jsem si však musela přiznat, že to masírování ramen a hnětení zad na mě působí

neuvěřitelně uklidňujícím dojmem. Po chvilce jsem si navzdory svému odhodlání povzdechla a překulila jsem se na břicho.

„Je to lepší?“ zašeptal do přísvitu svíček. Jeho hlas ve mně jindy vzbouzel pocit smyslného vzrušení a štěstí, ale dnes večer mě pouze rozesmutnil. Znělo to přesně tak, jako by promluvil

Peter.

Přisunul se kousek blíž a začal mi masírovat paže. Ve snaze mu nepodlehnout jsem se celá napjala. „Nepřibližuj se. V kapse županu mám nabitou pistoli!“

„Tak mě zastřel.“

„Definitivně by ti to zničilo vodiče.“

„Podle mě za tu oběť stojíš.“ Ale tentokrát, i když mi jeho hlas a doteky byly příjemné, jsme se nedala zviklat. Nedala jsme se omámit. Neomdlévala jsem rozkoší. Dokázala jsem myslet výhradně na Petera. „Na co myslíš?“ zeptal se mě, zatímco mi dlaněmi zvolna klouzal po zádech a začal mi hníst hýřdě.

„Myslím na něho,“ přiznala jsem se ospale. Z těch jeho rytmických doteků jsem měla hlas komicky zkreslený. „Stýská se mi po něm. Co myslíš, vrátí se ještě?. Tedy, ke mně? . Nejspíš mě upřímně nenávidí.“

„Ale ne, to se pleteš,“ namítl něžně. „Jsem přesvědčený, že tě miluje.“

„To myslíš vážně?“ zeptala jsem se, překulila se na záda a zadívala se mu do tváře. Za celý ten dlouhý večer mi neřekl hezčí věc, ale hned nato jsem pochopila, že to byl jen úskok, abych se k němu obrátila, protože se naklonil a políbil mě. „Nedělej to,“ zašeptala jsem v tom jemném přísvitu svíček, ale moje námitka se utopila v jeho dalším polibku. Ani v tu chvíli jsem nezapomněla na Petera, jenom na sebe, protože mi dlaněmi začal zvolna vjíždět pod noční košili. „Paule. Ne. Já nemůžu.“

„Jenom naposledy. Moc tě prosím. Přísahám, že se pak už nikdy nevrátím.“ Ale tentokrát jsem při té vyhlídce věděla, že mi nebude chybět. Náš čas vypršel.

„Neměli bychom.“ Statečně jsem se snažila odolat, ale nakonec jsem si řekla, že na tom vlastně nezáleží. Už jen jedinkrát, naposledy. Kvůli tomu, to mezi námi bylo. Abych měla na co vzpomínat. Než jsem mu v tom dokázala zabránit, už se se mnou miloval, župan a noční košilka zmizely kdesi na podlaze a já se mu bezvýhradně oddala, i když jsem nezapomněla, že bych neměla.

Těžko jsem však mohla dělat něco jiného, když tělo se mi pod jeho dotekem doslova rozezpívalo. Uvědomila jsem si, že tu píseň si budu pamatovat navěky. Ale co, budu mít aspoň o čem snít, až mě opustí oba, Peter i Paul. Už jenom jedna další vzpomínka na to období šílenství.

A když jsem se mu tak odevzdala, sevřel mě v náruči a já cítila, jak se chystá vznést se do vzduchu a udělat se mnou poslední čtyřnásobné salto. Usmála jsem se, příliš okouzlená, než abych mu v tom bránila. Cítila jsem, jako bychom zůstali ve vzduchu viset celou věčnost, a zrovna když jsme se chystali plavně přistát jako obvykle, pocítila jsem, že udělal jiný pohyb než obvykle, sice lehce, ale dostatečně na to, abychom změnili svou rychlost a směr, a než jsem se stačila vzpamatovat, odrazili jsme se od postele, udeřili se o křeslo a tvrdě přistáli na stole, s rukama a nohama v jednom klubku, vedle ucha se mi ocitlo vlastní chodidlo. Zaslechla jsem náraz a zahlédla, jak se mu hlava zhoupla v děsivém úhlu. Najednou mě napadlo, že ho možná uvidím s odmontovanou hlavou. Zkusila jsem se posadit, ale celou vahou ležel na mně, takže to nešlo. „A kruci, co se stalo?“ vyhekla jsem s obrovskou námahou a snažila se odhadnout, zda mám přelámaná skutečně všechna žebra. „Nestalo se ti nic?“ Byla to zbytečná otázka. Na nás ležela ještě překocená židle a Paul vypadal, jako by se krmil mou noční košilí, takže jeho odpověď zněla naprosto nezřetelně. Stáhla jsem mu noční košili z obličeje a zjistila jsem, že o nohu židle si vyrobil pěkný monokl. „Cos to říkala?“

„Ptala jsem se, jestli se ti nic nestalo.“

„To ještě nevím,“ zazubil se na mě plaše a s bolestným zamžikáním se opřel o loket. „Mám dojem, že jsem se nějak špatně otočil.“

„Možná jsem to zavinila já.“ Taková chyba mi k němu neseděla.

„Nepomohl by ti led?“ Upřímně jsem ho litovala, měla jsem podezření, že kromě vodičů si řádně pohmoždil i svoje sebevědomí.

Každopádně nebyl tak pružný jako dřív. Třeba to zavinila ta vodka. Byl přece zvyklý na bourbon. Šla jsem mu pro trochu ledu a náprstek brandy. Věděla jsem, že čas od času mu chutná. Šampaňské už žádné nezbylo. Usrkl brandy a já mu na zátylek a rameno opatrně přitiskla led. Připadal mi tak málem jako člověk.

„Steph.“ Zatímco jsem ho ošetřovala, upíral na mě zvláštní pohled. Podepřela jsem ho zezadu polštáři. Připadal mi tak sladký a zranitelný. Najednou jsem zpanikařila při představě, jak by se Peter zlobil, kdyby se ukázalo, že jsem ho rozbila.

„Tohle je ale proklatě trapný konec, viď?“ Možná to bylo znamení, že mezi námi skutečně všechno skončilo.

„Musíme to někdy zkusit znovu,“ zašeptal a upíral na mě oči. Po brandy se mu skelně leskly. „To radši ne,“ namítla jsem smutně.

„Proč ne?“ Byl tak zatraceně neodbytný, že se to nedalo vysvětlit jinak než nějakou chybou v počítači.

„Sám víš proč.“

„Kvůli němu.“ Přikývla jsem, nemělo smysl to pořád opakovat. Už jsem to řekla mnohokrát. Než se mě pokusil zabít tám čtyřnásobným saltem. „Za to ti nestojí.“

„A já si myslím, že ano.“ Tím jsem si byla jistá.

„Nezaslouží si tě,“ povzdechl si s toužebným výrazem ve tváři.

„Ale ty taky ne,“ usmála jsem se na něho. „Potřebuješ nějakou pěknou klonici jako jsi ty, se silnými zády a mlepším počítačem.“

„Neublížil jsem ti, Steph?“

„Jsem v pořádku.“ Bez něho to teď bude divný život. Zmocnila se mě nostalgie už při pouhém pomyšlení na budoucnost. Proti své vůli jsem si přiznávala, že mi bude chybět. Kdo jiný bude nosit rudý streč a citrónově zelený atlas, o erotických kalhotkách s levhartím vzorkem ani nemluvě? Už nikdy mi do života nevstoupí nikdo jako on. Ani Peter ne. Ale i když jsem ležela vedle nádherné nahoty jeho klonu, dokázala jsem myslet jedině na

Petera.

„Proč ho vlastně miluješ?“

„Prostě ho miluju. Připadá mi to správné.“

„Vážně?“ Podíval se na mě, podal mi kalíšek s brandy a já si taky usrkla. I při tom maličkém doušku mi bolestně spálilo hrdlo. „Mně to taky připadá správné,“ zašeptal.

„Nezačínej s tím zase,“ napomenula jsem ho a přitom jsem si povšimla, že na oku se mu barví monokl. Na to čtyřnásobné salto si bude nosit památku hezky dlouho.

„Steph,“ ozval se zase, „musím se ti k něčemu přiznat.“

„Copak je to zase?“ Teď už mě nemohlo nic překvapit.

„Já mu vůbec nevolal.“

„Komu? Peterovi? A tos měl?“ Mně se také neozval. Pravděpodobně ležel v objetí Helenina sanfranciského dvojčete.

„Ne, Paulovi.“

„Kterému Paulovi?“ Byla jsem unavená a jeho přiznání mi nepřipadalo zvlášť zajímavé. Ta brandy ho zřejmě začínala zmáhat.

„Ještě pořád leží v laboratoři s odmontovanou hlavou.“

„Kdo tam leží?“ Ale tu mi pozvolna, jak jsme se tak na něj dívala, došel plný význam jeho slov. Ale to byl nesmysl. To prostě nebylo možné. Tohle by nikdy neudělal. „Co mi to proboha říkáš?“ „Vždyť mě slyšíš. Říkám, že já nejsem on. Já jsem já.“ Při tom doznání vypadal jako malý kluk. „Peter?“ zeptala jsem se chraptivě, jako bych ho viděla poprvé, a zčistajasna jsem pochopila důvod

havárie při čtyřnásobném saltu.

V posteli se mnou dnes neležel žádný Paul. Byl to Peter.

Ohromením jsem se až zajíkla. „Petere! Ty nejsi. Nemůžeš. Ale proč bys to dělal?“ Odtáhla jsem se, abych na něho viděla trochu líp, ale bylo vyloučeno, abych ho rozeznala od Paula, lišil se snad jen těmi modřinami.

„Když jsem se vrátil tentokrát, dostal jsem strach, žes zamilovaná do Paula. Chtěl jsem mít jistotu. V Kalifornii se mi po tobě tolik stýskalo. Dokázal jsem myslet jenom na tebe a pak jsme s evrátil a tys vypadala tak smutně! Napadlo mě, že miluješ jeho a o mě nestojíš.“

„A já si zase myslela, že ty nemiluješ mě.“ Ještě pořád jsem byla z toho, co mi udělal, celá zděšená a skoro i navztekaná, ale když on byl tak potlučený, že bylo vyloučeno zlobit se na něho tolik, jak bych správně měla. „Připadal jsi mi tak chladný. Tak odtažitý.“

„Ale já tě vážně miluju. Myslel jsem si však, že chceš být s

Paulem a ne se mnou. Věřil jsem, že o nic jiného nestojíš.“

„To je pravda, jednou nebo dvakrát jsem po tom zatoužila,“ usmála jsem se na něho ostýchavě, „ale nakonec jsem si to v hlavě srovnala. Jeho nepovažuju za skutečného. Tebe ano. Jsi mnohem senzačnější než on.“ A než jsem si to stačila promyslet, předklonila jsem se a políbila jsem ho. Při mém doteku zamžikal přitom bolestí, ale polibek mi oplatil a já nalezla odpověď na všechny svoje otázky.

„Čtyřnásobné salto neumím,“ doznával se Peter žalostně, „a neumím ani pít jako on. Nechápu, jak ho naprogramovali, ale já budu mít zítra pekelnou kocovinu.“

„Zasloužíš si ji!“ ušklíbla jsem se a přitulila jsem se k němu.

Přitáhla jsem k nám přikrývku. Mírně se chvěl. Byl to proklatě těžký večer.

„A ještě spoustu věcí nedokážu dělat jako on,“ přiznával se Peter s paží ovinutou kolem mých ramen.

„Většinu věcí děláš mnohem líp. Na všechnu tu akrobacii jsem už moc stará.“

„Já jsem moc starý, než abych tě ztratil, Steph. Miluju tě.

Nechci o to přijít.“ Přesně tohle jsme před tisíci lety toužila slyšet z Rogerových úst, ale nedočkala jsem se. Celý svůj život jsem čekala jenom na Petera, i když byl maličko blázen.

„A kde je Paul teď?“ zeptala jsem se s náhlou zvědavostí.

Připadalo mi k nevíře, že celý večer to se mnou nebyl on. To oblečení. Ty věci, které říkal. Leguán. Peter působil až hrůzně přesvědčivě.

„Je v laboratoři a tam také zůstane. S odmontovanou hlavou. A po

Vánocích pojedeš do Kalifornie se mnou. Kdykoliv budu mít od nynějška služební cestu, seženeš si pro děti hlídání a pojedeš se mnou.“ Přivinul si mě k sobě ještě těsněji a já se k němu tulila a nevěřila jsem svým uším. To byl hotový sen. Všechno, co mu předcházelo, byla jen ošklivá noční můra.

„Proč jen nás to nenapadlo hned od začátku?“

„Říkal jsem si, že si s ním užiješ víc legrace a že se ti nebude chtít od dětí. To kvůli tobě jsem ho aktivoval. Myslel jsem, že se ti bude líbit.“

„Líbil se mi, ale všechno to začalo být příliš šílené. To si radši obstarám někoho k dětem a budu jezdit s tebou.“

„Nebude dětem vadit, že odjedeš?“

„Už jsou dost velké, aby to čas od času přežily i beze mě.“ Tu jsem si vzpomněla na věc, která mě trápila po celý večer.

Vzhlédla jsem k Peterovi. „Co ten leguán?“

„Považuj ho za poslední dárek od Paula.“

„To musím?“ Nebyla to sice ta nejlepší zpráva celého večera, ale nechtěla jsme zranit jeho city ani zlomit Samovi srdce. Pouze jsem se odmítala smířit s představou, že na to zvíře musím koukat u snídaně, jak mi brejlí do kukuřičných vloček. Možná bychom pro něho mohli sehnat klec nebo mu

pronajmout vlastní byt.

„Časem se ho naučíš mít ráda,“ sliboval mi Peter, sfoukl svíčku a přitáhl si mě ještě blíž. Společně jsme se zachumlali pod přikrývku.

„Když jsi to říkal naposledy, udělal jsi mi ze života blázinec.

Aspoň Paul to udělal.“ Už i pouhá vzpomínka na jeho kousky mi připadala neuvěřitelná, zvlášť když mě Peter držel v náručí.

„Ale tohle mám v plánu teď já sám. Udělat ti ze života blázinec. Možná bychom si ty disko kalhoty ze zlatého lamé měli schovat jako suvenýr,“ poznamenal Peter tiše a usmul mi přímo před očima. Dívala jsem se na něho a žasla jsem, jak se tohle všechno mohlo vůbec seběhnout. Věděla jsem, že to nikdy úplně nepochopím. Pořád jsem si v duchu musela klást otázku, zda to všechno nebyl jen výplod mé fantazie. Připadalo mi to všechno k nevíře. „Miluju tě, Steph. Teď jsem tady,“ šeptl mi ještě a skutečně tu byl, usnul mi v náruči a já se propadla do spánku těsně po jeho boku.byl tady stejně, jako jsme byla já. A teď jsme mu patřila. Nakonec se to všechno zdálo nesmírně prosté. Na zlomeček vteřiny jsem si před usnutím vzpomněla na Paula a věděla jsem, že navzdory všemu se mi po něm nebude stýskat. Už to bylo za námi. Dál jsme ho nepotřebovali. Měli jsme jeden druhého. Navždy. Ode dneška budeme pouze my dva a žádný klon. Jenom Peter a já.