Danielle Steel

Její královská výsost

1

Christiana stála u okna svého pokoje a dívala se ven do deště.

Pozorovala velkého bílého chundelatého psa, který se nadšeně válel v blátě. Občas vzhlédl a zavrtěl ocasem. Pyrenejského horského psa jí otec daroval před osmi lety. Pojmenovala ho Charles a v mnoha ohledech to byl její nejlepší kamarád. Rozesmála se, když se pustil za králíkem, který mu však rychle zmizel. Charles zuřivě zaštěkal, pak se zase zavrtal do bláta a hledal jinou kořist. Léto končilo, ale bylo stále teplo. Christiana se do Vaduzu vrátila v červnu po čtyřech letech strávených v Berkeley. Návrat jí způsobil trochu šok a jen Charles jí situaci ulehčoval. Kromě sestřenic a bratranců v Anglii a Německu a několika známých v různých koutech Evropy byl pes jejím jediným přítelem. Christiana vedla osamělý život. A nedělala si velké naděje, že by se ještě někdy setkala s přáteli z Berkeley.

Když pes zamířil ke stájím, Christiana vyšla z pokoje a vydala se za ním. Popadla jezdecký pršiplášť a gumáky, které používala při úklidu koňských stání, a seběhla po zadním schodišti. Byla ráda, že si jí nikdo nevšiml. Vyrazila za velkým bílým psem a zavolala na něj jménem. Charles na ni skočil, málem ji porazil a zavrtěl ocasem, až se všude rozstříkla voda. Opřel se o ni jednou zabahněnou tlapou, a když se sklonila a pohladila ho, olízl jí tvář a zase odběhl. Za chvíli princezna a pes bok po boku utíkali po stezce pro koně.

Když pes občas odbočil z cestičky, Christiana na něj zavolala, zvíře jen chviličku zaváhalo a pokaždé se zase vrátilo. Charles byl dobře vycvičený, ale déšť ho rozdováděl, a tak pobíhal sem a tam a štěkal. Christianu vycházka také těšila. Asi za hodinku se zastavila, trochu zadýchaná, a pes ztěžka supěl vedle ní. Vzali to pak zkratkou

a zanedlouho se ocitli na stejném místě, odkud vyrazili. Panička i pes si vycházku užili a oba byli patřičně zašpinění a rozčepýření.

Christiana měla dlouhé světlounce blonďaté vlasy přilepené k hlavě, tvář zmáčenou deštěm a řasy slepené. Nelíčila se, leda když musela jít někam, kde se dalo předpokládat, že ji budou fotografovat. Na sobě měla staré džíny, které si přivezla z Berkeley. Jako památku na ztracený život. Na Kalifornské univerzitě si celé čtyři roky užívala každičkou chvilku. Musela tvrdě bojovat, aby si studium prosadila.

Bratr si vybral Oxford a jí otec navrhoval Sorbonnu. Christiana však paličatě trvala na tom, že chce studovat ve Spojených státech, a otec nakonec ustoupil, byť nerad. Pobyt daleko od domova jí poskytl svobodu, kterou si každý den vychutnávala, a jen nerada se vracela.

Chyběli jí přátelé, které si tam našla. Patřili do jiného života. Ona se musela vrátit ke svým povinnostem a dělat, co se od ní očekává, což považovala za těžké břemeno. Vynahrazovaly jí to jen takové okamžiky jako například vycházka se psem do lesa. Jinak si připadala jak odsouzená na doživotí. Neměla nikoho, s kým by si popovídala. Navíc by se stejně považovala za nevděčnici, protože otec na ni byl nesmírně hodný. Vycítil, jak je po návratu ze Států smutná, jenže s tím nemohl nic dělat. Christiana stejně jako on dobře věděla, že dětství a svoboda skončily.

Když došli na konec pěšiny, Charles na svou paničku tázavě pohlédl, jako kdyby se ptal, jestli už opravdu musí domů.

„Já vím,“ pronesla tiše a poplácala ho. „Taky se mi nechce.“ Déšť a mokro jí nevadily stejně jako psovi. Gumový jezdecký plášť ji chránil, holínky měla obalené blátem. Podívala se na Charlese a rozesmála se, protože jen stěží by někdo poznal, že tenhle špinavý hnědý pes je ve skutečnosti bílý.

Charles zavrtěl ocasem. Pomaličku zamířili domů. Christiana doufala, že proklouzne dovnitř zadním vchodem, ovšem dostat do domu Charlese v tomhle stavu bude těžší. Nahoru ho takhle špinavého vzít nemohla. Bude ho muset odvést do kuchyně. Po blátivé procházce potřebuje vykoupat.

Tiše otevřela dveře do kuchyně a snažila se vzbudit co nejméně pozornosti, jenže obrovský zablácený pes se prodral kolem ní, vpadl do místnosti a nadšeně zaštěkal. Z nenápadného příchodu tak rázem

sešlo. Christiana se omluvně zadívala na známé tváře kolem.

Zaměstnanci otcovy kuchyně se k ní vždycky chovali mile. Jako dítě si někdy přála, aby mezi nimi mohla sedět pořád a užívat si přátelskou atmosféru. To byla minulost. Teď s ní už nejednali, jako když ona a její bratr Friedrich byli malí.

O deset let starší bratr nyní cestoval po Asii. Christiana letos v létě oslavila dvacáté třetí narozeniny.

Charles zaštěkal, všechny postříkal blátem a Christiana se ho mamě snažila uklidnit.

„Moc mě to mrzí,“ omlouvala se, zatímco kuchařka Tilda si otřela zacákanou tvář do zástěry, pak zavrtěla hlavou a vlídně se na mladou ženu, kterou znala od narození, usmála. Kývla na jednoho mladíka, aby se o psa postaral. „Je hrozně špinavý,“ upozornila Christiana s pousmáním a nejraději by Charlese vykoupala sama.

Jenže věděla, že jí to nedovolí. Pes smutně vyštěkl, když ho odváděli.

„Klidně ho vykoupu…,“ zkusila to Christiana, ale pes už byl pryč.

„V žádném případě, madam,“ odmítla Tilda, zamračila se a čistým ručníkem jí otřela tvář. Kdyby byla Christiana ještě dítě, vyhubovala by jí a řekla, že vypadá hůř než ten pes. „Dáte si něco k obědu?“ Na jídlo Christiana ani nepomyslela. Zavrtěla hlavou.

„Váš otec je ještě v jídelně. Právě dojedl polévku. Mohla bych vám tam také něco poslat.“ Christiana zaváhala a nakonec přikývla.

Měla ráda společné klidné chvíle, kdy otec nepracoval, což se stávalo zřídka. Obvykle kolem pobíhali zaměstnanci nebo spěchal na nějakou schůzku. Bylo pro něj svátkem, když se mohl najíst v klidu, navíc s Christianou. Z Berkeley se vrátila jen kvůli němu. Ačkoli by byla ráda pokračovala ve studiu ve Spojených státech, neodvážila se to navrhnout. Věděla, že odpověď by zněla ne. Otec ji chtěl mít doma. Christiana si uvědomovala, že na ní leží dvojnásobná zodpovědnost, i za bratra. Kdyby byl Friedrich ochoten převzít část povinností na svá bedra, hodně by se jí ulevilo. Ale neměla naději.

Pověsila pršiplášť na věšák u kuchyně a zula si holínky, očividně menší než ostatní páry bot. Christiana byla malá. Když si obula boty na nízkém podpatku, dobíral si ji bratr, že vypadá jak holčička, obzvlášť s těmi dlouhými světlými vlasy. Měla drobné ruce, dokonalou, rozhodně ne dětskou postavu a byla velmi štíhlá. Lidé

říkali, že se podobá matce, ale zdědila něco i po otci, který byl také světlovlasý. On i Christianin bratr ovšem měřili skoro metr devadesát. Matka zemřela, když bylo Christianě pět a Friedrichovi patnáct. Otec se už neoženil. Christiana se stala paní domu a při významných událostech či večeřích hrála roli hostitelky. Nijak ji to nebavilo, ale pro otce to dělala ráda. Vždycky si byli velice blízcí.

Otec dobře chápal, jak pro ni bylo těžké vyrůstat bez matky.

A navzdory spoustě povinností se ze všech sil snažil, aby jí byl matkou i otcem zároveň, což občas nebývalo snadné.

Christiana v džínách, svetru a bosa vyběhla po zadním schodišti.

Do přípravny jídel dorazila trochu zadýchaná, pokývla přítomným a tiše vklouzla do jídelny. Otec seděl u stolu sám, studoval stoh papírů s brýlemi na nose a tvářil se vážně. Neslyšel dceru vejít. Když se potichu usadila na židli vedle něj, vzhlédl a usmál se. Měl radost, že ji vidí, jako vždy.

„Copak jsi prováděla, Cricky?“ zeptal se. Tak jí říkal odmalička.

Když se naklonila a políbila ho, pohladil ji po vlasech a všiml si, že jsou mokré. „Snad jsi v tomhle počasí nejezdila na koni?“ Dělal si o ni mnohem větší starost než o Friedricha. Připadala mu tak křehká.

Od té doby, co mu před osmnácti lety na rakovinu zemřela žena, vnímal dceru jako drahocenný dar. Tolik se podobala své matce.

Když se s budoucí manželkou brali, bylo jí právě tolik jako nyní Christianě. Pocházela z Francie, napůl z bourbonského a napůl orleánského rodu, dvou královských rodin, které ovládaly Francii před Francouzskou revolucí. Christiana tak získala královský původ po obou rodičích. Otcovi předkové byli hlavně Němci, ale měl bratrance a sestřenice v Anglii. Jeho rodným jazykem byla němčina, s manželkou však mluvil francouzský, stejně jako ona s dětmi. Když zemřela, rozhodl se i on s dětmi na její památku hovořit francouzský.

Tomuto jazyku dávala Christiana přednost, třebaže uměla i německy, italsky, Španělsky a anglicky. Angličtinu si hodně vylepšila v Kalifornii, takže nyní mluvila plynně.

„V dešti bys jezdit neměla,“ huboval ji jemně. „Dostaneš rýmu, nebo i něco horšího.“ Obával se, aby neonemocněla, obzvlášť po smrti své ženy, i když si uvědomoval, že to přehání.

1

„Nejezdila jsem,“ vysvětlovala Christiana, „jen jsem se byla

proběhnout se psem.“ Mezitím před ni postavili polévku v krásném, dvě stě let starém talíři z limogeského porcelánu. Servis patříval francouzské babičce, ale Christiana věděla, že mají stejně pěkný porcelán i po otcových předcích. „Máš dneska hodně práce, tati?“

zeptala se a otec přikývl, odsunul papíry a povzdechl si.

„Ne víc než jindy. Ve světě je potřeba řešit tolik problémů.

A všechny jsou složité. Dnes už není nic jednoduché.“ Otec byl známý svým zájmem o humanitární problematiku. Christiana ho obdivovala. Všichni, kdo ho znali, si ho vážili. Byl čestný a statečný a svým dětem šel příkladem. Christiana se od něj hodně naučila, zatímco Freddy otcovým moudrým radám nevěnoval takovou pozornost. Christiana viděla, jak se otec v synovi zklamal, a domnívala se, že mu to musí vynahradit. Kromě toho se vždycky zajímala o otcovy plány, obzvláště o ty, které se týkaly obyvatel rozvojového světa. Několikrát pracovala jako dobrovolnice v chudších oblastech Evropy a moc ji to těšilo.

Otec jí popisoval své nejnovější iniciativy, ona mu se zájmem naslouchala a občas něco podotkla. Měla rozumné názory a otec to vždy uznával. Kéž by i jeho syn měl takový rozum a nadšení. Také si uvědomoval, že Christiana má pocit, že po návratu domů jen marní čas. Nedávno jí navrhl, aby studovala v Paříži právo nebo politické vědy. Jednak by se tím zaměstnala a jednak z Francie bylo blízko domů. Měla tam příbuzné z matčiny strany, mohla by bydlet u nich a často jezdit za ním. Christiana o tom uvažovala, ale raději by dělala něco užitečnějšího, čím by pomáhala potřebným. Freddy studoval v Oxfordu a získal magisterský titul na Harvardu, což mu ovšem vzhledem k životu, jaký vedl, nebylo k ničemu. Otec by Christianě dovolil studovat i něco jiného, kdyby chtěla. Domníval se však, že politické vědy či právo by jí vyhovovaly nejlépe.

Jakmile dopili kávu, vstoupil do jídelny s omluvným výrazem otcův tajemník a usmál se na Christianu. Považovala ho téměř za strýčka, znala ho celý svůj život. Jako většina lidí pro knížete pracoval dlouhá léta.

„Omlouvám se, že vyrušuji, Vaše Jasnosti,“ spustil starší muž opatrně. „Za dvacet minut máte schůzku s ministrem financí. Možná

byste si předtím chtěl prostudovat nejnovější údaje o vývoji švýcarské měny. A v půl čtvrté přijde náš velvyslanec u OSN.“

Christianě bylo jasné, že otec má co dělat až do večera a pak se bude muset s největší pravděpodobností zúčastnit nějaké oficiální akce.

Pokud ji požádal, chodívala s ním. Jinak raději zůstala doma nebo se na podobných událostech ukázala jen krátce. Ve Vaduzu nepřicházelo v úvahu, že by si někam neformálně vyrazila s přáteli jako v Berkeley. Tady ji čekaly povinnosti, zodpovědnost a práce.

„Děkuji, Wilhelme. Za pár minut budu dole,“ tiše odpověděl otec.

Tajemník se oběma uklonil a mlčky vyšel z místnosti. Christiana se za ním s bradou v dlaních okamžik dívala a povzdechla si. Když na ni otec pohlédl, připadala mu nějak ustaraná. Byla tak hezká a milá. Uvědomoval si, že oficiální povinnosti ji tíží, přesně jak se obával. S takovým břemenem a zodpovědností se třiadvacetiletá dívka nevyrovnávala snadno. Nevyhnutelná omezení ji rozčilovala tak jako jeho v jejím věku.

„Neunavuje tě někdy práce, tati? Já se na tebe jen dívám a jsem z toho vyčerpaná.“ Jeho pracovní doba se zdála neomezená, třebaže si nikdy nestěžoval. Smysl pro povinnost měl vrozený.

„Baví mě to,“ přiznal upřímně, „ovšem v tvém věku se mi to nelíbilo.“ Vždycky s ní jednal na rovinu. „Nejdřív jsem své povinnosti nenáviděl. Vzpomínám si, jak jsem řekl svému otci, že si připadám jako ve vězení, a jeho to vyděsilo. Člověk potřebuje čas.

I ty k tomu dospěješ, miláčku.“ Ani jeden z nich neměl pochopitelně na vybranou. A Christiana s tím podobně jako otec byla smířená.

Kníže Hans Josef vládl Lichtenštejnskému knížectví, území o rozloze 160 čtverečních kilometrů s třiatřiceti tisíci obyvatel, které na jedné straně hraničilo s Rakouskem a na druhé se Švýcarskem.

Knížectví si udržovalo nezávislost a od druhé světové války i neutralitu. To umožňovalo knížeti poskytovat pomoc utlačovaným a trpícím na celém světě. Z otcovy práce Christianu nejvíc zaujaly právě jeho humanitární iniciativy. Politikou se nezabývala. Freddyho nezajímalo ani jedno, ani druhé, ačkoli jako následník jednoho dne nastoupí na otcův trůn. Christiana by sice v jiných evropských zemích zaujímala třetí místo v následnické linii, avšak v Lichtenštejnsku ženy vládnout nesměly, takže i kdyby bratr

nepřijal titul, nemohla by zemi řídit. A ani po tom nijak netoužila, třebaže otec o ní hrdě prohlašoval, že by to zvládla mnohem lépe než Freddy. Christiana bratrovi nezáviděla post, jejž jednou po otci zdědí. Měla spoustu problémů s tím, aby se smířila s vlastní rolí.

Uvědomovala si, že po návratu z Berkeley bude žít stále jen tady, plnit povinnosti a dělat to, co se od ní očekává. Neexistovala jiná volba, jiná šance. Připadala si jako čistokrevný závodní kůň, který běží jediný závod.

„Někdy nenávidím, co dělám,“ přiznala, což nebyla pro jejího otce žádná novinka. Neměl čas ji přesvědčovat, protože ho čekala schůzka s ministrem, avšak nešťastný výraz v dceřiných očích ho hluboce zasáhl. „Nedělám vůbec nic užitečného, tati. Sám říkáš, co je ve světě problémů, tak proč mám sedět tady, navštěvovat sirotčince a otvírat nemocnice, když bych mohla někde jinde prospět víc?“

Znělo to smutně a vyčítavě. Kníže ji pohladil po ruce.

„Tvoje práce je důležitá. Pomáháš mi. Nemám na všechno čas.

Pro naše obyvatele hodně znamená, když tě vidí ve své blízkosti.

Kdyby byla tvoje matka naživu, dělala by totéž.“

„Ona si to sama vybrala,“ namítla Christiana. „Věděla, do čeho jde, když si tě vzala. Chtěla to dělat. Já mám ale pocit, že jen marním čas.“ Oba si však uvědomovali, že pokud Christiana poslechne otcovo přání, nakonec se provdá za někoho podobného, a bude-li to následník trůnu, tahle průprava se jí hodí. Existovala sice možnost, že si vezme někoho méně urozeného, ale byla málo pravděpodobná.

Otec by to ze zásady nedovolil. Z matčiny strany pocházela z královských rodů. Otcova matka byla také Její královská Výsost.

Lichtenštejnský kníže používal titul Jeho Jasnost. Christiana mohla být obojí, ale oficiální titul zněl Její Jasnost. Byli příbuzní s Windsory, a tudíž anglickou královnou, do rodiny knížete Hanse Josefa patřili příslušníci rodu Habsburků, Hohenlohů a Thum-Taxisů.

Knížectví vázalo úzké spojenectví s Rakouskem a Švýcarskem, i když tam neměli monarchie. Všichni příbuzní i předkové byli královského rodu. Liž jako malou ji otec upozornil, že i provdat se musí za někoho z jejich světa. A ji nenapadlo, že by to mohlo být jinak.

Královský původ neovlivňoval její život snad jen v době, kdy studovala v Kalifornii. Bydlela v bytě v Berkeley pod dohledem dvou osobních strážců, jedné ženy a jednoho muže. Pravdu znaly jen dvě nejbližší přítelkyně a vedení univerzity. Většina lidí, s nimiž se tam stýkala, netušila, kdo Christiana je, a to jí vyhovovalo. Pod rouškou vzácné anonymity jen kvetla. V Kalifornii se z ní stala „skoro“ normální studentka. Skoro. Se dvěma bodyguardy a knížecím otcem. Když se jí ptali, co dělá její otec, mlžila. Nakonec si nacvičila verzi, že se zabývá lidskými právy, public relations nebo politikou, což v podstatě byla pravda. Titul nikdy nepoužila. Pár lidí, s nimiž se seznámila, vědělo, kde Lichtenštejnsko leží. Nikomu neprozradila, že bydlí ve vaduzském zámku, který postavili ve čtrnáctém století a v šestnáctém přestavěli. Milovala svou nezávislost. Teď bylo všechno jinak. Ve Vaduzu se z ní opět stala Její Jasnost a musela snášet vše, co její postavení obnášelo. Roli princezny považovala za prokletí.

„Nechtěla bys se mnou jít na schůzku s naším velvyslancem u Organizace spojených národů?“ navrhl otec ve snaze ji rozptýlit.

Christiana si povzdychla a zavrtěla hlavou. Kníže vstal od stolu a ona udělala totéž.

„Nemůžu, přestřihávám pásku v nějaké nemocnici. Vážně by mě zajímalo, k čemu nám je tolik nemocnic.“ Smutně se usmála. „Mám ten dojem, že střihám pásky každý den.“ To samozřejmě přeháněla, ale někdy opravdu měla takový pocit.

„Jsem si jistý, že si velmi váží toho, když tam přijdeš,“

přesvědčoval ji otec a Christiana věděla, že má pravdu. Jen si přála, aby mohla dělat něco užitečnějšího, pomáhat lidem, ulehčovat jim život něčím konkrétním než jen svou přítomností v hezkém klobouku, kostýmu od Chanela a s matčinými šperky. Korunka, kterou měla na hlavě matka při korunovaci, byla uložená. Kníže dceři vždy sliboval, že si ji nasadí ve svůj svatební den. A Christianu pěkně vyděsilo, když si ji jednou ozkoušela a zjistila, jak je těžká.

Stejně jako zodpovědnost, jež s ní kráčí ruku v ruce. „A nechtěla bys se mnou jít na večeři na počest velvyslance?“ zeptal se kníže, zatímco si skládal listiny.

„Potřebuješ, abych s tebou šla?“ otázala se Christiana zdvořile.

Pokud by si to přál, bez reptání půjde.

„Vlastně ne. Jen kdybys sama chtěla. Je to zajímavý člověk.“

„O tom nepochybuju, tati, ale radši si nechám džíny a půjdu si nahoru číst.“

„Nebo hrát s počítačem,“ dobíral si ji. Christiana ráda psala e-maily přátelům do Spojených států. Zatím komunikovali často, avšak přátelství časem nevyhnutelně vyprchá. Její život se prostě ubíral jiným směrem než jejich. Jako moderní princezna a energická mladá žena občas vnímala svou situaci jako okovy. Freddy na tom byl stejně. Choval se v uplynulých patnácti letech trochu jako playboy, často se objevoval na stránkách bulvárních plátků, přátelil se s herečkami a modelkami napříč Evropou, občas došlo i na příslušnice aristokracie. Proto nyní pobýval v Asii, aby zmizel z očí veřejnosti i tisku. Otec mu to navrhl. Blížila se doba, kdy se bude muset usadit. Od dcery knížete se tolik neočekávalo, protože nezdědí trůn. Přesto si Hans Josef uvědomoval, že se princezna nudí.

Lichtenštejnsko bylo malá země a Vaduz nevelké město. Nedávno dceru vybídl, aby jela do Londýna navštívit sestřenice, bratrance a přátele. Tady si moc zábavy neužila.

„Zastavím se před večeří,“ slíbil otec a políbil ji do vlasů. Ještě je měla vlhké. Vzhlédla k němu obrovskýma modrýma očima, jejichž smutný výraz mu přímo trhal srdce.

„Tati, chci dělat něco jiného. Proč nemůžu někam odjet jako Freddy?“ Žadonila jako kterákoli jiná dívka snažící se získat souhlas s něčím, co otec neschvaluje.

„Protože chci, abys byla se mnou. Moc by se mi po tobě stýskalo.“ Knížeti zajiskřilo v očích. Dokud žila kněžna, byl na vrcholu sil. Po smrti Christianiny matky se v jeho životě neobjevila žádná žena, ačkoli pár jich o to usilovalo. Hans Josef zasvětil svůj život rodině a práci. Doslova se obětoval. Christiana věděla, že od ní očekává totéž. „Pokud jde o tvého bratra“ – usmál se na dceru – „občas je velkou úlevou, že někam odjede. Víš přece, jak je nesnesitelný.“ Christiana se nahlas zasmála. Freddy měl dar dostávat se do problémů a nechat se při tom přistihnout novináři. Když studoval v Oxfordu, měl knížecí tiskový mluvčí co dělat, aby kryl

jeho eskapády. I ve třiatřiceti zůstával žhavým námětem pro tisk.

Christiana se v novinách objevovala jen v souvislosti se státními záležitostmi.

V časopise People za celou dobu, kdy studovala, vyšla jediná fotografie, když vyrazila se svou sestřenicí z britské královské rodiny na fotbal, pár fotografií otiskly Harpeťs Bazaar a Vogue a jeden moc hezký snímek v plesové róbě uveřejnil časopis Town and Country u článku o nejmladších příslušnících královských rodů. Christiana se k otcově radosti držela zpátky. Freddy byl ovšem docela jiný případ.

Kníže Hans Josef ale často zdůrazňoval, že je to kluk. Přesto ho důrazně varoval, že až se vrátí z Asie, bude se skandály a ztřeštěnostmi konec. Jinak mu otec zastaví přísun kapesného.

Freddy pochopil a slíbil, že se bude po návratu chovat slušně. Nijak však zpátky nespěchal.

„Večer se uvidíme, zlatíčko,“ připomněl jí otec, objal ji a vyšel z jídelny.

Christiana odešla do svých pokojů ve druhém patře královského zámku. Měla krásnou velikou ložnici, šatnu, útulný obývací pokoj a pracovnu. Čekala na ni její sekretářka. Charles ležel na podlaze.

Vykoupali ho a vykartáčovali a už nepřipomínal toho psa, s nímž ráno pobíhala po lese. Tvářil se zaraženě. Nenáviděl koupání.

Christiana se na něj usmála. Měla pocit, že se psem toho má mnohem víc společného než s kýmkoli jiným v zámku, či dokonce v celé zemi. Nesnášela, když ji obskakovali a postrkovali s ní, stejně jako pes. Mnohem šťastnější byla, když spolu po ránu běhali venku, mokří a zablácení. Poplácala ho a posadila se ke stolu. Sekretářka vzhlédla, usmála se na ni a podala jí nenáviděný program. Sylvie de Maréchale pocházela ze Ženevy, bylo jí kolem padesáti let, děti odrostly a odešly z domova. Dvě žily ve Spojených státech, další v Londýně, jedno v Paříži. Starala se o všechny Christianiny záležitosti už šest let. Když se princezna vrátila domů, mnohem víc ji práce těšila. Chovala se vřele a mateřsky a Christiana si jí mohla postěžovat na nudný život.

„Dnes ve tři hodiny otevíráte jednu dětskou nemocnici, Vaše Jasnosti, a ve čtyři navštívíte domov důchodců. Tam by vás měla čekat jenom kratičká zastávka. Ani na jednom místě nemusíte

pronést proslov. Jen pár slov obdivu a díků. Děti v nemocnici vám věnují kytici.“ Měla seznam těch, kdo ji budou doprovázet, a jména tří dětí, které vybrali, aby jí předaly květiny. Všechno vždy dokonale zorganizovala a Christianě podala podrobné informace. Když to bylo nutné, jela s ní. Doma jí pomáhala zařizovat menší večeře pro důležité hosty, o něž ji požádal otec, nebo větší hostiny pro hlavy států. Po celé roky pečlivě udržovala svoji domácnost a učila Christianu, jak má vést tu svou, do nejmenších podrobností. Dávala jasné pokyny, měla vybraný vkus a oplývala bezmeznou laskavostí vůči své mladé zaměstnavatelce. Navíc měla jemný smysl pro humor, kterým Christianě vylepšovala náladu, když se na ni povinnosti hrnuly. „Zítra otevíráte knihovnu,“ připomněla dále.

Dobře věděla, jak Christianu tyhle záležitosti unavují už po třech měsících po návratu. „Tam budete muset promluvit,“ upozornila.

Christiana si vzpomněla na rozhovor s otcem a zatvářila se zadumaně. Ještě nevěděla kam, ale chtěla pryč. Třeba až se vrátí Freddy, nebude se otec cítit tak osamělý. Těžce nesl, když odjela.

Miloval své děti a byl s nimi rád, a kníže ne kníže, rodina mu přinášela největší radost, stejně jako manželství. Svou ženu velmi postrádal. „Chcete, abych vám něco sepsala?“ nabídla se Sylvie.

Občas to dělávala. Ale Christiana zavrtěla hlavou.

„Zvládnu to. Napíšu to dneska večer.“ Připomínalo jí to domácí úkoly z doby studií. Pořád se jí stýskalo.

„Připravím podrobnosti o nové knihovně a dám vám je na stůl.“

Vtom Sylvie pohlédla na hodinky. „Měla byste se obléknout. Za třicet minut musíte vyrazit. Potřebujete ode mne ještě něco?“

Christiana zavrtěla hlavou. Věděla, že Sylvie tím myslela šperky, ale ona nosila jen perly po matce a náušnice, které jí daroval kníže. Měla je ráda a otce vždycky potěšilo, když na ní matčiny klenoty uviděl.

Pokývla Sylvii a šla se převléknout. Charles vstal a vydal se za ní.

Za půl hodiny se zas objevila v kanceláři ve světle modrém kostýmu od Chanela, v ruce nesla malou černou koženou kabelku, kterou jí otec koupil v Paříži, na nohách měla černé lodičky, kolem krku matčin perlový náhrdelník a v uších náušnice. V kapse kostýmu měla zastrčené bílé kožené rukavičky.

Vypadala mladistvě a elegantně, s dlouhými světlými vlasy staženými do ohonu. Před nemocnicí vystoupila z mercedesu, chovala se bezchybně, srdečně se pozdravila s představiteli nemocnice. Pronesla pár slov, poděkovala a ocenila jejich práci.

Popovídala si a potřásla rukama se všemi, kdo čekali na schodišti u vchodu. Vzdychali, jak jí to sluší, jak vypadá mladě a svěže.

Pokaždé, když někde zastupovala otce, vynaložila Christiana značné úsilí, aby zanechala dobrý dojem. Když odjížděla, všichni jí mávali, ona také mávala a na rukou měla ty dokonalé bílé rukavičky.

Návštěva v nemocnici proběhla úspěšně.

Cestou k domovu důchodců si na chviličku opřela hlavu o sedadlo a vzpomínala na tváře dětí, které před chvílí líbala. Od června už políbila stovky podobných. Jen těžko se smiřovala s tím, že po zbytek života nebude dělat nic jiného – přestřihovat pásky, otvírat nemocnice a knihovny a domovy důchodců, líbat děti a staré paní, potřásat si rukama s desítkami lidí, pak odjíždět a mávat.

Neznamenalo to, že je nevděčná či že si neváží svého otce, ale nenáviděla každičkou vteřinu.

Dobře věděla, jaké má v mnoha ohledech velké štěstí. Avšak představa, jak jalový život ji čeká v příštích letech, na ni působila depresivně. Když zastavili před domovem důchodců, měla zavřené oči, a když bodyguard, který ji doprovázel, otevřel dveře, spatřil na jejích tvářích slzy. Christiana se usmála na něj i na lidi, kteří ji s nadšením očekávali, a otřela si slzy rukou v bílé kožené rukavici.

2

Kníže Hans Josef přišel za Christianou po večeři pořádané na počest lichtenštejnského velvyslance u OSN. Slavnost probíhala v zámecké jídelně, a ačkoli by ji otec rád uvítal, Christiana nikomu nechyběla. Požádal jednu dávnou přítelkyni, aby mu pomohla plnit hostitelské povinnosti. Chodili spolu před lety do školy. Byla vdova a kníže ji bral jako sestru. Dlouho se s rodinou přátelila a šla za kmotru Freddymu. Rakouská baronka se snažila udržovat konverzaci v plném proudu, což při podobných oficiálních událostech někdy nebývalo snadné.

Dveře do dceřiných pokojů byly otevřené. Christiana ležela na zemi v obývacím pokoji, objímala svého psa a místností naplno duněla hudební nahrávka, kterou si dovezla z Ameriky. Zdálo se, že pes navzdory hluku spí. Kníže tiše vstoupil. Christiana vzhlédla a usmála se, když si ho všimla.

„Tak co večeře?“ vyzvídala. Knížeti to ve smokinku slušelo.

Christiana byla na svého pohledného tatínka vždycky pyšná.

Dokonale odpovídal představám o krásném princi, kromě toho byl i moudrý a laskavý a nade vše miloval její matku.

„S tebou by byla zajímavější, miláčku, ale tobě by, obávám se, připadala velmi nudná.“ Na tom se shodli. Christianě stačily ty dvě oficiální události odpoledne, v nemocnici a domově pro přestárlé.

„Co budeš dělat zítra?“

„Otvírám knihovnu a potom budu v jednom dětském domově číst knihy slepým dětem.“

„To je pěkné.“ Christiana na něj pohlédla, ale nic neřekla. Život před ní ležel jako nekonečně bezútěšná a téměř nesnesitelná cesta.

Ani jeden z nich netušil, jak těžce se po návratu bude přizpůsobovat.

Kníže litoval, že jí dovolil, aby studovala v Kalifornii. Možná měl pravdu Freddy. Vždycky tvrdil, že to je špatný nápad. Sám se sice choval hrozně, ale vůči sestře projevoval ochranářské sklony. Dobře si uvědomoval, jak jí volnost zachutná. A přesně tak to dopadlo. Už nestála o život, pro který se narodila. Když se na ni kníže díval, viděl před sebou obyčejnou dívku, která si pouští nahlas muziku. Jenže oba věděli, že není obyčejná. Hans Josef mohl jen doufat, že dcera co nejdříve zapomene na opojnou příchuť svobody, jíž propadla ve Spojených státech. To by byla záchrana. V opačném případě bude nešťastná. Možná až do konce života.

„Nechtěla bys se mnou jet v pátek do Vídně na balet?“ navrhl ve snaze přijít s něčím, co by ji pobavilo. Lichtenštejny poutaly těsné vazby jak ke Švýcarsku, tak k Rakousku a kníže často jezdíval do Vídně na operu či baletní představení. Až do začátku druhé světové války žili Lichtenštejnové ve Vídni. Když nacisté v roce 1938

obsadili Rakousko, otec Hanse Josefa se s rodinou přestěhoval zpátky do hlavního města Lichtenštejnského knížectví. Od té doby tady zůstali.

„To by mohla být zábava,“ souhlasila Christiana. Oceňovala, jak se otec snaží zpříjemnit jí život. Ale třebaže ji velice miloval, měl svázané ruce. Mohl jí situaci jen trochu ulehčit. Ostatním se jejich život snad jevil jako pohádka, avšak Christiana vlastně byla tím příslovečným ptáčkem ve zlaté kleci. A její otec si začínal připadat jak věznitel. Neznal žádné jednoduché řešení. Pomohlo by, kdyby se vrátil bratr z Japonska, jenže Freddyho přítomnost doma vždycky přinášela jiné problémy. Bez mladého prince panoval na zámku klid.

K velké otcově úlevě nemuseli řešit žádné skandály.

Pak dostal Hans Josef jiný nápad. „Co kdyby sis příští týden vyrazila do Londýna za sestřenicí Viktorií?“ Změna prostředí by možná pomohla. Mladá markýza, příbuzná královny, byla stejně stará jako Christiana. Užívala si život plnými doušky a nedávno se zasnoubila s dánským princem. Christiana se rozzářila, jakmile otec návrh vyslovil.

„To by bylo skvělé, tati. Nevadilo by ti to?“

„Vůbec ne,“ usmál se kníže. „Hned ráno pověřím sekretářku, aby cestu zařídila.“ Christiana hned vyskočila a vrhla se otci kolem krku, zatímco Charles zavrčel, převrátil se a zavrtěl ocasem. „Zůstaň tam, jak dlouho budeš chtít.“ Nebál se, že by dcera v Londýně něco prováděla. Christiana se chovala vždycky vhodně a uvědomovala si zodpovědnost plynoucí z jejího postavení. V Berkeley museli dva oddaní bodyguardi za celé čtyři roky zamést pod koberec snad jeden či dva incidenty. Nešlo o nic vážného. Jako jiné dívky v jejím věku i královská dcera prožila pár krátkých románků či to jednou dvakrát přehnala s pitím vína, ale nikdy nevzbudila pozornost médií.

Otec ji políbil na dobrou noc a Christiana si zase lehla na zem, ještě chvíli poslouchala hudbu, potom vstala, a než si šla lehnout do postele, podívala se na e-maily. Dostala dva od kamarádek ze školy.

Chtěly vědět, jak si žije princezna. Rády ji tím zlobily. Vyhledaly si na internetu stránky Lichtenštejnského knížectví a překvapilo je, v jak výstavném zámku žije. Něco takového si nedovedly ani představit.

V pátek ráno odjeli s otcem do Vídně. Čekala je šestihodinová cesta přes Alpy do bývalého sídla Lichtenštejnů, vídeňského paláce.

Byl krásný a na rozdíl od jejich hlavního sídla, vaduzského zámku, částečně přístupný veřejnosti. Prostory, v nichž budou ona a kníže ubytovaní, byly přísně střežené. Pokoje se honosily luxusním zařízením. Princezna obývala velkou ložnici s obrovskou postelí s nebesy, všude zrcadla a zlato, na podlaze drahocenný aubussonský koberec. Připadala si skoro jako v muzeu. Nad hlavou jí visel velký lustr se svícemi.

Místní služebnictvo znala odmalička. S oblékáním jí pomáhala postarší komorná, která sloužila už její matce před dvaceti lety, jiná žena jí přichystala koupel a přinesla něco k jídlu. Přesně v osm hodin se Christiana vydala za otcem v černých koktejlových šatech od Chanela, které si koupila před rokem v Paříži. V uších měla malé diamantové náušnice, kolem krku matčin perlový náhrdelník a na pravé ruce prstýnek s rodovým erbem, který nosila stále jako jediný důkaz toho, že pochází z královského rodu. Pokud jste se nevyznali v erbech, neudělal na vás prsten větší dojem než jakýkoli jiný.

Rodový znak byl vyryt do zlatého oválku. Christiana neměla potřebu

stavět na odiv, kdo je. V Lichtenštejnsku a Rakousku ji všichni znali, stejně jako jinde v Evropě. Byla velmi hezká, a kdekoli se objevila, přilákala fotografy, byť se jim snažila vyhýbat. Od té doby, co se vrátila ze studií nadobro, se na ni tisk zaměřil. Novináře vábila i tím, že se chovala nenápadně a zdrženlivě.

„Moc ti to sluší, Cricky,“ ocenil láskyplně otec, když mu pomáhala s manžetovými knoflíčky, zatímco jeho komorník postával opodál. Ráda se o otce starala a kníže to vítal. Připomínalo mu to dobu, kdy ještě žila jeho žena. Usmál se na dceru. Jen otec, Freddy a sestřenice s bratranci jí říkali Cricky. „Vypadáš tak dospěle,“ dodal a hrdě se usmíval.

„Jsem dospělá, tati,“ smála se Christiana. Vždycky působila na svůj věk mladě, protože byla tak malá a drobná. V džínách a tričku na dvacet tři nevypadala. Avšak v elegantních černých šatech s bílou norkovou pláštěnkou mnohem spíš připomínala zmenšeninu modelky. Měla dokonale tvarovanou postavu a pohybovala se s grácií.

„Já vím, má drahá, jenže jen nerad si to připouštím. Pro mě budeš vždycky dítě.“

„Mám dojem, že Freddy je na tom stejně. Jedná se mnou, jako kdyby mi bylo pět.“

„V našich očích ti tolik je.“ Kníže Hans Josef byl stejný jako všichni otcové, obzvlášť když musel plnit roli otce i matky zároveň.

Obě děti uznávaly, že odvedl slušnou práci a nikdy je nezklamal.

Dokázal se vypořádat s povinnostmi vůči zemi i s těmi otcovskými s láskou, trpělivostí a moudrostí. Díky tomu si byli všichni tři velmi blízcí. A přestože se Freddy po většinu času choval nezodpovědně, otce i sestru hluboce miloval.

Christiana s bratrem tento týden mluvila. Stále pobýval v Tokiu a měl se dobře. Navštěvoval chrámy, muzea, svatyně a skvělé, byť velmi drahé, noční kluby a restaurace. Prvních několik týdnů byl Freddy hostem korunního prince, ale protože z toho plynula spousta omezení, nyní cestoval na vlastní pěst, pochopitelně s tajemníky, komorníkem a bodyguardy. Tolik lidí na něj muselo dohlížet. Bratr Christianě prozradil, že Japonky jsou moc hezké a že se ještě chystá do Číny. Návrat neplánoval dřív než příští rok na jaře, což princezně

připadalo jako věčnost. Bez něj tady neměla nikoho přibližně ve svém věku, s nímž by si mohla popovídat. Svěřovala se jen psovi.

Samozřejmě že o důležitých věcech mohla promluvit s otcem, ale chyběl jí kamarád ke každodennímu škádlení, mezi mladými tak častému. Ani jako dítě neměla přátele ve svém věku. Právě to bylo tak skvělé na pobytu v Berkeley.

Christiana s otcem přijeli na balet v limuzíně s řidičem a bodyguardem. Před divadlem stáli dva fotografové, kteří dostali informaci, že se kníže s princeznou dnes večer zúčastní představení.

Christiana ani otec s nimi nemluvili, ale když vcházeli do budovy, přátelsky se usmívali. V hale je uvítal sám ředitel a uvedl je do královské lóže.

Představení baletu Giselle se jim líbilo. Kníže ve druhém jednání na pár minut usnul a Christiana mu jemně strčila do ruky. Chápala, že na něj povinnosti občas těžce dolehnou. Společně se svým otcem přeměnil knížectví z agrární země na zemi převážně průmyslovou s výkonným hospodářstvím a zajistil důležité zahraniční spojenectví jako právě to se Švýcarskem. Bral svou práci velmi vážně a za jeho vlády země ekonomicky vzkvétala. Navíc věnoval hodně času i humanitárním aktivitám. Po smrti své ženy založil na její památku Nadaci kněžny Agáty, která pomáhala především v rozvojových zemích. Christianu práce v nadaci lákala, ačkoli otec ji zrazoval.

Netoužil po tom, aby se vydala do nějaké nebezpečné oblasti.

Christiana chtěla začít nejdříve pracovat v administrativě, pokud otec dovolí, a doufala, že časem ho přesvědčí, aby ji tu a tam pustil s představiteli nadace i na cesty. To by ji bavilo. Nadace, kterou z velké části financoval kníže z vlastních peněz, patřila k nejštědřejším v Evropě.

Do paláce se vrátili krátce před půlnocí. Hospodyně jim nachystala čaj a sendviče. U jídla rozebírali představení. Často jezdili do Vídně i na operu či koncerty. Bylo to docela blízko a kníže výlety s dcerou miloval.

Navrhl, aby si druhý den dopoledne vyrazila na nákupy. Koupila si dva páry bot a kabelku, ale šetřila si energii na Londýn. Věci, které si pořídila ve Vídni, použije na oficiální příležitosti jako přestřihávání pásek. Oblečení z Londýna nosívala doma a při

soukromých příležitostech, pokud se nějaké vyskytly, což se nestávalo často. Uplynulé čtyři roky strávila v džínách a ve Vaduzu se jí po nich stýskalo. Otec si nepřál, aby je nosila jinam než do přírody. Christiana si musela všechno desetkrát rozmýšlet – co říká, co má na sobě, kam jde, s kým, dokonce si musela dávat pozor i na obyčejné poznámky, které pronese na veřejnosti, protože je může někdo zaslechnout a později nepravdivě citovat. Už jako velmi mladé děvče se naučila, že pro dceru knížete neexistuje nic takového jako soukromí či svoboda. Mohla by otce snadno uvést do rozpaků nebo způsobit diplomatickou roztržku. Toho si byla dobře vědoma a z lásky k otci si dávala pozor. Freddy si s tím ke všeobecnému zklamání hlavu nelámal a často se ocital v zapeklitých situacích. Na rozdíl od sestry prostě nepřemýšlel.

Christiana se také zajímala o ženská práva, která v její zemi představovala citlivou otázku. Ženy teprve před dvaceti lety, v roce 1984, získaly volební právo, což bylo nemyslitelné. Christiana ráda říkala, že jim přinesla svobodu, protože v tom roce se narodila. Její vlast byla v mnoha směrech stále velice konzervativní, navzdory otcovým pokrokovým názorům na ekonomiku a politiku. Malou zemičku svazovaly mnohasetleté tradice. Christiana by ráda uplatnila zkušenosti, které získala ve Státech, a zajistila ženám nové pracovní příležitosti, jenže z třiatřiceti tisíc obyvatel tvořily ženy méně než polovinu, takže podporu pro svoje úmysly by jen těžko hledala.

Nicméně se chtěla alespoň pokusit. Za archaismus považovala i to, že nemůže zdědit trůn. V jiných evropských monarchiích by byla stejně způsobilá k vládnutí jako Freddy, třebaže o trůn ani v nejmenším nestála. Netoužila vládnout, avšak taková diskriminace podle jejího názoru nepatřila k moderní zemi. Při každé příležitosti na to upozorňovala dvacet pět poslanců otcova parlamentu, tak jako je předtím pronásledovala její matka kvůli volebnímu právu. Krůček za krůčkem se její země blížila jednadvacátému století. Christianě se však zdálo tempo pomalé, stejně jako knížeti, ačkoli on nebyl takový rebel. Hluboce respektoval prastaré tradice. Byl ostatně třikrát starší.

Cestou do Vaduzu v autě probírali výlet do Londýna. Otec si s sebou vzal kufřík plný dokumentů, ale jízda trvala dost dlouho, aby měl čas i na dceru. Chystala se k Viktorii v úterý. Nesměle navrhla,

že by jela sama bez dozoru. Otec neoblomně trval na tom, aby si vzala nejméně dva, ne-li tři bodyguardy.

„To je hloupost, tati,“ protestovala. „V Berkeley jsem měla jen dva a přitom vždycky říkáš, že Amerika je nebezpečnější. Kromě toho má osobní strážce i Viktorie. Mně stačí jeden.“

„Tři,“ prohlásil rozhodně a zamračil se. Nesnesl pomyšlení, že se dcera ocitne v nebezpečí. Raději byl přehnaně opatrný než nedbalý.

„Jednoho,“ smlouvala dál Christiana a kníže se nakonec zasmál.

„Dva, a to je moje poslední slovo. Jinak zůstaneš doma.“

„Tak dobře,“ ustoupila Christiana. Věděla, že bratr má s sebou v Japonsku tři a čtvrtého na vystřídání. Jiné královské rodiny občas cestovaly i s menším počtem strážců, ale protože se všeobecně vědělo, jak je jejich rodina bohatá, hrozilo jim větší nebezpečí.

Christianě dlouho trvalo, než se s tím smířila. Freddy si ze svých bodyguardů udělal poskoky, museli ho tahat z průšvihů, které si nadrobil, většinou se ženami, nebo ho podpírali při odchodu z nočních klubů, když byl tak opilý, že se sotva držel na nohou.

Christiana je využívala mnohem méně, protože se chovala rozumněji, a udržovala s nimi přátelské vztahy, takže jí byli oddaní a ochraňovali ji. Přesto dávala přednost tomu, když si mohla vyjít sama, jenže nikdy nesměla. Otec by to prostě nedovolil. Nikdy by ji nenechal jet třeba do Jižní Ameriky, ačkoli se tam vždycky toužila podívat. Únosy mocných a bohatých v téhle části světa byly pověstné a Její Jasnost by se snadno mohla stát neodolatelnou kořistí. Kníže Hans Josef je raději neuváděl v pokušení. Přiměl dceru, aby cestování omezila na Evropu a Spojené státy, a sám ji vzal do Hongkongu, kde se jí moc líbilo. Pak prohlásila, že příště by se ráda vydala do Afriky a Indie, z čehož otci běhal hrůzou mráz po zádech.

Takže protentokrát se mu ulevilo, že se princezna spokojí s týdenním pobytem v Londýně u sestřenice. I ten byl dost exotický. Mladá markýza vedla bouřlivý život a několik let dokonce jako domácí mazlíčky chovala krajtu a geparda. Kníže jí rezolutně zakázal přivézt je s sebou do Vaduzu.

Do Vaduzu dojeli v deset hodin večer. Čekal na ně tajemník.

I v téhle noční době měl pro knížete práci. Hans Josef se chystal povečeřet u pracovního stolu, zatímco Christiana se rozhodla jídlo

vynechat úplně. Zašla se podívat do kuchyně na Charlese. Hlasitě oddechoval vedle sporáku, a jakmile zaslechl její kroky, okamžitě nadšeně vyskočil. Nahoru stoupali společně. Komorná tiše seděla, čekala na Christianu a nabídla se, že napustí vanu.

„Děkuju, Alice,“ řekla Christiana a zívla. „Asi půjdu rovnou spát.“ Rozestlaná postel na ni už čekala. Povlečení zdobila velká výšivka s jejich rodovým erbem. Pro komornou tu již nebyla žádná práce, a tak s úklonou odešla, k úlevě své paní. Lhala, když tvrdila, že si půjde hned lehnout. Rozhodně se chtěla vykoupat, jenže raději sama.

Když komorná odešla, Christiana se svlékla a jenom ve spodním prádle proběhla ložnicí a zamířila do malé elegantní pracovny.

Převládala tu světle modrá barva. Ložnice a šatna byly laděné dorůžova. Kdysi tu bydlela její praprababička a Christiana se sem nastěhovala s chůvou hned po narození.

Dnes večer ji nečekaly žádné e-maily z Ameriky, jen krátká zpráva od Viktorie, která slibovala, že se budou celý týden dobře bavit. Tajemně naznačovala, jaká uličnictví chystá, což Christianu rozesmálo. Ale protože ji dobře znala, nepochybovala.

Vrátila se zase do ložnice, pořád jen ve spodním prádle, a konečně si šla napustit vanu. Bloumání po pokoji a samota pro ni představovaly velký luxus a jediný pocit svobody. Téměř neustále se kolem ní hemžilo všelijaké služebnictvo, komorné, tajemníci, sekretářky a osobní strážci. Soukromí považovala za vzácný dar a radovala se z každé minutky. Na chvilku si připadala skoro jako v Berkeley, ačkoli prostředí kolem vypadalo úplně jinak. Ale zažívala stejný pocit klidu a volnosti a oceňovala, že si může dělat, co chce, třeba se jen sama vykoupat a poslouchat oblíbenou hudbu.

Vložila do přehrávače cédéčko, lehla si na postel, a než se napustila obrovská vana, zavřela oči. Kdyby se opravdu snažila, možná by se na chvilku ocitla zpátky v Berkeley… možná… Chtělo se jí roztáhnout křídla a letět nebo vrátit čas. Kéž by to šlo! Jenže svoboda skončila. Zase je doma. Berkeley zůstalo pouhou vzpomínkou. Její Jasností bude už navždy.

3

Christiana odjížděla v úterý brzy ráno. Předtím se zastavila u otce. Už pracoval, soustředěně listoval stohy dokumentů, diskutoval s ministrem financí a ani jeden z mužů se netvářil příliš potěšeně. Kdyby nikam nejela, večer by se na to otce vyptala. Ráda s ním probírala jeho politická rozhodnutí, návrhy změn ve funkcích a ekonomické otázky. Jen kvůli tomu by byla ochotna souhlasit se studiem politických věd na Sorbonně, ale ještě se nerozhodla. Líbila se jí představa, že opustí Vaduz, avšak nevyvolávalo u ní nadšení, že by se opět vrátila do školy. Chtěla dělat něco smysluplnějšího pro lidstvo. Víc než Sorbonna ji lákala práce v nadaci.

„Měj se hezky,“ popřál jí otec. Jakmile princezna vešla, přerušil diskusi s ministrem. Ministr netušil, nakolik se otec dceři svěřuje či kolik toho ví. Vyznala se v řízení knížectví mnohem víc než její bratr. Freddy chtěl řídit jen rychlá auta. „Pozdravuj sestřenici. Co máte v plánu, nebo se raději nemám ptát?“ dobíral si ji.

„Nejspíš ne.“ Usmála se, ale kníže si nedělal starosti. Dobře věděl, že ať má Viktorie za lubem cokoli, Christiana je velmi rozumná dívka. „Za týden jsem zpátky, tati. Večer ti zavolám.“

Věděl, že slib dodrží. Vždycky splnila, co slíbila, už od dětství.

„Se mnou si nedělej starosti. Jen se hezky bav. Ale to je smůla,“

dodal a předstíral, jak moc toho lituje. „Zmeškáš státní večeři v pátek.“ Věděl, že takové večeře považuje za nudné.

„Chceš, abych přijela?“ zeptala se Christiana vážně a nedala najevo zklamání. Pokud by si to otec přál, vrátila by se, třebaže by jí vadilo, že musí návštěvu v Londýně zkrátit. Pro oba však povinnosti byly základním heslem, podle něhož žili.

„Samozřejmě že ne, blázínku. To by mě ani ve snu nenapadlo.

Klidně tam zůstaň déle, když budeš chtít.“

„Uvidíme,“ podotkla Christiana. „Tobě by to nevadilo?“

„Vůbec ne,“ ujistil ji otec. Objala ho, zdvořile si potřásla rukou s ministrem, naposledy zamávala a odešla.

„Je tak milá,“ poznamenal ministr.

„Ano, to tedy je,“ přitakal Hans Josef hrdě.

Řidič Christianu a její dva bodyguardy dovezl na curyšské letiště, kde ji čtyři příslušníci ochranky doprovodili k letadlu.

Hned bylo jasné, že cestuje důležitá osoba. Palubní personál kolem ní neustále kroužil, nabízeli jí šampaňské, které odmítla, a okamžitě po startu jí donesli čaj. Jeden osobní strážce seděl vedle ní, druhý přes uličku. Christiana si celou cestu četla knihu o ekonomice, kterou jí doporučil otec. Za hodinku a půl přistáli na letišti Heathrow, kde na ni čekala limuzína. Bleskově prošla celní kontrolou, nic k proclení neměla, a dva členové letištní ochranky spojili síly s jejími bodyguardy a dovedli ji k vozu. Ani ne za hodinu auto zastavilo na Sloane Square před Viktoriiným elegantním domem. Viktorie patřila k několika málo ženám s titulem a velkým majetkem. Za něj vděčila své americké matce, která se vdala kvůli titulu, a když před dvěma roky zemřela, zanechala dceři obrovské dědictví. Viktorie si peníze užívala a vůbec jí nevadilo, když ji lidé pomlouvali, že je rozmazlená. Sama si toho byla vědoma, ale bavila se, za svůj výstřední život se nestyděla a k přátelům se chovala velmi velkoryse.

Otevřela Christianě osobně, v modrých džínách, tričku a botách na vysokém podpatku, s obrovskými diamantovými náušnicemi a tiárou nasazenou maličko nakřivo na zářivě rudých vlasech.

Jakmile zahlédla svou sestřenici, vyjekla, vrhla se k ní a odváděla si ji dovnitř, zatímco Christianini bodyguardi se zavazadly kráčeli za komorníkem po schodech nahoru.

„Vypadáš úžasně!“ pochválila Christianu. Čelenka jí při tom sklouzla k uchu a Christiana se dala do smíchu.

„Proč máš tu věc na hlavě? Neměla bych si ji taky nasadit? Jdeme večer někam?“ Christiana si nedokázala představit jediné místo, kam

by šla s tiárou na hlavě, snad s výjimkou plesu u královny. Ale Viktorie se o ničem tak důležitém nezmiňovala.

„Jen mi připadalo hrozně hloupé nechávat ji pořád v trezoru.

Řekla jsem si, že ji občas provětrám. Nosím ji všude.“ To byla celá Viktorie.

Divoká, excentrická a krásná. Měřila skoro metr osmdesát a ještě chodila v botách na vysokánských podpatcích. Nosila džíny a minisukně, které bývaly tak krátké, že spíš připomínaly pásek, a neustále se strojila do průsvitných tílek, jimž každou chvíli padala ramínka a odhalovala ňadra i její bělostnou pleť. Byla opravdu nádherná. Dřív hrávala ve filmech a pracovala jako modelka, ale začalo ji to nudit, tak se pustila do malování. Šlo jí to, jenže Viktorie u ničeho dlouho nevydržela. Zrovna se zasnoubila s dánským princem, a jak všichni tvrdili, naprosto mu popletla hlavu, ale protože ji Christiana dobře znala, nevěřila, že zasnoubení vydrží dlouho.

Viktorie už byla zasnoubená dvakrát, jednou s nějakým Američanem a podruhé se známým francouzským hercem, který ji opustil kvůli jiné, což považovala za velmi hrubé. Sama si našla novou lásku hned za týden. Byla to ta nejvýstřednější osoba, kterou Christiana znala, ale přesto měla její společnost ráda. Moc si spolu užívaly, chodívaly na večírky či tančit. Zpravidla potkaly někoho zajímavého. Viktorie taky hodně pila a kouřila. I teď si zapálila, když se usadily v jejím obývacím pokoji, který tvořila směsice moderního i starého umění.

Matka jí odkázala několik Picassových obrazů, byt byl plný knih a uměleckých předmětů. Christianu pobyt u sestřenice pokaždé nadchl.

Jaký to kontrast k jejímu poklidnému životu s otcem ve Vaduzu.

Vedle Viktorie měla pocit, jako kdyby sledovala cirkusové číslo na visuté hrazdě. Nikdy nevíte, s čím přijde. Brala vám dech.

Pár minut plánovaly, co podniknou. Viktorie prozradila, že její snoubenec je právě na oficiální návštěvě v Thajsku, a jak se zdálo, ona toho náležitě využívala, třebaže tvrdila, že je do něj šíleně zamilovaná. Christiana si nebyla tak jistá. Jen tak mimochodem se Viktorie zmínila, že dnes večer jdou na večeři s několika bratranci a sestřenicemi do Kensingtonského paláce a potom si všichni někam vyrazí.

Mezitím snad desetkrát zazvonil telefon a Viktorie ho vždycky vzala. Smála se a švitořila, zatímco její dva mopslové, čtyři pekinézové a čivava pobíhali po pokoji a štěkali. Hada ani geparda už neměla. V domě panoval totální chaos, což Christiana milovala.

Viktorie se jí vyptávala na milostný život, zatímco služebná tiše servírovala ústřice a salát, což měla být podle slov i tak dost hubené rusovlásky její nová dieta.

„Já vůbec žádný milostný život nemám,“ povzdechla si Christiana nevzrušeně. „Ve Vaduzu není nikdo, s kým bych si mohla vyjít. Je mi to vlastně jedno.“ V Kalifornii se sblížila s jedním mladíkem, ale když se vrátila domů, skončilo to, a stejně nešlo o nic vážného. Rozešli se jako přátelé. Než odjela, prohlásil, že „knížecí záležitosti“ by na něj byly moc. Většinou to platilo i pro ni. Musela žít s těžkým břemenem.

„Najdeme ti někoho skvělého tady.“ Viktoriina představa o „skvělém“ muži se úplně neshodovala s Christianinou, ačkoli mezi jejími známými by se našlo několik zajímavých lidí. Viktorie totiž znala každého, kdo v Londýně něco znamenal, a ti zbylí umírali touhou se s ní seznámit.

Po obědě šly obě mladé ženy nahoru do svých pokojů. Jedna komorná již vybalila Christianina zavazadla a šaty zavěsila do skříně.

Ostatní oblečení úhledně poskládala do zásuvek. Interiér pokoje pro hosty se skvěl leopardími a zebřími vzory či rudými růžemi. Všechny materiály pocházely z Francie. V pokoji stála obrovská postel s nebesy, na každičkém stolku ležela hromádka knih. Viktorie měla neuvěřitelný vkus a dokázala úspěšně použít věci, s nimiž si jiný neporadil, jak při zařizování domu, tak i jinde. Svoji ložnici vyzdobila světle levandulovým saténem a na posteli ležel přehoz z polární lišky. Vypadalo to tam jak v luxusním bordelu, avšak navzdory okázalému vkusu vlastnila Viktorie i krásné starožitné a kvalitní kousky. Na nočním stolku měla stříbrný model lebky v životní velikosti a zlatá pouta. Stolek sám byl celý z křišťálu a patříval mahárádžovi z Jaipuru.

Jak bylo domluveno, šly na večeři do Kensingtonského paláce.

Účastnili se jí i další Christianini královští bratranci a sestřenice a byli rádi, že ji vidí. Od června, kdy se vrátila z Berkeley, se

s nikým z nich neviděla. Potom vyrazili na soukromý večírek, zastavili se ve dvou nočních klubech a skončili v baru Annabel.

Christiana si vychutnávala každou minutu, ale začínala být unavená.

Viktorie se za podpory značného množství alkoholu stále držela.

Do domu na Sloane Square se vrátily v pět hodin ráno a obě zamířily rovnou do postele. Christianini bodyguardi, kteří jim celou noc dělali doprovod, také odešli do svých pokojů v nejvyšším patře.

Tohle byla pro Viktorii běžná noc a pro Christianu jedna z těch, na které dlouho nezapomene.

Zbytek týdenního pobytu probíhal stejně, večírky, přátelé, nákupy, jedna vernisáž, nepřetržitý sled restaurací a nočních klubů.

Viktorie nosila leopardí plášť a ve vlasech tiáru, Christiana černé koktejlky a norkový kabátek, který si v Londýně pořídila. Nepřipadal jí nijak výstřední. Dobře věděla, že doma bude mít dost příležitostí, aby ho užila. Přikoupila si kufr, aby vše pobrala. Nakonec se zdržela deset dní a byla by ráda zůstala ještě déle. Ale už se cítila provinile, že nechává otce samotného. Musela Viktorii slíbit, že zase brzy přijede. Večírky na oslavu zásnub ještě ani nezačaly. Čekalo se, až se její snoubenec vrátí z cest.

Christiana se neubránila myšlence, zda ho rodina neposlala pryč, aby ho dostala z Viktoriiných spárů. Sestřenice nepředstavovala právě ideál manželky korunního prince, bez ohledu na to, jak do ní byl zblázněný. Všichni, kdo ji znali, tvrdili, že jim to nevydrží.

Viktorie se ale dobře bavila plánováním velkolepé svatby. Tu si Christiana rozhodně nechtěla nechat ujít. Obě dívky se objaly a políbily a Christiana odjela. Jakmile dorazila do Vaduzu, musela se obléknout na státní večeři, kterou pořádal její otec pro hodnostáře ze Španělska. Probíhala ve státní jídelně a poté se hosté přesunuli do tanečního sálu.

Christiana si oblékla bílou šifonovou večerní róbu a stříbrné sandálky na vysokém podpatku, které si zrovna koupila v Londýně.

Jako vždy vypadala elegantně.

Když kráčela ze schodů za otcem, vzpomněla si na Viktorii a usmála se pro sebe. Co by asi kníže říkal, kdyby si také vzala tiáru?

Na Viktoriinu bujnou rudou hřívu se prostě jaksi hodila. Christiana by si připadala hloupě. Viktorie si ji brala i na snídani.

Otec se na ni usmál s neskrývaným potěšením. Byl šťastný, že ji zase vidí.

„Bavila ses?“ zeptal se těsně předtím, než dorazili první hosté.

„Skvěle, díky.“ Několikrát mu z Londýna volala, ale neodvážila se líčit podrobnosti. Jen by si dělal starosti, a stejně to všecko byla jen neškodná hra. Její sestřenice se projevila jako vynikající hostitelka a dohlédla, aby si Christiana návštěvu užila.

„Jak vážné je její zasnoubení?“ optal se kníže skeptickým tónem a Christiana se rozesmála.

„Asi tak jako ta předchozí. Tvrdí, že je do něj blázen, a plánuje svatbu. Ale já si ještě šaty nekupuju.“

„To jsem si myslel. Nedokážu si ji představit jako dánskou královnu a jsem si jistý, že případný tchán či tchyně jsou na tom podobně. Určitě jsou z ní vyděšení.“

„Viktorie si už zkouší korunu. Celou dobu, co jsem tam byla, měla na hlavě jednu z matčiných tiár. Myslím, že chce zavést novou módu.“

„Také sis měla jednu vzít s sebou,“ dobíral si ji otec. Dobře věděl, že Christiana by ji nenosila.

Pak se začali trousit hosté. Christiana se u večeře snažila, hovořila s hodnostáři, kteří seděli po jejím boku, na jedné straně německy, na druhé Španělsky. A s úlevou si ke konci večera zatančila s otcem.

„Obávám se, že to není tak vzrušující jako v Londýně,“ omlouval se kníže a jeho dcera se usmála. Hrozně se nudila, ale s tím počítala.

Podobných akcí se účastnila, aby udělala otci radost, a on to věděl a oceňoval její snahu. Chovala se zodpovědně, třebaže ji oficiální povinnosti unavovaly. Nestěžovala si. Věděla, že to nemá smysl.

„V Londýně jsem si užila zábavy dost a dost,“ uklidňovala otce velkoryse. Vlastně ji takové ponocování unavovalo. Nechápala, jak to může Viktorie vydržet. Dlouhé roky patřila k ostříleným účastnicím londýnských večírků. Na rozdíl od Christiany nestudovala na vysoké škole. Vždycky tvrdila, že je to zbytečné, protože nic z toho, co by se tam naučila, nikdy nevyužije. Místo toho chodila na přednášky o umění a oblíbila si výtvarné kurzy. Obzvlášť

ráda malovala psy oblečené do lidských šatů. Jeden obchod na Knightsbridge její obrazy prodával za horentní sumy.

Hosté odcházeli ze zámku dlouho po půlnoci. Christiana pomalu stoupala za otcem do schodů. Když došla ke dveřím do svého pokoje, objevil se jeden z otcových pobočníků s naléhavým výrazem ve tváři.

Kníže Hans Josef zamračeně očekával, co uslyší.

„Vaše Jasnosti, právě jsme dostali zprávu o teroristickém útoku v Rusku. Zdá se, že je to velmi vážné, jsou tam rukojmí, podobně jako v Beslanu před pár lety. Vlastně téměř přesná kopie. Napadlo mě, že byste se možná chtěl podívat na CNN. Několik dětských rukojmí už bylo zavražděno.“ Kníže bez váhání vstoupil do Christianina pokoje a pustil televizi. Všichni tři se posadili a mlčky hleděli na obrazovku. Naskytl se jim hrozný obrázek – postřelené a krvácející děti, mrtvá těla vynášeli z budovy. Teroristé drželi jako rukojmí téměř tisíc dětí a víc než dvě stě dospělých. Obsadili školu a žádali propuštění politických vězňů výměnou za děti. Místo obklíčila armáda, všude panoval zmatek, rodiče plakali a čekali na zprávy o svých potomcích. Kníže nešťastně sledoval zpravodajství, Christiana byla vyděšená. Dívali se na televizi asi dvě hodiny, potom kníže vstal. Jeho pobočník už odešel.

„Taková hrůza,“ poznamenal Hans Josef. „Chudáci rodiče, nedokážu si představit nic úděsnějšího,“ dodal a objal dceru.

„Ani já ne,“ přisvědčila Christiana, která na sobě pořád měla bílé šaty a stříbrné sandály. Plakala a jejího otce tragédie také dojala k slzám. „Připadám si tak zbytečná, sedím si tady a nemůžu jim nijak pomoct.“ Měla výčitky svědomí. Otec ji znovu objal.

„Nedá se nic dělat, dokud ty děti nepropustí. Vojenský zásah by skončil krvavou lázní.“ Teroristé zabili desítky dětí. „Od Beslanu jsem nic tak strašného neviděla.“ Otec a dcera se políbili a popřáli si dobrou noc. Christiana se svlékla a vzala si noční košili. Když ležela v posteli, cítila nutkání znovu televizi pustit. Situace se mezitím zhoršila, zahynuly další děti. Rodiče si zoufali, novináři pobíhali sem a tam a vojáci ve skupinkách čekali, až jim někdo řekne, co mají dělat. Bylo to děsivé. Člověk si dokázal snadno představit, že s postupujícím časem přijdou o život další rukojmí.

Christiana nakonec zůstala vzhůru celou noc a sledovala vysílání.

Ráno měla kruhy pod očima, protože nespala a několikrát se rozplakala. Konečně vstala, vykoupala se a oblékla a otce zastihla u snídaně v jeho pracovně. Christiana na sobě měla džíny a tlustý svetr. Než šla za otcem, vyřídila spoustu telefonátů. Kníže vypadal stejně unaveně jako ona. Počet mrtvých se mezitím zdvojnásobil, většinu tvořily děti. Tak jako polovina zeměkoule i otec měl puštěnou televizi, když Christiana vešla. Jídla se ani nedotkl. Kdo by také mohl jíst?

„Kam se v tuhle hodinu a takhle oblečená chystáš?“ podivil se kníže.

„Chci tam jet, tati,“ prohlásila Christiana tiše a zadívala se otci do očí.

„My se v téhle situaci nemůžeme nijak angažovat,“

začal vysvětlovat. „Jsme neutrální země a navíc nemáme protiteroristickou jednotku.“

„Já jsem nemyslela oficiální cestu. Chci tam jet sama za sebe,“

vyslovila se dcera jasněji.

„Ty? Jak bys tam mohla jet jinak než oficiálně?“

„Prostě chci pomáhat lidem. Nemusí přece vědět, kdo jsem.“

Kníže návrh dlouho rozvažoval. Šlechetná myšlenka, avšak podle něj nešlo o dobrý nápad. Hrozilo velké nebezpečí. Nedalo se odhadnout, k čemu se teroristé chystají, natož kdyby zjistili, že se tam pohybuje krásná mladá princezna. Nechtěl, aby tam jela.

„Já ti rozumím, Christiano. Také bych jim rád nějak pomohl. Jsou v hrozné situaci. Jenže my tam nemáme co dělat. A jet tam jako soukromá osoba by bylo pro tebe riskantní.“

„Pojedu tam, tati,“ pronesla Christiana klidně. Tentokrát ho nežádala o svolení, prostě mu to oznamovala. Vycítil to nejen z jejích slov, ale i z tónu hlasu. „Chci tam pomáhat, jakkoli, i kdybych jen vydávala přikrývky, rozlévala kávu nebo kopala hroby. Je tam Červený kříž, můžu pracovat pro ně jako dobrovolnice.“ Myslela to vážně. Kníže náhle pojal podezření, že ji jen stěží zastaví, avšak musel se alespoň pokusit.

„Nepřeji si, abys tam jela.“ Nic jiného neřekl. Snadno poznal, jak je dcera rozrušená. „Je to tam moc nebezpečné, Cricky.“

„Musím, tati. Nemůžu tady jen sedět a bezmocně koukat na televizi. Jestli chceš, vezmu si někoho s sebou.“ Bylo jí očividně jasné, že jinou možnost nemá.

„A co když řeknu ne?“ Nemohl ji svázat a odnést do jejího pokoje. Byla dospělá.

„Stejně pojedu, tati,“ odpověděla. „Nemůžeš mě zastavit. Jednám správně.“ Ano, bylo to správné. Sám by tam rád jel, ovšem už dávno ho nepobízelo zbrklé mládí. Na takové riziko byl starý.

„Ano, je to správná věc, Cricky,“ uklidňoval ji. „Ale ne pro tebe.

Kdyby přišli na to, kdo jsi, mohli by tě taky vzít jako rukojmí.

Teroristé neberou ohledy na neutrální státy o nic víc než na všechny ostatní. Prosím, nedohaduj se o tom se mnou.“ Christiana zavrtěla hlavou, otcova reakce ji zklamala. Kníže se však cítil povinen chránit ji před sebou samou. „Máš závazky k našemu lidu,“ připomněl jí přísným tónem. Zkoušel všechno. „Mohli by tě zabít, zranit. Kromě toho nemáš žádné zkušenosti. Někdy mohou civilisté, byť v dobrém úmyslu, napáchat jen škody. Vím, že to myslíš dobře, Christiano, ale nepřeji si to.“ Upřela na něj zrak.

„Jak můžeš něco takového říct?“ obořila se na otce a oči se jí zalily slzami. „Podívej se na ty lidi, tati. Jejich děti jsou mrtvé a stále umírají další. Musím tam jet. Určitě existuje něco, čím jim prospěju.

Nebudu tady jen sedět a koukat na televizi. To jsi mě neučil.“ Jako vždy ho chytila za srdce.

„Neučil jsem tě přece, abys hloupě riskovala život, proboha,“

bránil se rozzlobeně. Neměl v úmyslu ustoupit, třebaže princezna bojovala jako lvice. Jeho odpověď pořád zněla ne. Problém ovšem byl, že ho nežádala o svolení.

„Vštěpoval jsi mi heslo Čest, odvaha, blahobyt, tati. Učil jsi mě starat se o druhé a být za ně zodpovědná. Podat ruku potřebným. Co se najednou stalo? Tvrdil jsi, že naše životy jsou zasvěcené tomu, abychom nesli zodpovědnost za ty, kteří nás potřebují. Tihle lidé nás potřebují, tati. Udělám pro ně, co budu moct. To jsi mě učil od dětství. Teď nemůžeš změnit názor jen proto, že nechceš, abych tam jela.“

„Když jsou do toho zapletení teroristé, je to něco jiného.

Nedodržují žádná pravidla.“ Nešťastně na dceru pohlédl, v očích

prosbu, aby nejezdila. A pak ho dohnala k slzám, když k němu vzhlédla a políbila ho na tvář. „Mám tě ráda, tati. Nic se mi nestane.

Slibuju. Zavolám, když to půjde.“ Kníže si všiml, že ve dveřích se objevili dva její osobní strážci v teplém oblečení. Domluvila se s nimi, ještě než šla za ním. Myslela vážně každé slovo. Pokud jí v tom nezabrání násilím, odjede s jeho požehnáním i bez něj. Na chvilku sklonil hlavu, potom se na ni zas podíval.

„Dej na sebe pozor,“ požádal stroze a vrhl varovný pohled na bodyguardy. Oba muži věděli, že dopustí-li, aby se princezně něco stalo, draze za to zaplatí. „Nespusťte ji z očí. Rozumíte? Oba.“

„Ano, Vaše Jasnosti,“ odpověděli muži rychle. Zřídkakdy vídali knížete rozzlobeného, ovšem dnes se jim naskytla příležitost. Ve skutečnosti se nezlobil, bál se. Jen těžce by nesl ztrátu milovaného dítěte. Díky tomu si však uvědomil, jak se asi musí cítit lidé, jimž teroristé vraždí děti, aby dostali z vězení své kumpány. A když o tom přemýšlel, pochopil, že dcera má pravdu. Netěšilo ho, že odjíždí, nicméně musel obdivovat její odvahu. Zachovala se přesně tak, jak ji učil: položila by život, aby pomohla jiným. Když se to tak vezme, za všechno si vlastně může sám.

Christiana se vrátila do svého pokoje pro zavazadlo a otec ji doprovodil k vozu.

„Bůh s tebou,“ popřál jí a se slzami v očích ji objal.

„Miluju tě, tatínku,“ prohlásila klidně. „Neboj se o mě. Nic se mi nestane.“

Nastoupila s oběma muži do vozu. Všichni tři měli vysoké boty a teplé bundy. Už před několika hodinami si telefonicky rezervovala letenky. Měla v úmyslu vyhledat ihned po příjezdu pracovníky Červeného kříže a přihlásit se jako dobrovolnice.

Kníže se za automobilem díval, dokud neprojel branou.

Christiana spustila okénko a se spokojeným úsměvem otci mávala.

Poslala mu vzdušný polibek a ústy naznačila slova miluju tě, pak vůz zahnul za roh a zmizel. Kníže s hlavou sklopenou pomalu zamířil do paláce. Byl nešťastný, ale věděl, že jí nijak nemohl zabránit, aby jela.

Vydala by se tam v každém případě. On se teď mohl jen modlit, aby se jí nic nestalo a v pořádku se vrátila. A aniž to dcera tušila, z celého

srdce ji obdivoval. Když kníže vešel do své pracovny, připadal si, že mu je snad tisíc let.

4

Christiana a dva osobní strážci dojeli do Curychu, odkud odletěli do Vídně a tam nasedli na letadlo do Tbilisi v Gruzii. Čekal je pětapůlhodinový let.

V sedm hodin večer přistáli v Tbilisi a za půl hodiny už v prastarém malém letadle pokračovali do Vladikavkazu v Severní Osetii na jihu Ruska. Letadlo bylo plné, vnitřek ošuntělý a špatně udržovaný a při startu se turbovrtulový stroj znatelně otřásal. Když krátce před devátou vystupovali z letadla, všichni tři vypadali po celodenní cestě unaveně.

Christiana si s sebou vzala nejmladší ze svých bodyguardů. Oba prodělali výcvik u švýcarské armády a jeden z nich předtím sloužil v izraelském přepadovém komandu. Vybrala si správně.

Vůbec netušila, co je čeká v Digoře, asi padesát kilometrů od Vladikavkazu, kam měli namířeno. Plánovala, že hned po příjezdu najdou stanoviště Červeného kříže a nabídnou jim pomoc.

Předpokládala, že na místo se dostanou. Nebála se a nehledala ani ubytování v hotelu. Chtěla pracovat v centru dění ve dne v noci, pokud bude potřeba. Připravovala se na to, že bude dlouhé hodiny na nohou, beze spánku. Ve škole absolvovala kurz první pomoci, avšak jinak nemohla nabídnout nic, kromě svého mládí, dobrého srdce a páru ochotných rukou. Na rozdíl od starostlivého otce se neobávala případného nebezpečí. Byla přesvědčená, že osoby venku před školou, kterou ovládli teroristé, jsou vystaveny minimálnímu riziku.

Navíc spoléhala na své strážce.

První nečekaná nepříjemnost ji zastihla už na letišti. Jeden z bodyguardů podal celníkovi všechny tři pasy. Předtím se s nimi

Christiana dohodla, že v Rusku za žádných okolností neodhalí její původ. Nepředpokládala, že by narazila na obtíže, a tak ji překvapilo, když celník dlouho zíral do pasu a pak se zadíval na ni. Na fotografii si byla podobná. O to určitě nešlo.

„To jste vy?“ zeptal se trochu útočně. Promluvil na ni německy, protože zaslechl, že s jedním bodyguardem mluvila německy a s druhým francouzský. Christiana přikývla. Zapomněla, jaký je mezi jejím pasem a pasy obou mužů rozdíl. „Vaše jméno?“ Teď jí to došlo.

„Christiana,“ odpověděla tiše. V dokladu měla zapsáno pouze křestní jméno, jak příslušníci královských rodů mívají. Například Alžběta Anglická. V pasech patřících členům královských rodin se uvádí vždycky jen křestní jméno, bez titulu či příjmení. Ruský úředník se tvářil rozzlobeně a zmateně.

„Vy nemáte jméno?“ Christiana zaváhala a pak mu podala krátký dopis, který jí vydala lichtenštejnská vláda. Potřebovala ho, když studovala v Kalifornii. Zažívala tehdy podobné problémy s americkými imigračními úředníky. Listina byla sepsána v angličtině, němčině a francouzštině a Christiana ji měla u pasu.

Předkládala ji jen na požádání. Ruský celník si ji pečlivě přečetl, dvakrát vzhlédl ke Christiane a k jejím bodyguardům. „Kam jedete, slečno princezno?“ Christiana se snažila nesmát. Vyrostl v komunistickém státě a s tituly očividně neměl zkušenosti, i když jistý dojem to na něj udělalo. Princezna mu prozradila cíl cesty a muž opět přikývl, orazítkoval pasy a nechal je projít. Její země byla neutrální jako Švýcarsko, což jí často otevíralo dveře. Už se jich na nic nevyptával, a tak zamířili k půjčovně aut a čekali půl hodiny ve frontě jako ostatní.

Všichni tři měli hlad. Christiana podala dvěma mužům balíček sušenek a lahve s vodou, které měla v batohu, a sama si otevřela také jednu. Trvalo celou věčnost, než přišli na řadu. A když se na ně dostalo, byla k dispozici pouze deset let stará Zastava Yugo za astronomickou částku. Christiana souhlasila, že ji vezmou, a podala přes pult svou kreditku, na níž také nebylo příjmení. Žena požádala o hotovost. Christiana si s sebou nějaké peníze vzala, ale nechtěla je hned utratit, a tak žena nakonec souhlasila, že kartu přijme.

Princezna podepsala smlouvu, vzala klíče a požádala o mapu. Za deset minut s Maxem a Samuelem mířili na parkoviště pro vůz. Byl maličký a vypadal opotřebovaně. Oba muži se do něj sotva vešli, zatímco Christiana snadno vklouzla na zadní sedadlo i s batohem a blahořečila si, že je tak malá. Samuel nastartoval a Max rozložil mapu. Soudě podle slov ženy v půjčovně je čekala asi padesátikilometrová cesta a na místo by mohli dojet kolem jedenácté večer. Řídil Samuel. Hned na parkovišti si vyzvedli ze zavazadel zbraně a Max je oběma nabil. Christiana ho sledovala. Zbraně jí nevadily, pohybovala se v jejich blízkosti celý život. Bez nich by jí byli bodyguardi k ničemu. Sama uměla střílet lépe než bratr, který zbraně považoval za odporné nástroje, třebaže měl rád společenskou stránku lovů na kachny a tetřevy a často se jich účastnil.

Když odjížděli z letiště, měli hlad, a tak se zastavili na večeři v malé restauraci u silnice. Samuel uměl pár slov ruský, ale povětšinou jen ukazoval na to, co chtějí. Ostatními hosty byli převážně řidiči kamionů, kteří jezdili v noci, a hezká mladá blondýna se dvěma silnými muži vzbudila okamžitě pozornost. Pozdvižení by bylo ještě větší, kdyby někdo tušil, že je princezna. Vypadala ale jako obyčejná hezká dívka v džínách, těžkých botách, které nosívala v Berkeley, tlustém svetru a bundě. Světlé vlasy měla stažené dozadu. Muži byli oblečeni podobně a oba připomínali vojáky.

Ostatní by si snadno domysleli, že jsou jakási ochranka, avšak nikdo se na nic neptal. Najedli se, zaplatili a odjeli. Na silnici si všimli malých dodávek, které se využívaly jako sdílené taxi, a jak se později Christiana dozvěděla, říkalo se jim „maršrutky“. Byla to oblíbená forma přepravy.

Protože neuměli přečíst nápisy na směrových tabulích a nevyznali se v mapě, několikrát zabloudili a do cíle dojeli skoro o půlnoci.

Brzy narazili na zátaras hlídaný oddílem ozbrojených ruských vojáků. Na hlavách měli helmy, přes obličeje masky a v rukách kulomety. Zeptali se, co tam Christiana a její ochránci dělají. Ze zadního sedadla odpověděla princezna německy, že hledají stanoviště Červeného kříže. Strážný zaváhal, lámanou němčinou jim poručil, aby počkali, a šel se poradit s nadřízenými. Jeden z nich přišel k automobilu.

„Vy jste pracovníci Červeného kříže?“ otázal se, zamračil se a hleděl na ně nanejvýš podezíravě. Na teroristy nevypadali. Šestý smysl muži napovídal, že trojice v zastavě přijela právě z toho důvodu, jaký uvádějí.

„Jsme dobrovolníci,“ vysvětlovala Christiana zřetelně. Muž zaváhal a znovu si je prohlížel. Nic v něm nebudilo podezření.

„Odkud jste?“ Rozhodně nestál o turisty, kteří se zapletou do i tak velkého zmatku. Stejně jako první muž, s nímž mluvili, vypadal unaveně. Krize trvala už dva dny, dnes odpoledne bylo zabito a vyhozeno na školní dvůr dalších deset dětí, což všechny demoralizovalo. Dvě děti, které se pokusily utéct, teroristé také zastřelili. Situace byla věrnou kopií podobné hrozné události před několika roky v Beslanu ve stejné oblasti Severní Osetie. Téměř jako přes kopírák, snad jen v menším měřítku, ale počet mrtvých den za dnem stoupal a konec byl v nedohlednu.

„Jsme z Lichtenštejnska,“ vyslovila jasně. „Já jsem odtamtud, ti dva muži jsou Švýcaři. Jsme z neutrálních zemí,“ dodala ještě a muž přikývl. Netušila, jestli to má nějaký význam, ale myslela si, že nemůže uškodit, když mu to připomene.

„Máte doklady?“ Bodyguard sedící za volantem mu je podal a následovala stejná reakce jako na letišti. „Ve vašem chybí příjmení,“ konstatoval rozzlobeně, jako kdyby chyba nastala při vydání pasu. Christiana nechtěla ukázat dopis od vlády, protože nestála o to, aby se vědělo, že je tady.

„Já vím. V mé zemi se to tak občas u žen dělá,“ pokoušela se o vysvětlení, které však muže neuspokojilo. Christiana mu neochotně podala dopis. Pečlivě si ho prohlížel, podíval se na ni, pak na bodyguardy, znovu na ni a zatvářil se obdivné. „Královská princezna?“ Vypadal ohromeně. „Tady? Aby pracovala pro Červený kříž?“

„Doufám, proto jsme přijeli,“ přitakala Christiana. Voják si potřásl rukou s řidičem, poradil jim, kde najdou stanoviště Červeného kříže, vrátil jim pasy a mávnutím ruky je propustil. Bylo neobvyklé, že je pustil do oblasti konfliktu, a Christiana měla pocit, že kdyby nebyla princezna, nedovolil by to. Takhle jim dokonce prozradil jméno ženy, která vedla skupinu Červeného kříže. Než

odjeli, Christiana ho tiše požádala, aby se o ní nikomu nezmiňoval.

Zdůraznila, že to je pro ni důležité. Muž přikývl. Kdyby se lidé dozvěděli, kdo je, všechno by se zkomplikovalo. Tisk by ji pronásledoval, takže by možná musela i odjet. A ona chtěla pomáhat, ne vyvolat novinářskou hysterii.

Jak se blížili ke škole, všude viděli policejní kordony, vojenské zátarasy, přepadové oddíly a příslušníky armády s kulomety. Nikdo je už ale tak důkladně nekontroloval. Většina civilistů, ať rodiče nebo příbuzní žáků a učitelů, kteří ještě byli ve škole, plakala. Podobnost s událostmi v Beslanu byla tak nápadná, že se dalo jen stěží uvěřit, jak se může takový incident opakovat ve stejném státě. Konečně našli čtyři velké kamiony s nápisem Červený kříž, kolem nichž pobíhala armáda pracovníků se známými červeno-bílými páskami na rukávech kvůli identifikaci. Několik z nich drželo v náručí děti.

Nalévali kávu, uklidňovali zoufalé rodiče nebo jen tiše postávali.

Christiana hned vyskočila z auta a Samuel, který měl výcvik ze zásahové jednotky, ji následoval, zatímco Max zaparkoval na poli vyhrazeném pro rodiny a tisk. Malé auto je sem nakonec přece jen dovezlo. Christiana se zeptala na osobu, jejíž jméno dostala od důstojníka na kontrolním stanovišti, a někdo jí ukázal směrem k židlím stojícím poblíž jednoho z kamionů. Tam seděla bělovlasá žena a hovořila s hloučkem ruských matek. Uklidňovala je, jak nejlépe uměla. Z toho, co se dělo uvnitř, člověk viděl jen málo, pouze neustálý pohyb vojáků připravených k akci. Všechny ženy plakaly. Christiana nechtěla rušit, a tak vyčkávala, až starší žena s Ruskami domluví. Uvědomovala si, že to může trvat hodiny. Ale trpělivě stála, dokud si jí vedoucí týmu Červeného kříže nevšimla a tázavě se na ni nepodívala.

„Čekáte na mě?“ zeptala se ruský poněkud překvapeným tónem.

„Ano,“ odpověděla Christiana německy a doufala, že najdou společnou řeč. Obvykle to v podobných případech bývala angličtina nebo francouzština. Christiana oba jazyky plynně ovládala. „Ale můžu počkat.“ Starší žena se omluvila, chlácholivě pohladila jednu z Rusek po rameni a přistoupila k princezně.

„Přejete si?“ Bylo jasné, že Christiana není místní ani nepatří k rodičům. Vypadala příliš čistě a neměla unavený výraz jako všichni

ostatní. Napětí kolem si vyžádalo svou daň. I příslušníci armády plakali, když vynášeli mrtvá těla zastřelených dětí.

„Chtěla bych pracovat jako dobrovolnice,“ oznámila Christiana tiše s klidným výrazem a na starší ženu, která netušila, kdo je, zapůsobila vyrovnaným dojmem.

„Máte průkaz Červeného kříže?“ zeptala se. Shodly se na francouzštině. Žena budila dojem, že toho hodně zažila, což byla pravda. Dva dny pomáhala zakrývat těla mrtvých dětí, objímala vzlykající rodiče, ošetřovala rány, než se k nim dostali lékaři. Od chvíle, kdy sem ani ne dvě hodiny po začátku útoku dorazila, dělala všechno možné, i roznášela kávu vyčerpaným slzícím vojákům.

„Nejsem pracovnice Červeného kříže,“ vysvětlovala Christiana.

„Přiletěla jsem dneska z Lichtenštejnska se svými dvěma…

přáteli…“ Vrhla pohled na dva muže po svém boku. Pokud to nepůjde jinak, bude pracovat jako humanitární vyslankyně své země, ale dala by přednost anonymitě. Starší žena zaváhala a obezřetně na Christianu pohlédla.

„Můžu vidět váš pas?“ požádala pak. V jejích očích Christiana zahlédla jakýsi náznak, že ji žena poznala. Otevřela pas, podívala se na jméno, zase ho zavřela a s úsměvem jí ho vrátila. Věděla přesně, kdo Christiana je. „V Africe jsem pracovala s vašimi britskými příbuznými.“ Nezmínila se o nikom konkrétně. Christiana přikývla.

„Ví někdo, že jste tady?“ Mladá žena zavrtěla hlavou.

„Předpokládám, že tohle jsou vaši osobní strážci.“ Christiana opět přikývla. „Pomoc se nám hodí,“ řekla starší žena. „Dnes zemřelo dvacet dětí. Teď přišli s návrhy na výměnu zajatců, tak zřejmě za pár hodin se objeví další oběti.“ Naznačila Christianě a dvěma mužům, aby ji následovali, vyskočila do jednoho z kamionů a vrátila se se třemi vybledlými páskami. Pomalu jim docházely. Všichni tři si je navlékli. „Jsem vděčná za pomoc, Vaše Jasnosti. Jste tady oficiálně?“ vyptávala se unaveným, ale příjemným hlasem. Působila tak laskavě a účastně, že když jste s ní jen mluvili, měli jste dojem, jako kdyby vás objímala. Christiana byla opravdu ráda, že se sem vydala.

„Nejsem,“ opáčila. „A byla bych radši, kdyby se nikdo nedozvěděl, kdo jsem. Mohla byste mi říkat jenom Christiano?“ Žena

přikývla a představila se jako Marque. Byla Francouzka, ale mluvila plynně ruský. Christiana hovořila šesti jazyky, včetně lichtenštejnského dialektu, avšak ruština mezi nimi nebyla.

„Chápu,“ přitakala Marque. „Někdo vás ale možná stejně pozná.

Je tady spousta novinářů. Hned jste mi byla povědomá.“

„Doufám, že nikdo jiný není tak všímavý,“ podotkla Christiana se smutným úsměvem. „Tím by se vše pokazilo.“

„Musí to být těžké.“ Marque dobře věděla, jak umí tisk šílet, a souhlasila s Christianou, že bude pro všechny jednodušší, když o ní nikdo nebude vědět.

„Děkuju, že nám dovolíte pomáhat. Co můžeme dělat? Jste určitě vyčerpaná,“ usoudila Christiana a žena přikývla.

„Jděte k druhému kamionu, mohla byste uvařit kávu. Myslím, že skoro došla. A také potřebujeme přenést krabice se zdravotním materiálem a lahve s vodou. S tím by snad mohli pomoct vaši muži.“

„Samozřejmě.“ Christiana řekla Maxovi a Samuelovi, co mají dělat. Oba odešli, zatímco ona sama zamířila k druhému kamionu.

Nechtěli ji nechat samotnou, ale trvala na tom, že se jí nic nestane.

Marque jí znovu poděkovala za pomoc a pak se vrátila k ženám, s nimiž předtím hovořila.

Trvalo hodiny, než se zase uviděly. Princezna mezitím rozdávala kávu a později lahve s vodou. Pro ty, kterým byla zima, měli přikrývky. Někteří lidé spali na zemi. Jiní strnule seděli a vzlykali a čekali na zprávy o svých milovaných.

Jak Marque předvídala, požadavek teroristů na výměnu zajatců vyústil v hrozivý závěr skoro přesně za tři hodiny. Zabili padesát dětí a muži v kuklách je vyhodili z oken školy. Těla dopadala za výkřiků přihlížejících dolů jak hadrové panenky. Nakonec je posbírali vojáci pod ochrannou palbou. Jenom jedno dítě ještě žilo. Holčička zemřela v matčině náručí, zatímco vojáci, místní obyvatelé a dobrovolníci stáli kolem a vzlykali. Dosud zahynula asi stovka dětí a téměř stejný počet dospělých a teroristé stále ovládali situaci. K odpovědnosti za útok se přihlásila skupina náboženských fanatiků ze Středního východu s vazbami na čečenské rebely. Pokoušeli se tak osvobodit z vězení třicet teroristů, avšak ruská vláda trvala na svém, což vyvolalo velký hněv davu. Raději by pustili třicet teroristů a

zachránili životy svých dětí. Všude kolem vládlo zoufalství a bezmoc.

Od příjezdu toho Christiana příliš nevykonala, jen rozdávala vodu a kávu. Pak najednou zahlédla mladou Rusku, která stála opodál a usedavě vzlykala. Byla těhotná a za ruku držela malé děcko. Její pohled se střetl s Christianiným a obě si padly do náruče jako dávno ztracené příbuzné a rozplakaly se. Christiana neznala její jméno, jen sdílely bolest způsobenou pohledem na umírající děti. Později Christiana zjistila, že žena má ve škole šestiletého syna. Její manžel zde učil a stal se jednou z prvních obětí už včera. Ruska se modlila, aby byl syn ještě naživu.

Dvě ženy stály bok po boku několik hodin, střídavě se objímaly a držely za ruce. Christiana donesla dvouletému dítěti jídlo a těhotné ženě židli.

Krátce po rozbřesku jim komando v uniformách přikázalo, aby vyklidili prostor. Celá skupina se musela posunout. Nikdo nevěděl, co se děje, ale teroristé právě vyhlásili údajně poslední ultimátum.

Pohrozili, že pokud jim ruská vláda nevyhoví, vyhodí celou školu do vzduchu, čemuž se dalo věřit. Byli to lidé bez svědomí a morálky, kteří si nevážili lidského života, očividně ani toho svého.

„Potřebujeme se dostat do kamionů,“ oznámila Marque a shromáždila kolem sebe svou skupinu, k níž nyní patřila i Christiana. „Myslím, že se chystají zaútočit. Chtějí, abychom všechny dostali co nejdál odtud.“ Obcházela místní obyvatele a říkala jim totéž. Lidé se vydali přes pole za nově vytvořenou policejní linii. Rodiče bolelo u srdce, když se zvětšila vzdálenost mezi nimi a jejich dětmi vězněnými uvnitř. Vojáci nyní tlačili dav pryč násilím, jako kdyby měli málo času.

Christiana vzala do náruče batole, objala kolem ramen svou mladou těhotnou přítelkyni a pomohla jí nastoupit do kamionu. Žena sotva šla. Zdálo se, že každou chvíli porodí. Christiana to nezaregistrovala, ale její osobní strážci ji sledovali. Pochopili, že se policejní oddíly pokusí vniknout dovnitř, a chtěli být nablízku.

Marque chápala, proč musí mít Christianu pod dohledem. Nikdo nestál o to, aby měl na svědomí smrt princezny.

I tak byl počet mrtvých hodně vysoký. Teroristé by považovali za další úspěch, kdyby zabili příslušníka královské rodiny. Na Marque udělalo dojem, jak princezna celou noc neúnavně pracovala. Mládí jí dodávalo energii a horlivost. Marque tušila, že kdyby měla příležitost poznat mladou ženu blíže, oblíbila by si ji. Stála pevně nohama na zemi.

Během půlhodinky se začaly ozývat výbuchy, bylo slyšet střelbu z kulometů, ve vzduchu se vznášel slzný plyn, jak vojenské komando a policejní přepadová jednotka vtrhly do budovy. Nedalo se poznat, kdo má navrch. Dav lidí stál a plakal. Těžko bylo možné uvěřit, že by někdo mohl přežít, ať na té či oné straně.

Christiana uložila těhotnou ženu na skládací lehátko v jednom z kamionů. Neustále se vyptávala, co se děje, jenže nikdo nic nevěděl. Bylo brzy, bitva stále zuřila. Christiana se připojila k ostatním pracovníkům Červeného kříže a rozdávala přikrývky, kávu, vodu a jídlo. Malé děti třesoucí se v ranním chladu odvedli do dvou kamionů. Potrvalo ještě hodiny, než utichly zbraně. Vzbudilo to snad ještě větší hrůzu, než když střelba začala. Nikdo přesně netušil, co to znamená či kdo převzal nad situací kontrolu. Sledovali oddíly mužů pohybující se v dáli a pak v horním okně zavlál bílý prapor.

Dav na opačném konci pole se zachvěl zimou a čekal na zprávy.

Až za další dvě hodiny pro ně přišla skupinka vojáků. Bohužel, muselo být identifikováno několik set dětských těl. Ještě dlouho se kolem rozléhal zoufalý pláč příbuzných, kteří oplakávali své mrtvé.

Kromě dvou mužů spáchali všichni teroristé sebevraždu. Bomba umístěná ve škole nevybuchlá a pyrotechnici ji zneškodnili. Zbylé dva teroristy odvezli v obrněném voze dřív, než by je rozlícený dav roztrhal na kusy. Vyslechne je vojenská rozvědka. Konečné číslo bylo pět set mrtvých dětí. Zahynuli skoro všichni dospělí. Na takovou tragédii nikdo jen tak nezapomene. Teď, když bylo po všem, se všude vyrojili novináři. Policisté se je marně snažili zadržet.

Christiana s ostatními pracovníky Červeného kříže a s rodiči chodila mezi zabitými dětmi, a když je identifikovali, pomáhala jim je zahalit a uložit do malých dřevěných rakví, které se tu odněkud objevily. Vtom spatřila svou těhotnou přítelkyni, jak k sobě tiskne syna a pláče. Chlapec byl skoro nahý, ale živý, z rány na hlavě mu

tekla krev. Christiana k nim došla a objala matku i dítě. Slzy se nedaly zastavit. Svlékla si bundu a přehodila ji chlapci přes ramena a mladá žena se na ni mezi slzami usmála a ruský poděkovala.

Christiana ji znovu objala a dovedla je k lékařům, aby chlapce prohlédli. Navzdory prožitému traumatu byl kupodivu v pořádku.

Celý výjev neunikl pozornosti Marque, která také pomáhala s identifikací těl a zavírala rakve. Bylo to vyčerpávající, dokonce i pro vojáky a ty, kdo už podobné scény prožili. V dějinách boje s teroristy se pár obdobných akcí vyskytlo. Christiana zažívala jakýsi křest ohněm. Všimla si, že je celá od krve. Zdálo se, že od krve jsou všichni, jak drželi děti, ať mrtvé či živé.

Po celé dopoledne přijížděly sanitky, nákladní auta, pohřební vozy a přicházeli lidé z okolí i z dáli. Jako kdyby celé Rusko chtělo pomoct těmto lidem pohřbít mrtvé a truchlit. Do večera se vyjasnilo, kdo byl zabit a kdo se zachránil. Skoro všechny pohřešované děti se podařilo nalézt, některé však musely rychle do nemocnice, aniž kdo zjistil, jak se jmenují. Byla už půlnoc, když Christiana a její osobní strážci pomáhali nakládat kamiony. Práce dobrovolníků skončila, zbytek mají na starosti profesionálové z řad Červeného kříže, kteří budou vyhledávat děti odvezené do nemocnic. Christiana zůstala až do hořkého konce. Stála před posledním kamionem, objímala Marque a plakala bolestí a vyčerpáním. Všichni toho v uplynulých několika dnech hodně zažili. Ona tady byla jen od včerejška, a přesto si uvědomovala, že její život se navždy změnil. Všechno, co viděla nebo s čím se setkala předtím, jí teď připadalo nedůležité.

Marque takové pocity znala. Její vlastní děti zahynuly při povstání v Africe, kde s nimi žila. Zůstala tam příliš dlouho v době politických nepokojů, a to stálo její děti život. Snažila se odpustit sama sobě, avšak zhroutilo se jí kvůli tomu manželství. Potom zůstala v Africe a začala v rámci Červeného kříže pomáhat tamním obyvatelům. Pracovala na Středním východě během různých válek a konfliktů a také ve Střední Americe. Jela tam, kde jí bylo třeba.

Neměla vlast. Stala se světoobčankou, její národností byl Červený kříž, pomáhala všem, kdo ji potřebovali, za jakékoli situace, bez ohledu na pohodlí či nebezpečí. Ničeho se nebála a všechny milovala. Teď objímala tu mladou ženu, která plakala jak dítě.

„Já vím,“ utěšovala ji, nevnímajíc jako vždy vlastní únavu.

Z takových situací čerpala sílu k životu a ráda se o ni podělila s ostatními. Nebála se smrti při práci. Tohle byla její rodina. „Vím, jak je to poprvé těžké. Byla jste skvělá,“ pochválila Christianu. Oba osobní strážci tu noc také několikrát plakali a nestyděli se za to. Bylo by divné, kdyby neplakali. Christiana je za to měla ráda. Trvalo dlouho, než se vymanila z ženina objetí a utřela si oči. Skoro celý život jí chyběla matčina náruč. Vždycky si představovala, že takhle nějak by to vypadalo. Někdo vás objímá tak dlouho, dokud nejste zase připraveni čelit životu. Christiana nikdy nezapomene na tragédii, která se tu odehrála, ani na ryzí radost rodičů, když našli své děti živé. Čekala těžkou práci, ale ne že jí to vyrve srdce z těla.

„Kdybyste někdy pro nás chtěla pracovat,“ promluvila Marque tiše a myslela svá slova vážně, „ozvěte se. Myslím, že máte nadání.“

Ona své schopnosti objevila po smrti dětí a novou rodinu si vytvořila z malých Afričanů. Milovala a utěšovala děti z celého světa.

Přeměnila vlastní neštěstí v požehnání pro ostatní.

„Kéž by,“ povzdechla si Christiana. Věděla, že otec by to nikdy nedovolil.

„Třeba jen nakrátko. Přemýšlejte o tom. Mě najdete snadno.

Zavolejte do ústřední kanceláře Červeného kříže v Ženevě – tam vždycky vědí, kde jsem. Nikde se dlouho nezdržím. Když budete chtít, promluvíme si.“

„To bych moc ráda,“ odpověděla Christiana srdečně a v duchu si přála, aby dokázala otce přesvědčit, a zároveň si uvědomovala, že nemá absolutně žádnou šanci. Přesto taková práce měla mnohem větší smysl než cokoli, co dělala doma. Poprvé v životě si tuhle noc připadala užitečná, jako kdyby konečně její existence dostala smysl.

A dobře věděla, že i kdyby se s Marque už nikdy nepotkala, po zbytek života na ni bude vzpomínat.

Obě ženy se naposledy objaly, a zatímco se kamiony Červeného kříže za rozbřesku pomalu vydávaly na cestu, Christiana, Max a Samuel zamířili k místu, kde nechali auto. Našli v něm otvory po kulkách a chybělo přední sklo, roztříštilo se na maličké kousky a vysypalo na podlahu vozu. Muži střepy uklidili, jak nejlépe uměli.

Jízda na letiště bude chladná. Vyrazili zanedlouho po konvoji

Červeného kříže. Slunce pomalu začínalo probleskovat na obloze. Na místě ještě zůstali vojáci a policie. Těla již odvezli. Odjely i sanitky.

Cestou do Vladikavkazu mlčeli. Byli vyčerpaní a roztřesení z toho, co viděli. Tentokrát řídil Max, Samuel spal na předním sedadle a Christiana koukala z okna. Strávili tu jeden den a dvě noci, ale jí to připadalo jako věčnost. Přemýšlela o těhotné Rusce, nyní vdově se třemi dětmi. Vzpomínala na Marque a její nekonečnou vlídnost a soucit. Přemítala i o tom, o čem spolu na závěr mluvily, a přála si, aby otce nějak přesvědčila. Netoužila po titulech ze Sorbonny. Nic pro ni neznamenaly. Mnohem víc myslela na tváře, které viděla dnes v noci, tváře mrtvých, těch, kteří přežili, na rodiče a příbuzné… dary, ztráty, tragédie, hrůza, lidé bez skrupulí, kteří jim tohle provedli. Byla vzhůru a mlčela, když dojeli na letiště. Vrátili vůz a ujistili půjčovnu, že uhradí škody. Christiana navrhla, ať náklady na opravy odečtou z její kreditní karty, kterou jim předtím dala. Když procházeli letištní halou, všimla si, že na ni lidé zírají, a netušila proč, dokud jí jeden z ochránců nepřehodil přes ramena svou bundu.

„Není mi zima,“ bránila se a podala mu ji zpátky.

„Jste celá od krve, Vaše Jasnosti,“ upozornil ji tiše, a když Christiana pohlédla dolů na svetr, viděla, že má pravdu. Krev stovek dětí a téměř stejného počtu dospělých, kterých se dotýkala. Podívala se na sebe do zrcadla. Měla krev i ve vlasech. Dva dny se nečesala.

Zamířila na dámské toalety a pokusila se dát trochu do pořádku, což bylo poměrně beznadějné. Na botách měla nánosy bláta z pole, po němž chodila. Džíny a svetr byly zacákané krví. Krev měla ve vlasech, za nehty, přímo ji cítila. Vsákla se jí do duše. Tentokrát neměl nikdo připomínky, když ukázala pas. Při odletu na tom asi tolik nezáleželo. Pozdě večer přiletěli domů.

Bodyguardi zavolali do paláce, a tak na ně na letišti čekal řidič.

Požádali ho, aby zakryl sedadla ručníky, což nechápal, dokud neuviděl Christianu. Nejdřív si neuvědomil, že to je krev. Pak se tvářil vyděšeně, ale nic neřekl. Mlčky dojeli k vaduzskému zámku.

Brána se otevřela, vůz vplul dovnitř a princezna se zadívala na místo, kde se narodila a kde nejspíš jednoho dne i zemře, v pokročilém věku, jak doufala. V tuhle chvíli však v hloubi duše cítila, že zatímco

tady se za ty tři dny nic nezměnilo, ona se vrátila jako jiný člověk.

Dívka, která odtud před třemi dny odjela, už neexistovala.

5

S otcem se ten večer Christiana neviděla. Byl ve Vídni na jakési diplomatické večeři na francouzské ambasádě a nocoval v Lichtenštejnském paláci. Už před cestou do Vídně se dozvěděl, že dcera je v pořádku. Mobilní telefony jim v Rusku nefungovaly, ale osobní strážci mu zavolali z letiště, aby ho uklidnili. Do té doby šílel strachem. A hned jak přijel domů, běžel za ní. Uběhlo dvacet čtyři hodin od jejího návratu z Ruska. Byla opět jako ze škatulky, v džínách, mokasínech a tričku z univerzity v Berkeley. Měla umyté a učesané vlasy. Nikde ani památky po tom, co prožila, dokud jí nepohlédl do očí. Co spatřil, ho vyděsilo. Nevypadala zdrceně, naopak vyzařovala z ní vitalita, byla moudřejší, starší, smutnější.

Kníže dostal strach. Uvědomil si, že od chvíle, kdy naposledy stáli tváří v tvář, se všechno změnilo.

„Ahoj, tati,“ pozdravila tiše a otec ji objal a políbil. „Tak ráda tě vidím.“ Působila mnohem dospěleji. Chtěl by ji držet v náručí, ale najednou pochopil, že nemůže. Dítě, které znal a vychovával, zmizelo a na jeho místo nastoupila dospělá žena, která zažila a viděla věci, které by nikdo zažít neměl.

„Stýskalo se mi,“ přiznal. „Moc jsem se o tebe bál. Pořád jsem sledoval zprávy, ale nikde jsem tě nezahlédl. Bylo to opravdu tak hrozné?“ vyptával se, posadil se vedle ní a vzal ji za ruku. Přál si, aby byla nikam nejela.

„Ještě horší. Novináři se nedostali všude.“ Slzy jí stékaly po tváři a knížete bolelo u srdce. Udělal by cokoli, aby ji před takovým zážitkem uchránil. „Zabili tolik dětí, tati. Stovky, jako ovce nebo dobytek.“

„Já vím. Sledoval jsem televizi. Tváře rodičů působily hrozně.

Pořád jsem musel myslet na to, jak by bylo mně, kdybych tě ztratil.

Neunesl bych to. Nechápu, jak to ti lidé mohou přežít. Musí to být těžké.“ Christiana si vzpomněla na těhotnou ženu, na tu, s níž si neřekly ani slovo, jen se objímaly a plakaly… a na Marque… na všechny, kteří jí zkřížili cestu za těch pár dnů. „Ulevilo se mi, že si tě nevšimli novináři. Zjistili vůbec, že tam jsi?“ Předpokládal, že ne, protože jinak by se o tom dozvěděl. Dcera zavrtěla hlavou.

„Ne, ta žena z Červeného kříže se chovala diskrétně. Věděla, kdo jsem, hned jak se podívala do pasu. Říkala, že dřív pracovala s našimi příbuznými.“

„To jsem rád, že nic neprozradila.“

Christiana vážně pohlédla na otce a on vycítil, že přijde něco, co se mu nebude líbit. Stiskla mu ruku ještě silněji a dlouze se mu zadívala do očí. Ty její byly jak dvě bezedná jezírka z nebeské modři, podobaly se jeho očím, jen v mladším vydání. A spatřil v nich naději a bolest. Viděla toho v uplynulých třech dnech příliš. Věděl, že bude trvat dlouho, než na to zapomene.

„Chci pokračovat, tati,“ oznámila tiše a kníže se zatvářil vyděšeně. „Ne v Rusku, ale chci pracovat pro Červený kříž. Chci něco změnit, a to tady nejde. Je mi jasné, že to nemůžu dělat natrvalo, ale aspoň rok, šest měsíců… potom udělám, cokoli budeš chtít. Ale jedinkrát v životě chci dělat něco, co někomu změní život, tati, prosím…“ Do očí jí vstoupily slzy, když kníže zavrtěl hlavou a nespokojeně vstal.

„To můžeš v matčině nadaci, Cricky. Zažila jsi něco hrozného.

Vím, jaké to je.“ Také viděl neštěstí i zoufalý lidský smutek.

„Existuje spousta věcí, které můžeš vykonat i tady. Práce s postiženými dětmi, pomoc chudým ve Vídni. Můžeš být dobrovolnice v nemocnici pro oběti požárů. Můžeš utišit hodně bolesti. Ale nedovolím, abys jela do nebezpečných oblastí a vystavovala se riziku. Měl bych o tebe strach. Jsi pro mne důležitá, moc tě miluji a jsem za tebe zodpovědný tvé matce. Očekávala by ode mne, že nedopustím, aby se ti něco stalo.“

„Tohle nechci,“ prohlásila Christiana netrpělivým tónem malého dítěte, kterým v jeho očích zůstávala. Tenhle spor nemínila prohrát,

stejně jako on. „Chci jednou v životě jet někam do světa, být jako ostatní, tvrdě pracovat a plnit povinnosti, než se navždycky usadím v tomhle pohodlném životě, jako Viktorie a budu se rozhodovat, jakou si nasadím tiáru nebo jaké si obleču šaty, a po zbytek života už budu jen přestřihávat pásky v nemocnicích a navštěvovat sirotky nebo domovy důchodců.“ Kníže věděl, jak ji takový život zlobí, a ne že by s ní nesouhlasil. Ale nemohla si, zvlášť jako žena, jen tak jezdit po světě a riskovat život ve válečných konfliktech, aby odčinila hřích, že je bohatá a pochází z královské rodiny. Lépe než kdo jiný si uvědomoval, že se dcera musí smířit se svým postavením nyní.

„Zrovna ses vrátila po čtyřech letech ze Států. Tam sis užila svobody dost“ – víc, než tušil – „teď se ale musíš srovnat s tím, kdo jsi, a se vším, co z toho plyne. Je načase, abys zůstala doma, ne abys utíkala. Stejně neutečeš, Christiano. Já to vím. Sám jsem se pokoušel v mládí o totéž. Jsme to, co jsme, a musíme dělat, co z našeho postavení plyne.“ Ta slova zněla jako rozsudek smrti a Christiana oplakávala svobodu, kterou už nikdy neochutná. Alespoň jeden jediný rok v životě chtěla být jako kdokoli jiný. Otec tvrdil, že to není možné.

„A jak to, že Freddy si může jezdit po světě a dělat si, co chce?“

„Za prvé,“ otec se na ni usmál, „tvůj bratr není ještě dospělý.“ To oba věděli. Potom se otec zatvářil zase vážně. „Za druhé, nepohybuje se v nebezpečných oblastech. Tvůj bratr je sám sobě dost velkou hrozbou, ale ta je mnohem méně nebezpečná než cokoli, co by při práci pro Červený kříž mohlo potkat tebe. Tentokrát se nic nestalo, díkybohu. Ale mohlo se stát. Kdyby bez varování vyhodili školu do vzduchu, mohla jsi utrpět zranění nebo i něco horšího.“ Zachvěl se, jen na to pomyslel. „Christiano, nepustím tě do světa, kde by tě zabili nebo ti ublížili, kde bys byla vystavena tropickým nemocem či přírodním katastrofám, politickým nepokojům nebo jakémukoli jinému druhu násilí. To prostě nedovolím.“ Byl neoblomný, jak se dalo čekat, ale Christiana se stejně nemínila vzdát. Bylo to pro ni důležité. Kromě toho, i kdyby směla pracovat pro jejich nadaci, otec by ji stejně nepustil do nebezpečných oblastí. Chtěl ji jen chránit, jenže právě o tohle nestála.

„Budeš o tom aspoň přemýšlet?“ prosila.

„Nebudu,“ odpověděl. „Udělám, co bude v mých silách, abys tady vedla zajímavější život. Ale na Červený kříž a podobné věci zapomeň.“ Přísně se na ni zadíval, sklonil se, políbil ji, a než mohla ještě něco říct, vyšel z pokoje. Rozhovor skončil. Christiana poté celé hodiny seděla ve svém pokoji, střídavě nešťastná a rozzlobená. Proč se otec chová tak nerozumně? A proč se musela narodit jako princezna? Nesnášela svůj královský původ. Večer dokonce ani neodpověděla na e-maily z Ameriky, což obvykle dělávala s radostí.

Měla v hlavě jiné věci.

Následující dva dny se Christiana otci vyhýbala. Jezdila na koni, chodila na procházky se psem. Přestřihovala pásku v jednom sirotčinci a dalším domově pro přestárlé. Namluvila nahrávku pro slepce a strávila nějaký čas v kanceláři nadace. A všechno to nenáviděla. Toužila být někdo úplně jiný, kdokoli, a pobývat kdekoli, jen ne ve Vaduzu. Nechtěla jet ani do Paříže. Nadto nesnášela svůj život, předky, zámek, a když sebrala odvahu, i otce. Považovala za prokletí, že je princezna, a ne za požehnání, jak jí celý život vtloukali do hlavy. Zavolala Viktorii do Londýna, aby si postěžovala, a ta jí navrhla, ať k ní přijede. Jenže jaký by to mělo smysl? Stejně by se nakonec musela vrátit do Vaduzu. Na návštěvu ji zvaly i sestřenice z Německa, ale ani tam se jí nechtělo. Odmítla jet s otcem do Madridu ke španělskému králi. Všechny je nenáviděla.

Zuřila dva týdny, když za ní přišel otec. Celé dny se ho vytrvale stranila. Kníže si uvědomoval, jak se dcera cítí, a sám se tvářil nešťastně, zatímco usedal do křesla v jejím pokoji. Christiana ztlumila hudbu. Zaháněla jí smutky na duši. Dokonce i Charles se tvářil otráveně, vzhlédl k ní, zavrtěl ocasem a ani se neobtěžoval vstát.

„Chci s tebou mluvit,“ začal otec tiše.

„A o čem?“ opáčila vzpurné.

„O tvém bláhovém nápadu s Červeným křížem. Chci, abys věděla, že podle mne jde o obzvlášť špatný nápad, a kdyby žila tvá matka, vůbec by se s tebou nebavila. Spíš by mě zabila, že s tebou o tom mluvím.“ Christiana se zamračila. Jeho přesvědčování ji unavovalo.

„Vím, co si o tom myslíš, tati,“ prohlásila zachmuřeně. „Nemusíš mi to opakovat. Už jsem to slyšela.“

„Ano, já taky. Tak mě snad můžeš vyslechnout ještě jednou.“

Téměř se usmíval sám pro sebe, když si pomyslel, že sice řídí celou zem s třiceti tisíci poddanými, avšak jedinou dceru zvládá jen stěží.

Povzdychl si a pokračoval. „Mluvil jsem tento týden s ředitelem Červeného kříže. Vlastně přijel na moji prosbu ze Ženevy sem za mnou. Vedli jsme dlouhý rozhovor.“

„Neuplatíš mě vysedáváním někde v kanceláři,“ odsekla Christiana nazlobeně a zamračila se na otce, který se snažil ovládnout a neztratit trpělivost. „Nesnáším takové věci. Považuju je za nechutně nudné.“ Založila si ruce na prsou, aby dala najevo odpor.

„To já také, jenže patří k mé práci. Jednou budou patřit i k tvé, podle toho, za koho se provdáš. Taky mě všechno nebaví, ale od nás se to očekává a ty se nemůžeš jen tak rozhodnout, že nechceš být tím, kým jsi. Před tebou se o to někteří pokoušeli, a jen si nadělali v životech zmatek. Nemáš jinou volbu, Christiano, než smířit se s osudem. Máme v mnoha ohledech velké štěstí.“ Pohlédl na dceru a pokračoval vřelejším tónem: „Kromě toho, máme sebe a já tě moc miluji. A nechci, abys byla nešťastná.“

„Já jsem nešťastná,“ zdůraznila Christiana. „Vedu naprosto neužitečný, hloupý, zkažený život. A něco smysluplného jsem dělala jedinkrát, a to před dvěma týdny v Rusku.“

„Já vím. A také vím, jak se cítíš. Rozumím ti. Ale v každém zaměstnání se vyskytuje spousta neužitečných a povrchních věcí.

Člověk jen výjimečně zažije takovou zkušenost jako ty, kdy opravdu pomáhá lidem v těžkých chvílích. Nemůžeš na tom postavit celý život.“

„Žena z Červeného kříže, která vedla akci v Rusku, to tak udělala. Jmenuje se Marque a je úžasná.“

„Vím o ní všechno,“ odpověděl otec klidně. Strávil s hlavou Červeného kříže mnoho času a nakonec ho to, co se dozvěděl, uspokojilo, s jistými výhradami. „Cricky, teď mě poslouchej. Nechci, abys byla nešťastná. Musíš se prostě smířit s tím, kdo jsi, a v hloubi duše pochopit, že pro princeznu není úniku. Tohle je tvůj osud, předurčení, povinnost. A v mnoha ohledech i dar, třebaže to teď ještě

nevnímáš. K tomu patří i to, že musíš být požehnáním pro ostatní. Jsi požehnáním pro mne a jednoho dne budeš i pro svého bratra. Víš toho o naší zemi mnohem víc než on. Budeš mu pomáhat ji řídit, byť jen zpovzdálí. Ve skutečnosti na tebe spoléhám. On bude panovník, ale ty jeho rádce a mentor. Bez tebe to nedokáže.“ Tohle jí řekl poprvé a hodně ji tím překvapil. „Jak se vypořádáš se svými závazky, životem, jak moc budeš nešťastná, to záleží jen na tobě. Chci, abys o tom přemýšlela. Teď, ani později, nikdy se nevyvlékneš z toho, kdo jsi. Jsi Její Jasnost. To k tobě patří, je to tvoje dědictví i zaměstnání. Rozumíš mi?“ Ještě nikdy s ní takhle nemluvil.

Vyděsilo ji to tak, že chtěla utéct.

Nelíbilo se jí, co říkal, protože měl pravdu a ona nechtěla, aby jí to připomínal. Tohle břemeno si ničím neulehčí, nezbaví se ho.

Nikdy. A ještě na ni chce naložit i bratrovy povinnosti. „Rozumím ti, otče,“ potvrdila neradostně. Otče, mu říkala, jen když se hodně zlobila. Stejně tak jako on používal její titul, když se hněval na ni, což se stávalo zřídkakdy.

„Výborně. Takže můžeme postoupit dál,“ nedal se odradit. „Budu pokračovat jen v případě, že tohle všechno skutečně chápeš. Jestliže toho nejsi schopna hned, poskytnu ti nějaký čas, aby sis na to zvykla, avšak dříve či později se musíš vrátit ke svým povinnostem ve Vaduzu. Pomáhat bratrovi.“ Bylo to ještě horší, než se obávala.

„Já do Paříže nechci,“ prohlásila paličatě.

„Neposílám tě do Paříže. Nelíbí se mi, co ti teď navrhnu. Ale ředitel Červeného kříže mi osobně slíbil, že za tebe přebírá zodpovědnost. Ujistil mě, vlastně mi odpřisáhl, že se ti nic nestane, a já jsem ochoten vzít ho za slovo. Kdyby se něco přihodilo nebo by se zhoršila politická situace, jedeš nejbližším letadlem bez řečí domů.

Ale do té doby ti dovolím, aby ses šest měsíců podílela na některém z jejich projektů. Nejdéle rok, pokud vše půjde hladce. Potom se vrátíš domů. Zatím jsem souhlasil s půlrokem. Pak uvidíme. Mají nějaký projekt v Africe, který by ti podle nich mohl vyhovovat.

Podílela se na něm tvoje přítelkyně Marque. Jde o středisko pro ženy a děti s AIDS, které se nachází v jedné z mála klidnějších částí Afriky. Kdyby se to kdykoli změnilo, je konec a ty jedeš okamžitě

domů. Je to jasné?“ Když domluvil, měl v očích slzy. Christiana na něj nevěřícně zírala. Ani za milion let by nečekala, že změní názor.

„Myslíš to vážně?“ Vyskočila a vrhla se mu kolem krku. Také jí do očí vhrkly slzy, když otce líbala. Byla nadšená. „Tati!“ vyjekla, dojetím neschopna slov.

„Nejspíš jsem úplně přišel o rozum, že ti něco takového dovolím.

Už jsem asi starý,“ říkal roztřeseným hlasem. Dlouze o tom uvažoval. Vzpomínal, jaká muka trápila v jejím věku jeho samého, jak chtěl dělat něco, co má smysl. Byla to pro něj obtížná léta, navíc jako korunní princ neměl vůbec žádnou šanci vyvléct se ze svých povinností a musel se s tím naučit žít. Potom potkal Christianinu matku, oženil se a všechno se změnilo. Brzy nato zemřel jeho otec a z něj se stal kníže. Od té doby neměl čas ohlížet se zpátky, ale teď si na své frustrace vzpomněl, a to ho nakonec přesvědčilo. Christiana nikdy neponese břímě vlády. To připadne jejímu bratrovi, protože ženy v Lichtenštejnsku panovat nesměly. Tohle všechno nakonec rozhodlo. Souhlasil jen proto, že dceru miloval, což Christiana dobře věděla. Ještě nikdy v životě nebyla tak šťastná.

„Tati,“ hlas se jí třásl. „Kdy můžu odjet?“

„Chci, abys doma ještě strávila svátky. Nebudu tu bez tebe, i když to zní sobecky. A taky to sobecké je. Řekl jsem řediteli, že můžeš odjet v lednu nebo později, ale ne dřív. Stejně musí všechno zařídit.“ Christiana přikývla. To vydrží. Nejsou to ani čtyři měsíce.

Už se ale nemohla dočkat.

„Slibuju, než odjedu, udělám všechno, co po mně budeš chtít.“

„To bys tedy měla,“ podotkl se smutným úsměvem, „protože jinak si to ještě rozmyslím.“

„Ne!“ vykřikla Christiana a zase vypadala jak malé dítě. „Slibuju, že budu hodná.“

Mrzelo ji jen to, že odjede dřív, než se vrátí její bratr. Ale uvidí ho zase, až přijede, nebo třeba on navštíví ji, protože ve Vaduzu nebude mít moc práce a tak rád cestuje. Sám byl v Africe už několikrát. Christiana se nemohla dočkat. A až se potom vrátí domů, smíří se s tím. Jak říkal otec, je to její osud a životní los. Pak by třeba mohla pracovat v nadaci a jednou ji vést, protože bratr se o ni nezajímá, a stejně by na to neměl čas, pokud nastoupí po otci.

Myšlenka, že by mu měla radit, ji děsila. Teď ale bude myslet jen na Afriku. Nic jiného ji nezajímalo.

„Než odjedeš, musíš absolvovat několikatýdenní výcvik v Ženevě. Dám ti číslo na ředitele. Pověř sekretářku, aby ti to domluvila. Nebo by možná mohli někoho poslat sem.“ Christiana ale nestála o žádné výhody, nepřála si nic víc, než aby s ní jednali jako s kýmkoli jiným. Byť jen tenhle jediný rok. Je to její poslední šance.

„Pojedu do Ženevy,“ rozhodla, ale neřekla mu proč.

„Dobrá,“ uzavřel otec a vstal. „Máš o čem přemýšlet a co oslavovat.“ Ve dveřích se zastavil, pohlédl na dceru a na okamžik vypadal jako stařec. „Bude se mi hrozně stýskat.“ A budu se o tebe neustále bát, ale to už nahlas nevyslovil.

„Miluju tě, tati… moc ti děkuju… z celého srdce,“ ujišťovala ho Christiana a kníže věděl, že to myslí upřímně. Věděl, že udělal správně, i když to těžce nesl. Pošle s ní někoho, kdo na ni dohlédne, o tom nebylo pochyb.

„Já tě taky miluji, Cricky,“ přitakal tiše, pokývl hlavou, usmál se na ni a se slzami v očích vyšel z místnosti.

8

Christiana se vrhla do plnění svých povinností ve Vaduzu s novým elánem, přestřihovala pásky, navštěvovala nemocné a staré, předčítala sirotkům a doprovázela otce na diplomatických a státních akcích, a ani slůvkem si nepostěžovala. Knížete její úsilí dojalo a dodalo mu naději, že se dcera po návratu snáze přizpůsobí závazkům vyplývajícím z královského postavení. Nemohla se dočkat, až odletí do Afriky. Ozvala se jí Marque, které se šuškandou doneslo, kam se Christiana chystá. Znovu jí děkovala za snahu a popřála jí hodně úspěchů. Ujistila ji, že na takovou zkušenost nikdy nezapomene. Sama jezdila do Afriky při každé příležitosti a slíbila, že možná Christianu navštíví.

Ani Christiana, ani kníže nebyli připraveni na to, jak zareaguje Freddy. Když mu sestra poslala e-mail, ve kterém mu prozradila své plány, rozzuřil se a rázně protestoval. Zavolal otci a ze všech sil se ho snažil přesvědčit, aby si to rozmyslel. Ke Christianině velké úlevě Hans Josef odolal. Když neuspěl u otce, zavolal Freddy sestře.

„Ty ses úplně zbláznila?“ spustil naštvaně. „Co si vůbec myslíš, Cricky? Afrika je nebezpečná, nemáš ponětí, do čeho se pouštíš.

Zabijou tě domorodci při nějakém místním pozdvižení, nebo onemocníš. Já jsem tam byl, to není místo pro tebe. Otec musel zešílet.“ Christiana si oddechla, že se Freddymu nepodařilo otce přemluvit, ačkoli se o to jistě snažil.

„Nepřeháněj,“ uklidňovala ho lehkovážným tónem, třebaže ji jeho nával vzteku vyvedl z míry. „Tys tam vloni strávil celý měsíc a líbilo se ti to.“

„Já jsem chlap,“ namítl tvrdohlavě a Christiana obrátila oči v sloup. Nesnášela, když bratr říkal takové věci.

„Nehloupni. Jaký je v tom rozdíl?“

„Já se nebojím lvů a hadů,“ vysvětloval domýšlivě. Nepochybně si myslel, že ona se bojí obojího.

„Já taky ne,“ prohlásila statečně, i když z hadů nebyla moc nadšená.

„Jasně že ne. Když jsem ti strčil hada do postele, málem jsi vyletěla z kůže,“ připomněl jí jednu starou historku a Christiana se rozesmála.

„To mi bylo devět.“

„Teď ti není o moc víc. Měla bys být doma, kam patříš.“

„A co tu jako mám dělat? Dobře víš, že tu není nic na práci.“

„Můžeš chodit s otcem na večírky nebo si najít manžela. Dělej to, co se od princezen očekává.“ Na to se sama snažila přijít.

„Mimochodem, slyšel jsem, že Viktorie se zase zasnoubila.

S dánským korunním princem? To dlouho nevydrží.“ Christiana se s ním nepřela, oba sestřenici dobře znali. Vlastně se právě od jedné příbuzné z Německa dozvěděla, že princ Viktorii začíná nudit, třebaže všichni tvrdí, že je to moc milý mladík. Christiana si nedovedla představit, že by se sama vdávala, alespoň ještě dlouho ne.

„Hloupá ženská,“ zamumlal Freddy. „Je celá žhavá do svatby.

Nechápu, jak by s ní nějaký chlap vydržel, i když musím uznat, že je s ní legrace.“

„A co ty?“ zeptala se Christiana smutně. „Kdy se vrátíš domů?

Ještě toho nemáš dost?“

„Kdepak,“ ujistil ji uličnickým tónem, „bavím se skvěle.“

„Zato tady bez tebe není žádná zábava. Já se nudím k smrti.“

„Kvůli tomu ale nemusíš utíkat do Afriky a nechat se tam zabít.“

Opravdu se o ni bál. Ačkoli ji neustále zlobil a v dětství ji mučil, zbožňoval ji a mrzelo ho, když se dozvěděl, že až se vrátí domů, sestra tam nebude. Vážně uvažoval o tom, že ji navštíví, pokud uskuteční ten svůj podle jeho názoru naprosto šílený plán.

„Já se nenechám zabít,“ ubezpečovala ho. „Nevstupuju do armády. Budu pracovat pro Červený kříž v zařízení pro ženy a děti.“

„Stejně bys měla zůstat doma. Jak se má otec?“ zeptal se nenuceným tónem. Cítil se trochu provinile, že je tak dlouho pryč, ale ne dost na to, aby se vrátil.

„Dobře. Jako vždy stále pracuje. Co kdybys přijel na Vánoce?“

„Ještě si toho musím v Číně hodně prohlédnout. Hongkong, Peking, Singapur, Šanghaj. A taky se chci cestou zpátky zastavit v Barmě u přátel.“

„Bude nám tu bez tebe smutno. Už teď je.“

„Ale jdi,“ namítl se smíchem. „Budeš si užívat v Gstaadu.“ Do Švýcarska vždycky jezdívali na Vánoce a Nový rok, jenže bez něj to stejně nebude ono, i když se setkají jako každým rokem s přáteli a příbuznými.

„Mně se po tobě opravdu stýská,“ zdůraznila Christiana a na chvilku se zasnila. Ráda si s ním povídala, třebaže nesouhlasil s jejími plány. Ale jen obtížně si ho dokázala představit jako knížete.

Ani se jí na to nechtělo myslet, protože bylo víc než pravděpodobné, že Freddy se ujme vlády, až tu otec nebude, ale to snad potrvá ještě dlouho. Mezitím se Freddy staral jen o zábavu. Ani on nestál o to, aby trávil svůj čas v maličkém Vaduzu. Doma se nudil ještě víc než Christiana a oficiálním povinnostem se vyhýbal.

„Mně taky,“ připustil Freddy. „A co jsem to zaslechl o cestě do Ruska? Otec se zmínil. Co jsi tam dělala?“ Christiana mu vyprávěla o teroristickém útoku na školu v Digoře, o rukojmích, děsivém počtu mrtvých, o hrozných věcech, které tam prožila. Bratra to překvapilo a díky tomu pochopil, co ji vedlo k dobrovolnické práci pro Červený kříž. „Co se s tebou děje, Cricky? Nechystáš se do kláštera, že ne?“

Vůbec si ji nedokázal představit, jak jede někam do Ruska a pomáhá tam tři dny Červenému kříži. Sledoval v televizi zpravodajství o útoku, ale ani za milion let by ho nenapadlo nasednout na letadlo a jet tam. Christiana dobře věděla, že je rozmazlený a sobecký.

„Ne, nechci do kláštera,“ uklidňovala ho se smíchem.

„A nebudu muset odhánět žádný pochybný chlápky, až se vrátím domů?“

„Ani jednoho,“ ujistila ho. Neměla rande od té doby, co v červnu odjela z Berkeley. Čtyři roky byla pryč a ztratila kontakty i na těch

pár přátel, které doma mívala. Vždycky vedla osamělý život. „Jediný opravdu pochybný chlápek, kterého znám, jsi ty.“

„Taktak,“ potvrdil hrdě, „to tedy ano.“ Vždycky ho pobavilo, když mu tak říkala. O nic jiného mu totiž nešlo, i když v Tokiu se prozatím skandálům či milostným románkům vyhýbal. „Ale nemysli si, že ti ta africká ztřeštěnost jen tak projde,“ vzpomněl si najednou.

„Tak rychle se mě nezbavíš. Mám v úmyslu znovu zavolat otci!“

„Opovaž se!“

„Myslím to vážně. Podle mě to je pěkně šílený nápad.“

„No ale podle mě ne. Nebudu tady trčet a přestřihávat pásky, zatímco ty si jezdíš po světě a bavíš se. Kolikpak gejš si přivezeš domů?“ oplatila mu škádlení.

„Žádnou. Ovšem ještě jsem nebyl v Číně. Slyšel jsem, že děvčata v Šanghaji jsou naprosto nádherná. A zrovna mě pozvali i do Vietnamu.“

„Ty jsi ztracený případ, Freddy,“ povzdechla si Christiana tónem spíš starší než mladší sestry. Občas si tak připadala. Bratr byl pomilováníhodný a neodolatelný, a přitom naprosto nezodpovědný.

Neuměla si vůbec představit, že se jednou ožení. Poslední dobou platil za vyhlášeného evropského playboye, kterýžto fakt jejich otce příliš netěšil. Doufal, že si Freddy brzy najde vhodnou dívku a přestane běhat za modelkami a filmovými hvězdičkami. Jenže jediná princezna, s níž se kdy v životě zapletl, byla vdaná. Manžel dotyčné ho nazval v tisku lumpem, na což Freddy odpověděl, že je polichocen. Christiana si uvědomovala, že v jistém ohledu je lepší, když tu bratr není. V Tokiu alespoň nebyly jeho eskapády všem na očích. „Uvažuj ještě o těch Vánocích,“ připomněla mu, než zavěsili.

„Ty zas koukej přijít k rozumu a zůstaň doma. Zapomeň na Afriku, Cricky. Budeš ji nenávidět. Jen pomysli na všechny ty hady a brouky.“

„Díky za podporu. Radši se vrať domů dřív, než odjedu. Jinak se neuvidíme alespoň osm měsíců.“

„Možná bys měla přece jen pouvažovat o tom klášteru,“ rozloučil se bratr. Christiana mu doporučila, aby se choval slušně, poslala mu pusu a zavěsila. Občas se o něj bála. Absolutně se nezajímal o práci, kterou jejich otec tak dobře vykonával a kterou jednoho dne zdědí.

Snad do té doby stihne zmoudřet. Otec se utěšoval stejnou nadějí, avšak rok od roku jeho obavy rostly.

Večer se Christiana o rozhovoru s bratrem zmínila a kníže si povzdechl a zavrtěl hlavou.

„Bojím se, jak to dopadne s naší zemí, až přebere otěže.“ Ačkoli bylo Lichtenštejnsko malé, hospodářství prosperovalo, což nebyla náhoda. Christiana toho o ekonomice, řízení státu i diplomacii věděla mnohem víc než bratr. Otec sem tam zalitoval, že se nedá u jeho dětí prohodit pohlaví, věk a osobnost. Sice by jen nerad měl rozmařilou dceru, ovšem stejně tak mu vadilo, že panovníkem bude nezodpovědný playboy. Zatím čas pracoval pro něj. Ačkoli knížeti bylo šedesát sedm, těšil se dobrému zdraví a dalo se předpokládat, že Freddy jen tak vládnout nebude.

Další dva měsíce uplynuly jako voda. Christiana se věnovala svým povinnostem s velkým zápalem, jen aby otci ukázala, jak je mu vděčná, že jí dovolil odjet. Dva týdny strávila v Ženevě na stáži u Červeného kříže. Získala osvědčení o absolvování kurzu první pomoci. Školení se týkalo země, v níž bude pobývat, domorodých kmenů, jejich zvyků, potenciálního nebezpečí vyplývajícího ze současné politické situace, věcí, na něž si musí dávat pozor, faux pas, jichž se musí vyvarovat, aby neurazila místní obyvatele. Zúčastnila se intenzivního rychlokurzu o AIDS, protože zařízení, v němž bude působit, se na tuto nemoc specializovalo. Kromě toho se jí dostalo varování, na který hmyz si musí dávat pozor, proti jakým nemocem se musí nechat očkovat, jak poznat jedovaté hady. Tady jedinkrát zapochybovala, byť jen na zlomek sekundy, neměl-li Freddy pravdu.

Hady nesnášela. Poučili ji, jaké vybavení bude potřebovat, za co bude zodpovědná a jaké si má vzít s sebou oblečení. Když se vrátila do Vaduzu, točila se jí z toho všeho hlava. Zámecký lékař už začal s potřebným očkováním. Celkem měla dostat devět vakcín a po některých jí může být špatně, jak se dozvěděla. Proti hepatitidě typu A i B, břišnímu tyfu, žluté zimnici, meningitidě, vzteklině. Kromě toho ji museli přeočkovat proti tetanu, spalničkám a obrně.

Antimalarika bude muset brát na místě, ale i před odjezdem a po návratu. Přesto jí všechno stálo za to. Jediné, čeho se obávala, byli hadi. Objednala si dva páry pevných vysokých bot a dostala radu,

aby je vždy, než si je obuje, vyklepala, pro případ, že by do nich přes noc vlezlo něco nepříjemného – což nebyla vábná představa. Ale všechno ostatní jí vyhovovalo, obzvlášť náplň práce. Bude pomáhat odbornému zdravotnickému personálu jako jakési děvče pro všechno. Více se dozví až na místě. Byla připravená a ochotná splnit jakýkoli úkol.

Dva týdny před Vánocemi se s otcem vydala do Paříže na svatbu.

Vdávala se jedna sestřenice z matčiny strany. Princezna si brala vévodu. Velkolepý obřad proběhl v katedrále Notre Dame a hostina v krásném hotelu na ulici de Varenne. Vše bylo promyšleno do nejmenšího detailu. Nevěsta se oblékla do nádherné krajkové róby značky Chanel a tvář jí zakrýval nadýchaný závoj. Svatby se účastnily čtyři stovky hostů z královských rodin celé Evropy a pařížská smetánka. Obřad začínal v osm hodin večer a ženich a všichni hosté mužského pohlaví se dostavili v bílém. Zeny měly nákladné večerní toalety. Christiana si vzala tmavě modré sametové šaty lemované kožešinou a safírové šperky po matce. Zahlédla i Viktorii, která právě zrušila zasnoubení s dánským princem a chovala se rozverněji než jindy.

„Kdypak přijede domů tvůj nevychovaný bratr?“ vyptávala se Christiany s uličnickým výrazem.

„Půjde-li to takhle dál, nejspíš nikdy,“ odpověděla. „Nejdřív na jaře.“

„Zatraceně. Taková škoda. Chtěla jsem ho pozvat, aby se mnou jel na Nový rok na Tahiti.“ Christiana pojala podezření, jestli si Viktorie nebrousí na jejího bratra zuby.

„Možná se tam potkáte.“ Christiana se rozhlédla. Byla to jedna z nejhezčích svateb, jakou kdy viděla.

Nevěstu doprovázel zástup malých dětí se saténovými košíky plnými okvětních plátků, jak bylo ve Francii zvykem. „Myslím, že teď je v Číně,“ nadhodila roztržitě. Právě si všimla jedné přítelkyně, kterou již roky neviděla. Otec odešel ve dvě, zatímco večírek byl ještě v plném proudu. Christiana zůstala s ostatními mladými skoro až do pěti hodin do rána. Nevěsta i ženich pořád nadšeně tančili.

Venku na ni čekalo auto s bodyguardy. Do hotelu Ritz, kde s otcem bydleli, se dostala asi v šest hodin. Už roky se tak dobře nebavila.

Christianu napadlo, že život, jejž vede v Evropě, je na hony vzdálený tomu, který ji čeká v Africe. Přesto se těšila. Vklouzla s úsměvem do postele.

Víkend strávili s otcem v Paříži. Když mířili přes náměstí Vendóme do hotelu, otec jí zadumaně připomněl, že není pozdě, aby si vše rozmyslela. Pořád ještě může změnit plány a jít na Sorbonnu.

Christiana k němu s úsměvem vzhlédla.

„Tati, nebudu pryč tak dlouho.“ Nicméně doufala, že si šestiměsíční pobyt prodlouží na celý rok, samozřejmě pokud otec dovolí.

„Bude se mi moc stýskat,“ povzdechl si kníže smutně.

„Mně taky. Ale bude to strašně zajímavé. A kdy se mi něco takového ještě poštěstí?“ Teď byla ta správná chvíle, dokud je mladá.

Až na sebe časem vezme víc a víc povinností, těžko by mohla někam odjet, což oba věděli. Kníže jí dal své slovo a nevzal by je zpět. Ale neměl z jejího odjezdu radost.

Otec jí navrhl, aby si pobyt v Paříži prodloužila, ale princezna by měla výčitky, že ho nechává dlouho samotného. Hodně na ní lpěl.

Měl k dceři mnohem bližší vztah než k synovi.

V pondělí šla Christiana nakupovat s Viktorií. Poobědvaly v restauraci L’Avenue, kam Freddy obvykle rád brával své modelky.

Na konci dlouhého dne se vrátily do Christianina apartmá v Ritzu a objednaly si jídlo na pokoj. Obě ještě byly unavené po oslavě svatby. Rozloučily se v úterý ráno na letišti. Christiana odletěla do Curychu a Viktorie do Londýna, ale slíbily si, že se brzy zase uvidí.

Viktorie se zmínila, že přijede do Gstaadu, pokud nepoletí na Tahiti.

Když teď nebyla zasnoubená, neměla co na práci.

Ve Vaduzu Christianu čekalo hodně úkolů. Bylo vydáno oficiální prohlášení, že několik následujících měsíců bude princezna cestovat, avšak bez bližšího upřesnění. Jednak kvůli její bezpečnosti a kromě toho si Christiana předsevzala, že se při práci pro Červený kříž nikdo nedozví, kdo je. Jakmile proniklo na veřejnost, že odjede, roztrhl se pytel s pozvánkami na slavnostní otevření, poklepávání na základní kameny či různé oslavy a požehnání. Snažila se, seč mohla, takže do Gstaadu odjížděla úplně vyčerpaná. Tam si ale pokaždé odpočinula.

V módním lyžařském středisku se to hemžilo Američany i Evropany,

playboyi, kráskami, filmovými hvězdami a příslušníky nejrůznějších královských rodů. Patřilo mezi několik málo prázdninových center pro bohaté, které si Christiana oblíbila. Ona i otec byli nadšení lyžaři.

Vánoce oslavili společně, potom si zašli na půlnoční a Christiana se pokusila dovolat se Freddymu do Hongkongu, ale nezastihla ho.

Zavolal jim druhý den ráno. Vyptával se na pařížskou svatbu a Christiana se zmínila o Viktoriině neformálním pozvání na Tahiti.

Freddy zalitoval, že to nestihne, ale možná by s ní mohl jet na Velikonoce. Poté co znovu vyzval sestru, aby zvážila své plány, popřál oběma hezké Vánoce a zavěsil.

Christiana a kníže zůstali v Gstaadu jako vždy až do Nového roku a princezna si překvapeně uvědomila, že až se vrátí domů, zbývají jen čtyři dny do odjezdu. Čas ubíhal na vkus knížete až příliš rychle.

Chtěl si dceru ještě užít, avšak zdržovaly ho od toho vlastní povinnosti. Den před odjezdem vstoupil do jejího pokoje s pochmurným výrazem. Christiana balila. Dokonce i pes polehával vedle kufru a tvářil se smutně.

„Bude se nám s Charlesem opravdu stýskat,“ svěřil se kníže.

„Dáš na něj pozor?“ poprosila Christiana a objala otce. Taky se jí bude stýskat. Ale stejně tak se nemohla dočkat, až se vydá za dobrodružstvím.

„Samozřejmě. Jenže kdo se postará o mě?“ Žertoval jen napůl.

Spoléhal na její společnost mnohem víc, než kdyby žila jeho žena nebo se Freddy zdržoval víc doma.

„Brzy se vrátím, tati. A Freddy přijede za měsíc nebo dva.“ Kníže obrátil oči v sloup a oba se zasmáli.

„Nemyslím, že se o mne bude tvůj bratr zajímat. Spíš by mě vyděsil, kdyby se o to pokoušel. Všichni se tu budeme muset starat o něj.“ Věděli, že má pravdu. Christiana se znovu zasmála, třebaže si oba dva dělali starosti, co se stane s jejich vlastí, až Freddy nastoupí na trůn. Kníže doufal, že dcera bude synovým rádcem, až na to dojde, a snažil se ji naučit, co se dalo. Christiana byla pilná studentka, milující dcera, nevyhýbala se zodpovědnosti a nikdy ho nezklamala. O to tíživější bude její nepřítomnost.

„Jednoho dne určitě dospěje, tati, tím jsem si jistá,“ utěšovala otce a pokusila se o přesvědčivý tón.

„Kéž bych sdílel tvůj optimismus. Ten chlapec mi chybí, ale vůbec nepostrádám zmatek, který vyvolává, když tu je. Bez něj tady panuje klid.“ Vždycky k ní byl upřímný, tak jako ona k němu.

„Já vím, ale žádný se mu nevyrovná, viď?“ pronesla tónem oddané sestřičky. Už v dětství ho považovala za svého hrdinu, přestože si ji vždycky dobíral, což dělá dodnes. „Zavolám, kdykoli budu moct, tati. Na poště tam mají telefony, i když mi říkali, že nejsou moc spolehlivé a občas je linka přerušená celé týdny. V tom případě budeme odkázaní na rádio. Ale slibuju, že se pokusím ti podávat zprávy.“ Věděla, že její bodyguardi na něco přijdou. Nic jiného jim taky nezbývá, protože jinak by ji kníže nutil, aby se vrátila.

Poslední večer panovala hořkosladká atmosféra. Večeřeli v soukromé jídelně a povídali si. Christiana se knížete zeptala na hospodářské zákony, které zaváděl, a na reakci parlamentu. To ho potěšilo a rád to s ní probral. Jenže si jen zase připomněl, jak osamělý bude bez ní. Ještě ani neodjela a on už se nemohl dočkat, až se vrátí. Rád by nadcházející měsíce nějak urychlil. Bez slunečního jasu, který mu vnášela do života, se dny povlečou. Sobecky v duchu uvažoval, že bude trvat na tom, aby se po půlroce vrátila, ale když se o tom zmínil, prosila ho, aby s rozhodnutím ještě počkal. Třeba se vrátí sama, nebo bude potřebovat pár dalších měsíců, aby dokončila rozdělanou práci. Kníže souhlasil. Vždycky se dohadovali s rozumem jako dospělí.

V mnoha ohledech byla dcera jedním z hlavních důvodů, proč se znovu neoženil. Nepotřeboval manželku, protože Christiana mu poskytovala společnost a byla partnerkou pro debaty. Navíc cítil, že je pozdě na to, aby začínal znovu. Dřív byl zase příliš zaneprázdněný. Současný stav mu vyhovoval. Políbil ji na dobrou noc a druhý den ráno spolu posnídali. Na dlouhý let si vzala modré džíny a nejspíš nebude celý následující rok nosit nic jiného. Zabalila si jen jedny šaty, pro všechny případy, dvě obyčejné sukně, které si přivezla z Kalifornie, několikerý kraťasy, jež nosívala ve škole, kupu džin a triček, klobouky, síť proti moskytům, repelenty, léky na malárii a pevné vysoké boty jako ochranu před obávanými hady.

„Není to přece horší, než když jsem po prázdninách odjížděla zase do školy do Kalifornie, tati. Ber to tak,“ snažila se otce utěšit.

Vypadal tak nešťastně.

„Radši bych, abys zůstala doma.“

Nedostal ze sebe skoro ani slovo, když se s ní loučil. Dlouho ji objímal a ona ho láskyplně políbila na tvář jako vždy. „Víš, jak na tebe spoléhám, viď, Cricky? Dávej na sebe pozor.“

„Dám. Zavolám ti, slibuju. Taky buď opatrný.“ Opustit ho bylo těžší, než čekala. Zadržovala vzlyky. Věděla, jak moc ji otec potřebuje, ale jednou jedinkrát, naposledy, než na sebe navždy přijme břímě královských povinností, potřebovala žít vlastní život.

„Miluji tě, Cricky,“ zašeptal a vzápětí se s přísným výrazem obrátil ke dvěma bodyguardům postávajícím opodál. „Celou dobu se od ní ani nehněte!“ Jeho příkazy byly jasné. Jeli s ní titíž dva mladíci jako do Ruska, Samuel a Max. Těšili se na nové dobrodružství stejně jako ona. Christiana byla smířená s tím, že ji budou doprovázet. Otec na tom nekompromisně trval. Z téhle podmínky nemínil slevit, a tak dcera nakonec souhlasila. Připadala si trochu hloupě, avšak vedoucí mise v Africe prohlásil, že tomuto požadavku rozumí. Postupoval vstřícně a v e-mailu ji ujistil, že neprozradí, kdo je. Jenom on bude vědět, že v jejím pase není příjmení, což by ji mohlo prozradit.

Christiana nemínila nic ponechat náhodě. Nepřála si, aby někdo věděl, že je princezna. Chtěla, aby se s ní jednalo jako s každým jiným. Nestála o to, aby jí někdo říkal Vaše Jasnosti nebo madam, hlavně ne její bodyguardi, kteří se budou vydávat za dobrovolníky a její přátele. Christiana myslela na všechno.

„Miluju tě, tati,“ řekla a nastoupila do auta. Kníže zavřel dveře.

Chtěl s ní jet na letiště, ale musel se dopoledne setkat s ministry kvůli návrhům zákonů, o nichž mluvil předešlou noc s Christianou. Tak se s ní rozloučil před zámkem.

„Také tě miluji, Cricky. Nezapomeň na to. Dávej na sebe pozor.

Buď opatrná,“ varoval ji znovu. Christiana se usmála, vyklonila se z okénka a políbila ho na ruku. Pouto, jež mezi nimi vzniklo po matčině smrti, bylo velmi pevné.

„Sbohem!“ volala a mávala. Kníže stál a kynul jí, dokud vůz neprojel branou a nezmizel. Potom s hlavou skloněnou pomalu

zamířil do zámku. Dovolil jí odjet do Afriky, aby byla šťastná.

Jenomže jeho čeká šest strastiplných měsíců nebo celý rok. Pes kráčel sklesle za ním. Bez Christiany vypadali jako smutná opuštěná dvojice.

7

Letadlo do Frankfurtu odstartovalo na čas. Osobní strážci seděli v business class, Christiana v první třídě. A ačkoli všechny varovala, aby to nedělali, mluvčí vlády diskrétně upozornil aerolinky, že je dcera knížete na palubě. Přesně tohle si nepřála. Utěšovala se jen tím, že následující rok žádná privilegia mít nebude. Práce v Africe byla její poslední příležitostí žít jako obyčejní lidé.

V příštích několika měsících nestojí o výhody, které jí přináší původ. Vůbec. Chtěla získat stejné zkušenosti jako kdokoli jiný, v dobrém i zlém.

Když přestupovala ve Frankfurtu, ocenila, že na ni nikdo nečekal, nikdo ji nepozdravil, nedostávalo se jí žádné zvláštní pozornosti.

Vzala si batoh a příruční tašku, zatímco bodyguardi se postarali o zavazadla. Při čekání na další let si přátelsky povídali a snažili se představit si, co je asi čeká. Sam předpokládal, že to bude náročné.

V Africe už byl. Ředitel Červeného kříže Christianu ujišťoval, že v táboře je dostatek pohodlí, ale ona tvrdila, a myslela to vážně, že jí je to jedno. Byla odhodlaná se vším se vypořádat jako ostatní.

Spoléhala na ředitelův slib, že neprozradí její totožnost, protože tím by se vše pokazilo. Samuel několik týdnů shromažďoval údaje americké vlády o současné politické situaci v Eritreji, ve východní Africe, kam mířili. Eritrea sousedila s Etiopií, což jí roky působilo problémy. Před několika lety konečně obě země podepsaly příměří, takže nyní vládl v oblasti klid. Hraniční potyčky ustaly. Samuel knížeti slíbil, že mu dá okamžitě vědět, kdyby došlo k nějaké změně nebo se v jejich okolí přihodilo cokoli podezřelého. A kdyby to bylo nutné, odvezou princeznu ze země. Prozatím se ale zdálo, že si

nemusí dělat starosti, přesně jak sliboval ředitel Červeného kříže.

Eritrea teď byla zajímavá a bezpečná země. Christiana se s bodyguardy domluvila na určitých pravidlech, především aby se chovali co nejméně nápadné. Měli přichystanou historku, že jsou tři přátelé z Lichtenštejnska, kteří společně podepsali na rok smlouvu s Červeným křížem. Téhle verze se chtěli držet a nebyl důvod, proč by je někdo v táboře měl podezírat, že je to jinak. Christiana věděla, jak jsou oba muži diskrétní.

Po desetihodinovém letu přes Káhiru v hlavním městě Asmaře na její pas sotva pohlédli. Ani si k princeznině velké úlevě nevšimli chybějícího příjmení.

Na cestě strávili čtrnáct hodin a Christiana byla unavená. Oba muži v letadle spali. Jakmile vyšli z letištní budovy, rozhlíželi se.

Max před odjezdem obdržel e-mail potvrzující, že na letišti budou očekáváni. Tehdy ale ještě nikdo netušil, kdo přijede či jakým vozem. Jenom se jim dostalo ujištění, že někdo bude čekat.

Vešli do malého stánku s doškovou střechou a koupili si tři limonády. Nápoje vyrobila africká společnost. Byly odporně sladké, ale stejně je vypili, protože ve velkém horku měli žízeň, ačkoli ve východní Africe právě panovala zima. Krajina kolem byla krásná, vzduch suchý, terén plochý. Měkké zamžené světlo, v němž jako by se vše koupalo, připomínalo Christianě teplou záři matčiných perel.

V okolí panoval klid. Nakonec se usadili před stánkem na svá zavazadla. Asi za půlhodinku se objevil otřískaný prastarý žlutý školní autobus. Na obou stranách měl lepenkou připevněné vlajky Červeného kříže. Jinak ale nebudil velkou důvěru, spíš se zdálo, že není v stavu ujet ani kilometr. Navzdory tomu urazil celou cestu ze Senafe, která trvá pět hodin.

Dveře se otevřely a z autobusu vystoupil vysoký tmavovlasý rozježeně vypadající muž. Pohlédl na tři postavy sedící na kufrech, pousmál se, rozběhl se k nim a omlouval se za zpoždění. Při pohledu na stařičký žlutý autobus však každému bylo jasné, proč se opozdil.

„Moc se omlouvám, jsem Geoffrey MacDonald. Cestou jsem píchnul a trvalo věčnost, než jsem pneumatiku vyměnil. Nejste moc unavená, Vaše Jasnosti?“ otázal se. Poznal Christianu podle fotky

v jednom časopise, třebaže ve skutečnosti vypadala mladší a i po dlouhé cestě byla svěží a krásná.

„Neříkejte mi tak, prosím,“ požádala okamžitě princezna.

„Myslela jsem, že vás ředitel ze Ženevy upozornil. Stačí Christiana.“

„Samozřejmě,“ odvětil omluvným tónem, vzal jí batoh a potřásl si rukou s bodyguardy. Teoreticky k ní nesměl vztáhnout ruku, leda mu ji podala ona první, a protože pocházel z Británie, očividně si byl této zásady etikety vědom, ale Christiana rychle ruku napřáhla.

Potřásl jí opatrně a s plachým úsměvem. Vypadal jak roztržitý profesor a princezně se hned zalíbil stejně jako oběma mužům.

„Nikdo o ničem doufám neví,“ ustaraně pronesla Christiana.

„Kdepak, vůbec nikdo,“ ujistil ji. „Opravdu mě varovali, jenom jsem se zapomněl. Je to přece jen vzrušující, když k vám přijede princezna, třebaže na zapřenou. Na matku tím udělám dojem,“

přiznal se, „ale neřeknu jí to, dokud neodjedete.“ Působil tak chlapecky, že bylo těžké si ho hned neoblíbit. Byl přátelský a vřelý.

„Nechci, aby to ostatní věděli,“ vysvětlovala Christiana znovu, když zamířili k autobusu. Osobní strážci šli za nimi a nesli zavazadla.

„Chápu vás. Jsme moc rádi, že jste přijela. Potřebujeme každou ruku. Dva z našich lidí dostali břišní tyfus a museli odjet. Už osm měsíců máme podstav.“ Mohlo mu být tak čtyřicet. Vyprávěl, že se narodil v Anglii, ale celý život strávil v Africe. Vyrostl v Jižní Africe, v Kapském Městě, a tábor v Senafe vede čtyři roky. Od té doby se mise rozrostla mílovými kroky. „Teď už si na nás zvykli.

Místní k nám ze začátku byli trošku nedůvěřiví, třebaže tady žijí velmi přátelští lidé. Kromě centra pro léčbu AIDS nabízíme také základní lékařskou péči. Dvakrát za měsíc k nám přiletí lékař na výpomoc.“ Ještě dodal, že oddělení AIDS má značné úspěchy. Cílem je zabránit šíření nemoci, stejně jako léčba těch, kteří již onemocněli.

„Centrum je přeplněné. Však uvidíte. Samozřejmě léčíme i všechny místní nemoci.“ Než vyrazili na cestu, vystoupil a zašel si také koupit limonádu. Vypadal unaveně a trochu vyzáblé, jako kdyby příliš pracoval. Christiana ocenila, že pro ně přijel vedoucí mise osobně.

Snažila se vnímat neznámé zvuky, i když byli po dlouhé cestě všichni unavení. Samuel a Max mlčeli, jako vždy ostražitě sledovali

okolí, protože jejich úkolem je chránit princeznu. Až dosud šlo všechno dobře.

Geoff se vrátil a nastartoval. Autobus vydával hrozivé zvuky a celý se otřásal. Geoff se s úsměvem obrátil na Samuela a Maxe.

„Doufám, že jeden z vás se vyzná v motorech. To by se nám zatraceně hodilo. Máme sice lékařský personál, ale nikdo neumí opravovat auta. Většina z nás má zbytečně vysoké vzdělání. Jenže potřebujeme elektrikáře, instalatéry a mechaniky.“ Autobus se s rachotem rozjel, motor zhasl a znova naskočil, jako kdyby chtěl potvrdit jeho slova.

„Uděláme, co budeme moct,“ slíbil Max s úsměvem. Mnohem víc rozuměl zbraním, ale o tom se nezmínil. Když se plazili hlemýždím tempem do kopce, motor zase málem zhasl. Geoff si se všemi třemi povídal. Zdálo se, že Christiana ho trochu znervózňuje.

Nemohl jen tak zapomenout, kdo je.

Kladla mu otázky týkající se centra, krizové situace v Africe a další lékařské péče, kterou stanice poskytuje. Vysvětlil jí, že i on je lékař. Specializuje se na tropické choroby, což ho zavedlo právě sem.

Zatímco si povídali, sledovala Christiana okolní krajinu. Po obou stranách silnice kráčeli lidé v pestrobarevném oblečení s pruhy bílé látky. Do cesty jim vstoupilo stádo koz. Autobus zastavil a znovu ne a ne nastartovat, zatímco nějaký muž v turbanu s velbloudem pomáhal chlapci popohnat stádo. Geoff přesytil karburátor, jak se pokoušel přivést motor k životu, takže potom musel chvíli počkat.

Mezitím kozy konečně opustily silnici. Měli tak další příležitost k hovoru.

Informoval ji, že v centru léčí nejen mladé ženy, ale i děti. Mnohé z žen byly znásilněné a kmen je pak vyobcoval, protože už nebyly panny, nebo ještě hůř, otěhotněly. Rodiny by je neprovdaly a staly se bezcennými i pro výměnný obchod za dobytek, území nebo hotovost.

Jakmile onemocněly, téměř vždy zůstaly opuštěné. Počet nakažených mužů a žen byl alarmující a navíc neustále stoupal. Pacienti kromě toho trpěli též tuberkulózou, malárií, takzvanou černou nemocí neboli kala-azar a spavou nemocí.

„Je to taková sisyfovská práce,“ povzdechl si a jeho slova nenechala nikoho na pochybách, jak vážně na tom jsou pacienti,

z nichž mnozí patřili k uprchlíkům po pohraničních střetech s Etiopií.

Podotkl, že příměří stojí na vratkých základech, neboť Etiopané stále mají zálusk na eritrejský přístav Massawu v Rudém moři. „Nám nezbývá než se o ně starat, zmírnit jejich utrpení a pomáhat jim, než zemřou. A pokusit se poučit ostatní, jak nemoci předcházet.“ Byly to neveselé vyhlídky. Nečekala je nebezpečná, nýbrž depresivní mise.

Úmrtnost byla vysoká, u nemocných s AIDS stoprocentní. U většiny žen a dětí, které se dostaly do jejich centra, postoupila nemoc do takového stadia, že se nedala zastavit či zpomalit. Jak říkal Geoff, jedním z jejich hlavních cílů bylo zabránit přenosu nemoci z matky na plod tím, že oběma podávali léky a přesvědčovali ženy, aby děti nekojily. Což bylo velmi obtížné, protože většina z nich trpěla bídou, takže předpisy na umělou výživu, které dostaly, prodaly a kojily dál, neboť to bylo levnější, a tak jejich děti také onemocněly. Šlo o nekonečný namáhavý boj. „Děláme, co je v našich silách, ale záleží na situaci, někdy moc nezmůžeme. Občas se s tím musíme smířit.“

Také se zmínil o organizaci Lékaři bez hranic, jejíž členové jim pravidelně přicházejí podat pomocnou ruku. Byli vděční za jakoukoli podporu, ovšem sto procent jejich rozpočtu pocházelo ze zdrojů Červeného kříže. Místní vláda byla příliš chudá. Geoff prozradil, že mají v plánu požádat o příspěvky některé nadace, avšak zatím nemají na psaní žádostí o granty čas. Christiana si vzpomněla na jejich nadaci, která sponzoruje podobné záležitosti. V nadcházejících týdnech a měsících zjistí, co tady potřebují, a až se vrátí domů, předloží návrhy nadaci.

Cesta do tábora trvala pět hodin. Skoro celou tu dobu si povídali.

Geoff byl příjemný a nepochybně laskavý a zajímavý muž s hlubokými znalostmi kontinentu, na němž žil, a jeho trápení, z nichž většina prozatím neměla řešení, a nejspíš ještě dlouho mít nebude.

Christiana na posledních pár minut nakonec usnula navzdory otřásání a rachotu, který autobus vyluzoval. Byla tak unavená, že by spala i uprostřed dělostřelecké palby. Prudce procitla, když se Max dotkl její ruky. Byli u cíle, autobus obklopili pracovníci Červeného kříže a zvědavě vyhlíželi tři nové členy týmu. Už týdny o nich mluvili. Věděli ale pouze, že jde o dva muže a jednu ženu odněkud

z Evropy. Roznesla se zpráva, že jsou všichni Švýcaři, někdo jiný zase říkal, že jsou z Německa, a nakonec se domnívali, že muži jsou Němci a žena Švýcarka. O Lichtenštejnsku se nikdo ani nezmínil.

Možná je jen trochu udivilo, že jejich pobyt zde zařizovala ženevská kancelář. Ale ať pocházeli odkudkoli, byli víc než vítanými a potřebnými pomocníky.

Christiana se rozhlížela a viděla tucet lidí, již na ni hleděli, všichni v pohodlném oblečení. Kraťasy, džíny, trička, pohorky, ženy nakrátko ostříhané nebo s vlasy staženými pod šátky, pár jich mělo bílé lékařské pláště. Všimla si jedné ženy ve středním věku s ošlehanou tváří, milým úsměvem a stetoskopem kolem krku. Také tam stála moc hezká vysoká žena s tmavými vlasy, která nedočkavě hleděla do autobusu a v náručí držela novorozence. Zdálo se, že je zde přibližně stejně mužů a žen. Co se týče stáří, byli tu lidé jejího věku, ale zahlédla i pár tváří, které vypadaly skoro dvakrát starší než ona. Mezi pracovníky Červeného kříže se vmísili i místní obyvatelé v barevných domorodých šatech, někteří vedli za ruku děti. Centrum samé připomínalo shluk vesele pomalovaných bílých domků lemovaný na obou stranách řadou velkých, téměř vojensky vyhlížejících stanů.

Geoff napřáhl ruku a pomohl jí vystoupit z autobusu na nerovnou zem. Christiana se usmála a nesměle se rozhlédla po ostatních, zatímco za ní vystupovali Max a Samuel se zavazadly.

Geoff ji nejdříve představil té starší ženě. Jmenovala se Mary Walkerová, a jak naznačoval stetoskop, byla lékařka. Pocházela z Velké Británie a v centru vedla program pro léčbu AIDS. Bílé vlasy jí splývaly na záda v dlouhém copu, usmívající se tvář brázdily hluboké vrásky a měla pronikavé modré oči. Okamžitě Christianě připomněla Marque. Pevně potřásla princezně rukou a přivítala ji v táboře. Za ní vykukovaly další dvě ženy. Hezká mladá Irka s kudrnatými černými vlasy a zelenýma očima byla porodní asistentka. Jezdila po celém kraji, přiváděla na svět děti, a pokud byly nemocné, přivezla je do tábora. Vedle ní stála mladá Američanka, která stejně jako Geoff vyrostla v Kapském Městě.

Studovala ve Státech, ale stýskalo se jí po Africe tak jako všem, kdo odtud odešli.

Když se setkali a on jí prozradil, kde pracuje, hned souhlasila, že pojede zpět s ním. Jmenovala se Maggie a Christiana okamžitě poznala, že k sobě s Geoffem patří, protože jí položil ruku kolem ramen, když k němu přistoupila. Maggie byla zdravotní sestra.

Přátelsky Christianu objala na uvítanou. Irka se představila jako Fiona, uličnicky se usmála a krátce jí potřásla rukou.

Čtyři muži stojící kolem se pustili do seznamování sami. Dva Němci, jeden Francouz a Švýcar. Všem mohlo být tak třicet let.

Klaus, Ernst, Didier a Karl. Nakonec popošla vpřed vysoká tmavovlasá mladá žena s dítětem v náručí a podala Christianě a oběma mužům ruku. Měla krásné oči a vážný výraz ve tváři.

Jmenovala se Laura a pocházela z Francie. Působila mnohem odměřeněji než ostatní a Christiana v duchu uvažovala, jestli se snad nestydí. Promluvila na ni francouzský, ale ani pak vysoká kráska nijak neroztála. Její postoj hraničil s nepřátelstvím. Geoff vysvětlil, že dlouhé roky pracovala pro UNICEF a v Senafe je jen několik měsíců. Geoff a Mary byli jediní lékaři v táboře, Fiona jediná porodní asistentka a Maggie zdravotní sestra. Zbytek týmu tvořili dobrovolníci, kteří přijeli do Senafe, aby přispěli ke změně k lepšímu tak jako Christiana.

Tábor se nacházel na okraji Senafe, na severu, poblíž hranic s Etiopií, což mohlo být problematické v dobách před uzavřením příměří. Nyní zde panoval klid. Když se Christiana dál rozhlížela, povšimla si krásy afrických žen, které s plachými úsměvy postávaly opodál v barevných oděvech a se spoustou šperků ve vlasech, v uších a na krku. V centru pracovalo šest místních obyvatel, čtyři ženy a dva muži. Všichni právě hovořili se ženami nebo dětmi v jednotlivých domcích a nemohli pozdravit nově příchozí. Ale skupinka exoticky oblečených Afričanek usmívajících se na trojici, která právě vystoupila z autobusu, se rozrůstala.

Tak podivuhodné šaty ještě Christiana neviděla. Vlasy měly ženy spletené do pevných copánků s korálky, které jim padaly do tváří.

Všechny byly vyšňořené a oděné do zajímavých látek protkaných zlatými či kovovými nitkami. Některé z žen měly zahalené celé tělo, jiné Christianu pozorovaly s odhalenými ňadry. Pestré oděvy a snaha o krášlení ostře kontrastovaly s jednoduchým oblečením západních

pracovníků, kteří nevypadali nijak přitažlivě v tričkách, kraťasech nebo džínách. Geoff jí vysvětlil, že v Eritreji žije devět etnických skupin či kmenů, z nichž největší jsou Tigriňové, Tigrejové a Afarové. Christiana si především okamžitě povšimla vřelých úsměvů afrických žen. Jedna z nich k ní přistoupila, pozdravila ji a prozradila, že pochází z Ghany, jmenuje se Akuba a hrdě se pochlubila, že je dobrovolnice Červeného kříže. Pak se Christiana seznámila s Afričanem jménem Yaw, který v centru také pomáhal.

Bylo toho na ni najednou trochu příliš, spousta neznámých lidí, nové místo, naprosto jiná kultura, neznámá práce, úplně nový způsob života. Slovy by snad nedokázala vyjádřit, jak je nadšená a jak milí jí Afričané připadají. Navzdory dlouhým válkám a nenávisti si byli Eritrejci s Etiopany nápadně podobní. Pětina eritrejského obyvatelstva uprchla ze země během bojů, před příměřím uzavřeným před pěti lety. Ale nikdo z těch, které viděla Christiana kolem sebe, se netvářil zahořkle. Spíš naopak.

„Musíte být unavení,“ přerušil Geoff představování. Na Christianě byla únava vidět, vždyť cestovali pět hodin autobusem.

Ocitla se v nejodlehlejších částech světa, přesto ještě nikdy nebyla tak šťastná a jako dítě na oslavě narozenin chtěla pít plnými doušky.

„To je v pořádku,“ bránila se statečně. Chvilku si povídala s Akubou, pak s eritrejskými ženami a nakonec i s těmi, s nimiž bude šest měsíců pracovat. Nemohla se dočkat, až je pozná.

„Tak pojď,“ vyzvala ji Fiona se širokým úsměvem. „Dovedu tě do našeho Ritzu.“ Ukázala k jednomu velkému stanu vedle domků, v nichž pracovali. Bydleli ve stanech, na jedné straně muži, na opačné ženy. A pro ty, kdo chtěli spojit síly, jako třeba Geoff a Maggie, tu stály menší stany. Stanu pro muže se říkalo Jiří V. podle slavného pařížského hotelu, ženské ubytování se jmenovalo Ritz.

Christiana si od Samuela vzala příruční zavazadlo a muž se zatvářil nešťastně. Nelíbilo se mu, že princezna někam jde sama, aniž si on s Maxem mohli předtím všechno důkladně prohlédnout.

Christiana pokývla hlavou a usmála se na něj, rázně popadla zavazadlo a vydala se za Fionou. Skutečný život začal.

Stan, do kterého ji Fiona zavedla, byl o dost větší, než Christiana čekala, a vzdušnější, než vypadal zvenku.

Těžký plátěný příbytek odkoupili od armády, dovnitř umístili dřevěnou podlahu a osm lůžek, z nichž jedno nebylo obsazené od té doby, co se Maggie odstěhovala k Geoffovi. V mužském stanu po jejich příjezdu bude bydlet osm mužů. Afričané, kteří pro ně pracovali, žili ve vlastnoručně postavených chýších. Maggie s Geoffem měli oddělený stan, který Geoff sám koupil.

Fiona zavedla Christianu až do opačného kouta. Vedle lůžka stál noční stolek se zásuvkou a lampičkou na baterii a v nohách postele otlučený kufr z vojenských přebytků.

„Tohle je tvoje skříň,“ oznámila se smíchem Fiona. „Neptej se mě proč, ale před šesti měsíci jsem sem přijela s celou garderobou.

Nakonec jsem všechno poslala zpátky. Stejně nosím jen džíny a šortky. Ani když jedeme do Senafe na večeři, což nebývá často, nikdo se neparádí.“ Christiana na sobě měla obnošené džíny, tričko s dlouhým rukávem a starou džínovou bundu, kterou si koupila ve výprodeji v Berkeley, a na nohou pohodlné tenisky. Ale i tak působila jaksi elegantně. Neměla žádné šperky kromě malých stříbrných náušnic a rodinného pečetního prstenu. Afričanky byly nazdobené mnohem víc. Christiana se snažila, aby vypadala obyčejně. Za pár minut zjistila, že Fioně je třicet, ačkoli by jí hádala tak patnáct. Mylně se domnívala, že jsou stejně staré. Fiona jí prozradila, že Lauře, vysoké tmavovlasé ženě, je dvacet tři. Skoro všem ostatním bylo kolem třicítky, kromě Klause a Didiera. A jak říkala, tvořili skvělý tým.

Christiana seděla na své posteli a poslouchala. Fiona se vzápětí usadila vedle ní, jak to dělávají děvčata na internátní škole, když vítají nově příchozí. Zpočátku se Christiana trochu vyděsila, a ačkoli se sem nesmírně těšila, musela přiznat, že je toho na ni moc. Když nic jiného, zažívala nepochybně kulturní šok.

„Co tvoji dva přátelé?“ vyptávala se Fiona a zahihňala se.

Přiznala se, že si párkrát vyšla na večeři s Ernstem, ale nakonec se dohodli, že budou jen přátelé. Bylo to tady mnohem snazší. Geoff s Maggie byli výjimkou. Po většinu času dávala skupina přednost tomu, aby se všichni kamarádili a nekomplikovali si život milostnými románky, avšak tu a tam k tomu došlo. Také si uvědomovali, že dříve nebo později většina z nich odejde. Zřídkakdy

tu zůstávali déle než rok. „Tak povídej o Samovi a Maxovi,“

pobízela Fiona a Christiana se zasmála. Oba tu prakticky vzato byli služebně. Ona ale rozhodně nemíní nic namítat, ani nikomu hlásit, pokud by si některý z nich či oba zaflirtovali nebo navázali nějaký vztah. Po pravdě řečeno jinak by je čekal hodně dlouhý půst.

Nakonec jsou oba mladí. Stihnou na ni dohlížet, jak mají v popisu práce, a ještě se i bavit. Christiana klidně přimhouří oko. „Jsou moc milí. Spolehliví, zodpovědní, čestní, důvěryhodní, pracovití, laskaví,“

vyjmenovávala jejich kladné vlastnosti a Fiona se dala do smíchu.

Připomínala tmavovlasého skřítka s veselýma zelenýma očima.

Christiana doufala, že budou navzdory věkovému rozdílu kamarádky. Laura, která byla stejně stará jako ona, se netvářila tak přátelsky a sotva s ní promluvila. Vlastně se na Christianu mračila od chvíle, kdy vystoupila z autobusu. Nechápala proč. Všichni ostatní se chovali mile.

„To je jako doporučení od zaměstnavatele,“ dobírala si ji Fiona mnohem trefněji, než sama tušila, nebo než by Christiana přiznala.

„Chtěla jsem vědět, jací jsou. Vypadají skvěle – jsou hodní?“

„Moc. Samuel sloužil v izraelské armádě. Vyzná se ve zbraních.“

Christiana si ihned uvědomila, že šlápla vedle, a v duchu si připomínala, že musí být opatrnější.

„Nestraš. Leda by došlo k další etiopské válce, v tom případě by se nám to hodilo. Předpokládám, že nejsou ženatí, protože jinak by tu nebyli.“ I když Mary Walkerová bývala vdaná. Přijela sem na devadesát dní, ale už neodjela a rozvedla se. Východní Afriku a její obyvatele milovala příliš na to, aby je opustila. Starala se o lidi víc než o svoje manželství, které už stejně roky nefungovalo, a tak zůstala. „Mají doma nějaké přítelkyně?“ vyptávala se Fiona neúnavně dál a Christiana zavrtěla hlavou, ale pak zaváhala.

„Myslím, že ne. Ale nikdy jsem se jich na to neptala.“ Sama musela uznat, že to zní podivně, zvlášť když o sobě tvrdili, že jsou přátelé.

„Odkud je vlastně znáš?“ pokračovala ve výslechu Fiona a přeskočila na svou postel, která stála hned vedle.

„Pracují pro mého otce.“ Konečně mohla promluvit upřímně.

„Když jsem jim řekla, kam jedu, hned chtěli jet se mnou.“ A musí

zde plnit úkol. „Byli jsme společně i v Rusku v Digoře. Misi Červeného kříže tam vedla skvělá žena. Hned jsem si zamilovala ji i to, co dělala. Rozhodla jsem se, že pojedu sem, a oni chtěli jet taky.“ Christiana se zatvářila vážně. „Myslím, že nás to, co jsme tam zažili, hodně změnilo. A proto jsme teď tady.“ Usmála se na novou přítelkyni. Fiona se jí líbila. Všichni v táboře ji měli rádi. Byla milá, otevřená a neúnavně pracovala, protože své práci zcela propadla.

Jako spousta ostatních se zamilovala do Afriky.

„Jak se ta žena jmenovala?“

„Marque.“

„No ovšem. Taky ji znám. Tu zná každý. Občas se tu zastaví. Je to Lauřina teta. Laura sem přijela, když zrušila zasnoubení nebo se jí rozpadlo manželství nebo tak něco. Nikdy o tom nemluví. Ale povídá se, že se tady chtěla vzpamatovat. Nejsem si tedy jistá, jestli se jí tu líbí, ale třeba je jen nešťastná. Takové věci jsou těžké.

Taky jsem byla jednou zasnoubená,“ vyprávěla dál a uchichtla se, „asi deset minut. Se strašným chlapem. Utekla jsem na rok do Španělska, abych se ho zbavila, a on si mezitím vzal nějakou jinou.

Děsnej chlápek. Opilec.“ Christiana se pousmála a snažila se tvářit soucitně. Musela strávit hodně informací, navíc byla unavená, trápila ji pásmová nemoc a bála se, že by mohla z nepozornosti něco prozradit, třeba že je princezna a žije na zámku. A to jí nahánělo hrůzu. Musí si dávat pozor na to, co říká, než si zvykne na nový život.

„A ty máš doma kluka?“ položila jí Fiona se zájmem další otázku.

„Nemám, v červnu jsem dokončila školu ve Spojených státech.

Od té doby jsem byla doma a teď jsem přijela sem.“

„A co bys chtěla dělat, až se vrátíš domů? Ve zdravotnictví? Já jsem moc ráda, že jsem porodní asistentka – mohla bys někdy jet se mnou, abys viděla, co to obnáší. Vždycky mě dostane, když vidím, jak na svět přichází nový život. Je to vážně zázrak a vzrušení, i v případě, když se něco přihodí. To se taky stává. Ale většinou jde o radostnou událost.“

Christiana zaváhala. „Přemýšlela jsem o public relations. To dělá můj otec, vlastně se trochu pohybuje v politice. Moc se mi líbí

byznys. Ve škole jsem se specializovala na ekonomii.“ To byla pravda, do určité míry, záleží na úhlu pohledu.

„Já na matiku vůbec nejsem. Sotva umím počítat,“ pronesla Fiona ne úplně popravdě. Trvalo jí sedm let, než se stala porodní asistentkou, včetně studia na zdravotní škole, takže musela být slušná studentka, nebo alespoň vytrvalá. „Podle mě je byznys nuda,“

usoudila upřímně. „Všechna ta čísla. Já mám radši práci s lidmi.

Nikdy neodhadneš, co přijde, obzvlášť tady.“ S povzdechem ulehla na postel. Večer se chystala vykonat návštěvy u svých pacientek a obvykle si předtím chvilku odpočinula, aby byla svěží a ve střehu.

Některé pacientky mohly každou chvíli porodit. Měly domluveno, že v případě potřeby vyšlou běžce se zprávou a ona za nimi vyrazí v prastarém Volkswagenu Brouk. Pracovala v neuvěřitelně primitivních podmínkách. Ale byla dobrá.

Christiana chvíli mlčky ležela na své posteli. Chtěla vstát, vybalit si věci a porozhlédnout se. Byla příliš rozrušená, než aby usnula, ale tělo jí najednou ztěžklo a víčka se začala klížit. Fiona na ni pohlédla a usmála se. Obdivovala ji, že se vydala do východní Afriky ve svém věku. Byla odvážná. Najednou Christiana prudce otevřela oči dokořán a podívala se na Fionu.

„A co hadi?“ Znělo to vystrašeně a Fiona se dala do smíchu.

„Na ty se ptá každý hned první den. Nahánějí hrůzu, ale moc jsme jich tu neviděli.“ Neprozradila, že před dvěma týdny vklouzla do stanu zmije. „Ukážeme ti obrázky těch, na které si musíš dávat pozor. Brzy si zvykneš.“ Fiona viděla víc hadů než většina ostatních, protože jezdila hodně do buše.

Obě ženy pár minut tiše ležely a Christiana přece jen usnula, naprosto vyčerpaná. Když se probudila, Fiona byla pryč. Christiana hned vyšla ven. Zahlédla Akubu a usmála se na ni. Žena vedla za ruku dítě a mířila do jednoho z domků. A muž jménem Yaw do něčeho usilovně bušil kladivem. Kolem panoval tak krásný podvečer, jaký ještě v životě neviděla. Africké světlo, o němž toho tolik slyšela, a vzduch, který hladí po tvářích. Pak si všimla, že vzadu za domky je ještě jeden stan. Šla po hlasech a zastihla celý tým Červeného kříže u dlouhého jídelního stolu na hrubě otesaných lavicích. Christiana

upadla do rozpaků. Potřebovala se vyspat, ale teď se bála, aby před nimi nevypadala jako lenoch, což by nebyl dobrý začátek.

„Omlouvám se,“ obrátila se na Geoffa a Maggie. U večeře seděli všichni kromě Fiony, která někde v buši pomáhala při porodu.

S Christianou, Maxem a Samuelem jich bylo sedmnáct, pracovníků Červeného kříže. Kromě nich tu pomáhal alespoň tucet místních a Akuba a Yaw, kteří pocházeli z Ghany. „Usnula jsem.“ Tvářila se zahanbeně, ale Samuel a Max se zaradovali, že ji vidí. Právě se pustili do jídla. Měli kuře se zeleninou a obrovskou mísu rýže s ovocem.

„Potřebovala jste se vyspat,“ uklidnil ji hned Geoff. „Všechno vám ukážeme zítra. Maxe a Samuela jsem už provedl.“ Nenápadně ho o to požádali, protože to patřilo k jejich povinnostem. To, co spatřili, je okouzlilo, povídali si s dětmi, které se rojily všude po táboře, desítky dětí, všechny se smály, hihňaly, hrály si, stejně jako starší domorodci. Místní působili jako neobvykle šťastní a veselí lidé. Dokonce i nemocní hýřili dobrou náladou.

Mary ukázala na prázdné místo vedle Laury a Christiana překročila lavici a posadila se. Z druhé strany po Lauřině boku seděl Didier a povídal si s ní francouzský, Christiana měla za souseda Ernsta. Ten se bavil s Maxem a Samem švýcarskou němčinou, protože všichni pocházeli ze Švýcarska, třebaže Samuel byl napůl Izraelec a sloužil v obou armádách. Christiana jim rozuměla a občas se zasmála. Potom se obrátila k Lauře a promluvila francouzský.

Nedostalo se jí žádné odpovědi. Laura ji ignorovala a dál hovořila s Didierem. Očividně vůči ní byla nějak zaujatá, ale Christiana netušila proč. Ničím ji neurazila.

Dala se do hovoru s Mary Walkerovou, která seděla proti ní a vylíčila jí, jak se potýkají s epidemií AIDS. Pak Christianě vysvětlila, co je kala-azar neboli černá nemoc, která se projevuje jako mor, včetně černání nohou, tváře, rukou a břicha. Christianiným uším to znělo hrozně, obzvlášť u večeře. Pár krvavých detailů přidal Geoff. Mary zas připomněla, že za několik týdnů přijedou lékaři z organizace Lékaři bez hranic. Jezdí pravidelně jednou za měsíc a mají s sebou větší tým než ten, který je k dispozici v táboře v Senafe. Když je to nezbytné, přivezou chirurgy a operují. Někdy je

zvou i k akutním případům, ale většinou Mary s Geoffem všechno zvládají, včetně operací slepého střeva či císařských řezů. O lékařích z organizace Lékaři bez hranic Geoff hovořil s respektem. Létají po celé Africe v malých letadlech a poskytují lékařskou pomoc, kde je právě potřeba, včetně válečných oblastí nebo těch nejvzdálenějších míst.

„Jsou obdivuhodní,“ uznával, zatímco si nabíral velikánskou porci dezertu. Byl hubený jak tyčka, jeho tělo očividně spalovalo kalorie bez problémů. Snědl pořádnou večeři tak jako ostatní muži u stolu. Ženy jedly méně. Všichni tvrdě pracovali a povídání u večeře si užívali. Většina z nich zhltla oběd v cukuletu. Mary Christianě prozradila, že snídaně se podává ve stejném stanu v půl sedmé.

Vařily místní ženy a naučily se evropská jídla, která všem chutnala.

Maggie, jediná Američanka v týmu, tvrdila, že z domova jí opravdu chybí pouze zmrzlina. Občas se jí prý o ní zdá. Ale přestože se ocitla tak daleko od domova, zdálo se, že je spokojená. Všichni vypadali spokojeně, až na Lauru. Ta se tvářila smutně a sotva promluvila.

Jediný, s kým potichu francouzský hovořila, byl Didier. Ostatní se snažili co nejvíce poznat Christianu a dva muže, kteří s ní přijeli.

Geoff jí nalil dvě sklenky vína podávaného u příležitosti jejich příjezdu. U večeře se hodně žertovalo a vyprávěly se neslušné vtipy ve francouzštině, angličtině i němčině. Christiana hovořila všemi těmito jazyky. Tvořili báječnou mezinárodní skupinu.

Bylo už pozdě, když se všichni zvedli a vyšli do teplé africké noci. Muži pozvali Maxe a Sama na karty. Oba souhlasili a slíbili, že za chvilku přijdou. Nejdřív se museli přesvědčit, že Christiana je ve svém stanu. Kvůli tomu tady nakonec byli. Geoff a Maggie se ruku v ruce vydali ke svému stanu a hlouček žen za neustálého hovoru zamířil k ženskému příbytku. Fiona se ještě nevrátila a ostatní předpokládaly, že pomáhá u porodu. Úmrtnost novorozenců ve východní Africe byla vysoká, většinou ke smrti docházelo dvacet čtyři hodin před porodem nebo po porodu. Fiona se snažila sama samotinká tuhle statistiku vylepšit – přesvědčila mnoho místních žen, aby si zajistily prenatální péči, a jak mohla, účastnila se každého porodu.

Christiana se zeptala, jestli se o Fionu nebojí, když cestuje sama po nocích. Mary Walkerová poznamenala, že v okolí je bezpečno.

Jsou sice blízko hranic s Etiopií, avšak od uzavření příměří tu několik let nedošlo k žádnému násilí. Samozřejmě to neznamená, že by se nemohlo něco stát. Vztah mezi oběma státy je napjatý a Etiopané se stále domnívají, že dohoda je pro ně nevýhodná.

Požadují eritrejské přístavy, ale tady v Senafe se žádné problémy nevyskytly a mladou irskou porodní asistentku měli všichni, o které se starala, moc rádi. Němka Ushi, další žena, s níž se dnes večer Christiana seznámila, učila místní děti. Prozradila, že Fiona u sebe nosí zbraň, když někam jede v noci, a nebála by se ji použít, třebaže zatím nikdy nemusela. Nošení zbraní se nedoporučovalo, ale Fiona na to nedbala, a vzhledem k okolnostem to bylo nejspíš dost rozumné. Ushi, což byla zkrácenina jména Ursula, se chovala ke Christianě oběma mužům přátelsky. Jako všichni, kromě Laury, která šla mlčky před nimi. Na Christianu se stále mračila s nevysvětlitelnou, avšak očividnou antipatií.

Ženy si povídaly, i když vešly do stanu a oblékly se do pyžam.

Christiana by se ráda vykoupala nebo osprchovala, ale už jí řekly, že to nejde. Mají jen venkovní sprchu, kterou všichni používají ráno nebo brzy zvečera. Vodu na ně lijí místní děvčata a chlapci stejnou službu poskytují mužům. Bylo to trochu primitivní, ale Christiana o tom věděla předem, a tak ji to nepřekvapilo. Neobávala se nepohodlí, ale ostatní ženy si ji dobíraly kvůli hadům a lvům a tvrdily, že se mohou dostat do stanu v noci. Takhle zlobily každého, kdo přijel. Chovaly se jako dívky někde na táboře, což se Christianě líbilo. Doufala, že to tady takhle bude vypadat.

Christiana usnula, sotva položila hlavu na polštář. Předtím ji zavedly k venkovní toaletě a jedna na ni počkala. Šlo o primitivní zařízení, nebylo tam nic víc než díra v zemi se sedátkem, lopatkou a velkým pytlem vápna. Chvíli mi potrvá, než si na to zvyknu, pomyslela si Christiana v duchu, ale nic jiného mi nezbývá. Když usnula, ostatní si ještě potichu povídaly. Nová členka skupiny se jim líbila, vypadala sympaticky. Měly dojem, že pochází z dobré rodiny, nejspíš bohaté. Chovala se zdvořile a hovořila plynně několika

jazyky, na druhou stranu se nijak nepředváděla a působila velmi přímě a přirozeně.

Laura jen pokrčila rameny a nic neřekla. Mary přemýšlela, jestli snad nežárlí, protože je ve stejném věku jako Christiana. Ovšem Francouzka se stejně s nikým v táboře nesblížila. Byla jediným slabším článkem týmu. Podle plánu se měla za dva měsíce vrátit domů. Patřila k těm vzácným výjimkám, které se do Afriky nezamilovaly, ani do kontinentu, ani do lidí. Přivezla si s sebou své trápení. Mary od Lauřiny tety Marque věděla, že ji snoubenec pustil k vodě skoro před oltářem. Dva dny před svatbou utekl s její nejlepší kamarádkou a oženil se s ní. Od té doby se Laura trápila a nevyléčila ji ani práce v Africe. Byla překvapivě cynická a na svůj věk dost zahořklá. Měla se vrátit do kanceláře UNICEF v Ženevě.

Fiona se objevila ve čtyři hodiny ráno, kdy všechny spaly. Tu noc pomohla na svět dvěma dětem a všechno proběhlo bez komplikací.

Lehla si do postele a usnula během pár minut. V šest zazvonily budíky a ženy se začaly probouzet. Všechny měly dobrou náladu a společně zamířily ke sprše s ručníky přes ramena. Fiona vstávala s nimi po dvou hodinách spánku. Byla zvyklá, stávalo se to často.

Skoro nikdy si nepřispala, leda po obzvlášť náročné noci. Ve sprše si ráda z plných plic prozpěvovala staré keltské písně, aby ostatní pozlobila. Vždycky úpěly a naříkaly, jaký má hrozný hlas. To se jí líbilo. Byla prostě táborový klaun.

Christiana dorazila do jídelního stanu přesně v půl sedmé.

Vydatně posnídala ovesnou kaši, vajíčka a misku bobulovitých plodů, které rostly v táboře. Vypila velikánskou sklenici pomerančového džusu, a když do stanu vešli Max a Sam, usmála se na ně. Snídalo se rychle, protože všichni měli hodně práce a v sedm už plnili své úkoly. Christiana si všimla, že Max krátce po snídani odjel v jednom starém autě, a Samuel jí tiše prozradil, že jel do Senafe na poštu, aby podal zprávu jejímu otci. Christiana přikývla a podle instrukcí zamířila za Mary do domku, kde sídlilo oddělení, v němž se léčily ženy a děti s AIDS.

Mary jí vysvětlila, že těhotným ženám s AIDS ordinují jednu dávku nevirapinu čtyři hodiny před porodem a miminku menší dávku v prvních dnech po narození. Podle průzkumů se tak sníží riziko

onemocnění ve většině případů na padesát procent. Skutečný problém nastává, až když se pokoušejí přesvědčit matky, aby krmily děti umělou výživou a nekojily. Kojené děti dostanou AIDS téměř nevyhnutelně. Jenže umělá výživa je pro Afričanky neznámá věc, a tak jsou vůči ní podezřívavé. A přestože jim dobrovolníci dají v centru výživu na doma, často ji pak nepoužívají, prodají ji nebo vymění za věci, které potřebují více. Je to únavná bitva, přiznala Mary. Důležitou součástí jejich činnosti byly přednášky o prevenci.

Mary se domnívala, že to je úkol pro Christianu. Chovala se velmi přátelsky a vlídně, což se ženám, s nimiž promluvila, líbilo. Mary jí zatím tlumočila, než se naučí místní dialekty. Téměř jako profesionálka chodila od lůžka k lůžku, prohodila pár slov, utěšovala a jednala s africkými ženami velmi vřele, laskavě a s respektem.

„Už jsi někdy pracovala v nemocnici?“ zeptala se Mary se zájmem. Netušila, kolik nemocnic Christiana za svého života navštívila. To byla holá rutina. Věděla, jak dlouho se má u postele zdržet a popovídat si, aniž pacienty vyčerpá, a přesto vzbudí dojem, že se zajímá o to, co říkají, a věnuje jim pozornost.

„To ne,“ odpověděla. „Ale už jsem pracovala jako dobrovolnice.“

„Chováš se k nim velice hezky,“ pochválila ji Mary. „Neuvažuješ o tom, že bys byla lékařkou nebo zdravotní sestrou?“

„To bych moc ráda,“ přiznala Christiana s úsměvem, ale dobře věděla, že nemá šanci. Mary také ocenila, že Christiana neodvrátí pohled ani od nejhorších a nejošklivějších ran. Zachovávala stále klid. „Otec ode mne očekává, že až se vrátím domů, budu se věnovat rodinným záležitostem,“ dodala ještě.

„Škoda. Něco mi říká, že máš pro to dar.“ Obě ženy se na sebe usmály a Mary ji představovala zase dalším pacientkám. Pak ji zavedla do domku, v němž vyšetřoval a očkoval Geoff. Maličká čekárna byla přeplněná dospělými a hrajícími si dětmi. Christiana i s nimi prohodila pár slov.

Potom si ji odvedla Fiona a seznámila ji se svými těhotnými pacientkami. Mary se na chvilku zastavila u Geoffa.

„Je dobrá,“ zhodnotila krátce. „Jedná s lidmi pěkně. Skoro jako kdyby nebyla nováček. K pacientkám se chovala báječně. Chtěla

bych, aby pro mne dělala prevenci. A taky může pomáhat Ushi s dětmi.“

„Jak si přeješ,“ překřikl Geoff plačící dítě, které právě dostalo injekci. Nepřekvapilo ho, že Christiana umí jednat s pacienty.

Protože o ní věděl víc než ostatní, předpokládal, že nemocnice navštěvovala celý život. I bez titulu bylo na první pohled zřejmé, že se chová královsky a laskavě. Dokázala, že se všichni kolem ní cítili příjemně, a přesto se nebránila ani zábavě, smála se a vtipkovala jako kdokoli jiný. Byl moc rád, že sem přijela, třebaže se nejdřív obával.

Teď viděl, že mezi ně zapadla. K jeho velkému překvapení nebyla ani rozmazlená, ani náročná. Naopak, chovala se otevřeně a skromně.

Dopoledne pobývala Christiana s Fionou u těhotných. V poledne se ve stanu trošku najedla, ale ani si nesedla, snědla jídlo za běhu.

Zbytek dne pak strávila s Ushi a dětmi. Tahle práce se jí líbila.

Naučila je dvě nové francouzské písničky. Ushi se na ni široce usmívala a upřímně ji pochválila.

„Víš, máš dar,“ uznala, zatímco si zapalovala cigaretu.

„To ne,“ bránila se tiše Christiana, „být v Africe je dar pro mě.“

Pronesla to tak vděčným tónem, že se Ushi naklonila a objala ji.

„Vítej v Africe. Myslím, že si to tu zamiluješ. Jsi přesně tam, kde máš být.“

„To si taky myslím,“ přitakala Christiana skoro smutně, protože věděla, že jednoho dne bude muset odjet. Tenhle dárek musí vrátit.

Tiše o tom přemýšlela celou cestu do ženského stanu.

„Proč se tváříš tak pochmurně?“ zeptala se Fiona. Právě přišla a chystala se na noční výjezd za pacientkami.

„Nechci nikdy odjet,“ povzdechla si Christiana. Fiona se zazubila.

„Slyšíte, taky to chytla,“ obrátila se Fiona k ostatním. Většina žen právě dokončila práci a užívaly si pauzu před večeří. „Dostala africkou horečku! To je ten nejrychlejší průběh, jaký jsem zažila.“

Christiana se zasmála a posadila se na postel. „Jen počkej, až uvidíš prvního hada.“

Ostatní se daly do smíchu a Christiana se k nim připojila. Potom hrála s Ushi scrabble v němčině, zatímco Fiona si dělala manikúru.

I na takovém místě si nehty lakovala zářivě červeným lakem.

Tvrdila, že tohle je jediný požitek, kterého se nevzdá. Christiana se rozhlédla po místnosti, zadívala se na ostatní ženy a uvědomila si, že v životě ještě nebyla tak šťastná.

8

Když Christiana druhý den ráno v půl sedmé zamířila k jídelnímu stanu, čekal na ni před vchodem Max. Překvapilo ji, že ho vidí.

Oslovil ji šeptem.

„Vaše Jasnosti,“ spustil a princezna ho zarazila, sotva mu ta slova ze zvyku vyšla z úst.

„Neříkejte mi tak,“ varovala ho také šeptem. „Prostě mě oslovujte Cricky jako ostatní.“ Prozradila jim svou přezdívku už včera.

„To nemůžu, Vaše… ehm… omlouvám se…“ Zčervenal.

„Musíte,“ naléhala na něj a ještě víc ztišila hlas, „je to královský rozkaz.“ Max se zazubil. „Proč na mě čekáte?“ Vypadalo to, že mají nějaké tajemství. Maggie a Fiona je právě míjely cestou na snídani.

„Včera jsem mluvil s vaším otcem. Ještě jsem neměl příležitost vám o tom povědět.“ Vždycky kolem někdo byl.

„Má se dobře?“ Než Max přikývl, tvářila se ustaraně.

„Ano. Pozdravuje vás. Kdybyste s ním chtěla mluvit, zavezu vás někdy na poštu. Není to tak daleko.“

„Možná za pár dní, teď nemám čas. Je tu spousta práce.“

„Určitě to pochopí. Vyřídil jsem mu, že jste v pořádku.“

„Dobrá. To je všechno?“ Max kývl. „Děkuju, Maxi.“ Usmála se.

„Není zač, Vaše …“ Sám se zarazil a princezna se dala do smíchu.

„Procvičujte si to, Maxi. Cricky. Jinak máte padáka.“ Oba se rozesmáli a společně šli na snídani. Ostatní už jedli.

„Loudalové,“ škádlila je Fiona. „Už jsme vám všechno snědli.“

Flirtovala s Maxem, což Christianě připadalo zábavné. A zdálo se, že jemu se to líbí. Samuel se také usmíval. Oba do skupinky zapadli.

Za půl hodinky se Christiana hlásila v práci. Mary jí podala hromádku knih o AIDS, které si měla přečíst, a pár návodů jak začít.

Chtěla, aby si Christiana kurz připravila sama. Christianu to potěšilo.

Chystala se učit v jazyce tigriňa s místní tlumočnicí po boku. Ráno nastudovala, co se dalo, navštívila s Mary pár pacientů, pak se zase vzdělávala a oběd vynechala. Odpoledne šla za Ushi do třídy. Už si děti zamilovala. Byly milé a rády si s ní povídaly. Nejmladším po škole přečetla pohádku a pak s nimi šla ven cvičit.

Když vycházela ze třídy, uviděla opodál sedět Lauru. Kolem šla Akuba a držela za ruku dítě. Christiana jí zamávala a usmála se. Byla tu teprve dva dny, ale už si tu připadala jako doma. Původně se chtěla projít, ale potom se rozhodla, že si promluví s Laurou.

S ostatními se začínala přátelit, a tak se pokusí konečně proniknout i k téhle nevrlé Francouzce. Od chvíle, kdy sem Christiana přijela, se Laura tvářila zoufale. Smála se, jen když mluvila s dětmi. Laura pracovala jako administrativní síla v kanceláři, vyplňovala formuláře a lékařské záznamy. Byla to nudná práce, ale ona ji zvládala, jak tvrdil Geoff.

„Ahoj,“ pozdravila Christiana. „Nechceš se projít? Potřebuju se trochu provětrat.“ Vzduch tady nádherně voněl, i když bylo horko.

Kolem se stále vznášela květinová vůně. Vysoká tmavovlasá Francouzka na chvilku jako by zaváhala. Christiana užuž čekala, že ji odmítne, a překvapilo ji, když kývla. Vstala a pohlédla dolů na Christianu. Potom se mlčky vydaly na procházku.

Minuly pestrobarevně oblečené ženy a šly po cestičce kolem říčky, kterou zřejmě Laura dobře znala. Christiana najednou dostala strach.

„Měla bych si dát pozor na hady? Bojím se jich.“

„Myslím, že tady ne,“ uklidňovala ji Laura. „Chodím tudy často a nikdy jsem žádného neviděla.“ Dnes vypadala uvolněněji než dřív.

Kráčely dál a Christiana si překvapeně v dáli všimla prasete bradavičnatého. Připomnělo jí, že je v Africe. Po chvíli se obě ženy posadily na padlý kmen a sledovaly proud řeky. Christiana doufala, že jí pod nohama nezasyčí had.

„V Rusku jsem potkala tvou tetu Marque,“ vzpomněla si, protože nevěděla, jak jinak začít.

„Zvláštní, kolik lidí ji zná,“ poznamenala Laura tiše.

„Je moc milá,“ ocenila Christiana.

„Víc než to. Je skoro světice. Víš, že přišla o manžela a obě děti?

Zůstala moc dlouho v Súdánu, když tam vypukla válka. Přesto to tady pořád miluje. Má Afriku v krvi. Teď zasvětila svůj život ostatním. Kéž bych byla jako ona. Já to tady nenávidím.“ To Christianu udivilo. Na Lauru to byl pořádně dlouhý proslov a překvapující přiznání.

„Takových lidí, kteří by dokázali, co ona, moc není,“ promluvila jemně. Polichotilo jí, že se jí žena, která působila tak uzavřeně, svěřila. „Myslím, že to je dar.“

„Ty máš asi stejné nadání,“ řekla Laura a Christiana na ni nevěřícně pohlédla.

„Jak to můžeš tvrdit? Vždyť mě vůbec neznáš.“ Byl to velký kompliment.

„Včera jsem viděla, jak vycházíte s Ushi ze třídy. Se všemi jsi promluvila, děti kolem tebe pobíhaly. A když jsem si brala záznamy z Maryiny kanceláře, stálo tam, že o tobě mluvily všechny pacientky.

To je nevídané.“

„Ty to také umíš s dětmi. Usmíváš se, kdykoli s nimi mluvíš.“

„Děti jsou upřímné,“ ocenila Laura. „Dospělí ne. Lžou, podvádějí, ubližují. Podle mě jsou lidi většinou zlí.“ Tahle slova Christianu rozesmutnila.

Pohlédla Francouzce do očí a riskla to. „Zrada je hrozná věc, obzvlášť od těch, které milujeme.“

Následovala dlouhá pauza. Laura na ni hleděla, jako kdyby se rozmýšlela, zdají má věřit, či ne. „Pověděli ti, proč jsem tady. Není to žádné tajemství. V Ženevě to všichni vědí… i v Paříži… a všude jinde… i tady. Byla jsem zasnoubená s mužem, který ze mě udělal úplného hlupáka, s mou údajně nejlepší kamarádkou.“ Znělo to hořce a navíc i ublíženě.

„Nedopřej jim tu radost, aby tě viděli tak zničenou. Vůbec si to nezaslouží, ani ta takzvaná kamarádka. Dříve nebo později za to zaplatí. Takovéhle jednání se ti nakonec vrátí. Člověk nemůže být šťastný na úkor někoho jiného.“ Mluvila přesvědčivě. Modlila se, aby zvolila ta správná slova.

„Mají dítě. Když utekli, už byla těhotná. Zatímco byl zasnoubený se mnou, přivedl ji do jiného stavu. Zjistila jsem to až nedávno. Jako bych si jen přisypala sůl do rány.“

Jak jí Christiana naslouchala, najednou si vzpomněla na slova, která slýchávala skoro denně v Berkeley a která se nedala přeložit do francouzštiny. Zeptala se Laury, jestli hovoří anglicky. Dívka přikývla. Christiana se na ni usmála.

„V tom případě o nich můžu říct tohle: To smrdí. Bylo to od nich hnusné.“ Laura se pousmála a postupně se dala do smíchu.

„To je ta největší hloupost, jakou jsem kdy slyšela,“ usoudila.

Když se smála, byla ještě hezčí. Jen stěží se dalo uvěřit, že jí někdo dal košem. Musel to být pořádný pitomec.

„Je to hloupé, že?“ souhlasila Christiana. „Ale vystihuje to všechno. To smrdí,“ zopakovala významně a najednou tu u říčky seděly dvě mladé dívky a život se zdál mnohem jednodušší. „Když jsem sem před dvěma dny přijela autobusem, napadlo mne, že jsi ta nejhezčí ženská, jakou jsem kdy viděla.“ To byla pravda.

„Neblázni,“ bránila se Laura v rozpacích. „Vypadám jako strom.

Vždycky mě štvalo, že jsem tak velká. Chtěla bych být malá jako ty.

Ta holka, se kterou utekl, má takzvaná nejlepší přítelkyně, je ti podobná. To mě vyvedlo z míry. Ale když jsi mě pozvala na procházku, řekla jsem si, že nejsi jako ona. Omlouvám se, že jsem byla nepříjemná. V první chvíli, když jsem se na tebe podívala, viděla jsem ji, a tak jsem na tebe měla zlost.“

„Nebyla jsi nepříjemná,“ zalhala Christiana, „jen ses tvářila smutně.“

„Ale kdepak,“ nedala se odbýt Laura, „byla jsem hrubá. Jenže tys mi ji tolik připomínala.“

„To smrdí.“

„To tedy jo,“ dodala Laura anglicky se silným francouzským přízvukem. A když kolem nich projížděl po cestičce Yaw, tekly jim z očí slzy smíchu. Vydal se někam na kole, zaslechl, jak se smějí, zpomalil a pak na ně zavolal. Dívky mu zamávaly. Myslely, že je jen zdraví.

„Utíkejte!“ volal na ně. „Běžte pryč!“ Zběsile na ně mával. Dívky na sebe pohlédly a vstaly. Nebyly si jisté, co po nich chce a co křičí.

Pořád se chichotaly, vrátily se na cestičku a Yaw ukázal na strom, pod kterým seděly. Přímo nad jejich hlavami ležela obrovská zelená mamba a slunila se na větvi a teď jako na znamení spadla dolů a doplazila se k říčce. Dívky se daly do křiku a běžely pryč. Yaw se smál.

„Merde!“ vyjekla Christiana a obě dívky skoro celou cestu zpátky utíkaly, pak se zastavily a zase se rozesmály. „Panebože, viděla jsi to?“ Christianu z běhu píchalo v boku. „A to jsi tvrdila, že jsi tam nikdy hada nezahlédla.“

„Asi jsem se nikdy nedívala nahoru na strom. Takového hada jsem ještě neviděla.“

„To smrdí,“ pronesly obě unisono a zase se začaly smát.

„Díkybohu, že brzy jedu domů,“ oddechla si Laura, když pomalu kráčely zpátky do tábora. Christiana ještě v životě takhle rychle neběžela. Její noční můra došla naplnění. Nebo skoro by došla, nebýt Yawa. A Laura si najednou uvědomila, že bude smutná, až odjede.

Christiana byla první, s níž se tu spřátelila. Ostatní se k ní chovali hezky, ale jenom Christiana s ní opravdu upřímně promluvila.

A rozhodně byla první, kdo ji donutil se tak nahlas smát. I když se podobala dívce, která ji zradila, byla moc milá. „Máš kluka?“ zeptala se Laura.

„Ne, mám bratra, otce a psa. Prozatím. V Berkeley jsem s jedním chodila, ale nešlo o nic vážného. Občas mi napíše e-mail, nebo tedy psal, než jsem sem odjela.“

„Tvoji dva přátelé, co přijeli s tebou, vypadají sympaticky.“

Christiana kývla, nevěděla, co na to říct. Občas se to těžko vysvětlovalo, prostě dva kamarádi, kteří také chtěli jet do Afriky.

„Byli se mnou i v Rusku.“ Laura přikývla. Pak se zastavila a dlouze se na Christianu zadívala.

„Děkuju, že jsi mě vzala na procházku. Bylo to hezké, Cricky.“

Slyšela, že jí tak říkají ostatní, a cítila se spokojeně, že může taky.

„Mně se to taky líbilo.“ To, že se sblížila s Laurou, považovala za jakési vítězství. A těžce vydřené. „Až na toho hada,“ dodala, a když vcházely do stanu, kterému všichni říkali Ritz, už se zase smály.

Ostatní ženy odpočívaly po dlouhém dni.

„Kde jste se vy dvě toulaly?“ zeptala se Mary a překvapeně na ně pohlédla. Všichni zaregistrovali, jak se Laura ke Christianě chovala nepřátelsky.

„Hledaly jsme hady a jednoho velkého jsme našly na stromě.“

Christiana se usmívala a Laura také.

„V Africe si nemůžete sedat pod stromy,“ vyčinila jí Mary s přísným výrazem a pak vrhla nesouhlasný pohled na Lauru. „Ty bys měla mít rozum. Nesmíme vás, holky, nikam pouštět samotné.

Asi vás pošlu do vašeho pokoje.“ Obě dívky se zase rozesmály a Laura oznámila, že se jde před večeří osprchovat, což nebylo tak snadné, jak to vypadalo. Ale Laura si byla jistá, že ještě najde někoho, kdo na ni bude lít vodu. Vzala si župan a vyšla ze stanu, zatímco Christiana si lehla na postel a snažila se nemyslet na hada.

V životě tolik neječela ani neutíkala tak rychle. Díkybohu za Yawa.

„Co jsi to s ní proboha provedla?“ vyzvídala Fiona udiveně.

Vypadala unaveně. Odpoledne byla u porodu tří dětí za sebou, jedno zemřelo. Taková tragédie ji pokaždé rozesmutnila. Snažila se ze všech sil, Geoff jí pomáhal, ale nedalo se nic dělat. Tohle se občas stávalo a na ni to vždy těžce dolehlo.

„Jen jsme se byly projít,“ odvětila Christiana klidně. „Laura si potřebovala s někým promluvit.“

„Než jsi přijela, s nikým z nás nemluvila. Máš asi nějaké zvláštní nadání.“

„To ne, jen prostě byla připravená mluvit.“ A Christiana to vycítila, ačkoli nečekala, že to půjde tak snadno. Prostě nechtěla, aby s ní ve stejném stanu žil nepřítel. „Ty to s lidmi umíš, Cricky,“

uznala Fiona s obdivem.

Všichni v táboře si toho všimli a povídali si o tom. Bylo to patrné i za tu krátkou dobu.

Laura se krátce nato vrátila ze sprchy. Vypadala spokojeně a odpočatě, a když se spolu vydaly na večeři, zase si s Christianou povídaly o hadovi. A poprvé za celou dobu, co tady pracovala, se zapojila do rozhovorů u večeře. Každého překvapilo, že má smysl pro humor. Dobírala si Cricky kvůli tomu, jak hlasitě křičela a jak rychle utíkala.

„Nevšimla jsem si, že ty bys tam zůstala a fotila si ho,“ vrátila jí to Christiana a obě zase propukly v smích, i když jim přeběhl mráz po zádech při pomyšlení, co se mohlo stát, kdyby mamba spadla ze stromu ve chvíli, kdy tam ještě seděly.

Večer šly zase společně do stanu a Christiana se jí zeptala, proč nenávidí Afriku.

„Možná to není tak zlé, jak jsem myslela,“ pronesla zamyšleně.

„Byla jsem tu tak nešťastná. Nejspíš jsem si všechno to zoufalství vzala s sebou. Kdoví… třeba nenávidím sebe.“

„Proč proboha?“

„Nevím… asi proto, že mě nemiloval dost na to, aby se mnou zůstal a byl mi věrný. Myslela jsem si… pořád jsem pátrala po tom, co dělám špatně, že mi něco takového klidně provedli. Je to nejspíš složité.“

„Jsou zlí, když ti něco takového udělali,“ prohlásila Christiana prostě. „Slušní lidé se takhle nechovají. Teď tomu asi nevěříš, ale jednou ještě budeš ráda, že odešel, až si najdeš někoho jiného.

Lepšího. Jsem o tom přesvědčená. Blesk dvakrát neudeří do stejného stromu. Jednou v životě to stačí.“

„Vůbec si nedovedu představit, že bych někomu důvěřovala,“

povzdechla si Laura, když vešly do stanu. Ostatní tu ještě nebyly.

„Ale budeš, uvidíš.“

„Kdy?“ položila Laura otázku a zase se zatvářila smutně. Bolest ze zrady měla stále v očích, avšak teď získala přítelkyni.

„Až budeš připravená. Dobře jsi udělala, že jsi od všeho utekla.“

„To jsem si taky říkala. Jenže jsem stejně nemyslela na nic jiného.“

„Teď už víš, co máš příště udělat?“

„Co?“ Laura očekávala z úst své přítelkyně nějakou úžasnou radu.

„Vzpomeň si na toho hada, který na nás dneska málem spadl, a buď ráda, že jsi živá. Těmhle dvěma hadům ses jen taktak vyhnula.

Jemu a té mambě dneska.“ Laura se hlasitě rozesmála. Když ostatní přišly, ještě se smála. Dívaly se na ni s údivem a žádná si nedokázala ani vzdáleně představit, co Christiana provedla s tou dívkou, která s nikým nemluvila. Ale ať to bylo cokoli, fungovalo to. Na tom se

všechny shodly. Christiana prostě měla mimořádné schopnosti. Byly šťastné, že ji mají mezi sebou. A ona byla ještě šťastnější.

9

Den před příjezdem lékařů z organizace Lékaři bez hranic byli všichni v jednom kole. Geoff si seřazoval karty pacientů, které s nimi chtěl probrat. Také je čekalo několik menších operací. V táboře se vyskytly dva těžké případy tuberkulózy a dokonce se objevila nemoc kala-azar. Geoff ještě nepanikařil, nicméně vždycky byl vděčný za konzultace, obzvlášť v období malárie v září, ale to naštěstí bylo ještě daleko. Na týden se k nim připojí čtyři lékaři a dvě zdravotní sestry, což ulehčí břímě, které spočívá na jeho a Maryiných bedrech.

Lékaři bez hranic pokaždé přivezou zásobu léků i pro pacienty s AIDS. A vždycky je příjemné vidět známé i nové tváře. Před několika týdny poslali do tábora zprávu rádiem, že jeden lékař by u nich rád strávil asi tak měsíc. Byl to mladý Američan, který prováděl výzkum nemoci AIDS na Harvardu. Geoff odpověděl, že jeho přítomnost uvítá. Počet obyvatel tábora se zvýší na osmnáct.

Umístí do Jiřího V. další lůžko, protože jinak bylo úplně plno.

Mezitím Christiana dvakrát mluvila s otcem. Stěžoval si, jak se mu po ní stýská. Byl teprve únor a on si nedovedl představit, že bez ní bude ještě dalších pět měsíců, natož déle. Chtěl, aby se vrátila domů a nezůstávala celý rok. Christiana to nijak nekomentovala.

Zatím se s ním nechtěla dohadovat. Až později. Rozhodně nemínila opustit východní Afriku ani o chvilku dřív, než bude muset. Cítila se sice provinile, že ho nechává samotného, ale tohle období považovala za nedotknutelné. Dobře věděla, že podobnou šanci už nikdy nedostane.

Dokončila plán přednášek a zahájila výuku pro místní ženy s tlumočnicí po boku, milou dívkou, která se naučila anglicky od

misionářů. Její překlad rozesmával Christianu i její studentky. Podle Mary však odváděla skvělou práci. Často Christianu před Geoffem chválila, ale ta si myslela, že je na ni Mary jen hodná.

Každé odpoledne také pomáhala Ushi s výukou a děti ji zbožňovaly. Občas se zapojila i Laura a moc se jí to líbilo. To dříve mlčenlivé děvče z Francie pod vlivem přítelkyně jen kvetlo. Když se ostatní zmiňovali o zázraku, Christiana trvala na tom, že to byla jen otázka času. Laura byla připravená se někomu otevřít a ona se prostě jen vyskytla ve správný okamžik. Ostatní však dobře viděli, jak nenápadně ji Christiana vytáhla z její ulity. Rozzlobená dívka zmizela. Teď se bavila, smála a vtipkovala jako ostatní. Dokonce hrávala večer s muži karty a celá šťastná se vracela do ženského stanu s plnou hrstí místní měny nakfy.

Mnohem víc než Laura byla nadšená dívka, které všichni říkali Cricky. Dokonce i Geoff zapomněl na Její Jasnost. Ani ne za měsíc se stala jednou z nich. Už si život bez ní nedovedli představit, stejně jako ona bez nich. Měla pocit, že tady ve východní Africe skutečně našla sama sebe, a přála si, aby mohla zůstat navždy.

Ráno v den, kdy dorazili členové Lékařů bez hranic, obcházely Christiana a Mary pacientky. Vedoucí týmu vešel v doprovodu Geoffa, který ho seznámil s Christianou. Představil ji jako Cricky.

Lékař byl Holanďan a mluvil s ní německy. Pracoval pro Lékaře bez hranic už léta. V Súdánu, v Sieře Leone, Zairu, Tanzanii a nakonec tady v Eritreji. Během války s Etiopií ošetřoval zraněné na obou stranách hranic a ulevilo se mu, když boje skončily.

Třebaže byl podstatně starší než Geoff, už dlouho se přátelili.

Tvrdil, že na tuhle práci je už moc starý, ale nikdo mu nevěřil.

Vypadal mladistvě a sám pilotoval letadlo. Na konci druhé světové války létal pro Brity, poté co uprchl z Holandska. Christiana byla ráda, že ho poznala.

Toho dne panovala u večeře skvělá nálada, obě skupiny se promísily, navzájem se seznamovaly, vyprávěly si zábavné historky.

Vedle Mary seděl onen mladý Američan a rozprávěl s ní o výzkumu nemoci AIDS probíhajícím na Harvardu. Byl sice mladý, ale ve svém oboru velmi zkušený a Mary s potěšením naslouchala jeho názorům.

Christiana si připadala jako na nějaké lékařské konferenci, ale fascinovalo ji to. Ostatně mluvili i o jiných věcech.

Christianu také potěšilo, že si Laura povídá s jedním z mladých francouzských doktorů. A po dezertu se pustila do pokeru. Stala se nejvášnivějším a nejúspěšnějším táborovým hráčem a dnešek nebyl výjimkou. Vrhla občas pohled na Christianu a ta, když se nikdo nedíval, zvedla vztyčený palec směrem k francouzskému lékaři.

Laura se zasmála. Tak šťastně se už dávno netvářila.

Pozdě večer představili Christianu americkému lékaři, který tu s nimi bude pobývat. Jmenoval se Parker Williams. Christiana zaslechla, jak někomu říkal, že pochází ze San Franciska. U kávy mu prozradila, že studovala v Berkeley. Zdvořile uznal, že to je výborná škola, ačkoli sám chodil na Harvard.

„Jak jste se dostala sem?“ vyptával se. Christiana mu vyprávěla o událostech v Rusku, jak tam potkala Marque a uvědomila si, že by si přála tak rok strávit podobnou činností. Na její otázku Parker odpověděl, že není přímo členem organizace Lékaři bez hranic, pouze se k nim připojil, aby provedl další výzkumy pro svůj projekt na Harvardu. Ale že se na pobyt v Senafe těší.

„Mně se tady moc líbí,“ přiznala tiše Christiana a z výrazu v jejích očích se dalo vyčíst, že mluví pravdu. Laura předtím poznamenala, že Parker je přitažlivý a podobá se Christianě. Měl světlé vlasy a modré oči, i když byl vysoký a ona drobná.

Chvíli si s Parkerem povídali, o táboře, o lidech v Senafe, o práci.

Zmínila se o preventivním programu, který s Maryinou pomocí připravuje. Parker ocenil, že za tak krátkou dobu učinila velký pokrok.

Potom šel hrát poker. Většina mužů ještě zůstala v jídelním stanu, zatímco Christiana a ostatní ženy se vrátily do svého příbytku.

„To je ale kus,“ poznamenala Fiona cestou do Ritzu.

„Kdo?“ zeptala se Christiana nechápavě. Zrovna si vzpomněla, že už několik dní nevolala otci. Bude muset druhý den zajet do Senafe.

Zlobil se, když se neozvala.

„Jen se nedělej,“ opáčila Fiona. „Viděla jsem, jak si s ním povídáš. Víš, koho myslím. Toho mladého doktora z Harvardu. No, jestli o něj nestojíš, zkusím to na něj sama.“ Fiona si všímala nových

mužů, ačkoli spíš jen v rovině slov než činů. Na románky nebyl čas.

Kromě Geoffa a Maggie se ostatní vztahům v táboře vyhýbali. Avšak příjezd Lékařů bez hranic vždycky vyvolal všeobecný zájem.

„Klidně ho můžeš mít,“ ujistila ji Christiana s úsměvem. Fiona flirtovala s Maxem, ale zatím to nikam nevedlo.

„Tobě se nelíbí?“ podivila se Fiona.

„Je milý. Jenom prostě tady o takových věcech nepřemýšlím.“

Christiana sem přijela kvůli něčemu jinému a hledání partnera jí vůbec nepřišlo na mysl. Uvědomovala si, že by si tím pouze komplikovala život, V Berkeley to bylo něco jiného. Ale kdyby si tady s někým něco začala, stejně by to muselo skončit dřív, než by odjela.

A tentokrát by to na rozdíl od minula mohlo bolet. Ženy se svlékly a zalehly. Laura přišla asi za hodinu. Dobře se bavila a ráno si ji všichni dobírali, kolik že zase vyhrála. Obehrála všechny.

„Jsi jediná, kdo odjede ze Senafe bohatý,“ podotkl Geoff a Laura se zazubila.

V sedm už jako vždy pracovali. Parker Williams obcházel s Mary oddělení AIDS, vedoucí týmu Lékařů bez hranic vyšetřoval pacienty s Geoffem a ostatní lékaři pomáhali doplňovat zásoby léků.

Christiana pracovala v maličké kanceláři, kterou používala pro výuku, když dovnitř nakoukla Mary a zeptala se, jestli se k nim nechce připojit. Nepatřila k lékařskému týmu, a tak jí pozvání polichotilo. I když odborné debatě nerozumí, alespoň se něco přiučí.

O pacientech s AIDS toho věděla hodně, především o dětech.

Každý den za nimi chodila a nosila jim různé drobnosti, ovoce pro ženy, hračky pro děti, aranžovala na pokojích květiny. Doprovázela Mary a Parkera mlčky. Nechtěla se vměšovat do jejich hovoru.

Zeptala se pouze na jeden lék, o němž slyšela od ostatních. Dvakrát tlumočila u pacientek, které mluvily jen francouzský. Měli zde i dvě ženy z Mosambiku.

„Díky za pomoc,“ poděkoval Parker, když Christiana odcházela za svými studenty.

„Není zač.“ Usmála se a vrátila se ke své práci. Oběd vynechala a zamířila rovnou do třídy za Ushi. Potom se zastavila u Laury v kanceláři. Náhodou tam seděl onen mladý francouzský doktor

a povídal si s ní. Cricky se usmála a rychle se vytratila. A šla se projít sama. Fiona na celý den odjela a ostatní odpočívali ve stanech.

„Ještě jednou děkuju za pomoc dnes ráno,“ ozvalo se za ní.

Otočila se. Byl to Parker. Skončili práci ve stejnou dobu.

„Doopravdy nemáte zač.“ Christiana se mile usmála a pak ho ze zdvořilosti pozvala, aby se šel projít s ní. Parker souhlasil. Okolí ještě vůbec neznal. Prozradil, že je v Africe teprve měsíc.

„To já také, možná jen trošku déle,“ svěřila se Christiana, zatímco kráčeli stejným směrem, kudy obvykle chodívala s Laurou.

„Odkud jste?“ zeptal se Parker. Původně myslel, že je Francouzka, ale Mary mu prozradila, že není.

„Z jedné malé země v Evropě, z Lichtenštejnska.“

„Kde to přesně je? Už jsem o něm slyšel, ale upřímně řečeno, na mapě bych to místo nenašel.“ Choval se přirozeně a hezky se usmíval.

„To nenajde valná většina lidí. Leží mezi Rakouskem a Švýcarskem. Má rozlohu jen sto šedesát čtverečních kilometrů.“

Usmála se na oplátku. Neflirtovali, to ani zdaleka ne, prostě si jen tak povídali. Christianě připomínal Freddyho, avšak poměrně jistě se dalo předpokládat, že se chová mnohem lépe. Tak jako většina lidí zde.

„Jak se tam mluví?“ Nasával informace jak houba. „Německy?“

„Většinou ano, někde užívají německé dialekty, ale těm je stěží rozumět.“

„A francouzský?“ Její francouzština se mu zdála dokonalá, takže na něj udělalo dojem, že to není její rodný jazyk.

„Pár lidí umí francouzský, ale němčina převažuje. Já jsem mluvila francouzský doma. Moje maminka byla Francouzka.“

„Byla?“ zeptal se a zatvářil se účastně.

„Zemřela, když mi bylo pět.“

„Mně umřela v patnácti.“ To měli společné, ovšem Christiana se už dál nevyptávala. Nechtěla být netaktní a pokládat bolestivé otázky. „Mě a bratra vychovával jen otec.“

„Nás s bratrem také,“ přitakala.

„A co váš bratr dělá? Pokud je už tak starý, aby mohl něco dělat.“

Parker se zasmál. Christiana mu připadala velmi mladá, především

proto, že byla malá, sotva vyšší než dítě. Ale došlo mu, že když pracuje pro Červený kříž v Africe, musí mít patřičný věk, přinejmenším dvacet jedna let.

„Starý je dost,“ povzdechla si Cricky smutně. „Je mu třicet tři.

Většinou cestuje, běhá za děvčaty a prohání se v rychlých autech.“

„Pěkná práce, pokud na ni máte štěstí,“ dobíral si ji. „Já jsem doktor jako můj otec. Je chirurg v San Francisku a můj bratr je pediatr v New Yorku. Já žiju v Bostonu.“ Poskytl jí všechny důležité informace, což někdy Američané dělávají, častěji než Evropané, kteří osobní informace nesdělují. Christianě se americká otevřenost líbila a po návratu z Berkeley jí hodně chyběla.

„Já vím, že žijete v Bostonu.“ Znovu se na něj usmála, byl milý.

„Děláte výzkum na Harvardu.“ Zřejmě ho potěšilo, že to ví.

„A co vy děláte v Lichtenštejnsku? Mimochodem, jak se jmenuje město, kde bydlíte?“

„Bydlím v hlavním městě Vaduzu. Až se vrátím domů, budu pracovat pro otce. Ale doufám, že tady zůstanu celý rok. Pokud mi to dovolí. Je nervózní, jakmile někam odjedu. Ale bratr se už brzy vrátí z Číny… to tatínka snad uklidní, možná. Nebo ho to přivede do blázince, přijde na to, co bude bratr provádět.“ Oba se dali do smíchu.

„Je snad automobilový závodník? Zmínila jste se o rychlých autech.“

„Kdepak.“ Christiana se z plna hrdla smála. Kráčeli po cestičce mezi keři, květinami a stromy. Květy sladce voněly, vůní, kterou si teď už spojovala s Afrikou. „Je to jen velký uličník.“

„Copak on vůbec nepracuje?“ Parker se tvářil překvapeně. Pro něj to bylo něco nepochopitelného. Princové, obzvláště ti korunní, nic nedělají, ale většinou se chovají důstojněji než Freddy a hledají si krotší zábavu.

„Vlastně občas ano, ale nelíbí se mu to. Radši cestuje, už je několik měsíců v Asii. Nejdřív byl v Japonsku a teď v Číně. Cestou domů se ještě chce zastavit v Barmě.“ Parker si pomyslel, že jsou zajímavá rodinka.

„A co otec vlastně dělá?“

„Zabývá se politikou a public relations.“ Odpověď už měla tak nacvičenou, že skoro přesvědčila i sama sebe. „Budu také pracovat v public relations, až se vrátím domů.“

„To může být zábavné,“ nadhodil velkomyslně, ale Christiana zaúpěla.

„Není nic horšího. Mnohem radši bych byla tady.“

„A co on na to?“ zeptal se Parker a opatrně na ni pohlédl.

Začínala ho zajímat, byla sympatická.

„Nemá radost. Ale dovolil mi to. Souhlasil se šesti měsíci, ale já chci prosadit rok.“ Parker si uvědomil, že je pořád ještě dost mladá na to, aby se nechala otcem řídit a byla na něm trochu závislá. Neměl ani tušení, jak dalece je svázaná otcovými pravidly či s jakými povinnostmi se musí jakožto princezna vypořádat. Kdyby to věděl, byl by ohromený.

„Já se musím na podzim vrátit na Harvard, ale taky se mi tu líbí.

Je to nejzajímavější místo, kde jsem dosud byl. Tedy myslím Afriku.

Před pár lety jsem prováděl studii ve Střední Americe. Specializuju se na výzkum nemoci AIDS v rozvojových zemích. Tohle byla obrovská příležitost.“

„Lékaři bez hranic jsou úžasná organizace. Všichni je velice respektují.“

„V Senafe budu alespoň na chvíli na jednom místě.

V uplynulých několika měsících jsem se pořád přesouval sem a tam, ale jsem vděčný, že mě mezi sebe vzali.“ Christiana chápavě přikývla. Pomalu se otočili. Bylo jí s ním příjemně. Potom se jí vyptával na Berkeley.

„Strašně mě mrzelo, když jsem musela v červnu jet domů.“

„Koukám, že nejste s bratrem moc doma,“ poznamenal s úsměvem.

„Máte pravdu. Lichtenštejnsko je nepatrná zemička. Není tam příliš zábavy. Tady to je daleko lepší.“ Práce ji bavila, s nemocnými i s dětmi. Cítila se užitečná, což pro ni hodně znamenalo.

„Budu se tam muset někdy zajet podívat,“ nadhodil zdvořile.

„Byl jsem ve Vídni, v Lausanne a v Curychu, ale v Lichtenštejnsku nikdy.“

„Je tam moc hezky,“ tvrdila loajálně, avšak ani jejím uším to neznělo nijak zvlášť přesvědčivě.

„A velká nuda,“ dodal místo ní.

„Ano, velká nuda,“ připustila s úsměvem.

„Tak proč se tam vracet?“ Zatvářil se nechápavě. Když se lidem ve Státech nelíbí město, v němž žijí, prostě se přestěhují, tak jako třeba on a jeho bratr. Měl San Francisko rád, ale také na něj bylo dost poklidné.

„To nejde,“ odpověděla smutně, ale nemohla mu nic vysvětlovat.

Parker z jejích slov usoudil, že otec ji nutí do rodinného podnikání hlavně proto, že její bratr je tak nespolehlivý. Nepřipadalo mu to fér.

Ani ve snu by ho nenapadlo, jaká je skutečnost. „Teď mám rok volno a pak se musím vrátit nadobro.“

„Třeba si to ještě rozmyslíte.“ Ale Christiana se rozesmála a zavrtěla hlavou.

„Obávám se, že to není možné. Občas prostě musíte přijmout zodpovědnost a dělat, co se od vás očekává, bez ohledu na to, že vás to otravuje.“

„Můžete přece dělat, co chcete,“ neustoupil, „nebo nedělat to, co nechcete. Nevěřím, že člověk musí hrát podle pravidel druhých. To mě naučil otec, už když jsem byl malý.“

„Kéž bych mohla totéž říct o svém otci. Jenže u něj to bylo právě naopak. Pro něj je povinnost svátá. A taky tradice.“ Podle Parkera byl její otec přísný, ne-li nerozumný, ale nic neřekl.

Mezitím se vrátili do tábora a Parker prohlásil, že se jde před večeří osprchovat, jako kdyby bydlel někde v hotelu.

„Tak to si radši pospěšte, než sprchovači odejdou,“ vyzvala ho Christiana a vysvětlila mu, jak to tady chodí. Ráno si to ozkoušel, ale nedošlo mu, že po určité hodině se už neosprchuje, protože chlapci, kteří nalévají vodu, jdou domů. Poděkoval za informaci i za příjemnou procházku a spěchal do stanu. Christiana zamířila do Ritzu a při tom přemýšlela, jak je nenucený a sympatický. Nevěděla to přesně, ale byl asi ve stejném věku jako Freddy. Vešla do stanu a na pár minut si před večeří lehla.

Ležela na posteli, koukala do prázdna, myslela na Parkera, a než se nadála, usnula.

10

Tým Lékařů bez hranic u nich pobyl celý týden. Všichni tvrdě pracovali a spojenými silami prospěli pacientům, především těm s AIDS, i Parkerovou zásluhou. A každý večer panovala v jídelním stanu díky propojení obou skupin sváteční atmosféra. Báječně se bavili. Obzvlášť Laura a mladý Francouz. Než lékařská návštěva odjela, přeskočila mezi nimi očividně jiskra.

„Tak co?“ vyptávala se dychtivě Cricky, když se vydaly na obvyklou procházku. Pod strom si už ovšem nesedaly. Ani jedna z nich nezapomněla na hada.

„Líbí se mi,“ připustila Laura se stydlivým úsměvem a vzápětí se zatvářila vystrašeně. „Jenže co já vím? Třeba je stejný lhář a podvodník jako ostatní chlapi.“ Christianě bylo smutno. Lauřin snoubenec po sobě zanechal nevítaný dar – nedůvěru v muže.

„Všichni muži nejsou lháři,“ mírnila její obavy. Mladé ženy se za krátkou dobu, co se znaly, spřátelily a důvěřovaly si. Christiana by se Lauře také ráda svěřila, ale neodvážila se. Své tajemství nemohla s nikým sdílet. „Někteří jsou opravdu čestní, Lauro. Jen pomysli, jaký vede život a jak pomáhá ostatním. To přece o něm něco vypovídá, nezdá se ti?“

„Když já nevím,“ povzdechla si Laura smutně a se slzami v očích dodala: „Bojím se. Nechci, aby mi někdo zase ublížil.“

„A co budeš dělat?“ položila jí Christiana praktickou otázku.

„Půjdeš do kláštera? Už nikdy nebudeš s nikým chodit? Budeš navždycky žít v celibátu a bát se s někým se sblížit? To by byl osamělý život, Lauro. Každý není takový mizera jako ten, který tě opustil.“ Nebo nejlepší přítelkyně, jež utekla s ním. „Tenhle možná

není ten pravý nebo je brzy, abys zase věřila, ale nemůžu se dívat, jak se uzavíráš navždy. To prostě nesmíš. Na to jsi moc hezká a báječná.“

„To on taky říká,“ přiznala Laura a osušila si oči. „Pověděla jsem mu, co se stalo. Podle něj to bylo hrozné.“

„Ano, tvůj bývalý snoubenec je opravdu sprosťák,“ prohlásila Christiana přesvědčeně a Laura se usmála. Měla svou novou přítelkyni ráda.

„Měl právo změnit názor na svatbu,“ pokusila se Laura být spravedlivá. „Dokonce i zamilovat se do někoho jiného.“

„Ale ne do tvé nejlepší kamarádky a navíc takhle. Musel přece vědět dřív než dva dny před svatbou, že má pochybnosti, a kromě toho s ní jasně chodil delší dobu. Ať se na to díváš z jakékoli stránky, bylo to sprosté. Jenže to neznamená, že ti jiný muž provede totéž.“

Snažila se Lauru ze všech sil přesvědčit.

„Antoinovi se stalo totéž,“ řekla Laura tiše. Antoine byl dotyčný doktor. „Nebyli zasnoubení, ale chodili spolu pět let, po celou dobu, kdy studoval, i po škole. A ona taky odešla s jeho nejlepším kamarádem a pak si navíc vzala Antoinova bratra, takže ji měl pořád na očích. Proto odjel do Afriky. S bratrem od svatby nepromluvil, což pro něj musí být těžké.“

„No to je tedy číslo. Máte vlastně oba štěstí, že jste se zbavili takových lidí. Vážně si myslím, že bys mu měla dát šanci. Kdy se zase uvidíte?“ Laura měla brzy odjet, dřív než se zase objeví Lékaři bez hranic, takže by se mohli s Antoinem minout, a to by byla škoda.

„Chce, abych se s ním sešla v Ženevě. Za pár měsíců také odjede z Afriky. Přijal místo v jedné nemocnici v Bruselu specializující se na tropické nemoci. Slíbil, že za mnou potom přijede. Já se vracím o dva měsíce dřív než on.“

„Tak získáš čas na rozmyšlenou. Počkej a uvidíš. Mezitím si třeba můžete psát.“ Laura se zasmála a Christiana musela připustit, že by asi nebylo snadné posílat si po Africe dopisy. Ale tři měsíce nejsou tak dlouhá doba. „Podle mě to stojí za pokus, nebo si alespoň nech pootevřená vrátka. Nemáš co ztratit, ještě jsi nic neinvestovala.

Nech ho, ať ti dokáže, že je slušný chlap. Buď opatrná, ale dej tomu chudáčkovi alespoň šanci. Taky si vytrpěl své.“

„Nechci, aby mi někdo zase zlomil srdce,“ namítla Laura stále s ustaraným výrazem. Ale Christianino přesvědčování ji už nahlodalo.

„Nemůže se scelit, co nebylo zlomené,“ zarecitovala Christiana.

„Asi to neříkám úplně přesně, je to z Yeatse. Každé srdce se někdy zlomí, ale nakonec ho to posílí.“

„A co tvoje?“ s úsměvem se zeptala Laura.

„Moje srdce je ještě panenské,“ dostalo se jí odpovědi. „Už jsem měla pár mužů ráda, zamilovaná jsem ale asi nikdy nebyla. Vlastně určitě ne.“ Měla málo příležitostí, kromě let, kdy studovala v Berkeley. Kvůli otci si navíc musela vybrat prince, nebo alespoň někoho s titulem. Jinak by způsobila pěkný poprask. Navzdory tomu, že poslední dobou mladí členové či členky královských rodů uzavírali sňatky i s občany neurozeného původu, její otec trval na tom, že se musí provdat za příslušníka královského rodu. Slíbil to totiž před smrtí její matce, byla to tradice, na niž dbal, a vždycky zdůrazňoval, že jen málo manželství s neurozenými dopadlo dobře.

Christiana věděla, že to myslí vážně. A ani nepomyslela na to, že by se provdala bez otcova požehnání. S tím se ale Lauře nemohla svěřit.

„Taky ti nedoporučuju zamilovat se. Nikdy v životě jsem nebyla tak zoufalá, jako když zrušil svatbu a zmizel. Myslela jsem, že umřu.“

„Ale neumřela jsi. To si zapamatuj. A tentokrát třeba budeš mít štěstí.“

„Nejspíš máš pravdu,“ souhlasila nakonec Laura zamyšleně.

Christianiny argumenty tedy padly na úrodnou půdu. Laura byla ochotná jim naslouchat, i když se ještě bála. Antoine se jí opravdu líbil. Okamžitě mezi nimi vznikla náklonnost a porozumění. Jenže o svém exsnoubenci byla také přesvědčená, že si rozumějí, a pak se ukázalo, že všechno bylo jinak. „Možná se s ním sejdu.“

„Výborně,“ pochválila ji Christiana a objala ji. Vracely se do tábora. Minuly několik místních žen s dětmi. Obě si všimly, jak přátelsky se Eritrejci chovají i k sobě navzájem. Hovořili devíti různými nářečími, ale vždycky se usmívali a byli ochotni pomáhat.

Co ale Christianu pokaždé zabolelo, byl pohled na podvyživené děti, obvykle ze vzdálenějších venkovských oblastí. Roky zde

panovala sucha a hlad a nafouklá bříška hladovějících dětí ji pokaždé rozplakala. Člověk toho pro ně mohl jen málo udělat, aby je zbavil nemocí a chudoby, které snášely s velkou statečností. Červený kříž se snažil ze všech sil stejně jako další organizace, avšak země potřebovala víc než jen hrstku soucitných lidí. Potřebovala politické a ekonomické řešení. Christiana měla v úmyslu po návratu promluvit s rodinnou nadací a poskytnout místním určitou částku na humanitární účely. Do té doby jim věnuje svůj čas, srdce a duši. To, že zde mohla být, považovala za mimořádné štěstí a vždycky bude místním obyvatelům vděčná za vlídné přijetí, Červenému kříži za to, že jí umožnil prožít takovou zkušenost, a svému otci, že jí dovolil sem jet.

Do tábora se vrátily včas na sprchu před večeří. Místní dívky už sice odešly, ale ženy na sebe lily vodu navzájem. Připojila se k nim i Fiona, která zaslechla, jak se v provizorní sprše smějí.

„Copak se tu děje, děvčata?“ vyzvídala s obvyklým uličnickým výrazem. Právě se těžce rozhodovala, jestli má dál uhánět Maxe, nebo to raději zkusit na jednoho z doktorů. Jenže ten druhý den odjede, takže jí nezbývalo moc času.

Fiona sama měnila tvář porodnictví v oblasti Debub, především v Senafe. Před jejím příjezdem se musely místní ženy tři dny trmácet na oslu do vzdálené nemocnice a často porodily přímo u silnice.

Díky Fioně umíralo mnohem méně dětí ve dnech těsně před narozením a bezprostředně po něm. Pokud rozpoznala, že by mohly nastat obtíže, trvala na tom, že ženy musí rodit v centru. Na místní obyvatele udělala velký dojem její laskavost a profesionalita a také to, že jejich děti se rodily zdravé. Matkám i miminkům se v její péči dobře dařilo. Všichni ji měli rádi.

„Co vy dvě spolu máte?“ ptala se Fiona, když se utírala.

„Jen si povídáme,“ odpověděla Laura tiše, ale chovala se teď ke všem přátelštěji. Začala být otevřenější. Fiona to považovala přímo za zázrak, ale nijak ji to nepřekvapovalo. Christiana si rozuměla s každým. „O Antoinovi,“ přiznala Laura a začervenala se. „Je moc milý.“

Fiona se zasmála. „Víc než to. Je to hezký chlap a podle mě je do tebe blázen. A myslím si, že i ty do něj.“

„Možná se s ním uvidím, až odjedu,“ pokračovala Laura a vrhla pohled na druhou přítelkyni. Christiana ji dnes odpoledne přesvědčila.

Dnešní večeře probíhala ve slavnostním duchu. Obyvatelé tábora na okraji Senafe litovali, že hosté odjíždějí. S nimi tu bylo veseleji.

Povídali si, smáli se, jídlo jako kdyby bylo obzvlášť dobré a Geoff přispěl několika lahvemi výborného jihoafrického vína. Všichni se dobře bavili. Když Christiana a Fiona vyšly z jídelního stanu, zahlédly, jak se Laura s Antoinem líbají. Nic neřekly, aby mladé milence nevyrušily, a mlčky zamířily do Ritzu. Bylo hezké, že se Laura po měsících smutku nad zrušeným zasnoubením vzpamatovává. Obě doufaly, že se s Antoinem bude vídat v Evropě.

„Jsem ráda, že se tu aspoň někdo líbá,“ podotkla Fiona a Christiana se dala do smíchu. „To mně se určitě nestane,“

postěžovala si Fiona. Románky tady nekvetly. Tak to bylo jednodušší. Fiona pomalu ztrácela zájem i o Maxe. On i Samuel mezi ostatní zapadli. Pracovali stejně tvrdě jako druzí, většinou převáželi a vybalovali zásoby, prováděli různé opravy, vyplňovali žádosti na výměnu toho, co dosloužilo, a jezdili na nákupy. Všichni jejich práci oceňovali. Několikrát denně kontrolovali Christianu, a nikdy se od ní moc nevzdalovali, ale nepronásledovali ji na každém kroku. Dosáhli určité rovnováhy. A neprozradili svou identitu.

„A co ty a ten americký doktor?“ vzpomněla si Fiona, když vklouzly do postele. „Mám ten dojem, že se mu líbíš.“ Fiona si ráda představovala romantické vztahy.

„Jemu se líbí všichni,“ namítla Christiana a zívla. Také ji mrzelo, že tým Lékařů bez hranic odjíždí. Byli dobrými společníky a odvedli spoustu cenné práce. „Takoví prostě Američané bývají. Líbilo se mi ve Státech, když jsem tam studovala.“

„Já jsem v Americe nikdy nebyla,“ prozradila Fiona. „Jednou bych se tam ráda podívala, jestli si to budu moct dovolit.“ V Irsku si jako porodní asistentka vydělávala jen almužnu, tady to nebylo o nic lepší, avšak ona považovala pomoc místním ženám za poslání.

A zachránila spoustu životů. „Já asi budu pořád chudá.“ Nevěděla proč, ale nějak vytušila, že to není Christianin případ. Nosila sice obyčejné šaty a neměla šperky, ale nepochybně byla vzdělaná.

Všichni předpokládali, že pochází z lepší rodiny. Fiona si také všimla šlechetnosti v jejím chování. Nebyla žárlivá, o každého se zajímala, nikdy nemluvila o penězích ani o nějakých výhodách či nevýhodách v rodině. Vlastně skoro vůbec se o rodině nezmiňovala, s výjimkou občasných obdivných poznámek o otci.

„Třeba pojedeme do Ameriky jednou spolu, pokud ovšem někdy z Afriky vůbec odjedu, o čemž už začínám pochybovat. Někdy si říkám, že tady zůstanu navždy a možná tu i umřu,“ rozpovídala se Fiona se zasněným výrazem. Christiana se na ni usmívala, ležela na zádech, ruce pod hlavou.

„Kéž bych taky mohla zůstat. Mám to tu moc ráda. Všechno tady dává smysl. Vždycky cítím, že tohle je přesně místo pro mě. Alespoň zatím.“

„To je dobrý pocit,“ řekla Fiona a zhasla. Ostatní se ještě nevrátily. Mary využívala poslední noc k rozhovorům s lékaři. Laura byla někde s Antoinem, možná se líbali, nebo se ho snažila lépe poznat. Zvenku se ozýval smích. Když se jejich kolegyně vrátily, obě dívky už tvrdě spaly.

Druhý den ráno se všichni loučili s týmem Lékařů bez hranic.

Začínal jeden z nádherných zlatavých dnů, typických pro Afriku, který ve všech vzbuzoval lásku k tomuto místu. Christiana si všimla, že Antoine drží Lauru za ruku a ona se na něj usmívá. Ať už se mezi nimi v noci stalo cokoli, bylo to dobré. Laura málem plakala, když odjel.

„Zase ho brzy uvidíš,“ utěšovala ji Christiana, když se vracely ke své práci, Laura do kanceláře a Cricky do domku za pacientkami, které každé ráno navštěvovala.

„To on taky říká,“ zamumlala Laura a Christiana se pousmála.

Mary s Parkerem právě obcházeli pacientky. Vyšetřovali mladou maminku, jejíž miminko dostalo AIDS. Z rozhovoru s matkou vyplynulo, že nevyužila recept, který od nich dostala, a dítě místo toho kojila. Manžel se prý domníval, že dětská výživa jejich dítěti uškodí, a tak předpis vyhodil. Takové tragédie vídala Mary každý den.

Christiana se tiše vydala za ženami a dětmi, které znala. Nechtěla Mary a Parkera rušit, a tak si s pacientkami šeptala v jazyce tigriňa

a v tigrejštině, které už trochu uměla. Tyto jazyky v Eritreji převládají, ale mluvilo se zde i arabsky. To se Christiana zatím nenaučila. Měla co dělat, aby zvládla ty hlavní dva. Pomáhala jí Fiona, která mluvila plynně oběma díky práci s místními rodičkami.

Zeny, s nimiž Christiana v oddělení pacientek s AIDS hovořila, se jmenovaly Mwanaiuma, což znamená „pátek“, Wekesa, což by se dalo přeložit jako „čas sklizně“, Nsonowa, Abeni, Monifa, Chiumbo, Dada a Ife, což značí „láska“, Christiana milovala zvukovou podobu jejich jmen. Ženy se smály jejím pokusům mluvit v tigrejštině, protože to ještě moc neuměla, a přikyvovaly, když se snažila zvládat alespoň základy nářečí tigriňa. Tyto jazyky rozhodně po odjezdu nepoužije. Tady se jí však hodily. Ženy její snahu oceňovaly, třebaže dělala spoustu chyb. Vždycky se chichotaly. Když všem rozdala košíky s ovocem a do dvou váz rozmístila květiny, které sama natrhala, zamířila do své třídy, kde ji čekal půltucet mladých žen, jež učí základům prevence.

Právě skončila, když vešel Parker a uviděl, jak každé dává před odchodem pero a několik tužek.

„Co to má znamenat? Myslím ta pera.“ Pohlédl na ni s obdivem.

Už dřív si povšiml, jak laskavě se ke všem chová. A lekce prevence na něj udělaly dojem.

Christiana se usmála, než odpověděla. Parker na sobě měl vytahané kraťasy a přes tričko bílý plášť. Všichni tady chodili neformálně oblečení. „Nevím, čím to, ale všichni milují pera a tužky.

Nakupuju je pro ně občas ve městě.“ Vlastně je kupovali Samuel a Max. „Pero mají mnohem radši než cokoli jiného, kromě jídla.“

Celá země sváděla boj s podvýživou. Jídlo bylo tím největším dárkem a centrum je hojně rozdávalo.

„To si musím zapamatovat,“ podotkl Parker a zadíval se na Christianu. Zřejmě se za ten krátký čas, kdy tady byla, hodně naučila.

Oceňoval, že se snaží hovořit místními jazyky, které jemu připadaly skoro nepochopitelné. Nedovedl si ani představit, že by je zvládl tak jako ona sotva za měsíc. Christiana se usilovně učila s překladatelkou základní slova a fráze ve většině místních dialektů. „Nepůjdete na oběd?“ zeptal se s přátelským úsměvem. Christianu napadlo, že se teď, když lékařský tým odjel, cítí osaměle.

„Mám za pár minut další výuku,“ vysvětlila mu, „s Ushi ve škole.

Děti jsou moc milé.“

„Taky s nimi mluvíte místním dialektem?“ vyptával se zvědavě.

„Snažím se, ale obvykle se mi smějí, mnohem víc než ženy.“

Usmála se, když si na to vzpomněla. Děti pokaždé propukly v hlasitý smích, když řekla něco špatně, což se stávalo často. Ale byla rozhodnuta naučit se jejich jazyk, aby s nimi mohla mluvit bez prostředníka.

„Také jim rozdáváte pera?“ Začínala ho zajímat. Vyzařovala jakýsi vznešený klid, který ho přitahoval víc, než chtěl. Nijak nestál o to, aby si tu s někým něco začal. Mnohem jednodušší je zůstat přáteli a Parker cítil, že by byla dobrá přítelkyně. Uměla naslouchat a zajímala se o lidi.

„Ano, také,“ odpověděla na jeho otázku. „Max a Sam mi je kupují. Barevná pera jsou velkým hitem.“

„Taky budu muset nějaká pro pacienty nakoupit. Člověk by řekl, že budou chtít něco užitečnějšího.“

„Pera se tady považují za symbol jistého postavení. Jsou dokladem vzdělání a také toho, že máte důležité věci k napsání.

Prozradila mi to Mary.“

„Tak co oběd?“ Uběhlo šest hodin od chvíle, kdy naposledy jedli, a Parker měl hlad. Odpoledne povedou s Geoffem seminář o výživě, kde budou rozdávat jídlo.

„Nemám čas,“ přiznala Christiana. „Jenom si něco vezmu cestou do školy. Obvykle obědvám ovoce. Ale sendviče se připravují každý den, nejen když je tu na návštěvě lékařský tým.“ Parker ještě neznal táborové zvyky.

„To doufám. Mám tady pořád hlad, asi to je tím vzduchem.“

Nebo tím, jak tvrdě pracují. Christianě se také líbilo, jak jedná s lidmi. Byl milý a schopný a o každý případ se vážně zajímal. Bez problémů oplácel lidem, které léčil, jejich vřelost. A snadno se dalo poznat, že je ve svém oboru dobrý. Vyzařoval klid a důvěru a utvrzoval lidi v tom, že ví, co dělá.

Bok po boku došli do jídelního stanu a Christiana si nabrala ovoce z obrovského koše. Jogurtů, které táborové kuchařky kupovaly v Senafe, se Christiana nikdy ani nedotkla. V Africe se mléčným

výrobkům vyhýbala. Spousta lidí onemocněla úplavicí. Jí se zatím vyhnula a Christiana doufala, že to tak zůstane. Parker si posloužil dvěma sendviči, zabalil je do ubrousku a přibral si ještě banán.

„Protože se mnou nechcete poobědvat.“ Cricky pousmál se – „nejspíš se také vrátím do práce.“ Ostatní vcházeli a odcházeli.

Nikdo se nezdržel. Parker ji doprovodil ke škole a pak zamířil za Mary, aby spolu probrali další případy. „Na viděnou,“ rozloučil se a odešel se spokojeným výrazem. Christianě bylo jasné, že se s ní snaží spřátelit, avšak Ushi si to nemyslela. Podle ní měl Parker zájem o něco víc osobního.

„Polední rande?“ škádlila Christianu.

„Kdepak, nemám čas. Myslím, že si jen připadá osaměle bez svých přátel.“

„Já si myslím, že jde o něco víc.“ Ushi ho už pár dní sledovala a vlastně jí připadal velmi atraktivní, ale tak jako Christiana a většina ostatních nestála o žádnou táborovou romanci. A taky si uvědomila, že Parker se zajímá spíš o Cricky než o ni. S Ushi prohodil sotva pár slov.

„Na nic víc nemám čas,“ prohlásila Christiana rezolutně. „Kromě toho, Američané se takhle prostě chovají. Jsou přátelští. Vsadím se, že navzdory táborovým konspiracím nemá o nějaký románek ani náhodou zájem. Přesně jako my ostatní. Jsme tady kvůli práci.“

„To neznamená, že se nemůžeš trošku pobavit,“ nadhodila Ushi s úsměvem. Ráda si s muži někam vyšla, ale tady žádného zajímavého nenašla. Parker byl první opravdu přitažlivý kandidát, který se tu vyskytl, nicméně pro ni příliš mladý. Byl stejně starý jako Max a Samuel, které vynechala z podobného důvodu. Protože nahlédla v kanceláři do Parkerových záznamů, věděla, že mu je třicet dva let. Jí bylo čtyřicet dva. Tady na věku sice tolik nezáleželo, avšak Ushi nabyla dojmu, že se Parker zajímá o Christianu, ačkoli žádné hmatatelné důkazy zatím neexistovaly. Nicméně Ushi si všimla, jak Parker u večeře Christianu tiše pozoruje, aniž to tušila.

V hlavě neměla žádné románky, jen práci. S lidmi mluvila zdvořile, jaksi rezervovaně, zvláště s muži, skoro jako kdyby si neustále dávala pozor, aby se nějak nepodřekla. Mezi ženami se

chovala mnohem uvolněněji. „Myslím, že je do tebe zabouchnutý,“

uzavřela Ushi a Christiana rozhodně zavrtěla hlavou.

„Neblázni,“ odmítla její domněnku a za chvilku se obě vrátily k práci, avšak Ushi byla přesvědčená, že má pravdu.

O pár dnů později to probírala i s Fionou, zatímco Parker využíval každičké příležitosti, aby si popovídal s Christianou. Začal si od ní půjčovat knihy a radil se s ní o pacientkách s AIDS, které dobře znala. Vypadalo to, že má stále něco, nač se jí potřebuje zeptat, co jí chce říct, půjčit si od ní nebo půjčit jí. Na její radu rozdával pera každému na potkání. Pacienti ho za to milovali. Zůstával dlouho vzhůru a pracoval na svém výzkumném projektu. Fiona často vídala světlo v té části stanu, kde ležel, když se vracela pozdě od porodů v okolí. Kolikrát, když ji zaslechl, vyšel ven, pozdravil ji a chvíli si povídali, třeba i ve tři čtyři hodiny ráno. A druhý den kupodivu vždycky vypadal svěží a v dobré náladě.

Parker zval Christianu po práci často na procházky. Považovala je za neškodné. Shodli se, že oba Afriku milují, zdejší obyvatele, atmosféru, vzrušení, že mohou být nápomocni při zlepšování podmínek pro lidi, kteří jsou k nim tak laskaví a vstřícní a tak zoufale jejich pomoc potřebují.

„Mám tu pocit, jako kdyby můj život konečně dostal nějaký smysl,“ přiznala Christiana jednoho dne, když seděli na spadlém kmenu. Nad hlavou neměli žádný strom. Christiana mu předtím vyprávěla o zážitku s hadem. Teď už byl skoro duben a Laura se každým dnem chystala k odjezdu. Čile si s Antoinem dopisovala a už se těšila, až se v červnu sejdou v Ženevě. „Nikdy dřív jsem si takhle nepřipadala,“ pokračovala Christiana. „Vždycky jsem cítila, jako kdybych marnila čas a neudělala pro nikoho nic užitečného… až do oné noci v Rusku… a když jsem přijela sem.“

„Nebuďte na sebe tak tvrdá,“ oponoval jí Parker velkomyslně.

„Právě jste dostudovala, Cricky. Ve vašem věku nikdo nedělá díru do světa ani neléčí jeho neduhy. Já jsem skoro o deset let starší a sotva jsem začal. Pomoc lidem je celoživotní úkol a mně se zdá, že jste na dobré

cestě.

Budete

moct

něco

podobného

dělat

i v Lichtenštejnsku?“ Oba však věděli, že v životě se člověku naskytne jen málo takových příležitostí.

Christiana se trpce usmála a na okamžik zapomněla, že Parker o ní nic netuší. „Děláte si legraci? Doma můžu tak leda přestřihovat pásky a chodit s otcem na večírky. Vedla jsem naprosto hloupý život, než jsem přijela sem. Šílela jsem z toho,“ prozradila.

„Jaké pásky?“ nechápal Parker. „Přéstřihování pásek“ mu nic neříkalo. Princezna otevírající nemocnice nebo dětské domovy bylo to poslední, nač by pomyslel. „Váš otec vyrábí stuhy? Myslel jsem, že pracuje v public relations.“

Christiana se nahlas rozesmála. „Omlouvám se… nedává to smysl. To je jedno. Prostě jdu tam, kam mě pošle… víte, třeba na slavnostní otevření obchodního centra. Občas chodím místo něj, když má příliš práce.“ Christianu vyděsilo, že se málem prozradila.

„To mi nepřipadá moc zábavné,“ projevil jí sympatie. Sám měl stejný pocit, když pracoval u otce v San Francisku. Výzkumný projekt na Harvardu mu vyhovoval mnohem víc.

„Taky to žádná zábava není,“ připustila Christiana upřímně. A na chvilku se zatvářila zadumaně. Den předtím s otcem mluvila. Freddy se před pár týdny, v březnu, konečně vrátil z Číny, ale podle otce zase neměl stání. Usadil se v paláci ve Vídni a pořádal večírky.

Tvrdil, že ve Vaduzu by se zbláznil. Christiana ho podezřívala, a kníže také, že jakmile zdědí trůn, přesune dvůr do Vídně, kde sídlili generace předtím. Vídeň měla výhodnější polohu a skýtala mnohem více zábavy.

„O čem právě přemýšlíte?“ zeptal se tiše. Mlčela několik minut.

„Vzpomněla jsem si na bratra. Občas je úplně nemožný a pořád otce rozčiluje. Mám ho ráda, ale není prostě zodpovědný. Před pár týdny se vrátil z Číny a hned zase odjel do Vídně a pořádá tam večírky. Celá rodina si o něj dělá starosti. Odmítá dospět. Jenže jednou bude muset, a pokud to nezvládne, skončí to katastrofou.“

Málem dodala „pro naši zemi“, ale zarazila se včas.

„Proto nejspíš máte dojem, že se musíte vrátit domů a pomáhat otci v podnikání. A co kdybyste se nevrátila a přestala to bratrovi zjednodušovat? Potom by třeba musel dospět a převzít část zodpovědnosti.“ Podle něj šlo o celkem logickou úvahu. Jeho bratr byl vynikající student a vysoce vážený lékař, ženatý otec tří dětí. Jen těžko tudíž chápal historky, které mu vyprávěla.

„Vy mého bratra neznáte,“ povzdechla si Christiana smutně.

„Nejsem si jistá, jestli vůbec kdy dospěje. Mně bylo pět, když maminka umřela, jemu patnáct, ale nesl to velmi těžce. Podle mne se snaží uniknout svým pocitům. Odmítá se chovat vážně a zodpovědně.“

„Mně taky bylo patnáct, když nám maminka umřela. Asi máte pravdu. Můj bratr se nějakou dobu choval divně, ale na vysoké škole se uklidnil. Někomu prostě trvá déle, než dospěje. Já ale nevidím důvod, proč byste kvůli tomu měla obětovat svůj život.“

„Dlužím to otci,“ odpověděla prostě a Parker viděl, že svou povinnost bere vážně. Obdivoval ji za to a na druhou stranu se divil, jak se jí podařilo odjet. Zeptal se jí na to a Christiana mu vylíčila, že otec ustoupil až po nekonečném přemlouvání a dovolil jí na šest měsíců až rok pracovat pro Červený kříž, než se vrátí ke svým povinnostem ve Vaduzu.

„Jste příliš mladá, aby na vás kladli takové požadavky,“ prohlásil Parker a pohlédl na ni. Smutek v jejích očích ho hluboce zasáhl. Bez přemýšlení ji vzal za ruku. Najednou ji chtěl ochraňovat před všemi břemeny, jež na ni naložili, a před vším, co by jí mohlo ublížit.

Zadíval se jí do očí, naklonil se a políbil ji. Christiana měla dojem, jako kdyby za ni rozhodl někdo jiný. Neváhala, ničeho se nebála.

Přitiskla se k němu a líbali se, dokud jim nedošel dech. Touha a vášeň splynuly v cosi velmi opojného, z čeho se jim oběma zatočila hlava. Potom seděli a hleděli na sebe v horkém africkém slunci, jako kdyby se viděli poprvé.

„To jsem nečekala,“ přiznala tiše Christiana. Ještě držela Parkera za ruku. Pohlížel na ni se stále větší něhou. Očarovala ho vlastně hned první den, kdy se seznámili.

„Ani já ne,“ připustil upřímně. „Obdivoval jsem tě od chvíle, kdy jsem tě uviděl. Líbí se mi, jak mluvíš s lidmi a hraješ si s dětmi. Jak se o všechny staráš.“ Byla zdvořilá a laskavá.

Christianu jeho slova dojala, avšak jasně si uvědomovala, že cokoli spolu budou sdílet, může trvat jen tady v Africe. Jejich životy se příliš lišily. Neexistovala možnost, že by mohla ve vztahu s ním pokračovat. Mladý americký doktor, třebaže inteligentní a vážený, by nevyhověl přísným měřítkům, která kníže stanovil. A ona nechtěla

s otcem válčit. Nezasloužil si to po všem, co jim obětoval. Christiana byla celé roky přesvědčena, že se kníže znovu neoženil jen kvůli ní a Freddymu, a to byla od něj oběť, dokonce hodně velká.

Podívala se na Parkera, ale nevěděla, jak mu to naznačit. Cítila, že mu dluží vysvětlení. Tak či tak, Christiana vlastně už byla provdaná za lichtenštejnský trůn, a i když sama neměla vládnout, vázaly ji povinnosti. Brala to tak, že musí jít příkladem. Navzdory vnitřním rozporům byla do morku kostí princeznou.

„Jsi smutná. Rozzlobil jsem tě?“ zeptal se jí Parker s ustaraným výrazem. Nechtěl udělat nic, co by se jí nelíbilo. Byl do ní dlouho beznadějně zamilovaný, ale pokud by o něj nestála, třebaže by ho to zklamalo, pochopil by ji. Měl ji příliš rád na to, aby ji učinil nešťastnou či nespokojenou.

„Ovšem že ne,“ odpověděla s úsměvem a její ruka pořád spočívala v jeho. „Jsem moc šťastná,“ prohlásila prostě. Byla to pravda. Ostatní se tak snadno neříkalo. „Dá se to obtížně vysvětlit.

Můžu jen říct, že ať se mezi námi stane cokoli, musí to skončit tady.“

Nic jiného ji nenapadlo. „Chci se zachovat fér a povědět ti to hned.

Ta osoba, kterou jsem tady, zmizí, až odjedu. Doma pro ni není místo. Jakmile se vrátím do Lichtenštejnska, tohle nebude možné.“

Parker se tvářil udiveně. Bylo příliš brzy dělat si starosti s budoucností po jednom polibku, avšak vytušil, že to, co Christiana tvrdí, má pro ni mnohem hlubší význam.

„To je, jako kdyby ses vracela do vězení nebo do kláštera,“

namítl a Christiana přikývla a přisedla si k němu blíž, jako kdyby se chtěla skrýt v jeho náručí.

„Vracím se do vězení,“ potvrdila pochmurně. Přesně tak to cítila.

„A musím se tam vrátit sama. Nikdo se mnou nesmí.“

„To je směšné,“ rozčílil se. „Nikdo tě přece nemůže věznit, Cricky. Leda když to dovolíš. To nejde.“

„Už jsem to dovolila.“ Toho dne, kdy se narodila. A o pět let později, když její umírající matka vymámila na svém manželovi slib, že nikdy nedopustí, aby si Christiana vzala někoho jiného než příslušníka královského rodu.

„Teď si s tím nebudeme dělat starosti, ano? Bude dost času, abychom si o tom ještě promluvili později.“ Parker se rozhodl, že

pokud se do ní zamiluje, a to se vlastně už stalo, nenechá ji odejít.

Byla až moc milá a výjimečná. Nežádal ji o ruku, avšak byl si naprosto jistý, že nedovolí, aby mu unikla, ať už si myslí o svých povinnostech vůči otci a jeho podnikání cokoli. Nechápal to, ale místo aby se s ní začal dohadovat, přitáhl si ji a znovu ji políbil.

Christiana měla pocit, že vklouzla do snu. Usoudila, že se zachovala poctivě a varovala ho. A bez zábran se poddala jeho polibku.

11

Romance mezi Parkerem a Christianou začala nenápadně, ale postupně se víc a víc sbližovali. Nešlo jen o nějaké sexuální dobrodružství. Byli zamilovaní. Trávili spolu veškerý volný čas, několikrát se scházeli během dne, sedávali spolu u každého jídla.

Bylo nevyhnutelné, že si ostatní změny v jejich vztahu během týdnů, ne-li dnů, všimli.

První to vypozorovala jako obvykle Fiona. Christianu dobře znala, nebo si to alespoň myslela, a na mezilidské vztahy měla čich.

Říkala si, že je Christiana nějaká tichá a méně hovorná. Nejdřív se bála, že je nemocná. Někdy nemoc takhle začíná. Pozorně ji několik dní sledovala, až spatřila dvě hrdličky, jak se vrací do tábora z odpolední procházky. Fiona se pro sebe zasmála, neodolala a hned večer Christianu poškádlila.

„Tak já si myslím, že se o tebe pokouší malárie nebo kala-azar, a dělám si starosti… a přitom to je jen románek. Tedy, Cricky moje malá, výborně! Skvěle!“ Christiana nejdřív zrudla a chystala se vše popřít, ale stačil jediný pohled na vševědoucí výraz ve Fioniných očích a musela se usmát.

„No dobře, dobře… o nic nejde. Prostě se kamarádíme.“

„Ani náhodou, moje milá. Viděla jsem lidi, co se chystali na svatební cestu, a vypadali mnohem míň roztouženě. Ani jeden z vás by si zřejmě nevšiml, kdyby se na vás dneska odpoledne vrhnul lev… nebo dokonce had!“ dobírala si ji Fiona a nebyla daleko od pravdy. Christiana v životě nebyla tak šťastná, i když si každý den připomínala, že to jednou musí skončit. Navíc se Parker v červnu

vrací na Harvard. Mají dva měsíce. Potom bude po všem. V jeho blízkosti si na to občas dovolila zapomenout.

„Je tak úžasný,“ přiznala Christiana s dětinským výrazem. Fiona se zaradovala. Bylo hezké vidět lidi šťastné.

„Pokud se dá soudit z výrazu tváře, a já v tomhle věřím svým instinktům, je do tebe blázen. Kdy to začalo?“

„Před pár týdny.“ Krásný byl onen večer před Lauřiným odjezdem. V táboře pro ni uspořádali večírek na rozloučenou.

Opouštěla je úplně jiná osoba, než která před několika měsíci přijela.

Plakala, se všemi se objímala a slíbila, že s nimi zůstane v kontaktu, obzvláště s Cricky, která jí dodala odvahu, aby otevřela své srdce Antoinovi. „Prostě se to stalo,“ snažila se Christiana vysvětlovat.

Neuměla to vysvětlit ani sama sobě. Poprvé byla doopravdy zamilovaná.

A Parker tvrdil totéž. Prozradil, že na vysoké škole navázal vážný vztah a s onou dívkou nějakou dobu žil. Za pár měsíců ale oba zjistili, že šlo o omyl, a přátelsky se rozešli. Podle jeho slov, a Christiana mu věřila, předtím ani potom v jeho životě nebyl nikdo důležitý. Kvůli práci na Harvardu neměl čas. Až tady v Senafe poprvé objevil lásku.

„Panebože,“ vydechla Fiona ohromeně, „je to vážné?“ Výraz v Christianiných i Parkerových očích, který zahlédla dnes odpoledne, leccos naznačoval.

„To ne,“ rozhodně odmítla Christiana, ale tvářila se smutně.

„Není. Ani nemůže být. Řekla jsem mu hned na začátku, že se musím vrátit domů ke svým povinnostem. Nemohla bych bydlet v Bostonu a on nemůže žít u nás. Otec by to nikdy neschválil.“

Neměla o tom pražádné pochybnosti.

„Ani když je doktor?“ Fiona vypadala překvapeně. Její rodiče by jásali. „To má tedy tvůj otec nesmyslně vysoké nároky.“

„Asi ano,“ přitakala Christiana klidně. „On prostě je takový. Má k tomu spoustu důvodů. Je to komplikované.“

„Tvůj život přece nepatří otci,“ obořila se na ni Fiona, rozzlobená její ochotou vše bezvýhradně přijmout. „Nežijeme v době temna, prokristapána. Je báječný a má skvělou práci. Snaží se zachránit

lidstvo před AIDS na jedné z nejvýznamnějších lékařských a akademických institucí na světě. Copak to nestačí?“

„Je mnohem báječnější.“ Christiana se usmála a tmavé mraky jí náhle odpluly z tváře. „Je tak neuvěřitelně slušný a milý a já ho miluju… a on mě.“ Byla do něj naprosto zblázněná.

„Tak co to je za nesmysly, že to musí skončit?“

„To je něco jiného,“ povzdechla si Christiana, sedla si na postel a zula boty. Jednou za čas se jí opravdu zastesklo po hezkých botách.

Chtěla by kvůli Parkerovi nosit vysoké podpatky, ale tady neměla šanci. „Je to moc složité na vysvětlování,“ dodala ještě a zase se zasnila. Fiona se tvářila pobaveně.

„Tak se mi zdá, že bys radši měla utéct z domova. Slyšela jsem, že Boston je moc hezké město. Mám tam příbuzné.“ To Christianu vůbec nepřekvapilo, protože celý svět věděl, že většina obyvatel Bostonu pochází z Irska. „Já bych to na tvém místě udělala.“

„Ještě mě nepozval,“ namítla Christiana upjatě.

„Ale pozve,“ prohlásila Fiona přesvědčeně. „Viděla jsem ho, je úplně mimo. A když jsme u toho, vypadá tak už nějakou dobu.

Myslela jsem, že je jen ohromený neznámým prostředím a prací. Teď je mi jasné, že to je kvůli tobě.“ Obě dívky se zasmály. „Tak co s tím uděláš, Cricky?“ Zkoumavě se na Christianu zadívala.

„Teď je ještě brzy.“ Ale obě věděly, že Christiana vystavěla z nějakého důvodu zeď ne mezi sebe a mladého Američana, ale mezi ně a jejich případnou společnou budoucnost. Fiona netušila, proč to dělá, a bylo jí z toho smutno.

Vztah Christiany s Parkerem jen kvetl. Po večeři spolu ještě trávili celé hodiny. Procházeli se, povídali si, vyprávěli si navzájem o svém dětství a minulosti. Christiana vždycky musela své historky trochu upravovat, ze známých důvodů, ale především se svěřovala s tím, co cítí. Brzy ráno se scházeli u snídaně, v poledne jen tak popadli něco k obědu. V květnu, kdy africké jaro spěje k létu, jejich láska byla v plném rozkvětu. Nicméně nedovolili, aby jim překážela v práci. Spíš pracovali ještě usilovněji a byli šťastní. Lepší nálada se přenesla i na ty, kteří se ocitli v jejich blízkosti. Christiana překypovala laskavostí, zdvořilostí, soucitem a skvěle jednala s lidmi, zatímco Parker byl vlídný, inteligentní a výjimečně schopný

ve svém oboru. A nezkazili žádnou zábavu. Fiona prohlašovala, že tvoří dokonalý pár, ale kdykoli se o tom zmínila před Christianou, objevil se v jejích očích smutek. Něco jako by jí bránilo, aby myslela na budoucnost. Byla ochotná vztah s Parkerem prožívat jen tady a teď. Žili ze dne na den, každou hodinu víc zamilovaní a spokojení, že mohou pracovat a být spolu na tak krásném místě.

Až dosud byl jejich vztah čistý, ale pak konečně oba požádali o volný víkend. Málokdo tábor o svém volnu opouštěl, přestože v okolí se nacházela místa stojící za vidění. Avšak ti, kteří tu pracovali, spíš trávili volný čas s místními obyvateli. Geoff prohlásil, že je oba bez problémů na pár dnů pustí, protože ani jeden z nich není pro tábor lékařsky nepostradatelný. To Fiona by jim jako jediná porodní asistentka chyběla víc. Nebo Mary a Geoff či Maggie.

Christiana a Parker se poptali u místních a rozhodli se, že navštíví obce Matara a Qohaito, které ležely asi třicet kilometrů od tábora.

Matara byla proslulá dva tisíce let starými vykopávkami a v Qohaito se nacházely památky z doby aksumitského království. Kromě toho si chtěli v Qohaito prohlédnout i přes tisíc let starou přehradu Sahira.

Eritrea se rozkládala na pozůstatcích prastarých civilizací, z nichž spousta byla částečně odkryta. Parkerovi i Christianě to připadalo jako lákavý výlet. A báječné první dobrodružství, téměř jako líbánky.

Poradili jim malé hotýlky, kde by se mohli ubytovat. Klaus s Ernstem podnikli podobné výlety, když sem poprvé přijeli, a rozhodně je Parkerovi i Christianě doporučili.

Jedinou překážkou, s níž se Christiana musela před výletem vypořádat, byla krátká tajná porada s Maxem a Samuelem. Tušila, že ji nenechají jen tak jet samotnou. Dohadovali se dvě hodiny a ani jeden z bodyguardů nemínil ustoupit.

„Proč mu prostě nemůžete říct, že bychom taky jeli rádi na výlet?“ naléhal Samuel. Byli jak dva buldoci, ale princezna věděla, že se musejí zodpovídat knížeti. Oba si dobře uvědomovali, že kdyby se jí něco přihodilo, byť čirou náhodou, obvinili by je a možná dokonce uvěznili. Zatím jejímu otci o Parkerovi nic neprozradili.

Dohodli se na tom mezi sebou.

„To nejde!“ bránila se Christiana. „Já nechci, aby s námi někdo jel. Tím by se všechno pokazilo.“ Matara i Qohaito ležely jen pár

kilometrů od tábora. Christiana měla na krajíčku, ale oba muži byli neoblomní. V sázku dávali své krky.

„Podívejte, Vaše Jasnosti,“ oslovil ji nakonec Max, který si uvědomil, že je načase chovat se odměřeně. Nic jiného tak rychle nezabíralo. „Nám nic není do toho, s kým nebo proč na výlet jedete.

To je vaše věc.“

Naštěstí měli Parkera rádi. „Nebudeme vašemu otci líčit žádné podrobnosti. Prostě si chcete prohlédnout památky. Ale jestli nepojedeme s vámi a něco se vám stane…“ Nedokončil větu, avšak Christiana pochopila.

„Proč musíte otci vůbec hlásit, že někam jedu? A neříkejte mi Vaše Jasnosti,“ připomněla a Max přikývl.

„V Eritreji už roky nejsou žádné politické nepokoje. Příměří s Etiopií možná není nejjistější, ale nikdo se od té doby, co jsme přijeli, ničeho neobává. Nic se nestane, slibuju. Když to půjde, zavolám vám. A kdyby něco, můžete za námi přijet. Ale prosím, zapřísahám vás, dopřejte mi těch pár dnů, jednou jedinkrát v životě.

Maxi… Same… tohle je opravdu moje poslední příležitost. Jakmile se vrátím domů, už se mi nikdy nic takového nepoštěstí… prosím vás… prosím…“ Nešťastně se na ně zadívala a slzy jí stékaly po tvářích. Oba muži trpěli. Chtěli jí pomoct, ale báli se.

„Promyslíme si to,“ slíbil nakonec Samuel, protože tváří v tvář jejímu zoufalství nedokázal rozumně uvažovat. Oba ji měli nesmírně rádi a respektovali ji, jenže teď požadovala, aby porušili předpisy a zapomněli na hlavní důvod, proč s ní vlastně v Senafe jsou.

Christiana mlčky odešla. Fiona si všimla, že plakala.

„Co se děje?“ Okamžitě ji soucitně objala kolem ramen.

„Pohádali jste se s Parkerem? Zrušila jsi výlet?“ Christiana jí nemohla prozradit, co je příčinou jejího smutku, jen zavrtěla hlavou.

Parkerovi také nic neřekla, ale u večeře byla očividně zaražená, takže si dělal starosti.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se a Christiana obtížně zadržovala slzy.

Jenže mu nemohla říct, co se děje, a nechtělo se jí oznámit mu, že Max a Sam nejspíš pojedou na výlet s nimi a vlastně všechno pokazí.

Neměla to srdce.

Ale skoro jistě věděla, že ani jeden ze strážců neustoupí. Dávali v sázku prostě příliš mnoho.

„Nic mi není… promiň… jen mě bolí hlava.“ To byla chatrná výmluva a Parker ji nespolkl. Věděl svoje. Napadlo ho, jestli nedostala nějakou tropickou nemoc, ale připadala mu zdravá.

Obvykle mívala dobrou náladu, takže mu okamžitě připadlo podezřelé, když se tvářila tak zasmušile.

„Je to kvůli našemu výletu?“ nadhodil jemně. Říkal si, jestli ji neděsí představa, že s ním někam pojede. Neptal se, ale napadlo ho, že je možná ještě panna a je nervózní. Políbil ji, a ještě než odpověděla, ji objal. „Ať už si děláš starosti s čímkoli, Cricky, jsem si jistý, že to spolu vyřešíme.“ Díval se na ni s láskou a něhou jako otec na své dítě, z čehož jí srdce rozbolelo ještě víc.

Užuž se mu chystala říct, že to špatně pochopil, když na ni za Parkerovými zády zamával Max. Naznačila mu, že za ním přijde za chviličku. Vymanila se z Parkerova objetí a k jeho velkému ohromení řekla, že musí něco důležitého povědět Maxovi. Kvůli lékům, které shánějí ve městě. Parker se na nic nevyptával a šel se posadit. Za chvilku se u něj zastavila Ushi s Ernstem, a zatímco Christiana s Maxem a Samuelem zmizela v opuštěném jídelním stanu, příjemně si popovídali.

„Tak co?“ ptala se nedočkavě. Oba muži byli celí nesví, promluvil Max.

„Za tohle nás nejspíš zavřou, ale necháme vás jet.“

V jejich rozhodnutí hrálo hlavní roli to, že se chystala do klidné oblasti, a také si oba uvědomovali, že je to pro ni neopakovatelná příležitost. Jakmile se vrátí do Lichtenštejnska, nikdy už sama nikam nepojede. Jednou provždy. Dávali jí takový dárek. Když zvážili všechny okolnosti a místo, kam zamýšlela jet, uznali, že s Parkerem bude v bezpečí. Byl zodpovědný, takže princezna bude v dobrých rukách. „Máme jen jednu podmínku, vlastně dvě.“ Max se usmál a Samuel také. „Jedna je, že si s sebou rozhodně musíte vzít vysílačku a zbraň.“

V téhle oblasti mohla být vysílačka nespolehlivá. Ale zbraň bude takovou bezpečnostní pojistkou a princezna by ji uměla použít,

pokud by musela. Byla skvělá střelkyně a o zbraních toho věděla spoustu.

„A za druhé chceme, abyste vzala na vědomí, že jestli se vám na tom výletě něco stane, raději se oba zastřelíme, než abychom se vrátili a podívali se do očí vašemu • otci. Takže máte v rukou dva životy kromě svého vlastního.“ Oběma bylo jasné, že to je nesmyslný nápad, kterým vlastně popírají důvod, proč sem přijeli, ale rozhodli se to kvůli ní risknout a poskytnout jí i Parkerovi příležitost, aby byli spolu. Christiana si dobře uvědomovala, co pro ni dělají, a vrhla se kolem krku nejdřív Maxovi a potom i Samovi a po tvářích jí tekly slzy. Tentokrát to ovšem byly slzy radosti.

„Děkuju, děkuju vám… děkuju…“ Byla štěstím bez sebe, vyběhla ze stanu a zamířila k místu, kde seděl Parker s ostatními.

Okamžitě viděl v jejích očích tu radost.

„No, teď vypadáš šťastně, Cricky,“ uznal potěšeně. Zdálo se, že veškeré obavy zmizely, ačkoli vůbec netušil proč. „Copak ti Max pověděl?“

„Nic. Splatil mi dluh za výhru v pokeru. Teď jsem bohatá!“

„No nevím, jestli kurz nakfy je v těchhle dnech tak vysoký, aby opravňoval tvoje nadšení, ale ani mě nenapadne ti kazit radost.“ Byl rád, že se Christiana tváří zase spokojeně. Až do odjezdu za dva dny se vznášela v oblacích.

Půjčili si jedno z polorozpadlých táborových aut, projížděli pomalu krajinou a připadali si jako děti, které se vypravily za dobrodružstvím. Byl to ten nejromantičtější výlet, jaký kdy Christiana podnikla. Každým dnem Parkera lépe poznávala a měla ho radši. Milovali se první noc v malém hotýlku, naprosto bez zábran a s veškerou láskou, která mezi nimi od začátku vztahu sílila.

Bylo to skoro jako na líbánkách. Jezdili od jednoho úžasného místa k dalšímu a sbírali vzpomínky jak květiny. Všechno dokonale klapalo. Měli v plánu strávit spolu tři dny. Zbraň Parker našel v kufru druhou noc. Požádala ho, aby jí podal noční košili, a úplně zapomněla, co skrývá. Tvářil se maličko překvapeně.

„Vždycky s sebou nosíš zbraň?“ zeptal se a opatrně pistoli uložil zase do kufru. Netušil, jestli je nabitá, či ne. O zbraně se vůbec

nezajímal. Léčil lidi, nezabíjel je. Ovšem Christiana mu také nepřipadala jako typ nosící zbraň. Opravdu ho to zaskočilo.

„Ne,“ zasmála se Christiana, vyšla z koupelny a vzala si od něj noční košili. Nevěděla, proč se s ní vůbec obtěžuje, stejně bude ležet po zbytek noci někde na zemi, pět minut poté, co vklouznou do postele. „Samozřejmě že ne. Max mi ji dal pro případ, že by nastaly nějaké problémy.“

„Nevím, jak bych se cítil, kdybych někoho zastřelil,“ namítl Parker trochu nervózně. „Co ty?“ Neprozradila mu, že je výtečná střelkyně, třebaže zbraně také nemá ráda. Otec ji přinutil, aby se s nimi naučila zacházet.

„Taky by mi z toho bylo všelijak. Ale Max to myslel dobře.

Hodila jsem ji do kufru a zapomněla na ni,“ vysvětlila bezstarostně, objala ho kolem krku a políbila.

„Je nabitá?“ Pořád se cítil nesvůj a její vysvětlení mu přišla trochu lehkovážná.

„Nejspíš ano.“ Věděla, že je pistole nabitá, ale nechtěla Parkera děsit. Přitáhl si ji blíž a pohlédl jí do očí. Tušil, že za tím je něco víc.

Už ji dobře znal.

„Cricky, ty mi něco tajíš, viď?“ zeptal se klidně. Neuhnula pohledem, zaváhala a pak přikývla. „Nechceš mi to říct?“

„Teď ne,“ zašeptala a přitiskla se k němu. Nechtěla vše pokazit.

Ale stejně k tomu dojde. Určitě. Jednoho dne mu bude muset prozradit, že se vrací ke svému životu princezny, která slouží své zemi a knížecímu otci, a pro Parkera tam není místo. Zatím se nemohla donutit ta slova vyřknout. „Ještě ne.“

„A kdy mi to povíš?“

„Než jeden z nás odjede ze Senafe.“ První bude pravděpodobně on. Parker přikývl. Rozhodl se na ni nenaléhat. Vycítil, že jde o něco zásadního, co jí dělá velké starosti. V jejích očích kolikrát zahlédl smutek. Výraz bezmoci a rezignace. Nechtěl vyslídit její tajemství, přál si, aby mu ho prozradila sama od sebe, až bude připravená.

A Christiana to oceňovala. Byl opravdu báječný a ona ho milovala čím dál víc.

Výlet byl ještě hezčí, než doufali nebo čekali. Vraceli se neradi, nafotili spoustu snímků a do tábora dojeli v pondělí pozdě odpoledne

s pocitem, že byli pryč celé měsíce. Opravdu si připadali, jako když se vracejí z líbánek. Christiana se do hloubi srdce cítila jako jeho žena. Když vystoupili z auta, Parker ji políbil a odnesl jí zavazadla k ženskému stanu. Nemohla snést představu, že dneska v noci s ním nemůže spát a ráno se vedle něj neprobudí. Brala to jako trest.

První si jich všimla Fiona a na oba se usmála. Právě se vrátila od komplikovaného porodu, který trval celý den, ale nakonec dobře dopadl. Vypadala vyčerpaně.

„Tak jaký byl výlet?“ zeptala se s unaveným úsměvem. Skoro jim záviděla, ale měla je oba moc ráda na to, aby žárlila. Bylo tak hezké vidět, jak jsou šťastní. Úplně zářili.

„Skvělý,“ oznámila Christiana a ohlédla se na Parkera, aby její slova potvrdil.

„Rozhodně,“ přitakal a usmál se.

„Vy jste ale děti štěstěny,“ povzdechla si Fiona dobromyslně a Christiana s Parkerem jí vylíčili podrobnosti, ale pochopitelně ne všechny.

U večeře si ostatní mladý pár dobírali a Max se Samuelem si pořádně oddechli. Christiana jim po návratu znova nastokrát děkovala a Maxovi vrátila zbraň. Oba muži ji vřele objali a byli nesmírně šťastní, že neutrpěla žádnou újmu. Prožívali celý víkend úplná muka.

„Tohle by nešlo každý víkend,“ upozornil ji pobledlý Max, zatímco ukládal pistoli do kapsy.

„Nebojte se,“ slíbila Christiana, ačkoli cestou zpátky si s Parkerem plánovali další výlet. Do Massawy, přístavu, po kterém celé roky prahli Etiopané.

Večeře probíhala ve slavnostním duchu a všichni měli dobrou náladu. Tři společně prožité dny upevnily pouto mezi Christianou a Parkerem. Christiana se od něj večer nemohla odtrhnout a nechtělo se jí do Ritzu. Druhý den ráno se sešli v jídelním stanu v šest hodin.

Padli si do náruče jako odloučení milenci a Parker se svěřil, že si už nedokáže život bez ní představit. A co horšího, ani ona si ho nedokázala představit bez něj, což pro ni bylo nebezpečné. Zlomí jí to srdce. Ale na takové starosti byl ještě čas.

Koncem května jel Parker s Maxem a Samuelem na poštu. Parker mluvil se svým nadřízeným z Harvardu a dostal svolení zůstat do konce července. Vysvětlil, že práce, kterou tady vykonává, i údaje, které zaznamenává, jsou důležité a že by byla chyba odjet už v červnu, jak bylo původně domluveno. Nadřízený mu nebránil a přislíbil mu prodloužení pobytu do července, možná až do srpna, pokud by usoudil, že je to potřeba. Když Parker zavěsil, zajásal. Jeho hlavním cílem bylo zůstat v Senafe s Christianou. Sam ho pak odvedl ven, aby to oslavili, takže Max mohl v klidu telefonovat. Nechtěli, aby Parker slyšel, že volají do knížecího paláce. Max podal knížeti obvyklou zprávu, že všecko je v pořádku. Christiana jezdila do města, aby zavolala otci, tak jednou týdně. Vždycky jí říkal, jak moc se mu stýská a že se nemůže dočkat, až se vrátí. Christiana se pokaždé cítila provinile, ale nikdy ne natolik, aby zatoužila odjet domů. Právě naopak. A navíc byla teď šťastná s Parkerem. Ze všech sil se snažila udržet si ten tajný svět tak dlouho, jak to jen půjde.

Jednoho dne vše nevyhnutelně skončí a ona bude muset povědět Parkerovi pravdu. Jenom se modlila, aby ten okamžik nenastal moc brzy.

Parker se ze Senafe vrátil celý nadšený. Okamžitě běžel za Christianou, aby jí sdělil radostnou novinku. Vrhla se mu kolem krku, on ji lehce zvedl a zatočil se s ní kolem dokola. Toho dne dorazila i pošta, takže všichni měli dobrou náladu. Po práci si Christiana a Parker vyšli na procházku a plánovali výlet do Massawy.

Když se vrátili do tábora, Parker zamířil do pánského stanu a Christiana do dámského, i když tohle rozdělení jim stále šlo na nervy. Umírala touhou strávit s ním zase noc a vydat se na další výlet. Taky mluvili o tom, že by si zařídili společný stan. Christiana se chystala povědět Fioně o prodloužení Parkerova pobytu.

Kamarádka ležela na posteli a četla si nějaký časopis. Christiana si hned všimla, že malá Irka je celá bledá. Nejdřív se lekla, že je nemocná. Fiona zvedla ke své přítelkyni oči a beze slova se na ni dlouze zadívala. Mléčně bílá pleť působila úplně průsvitně pokaždé, když jí nebylo dobře nebo se zlobila. Byla prchlivá, kvůli čemuž si ji všichni v táboře dobírali. Kdysi v zuřivosti dokonce dupala nohama,

ale nakonec se sama sobě zasmála. Teď vypadala úplně stejně jako tehdy.

„Je ti něco?“ zeptala se Christiana starostlivě. Cosi se očividně dělo. „Co se děje?“

„To mi řekni ty,“ odvětila Fiona záhadně a podala jí časopis.

Christiana netušila, co by Fionu mohlo tak naštvat. Pohlédla na stránku v časopise a pak to uviděla. Svoji fotografii ze svatby v Paříži před pěti měsíci. Měla tam na sobě modrou sametovou róbu a matčiny safíry.

V popisku pod fotografií stálo: Její Jasnost princezna Christiana z Lichtenštejnska s otcem knížetem Hansem Josefem. Na to se nedalo nic říct. Vše bylo jasné. Christiana zbledla stejně jako Fiona.

Ve stanu nikdo jiný nebyl, což se Cricky hodilo. O takovou zprávu se nechtěla s nikým dělit. Vyvedlo ji z míry, že se časopis dostal Fioně do rukou. Posílala jí ho matka. Christiana nečekala, že by se objevila v novějších číslech. Fotografie byla pět měsíců stará. S tím nepočítala. „Mohla bys mi to vysvětlit?“ požádala rozzuřeně Fiona.

„Myslela jsem, že jsme kamarádky. Ale ukazuje se, že vlastně ani nevím, kdo jsi. Prý otec dělá v public relations, pěkně blbý!“ Podle Fiony před sebou kamarádky nemají tajemství. Očividně si připadala podvedená. A když se takhle cítila Fiona, jak bude asi reagovat Parker, až se to dozví, děsila se Christiana.

„No, je to něco takového,“ bránila se slabě. „My přece jsme kamarádky, Fiono… jakmile to lidé zjistí, všechno se změní. Nechci, aby k tomu došlo i tady. Jednou jedinkrát v životě jsem chtěla být jako kdokoli jiný.“

„Lhala jsi mi,“ obvinila ji Fiona a mrskla časopisem na zem.

„Nelhala, jen jsem ti to neřekla. To je rozdíl.“

„Hovno rozdíl!“ Fiona zuřila. „Parker to ví?“ zeptala se. Ještě se jí budou vysmívat, že ona nic netušila, což ovšem nebyl tenhle případ.

„Neví,“ připustila Christiana se slzami v očích. „Fiono, mám tě moc ráda. Jsi moje přítelkyně, ale kdybyste věděli, kdo jsem, bylo by to jiné. Jen se podívej na sebe. Jsi toho živým důkazem.“

„Houby!“ zaječela Fiona. „Jsem jen nasraná, že jsi mi lhala.“

„Neměla jsem na vybranou, to bych sem ani nemusela jezdit.

Myslíš, že jsem stála o to, aby mi tu všichni poklonkovali, oslovovali mě Vaše Jasnosti a bránili mi v každé smysluplné práci? Tady se mi naskytla jediná příležitost žít normálně. Musela jsem otce prosit, abych sem mohla jet. A až odjedu, je po všem. Do konce života už budu muset být tamhleta osoba, ať se mi to líbí nebo ne. A mně se to nelíbí. Jenže je to moje povinnost. Tohle je moje jediná příležitost žít chvíli normální život. Nemohla by ses alespoň pokusit mě pochopit?

Nevíš, jaké to je. Jako žít ve vězení. Navždy. Rozsudek na doživotí.“

Takhle na to opravdu nahlížela, což bylo smutné. Po tvářích jí při tom stékaly slzy. Následovalo dlouhé ticho, Fiona na ni koukala a do tváří se jí pomalu vracela barva. Nic neřekla. Christiana seděla, plakala a cítila tíhu koruny, kterou nosila, ať už viditelně či nikoli.

Dopadla na její hlavu i tady.

„A kdo vlastně jsou Max a Samuel?“ otázala se s podezíravým výrazem Fiona, ještě stále rozzlobená, ale už méně. Kamarádčinu zoufalství se dalo jen obtížně uvěřit, avšak když se zadívala Christianě do očí, začalo jí docházet, že to možná tak úžasné, jak to vypadá v časopise, ve skutečnosti není. Až dosud lidem, o kterých se tam psalo, záviděla.

„Osobní strážci,“ přiznala Christiana tiše, jako kdyby šlo o nějaký strašný zločin.

„Do prdele. A já se snažila dostat Maxe do postele celé měsíce.

Musím dodat, že bez úspěchu,“ poznamenala a pomalu se jí vracel humor. „Nejspíš by mě zastřelil, kdybych se odvážila to na něj doopravdy vybalit.“

„To by neudělal.“ A Cricky se musela pro sebe usmát, když si vzpomněla, jak našel Parker pistoli zabalenou v její noční košili.

Pověděla o tom Fioně a tentokrát se rozesmály už obě.

„Ty potvoro,“ prohlásila Fiona bez servítků, titul ani postavení na ni neudělaly sebemenší dojem. „Jak jsi mi to jen mohla zatajit?“

„Co mi zbývalo? Uvažuj. Dřív nebo později by se to všichni dozvěděli.“

„Já bych to udržela v tajnosti. Umím zachovat tajemství, víš,“

zlobila se dotčeně Fiona a pak si na něco vzpomněla. „A co Parker?

Povíš mu to?“

Christiana nešťastně přikývla. „Musím. Než odjede, nebo než odjedu já. Má právo to vědět. Jen prostě ještě nechci všechno pokazit.“

„Proč?“ Fiona na ni nechápavě hleděla. Jí to připadalo úžasné, i když Christiana se tvářila, jako kdyby šlo o nějakou zhoubnou chorobu, kterou geneticky zdědila už při narození. „Třeba by se mu líbila představa, že je zamilovaný do princezny. Podle mě to zní senzačně. Pohádková princezna a hezký mladý doktůrek z Bostonu.“

„To je právě ono,“ namítla Christiana smutně. „Až odjedeme, skončí to. Musí to skončit. Otec by mi nikdy nedovolil, abych si ho vzala. Nikdy. Musím se provdat za nějakého prince, muže královského původu. Vévodu, nebo přinejmenším hraběte. Nedal by mi svolení, abych se dál stýkala s Parkerem. Rozhodně ne.“ A trvalé odcizení s otcem nechtěla riskovat.

„A ty potřebuješ jeho svolení?“ podivila se Fiona.

„Ke všemu. A taky svolení parlamentu. Má dvacet pět členů.

A ještě tu je stočlenná rodinná rada všelijakých příbuzných. Musím udělat, co mi řeknou. Nemůžu si prostě dělat, co chci. Rozhodnutí mého otce je zákon, doslova.“ Tvářila se zničeně. „A kdybych neposlechla a způsobila nějaký skandál, ranilo by ho to. Toho si užije dost s mým bratrem. Spoléhá se na mě.“

„Takže místo toho zlomí srdce tobě.“ Fioně pomalu docházelo, s čím se Christiana musí potýkat. Sto dvacet šest lidí rozhodovalo o jejím osudu. „Možná to vážně není taková zábava, jak to vypadá,“

připustila a Christiana přikývla.

„To si piš.“ Potom natáhla ruku a položila ji Fioně na rameno.

„Omlouvám se, že jsem ti lhala. Neviděla jsem jinou možnost. Věděl to jen Geoff a samozřejmě ředitel v Ženevě.“

„No tedy, úplná tajná služba!“ Objala ji. „Mrzí mě, že jsem tak vyjela. Jen mě ranilo, žes mi nic neřekla. S Parkerem to budeš mít těžké. Jsi si jistá, že neexistuje žádná možnost, aby ti dovolili se s ním vídat?“

„Neexistuje. Leda tak by někdy mohl přijít na čaj, kdybych jim řekla, že jsme spolu pracovali, ale jinak ne. Otec by mě okamžitě strčil pod zámek.“

„Opravdu? Jako do hradní věže?“ vyděsila se Fiona a Christiana se rozesmála.

„To ne. Ale klidně by mohl. Poručil by mi, abych to okamžitě ukončila, a mně by nezbývalo než ho poslechnout. Jinak bych vyvolala skandál v tisku a on by nemohl dodržet slib daný mé matce.

Můj otec nedůvěřuje těm novotám, kdy si děti monarchů berou neurozené partnery. Věří v čistou královskou krev. Je to směšné, ale naše země je zpátečnická. Ženy mohou volit teprve dvacet tři let.

Otci by trvalo celý život, aby se na věci díval jinak.“ Byla tak nešťastná. Milovala Parkera a on ji. Ale jejich vztah byl od začátku odsouzen k záhubě a on nic netušil. Fioně to připadalo tragické, jako špatná opera.

„A co všichni ti princové a princezny, o kterých se píše v časopisech, jak spí s kýmkoli a dělají samé hlouposti?“

„Takový je můj bratr. Dohání otce k šílenství, ale mně by to netoleroval. Kromě toho, on si je nechce vzít, jen s nimi spí. Otec by ho nejspíš vydědil, kdyby si jednu z nich doopravdy vzal.“

„Nechápu, že jsem si ničeho nevšimla,“ nevěřícně poznamenala Fiona, zatímco Christiana požádala, jestli by mohla tu stránku z časopisu vytrhnout, než ji uvidí někdo další, především Parker.

Fiona souhlasila a obě stranu roztrhaly na kousíčky. „Zlomí mu to srdce,“ usoudila Fiona a najednou jí bylo obou líto.

„Já vím,“ přitakala Christiana. „Já už ho zlomené mám. Nejspíš jsem si s ním neměla nic začínat. Nebylo to fér. Jenže nemohla jsem si pomoct. Zamilovala jsem se.“

„Mně se zdá, že na to máš taky právo, jako kdokoli jiný.“ Fioně všechno připadalo nespravedlivé, když viděla bolest v Christianiných očích. Litovala i Parkera, až zjistí, že jejich vztah skončí tady v Senafe.

„Nemám,“ namítla Christiana. Fiona ji objala.

„Je mi líto, že jsem tak vyváděla. Možná by sis mohla promluvit s otcem, až přijedeš domů.“

„Tím by se nic nezměnilo. Nedovolí mi, abych se stýkala s neurozeným mužem, obzvlášť ne s Američanem. Je v těchhle věcech strašně staromódní a pyšní se tím, že máme už tisíc let čistou pokrevní linii. Doktora z Ameriky určitě nepovažuje za vhodného

partnera.“ I jí se to zdálo hloupé a jako z dob temna, jenže to byla realita.

„No, tak to tedy promiň,“ vrátil se Fioně obvyklý humor. Prožila pěkný šok. Vlastně to bylo překvapení pro obě. Christiana se ještě celá třásla, že byla odhalena, i když jen Fionou, které důvěřovala. Co kdyby se časopis dostal do rukou i někomu jinému a ten ho ukázal Parkerovi? Z toho pomyšlení se jí dělalo nevolno, ačkoli věděla, že dříve nebo později na to Parker musí přijít. Ale raději mu to poví sama v pravou chvíli. A co když zareaguje stejně jako v prvním okamžiku Fiona? Třeba uteče a už s ní nikdy nepromluví. Nakonec by to možná bylo lepší a snáze by se odloučili, než kdyby to mělo bolet.

„To mi připomíná…“ vzpomněla si Fiona a zamračila se. „Jak ti mám teď říkat?“ Dobírala si ji.

„Myslím, že by se hodilo „ty malá potvoro“, co ty na to?“ navrhla Christiana.

„Vaše milostivá potvoro, nejjasnější potvůrko nebo ty královská potvoro!“ Navzdory vážnému tématu obě padly na postel a svíjely se smíchem, až jim po tváři tekly slzy, tentokrát ne bolesti, ale smíchu.

Ještě se smály, když vešly Mary a Ushi a vyptávaly se, co se děje.

„Ale, jen jsem Cricky říkala, jak mi leze na nervy. Půjčila si můj časopis a vytrhla z něj klidně celou stránku. Občas se chová jak nějaká princezna,“ vysvětlovala Fiona a Christiana na ni vyděšeně koukala.

„Ty malá potvoro!“ vrátila jí oslovení a obě se zase daly do smíchu. Obě starší ženy na ně hleděly, obrátily oči v sloup a šly se sprchovat.

„To je nejspíš tím horkem,“ prohodila Ushi k Mary s úsměvem, když vycházely ze stanu, a Christiana s Fionou si vyměnily dlouhý pohled. Fionino odhalení nakonec jejich vztah jen posílilo. Teď si ovšem Fiona dělala starosti o Parkera. Cricky také. Bude to pro něj zničující.

12

Christiana a Parker jeli na víkend do Massawy v červnu. Samuel a Max ji pustili zase samotnou. Druhý výlet se vydařil ještě víc než první, a když se vrátili, Parker se jen tak mezi řečí zmínil o svatbě.

Za jiných okolností by si Christiana nic víc nepřála. Jenže to nepřicházelo v úvahu. Snažila se hovoru na toto téma vyhnout, ale nakonec jasně řekla, že nemůže opustit otce. Čeká, že se vrátí domů a bude pracovat s ním v rodinném podniku. Už o tom mluvili, avšak tentokrát to Parkera očividně rozčílilo a pobouřilo. Nechápal, jak je to možné, a Christiana na tom vlastně byla podobně. Jenže se cítila svázaná otcovým přáním stejně jako tradicí. Od narození jí vštěpovali, že se musí obětovat pro svou zemi a své poddané a ve všem poslechnout otce. Kdyby se vzepřela, považoval by to kníže, a dokonce také ona sama, za zradu. Nevedli ji k tomu, aby se jako někteří jiní mladí příslušníci královských rodů provdala za svého trenéra, barmana či uznávaného lékaře, jako je Parker.

„Proboha, Cricky, vždyť je to směšné. Copak čeká, že zůstaneš stará panna a budeš pro něj pracovat?“ Christiana se nad jeho otázkou smutně pousmála. Ve skutečnosti otec předpokládal, že se provdá, avšak za někoho, koho osobně schválí, či dokonce sám vybere. Za někoho z rodiny srovnatelné s tou jejich. Parker pocházel z velmi slušné rodiny, měl vynikající vychování. Jeho otec i bratr byli lékaři. Jak jí jednou se smíchem prozradil, byla jeho matka debutantka. Přišlo mu to hloupé. Christiana je Její Jasnost, což zní ještě hloupěji. Ale následky by mu hloupé nepřipadaly. Spíš tragické.

„Přesně to ode mne čeká,“ potvrdila Christiana rozhodně. „Ještě dlouho se nebudu moct vdávat. Jsem mladá,“ pokoušela se najít

přijatelné výmluvy, aby ho odradila. Za pár týdnů jí bude dvacet čtyři, což zase nebylo tak málo na vdávání. Parker na ni začínal naléhat.

„Miluješ mě, Cricky?“ zeptal se nakonec s úzkostí v očích. Nikdy v životě nikoho tak nemiloval.

„Ano,“ odpověděla slavnostním tónem. „Moc tě miluju.“

„Já netvrdím, že se vezmeme hned nebo příští týden. Ale brzy odjíždím a chci, abys věděla, že to s tebou myslím vážně. Říkala jsi, že možná budeš ještě studovat. Co kdybys studovala v Bostonu? Je tam spousta škol. Harvard, Bostonská univerzita, Tuftsova univerzita. Otec ti předtím dovolil studovat ve Státech. Proč by tě nepustil znovu?“

„Myslím, že na cestu do Afriky jsem si vybrala posledního volňáska. Chce, abych šla studovat do Paříže, protože to je blíž k domovu, nebo abych se usadila ve Vaduzu.“

„Boston je jen šest hodin od Evropy.“ Už pochopil, že peníze pro ně nejsou problém. Christiana se tím nikdy nechlubila, ale on to poznal. Jeho otci se také dařilo. Parkerovi svět bohatých nebyl cizí.

Otec měl úspěchy, bratr také a matka mu odkázala menší částku v penzijním fondu. Byl na tom dobře. Nikdy neměli problémy se zaplacením studia. Dokonce vlastnil malý domek v Cambridgi, a kdyby se vzali, mohl by jí nabídnout slušný život. Ovšem ne v případě, že bude dělat otci poskoka a dovolí, aby jim zničil budoucnost. To ho skutečně rozčilovalo. „Máš právo na vlastní život,“ trval na svém.

„Nemám,“ odmítla ho. „Nechápeš to.“

„To tedy zatraceně nechápu. Možná kdybych se s ním sešel, pochopil by, že jsem slušný člověk. Cricky, já tě miluju… až budu odjíždět z Afriky, musím vědět, že jednoho dne se staneš mou ženou.“ Christianě do očí vstoupily slzy. Bylo to hrozné. Víc než jindy si uvědomovala, že neměla dopustit, aby mezi nimi něco vzniklo. Smutný konec byl předem daný. Málem se zalkla svými slovy.

„Já nemůžu.“

„Proč? Co jsi mi nikdy neřekla? Celou dobu přede mnou skrýváš nějaké hrozné tajemství. Mně je to jedno. Miluju tě, Cricky. Ať je to

cokoli, spolu to zvládneme.“ Christiana se na něj jen podívala a zavrtěla hlavou. „Musíš mi to hned říct.“

„Na tom nezáleží. Věř mi, Parkere, že si nic nepřeju víc než přijmout tvoji nabídku. Ale otec to nikdy nedovolí.“ Znělo to naprosto přesvědčeně, zatímco Parker se rozčiloval stále víc.

„Nenávidí Američany? Nebo doktory? Jak si můžeš být tak jistá?“ Následovalo nekonečné ticho. Nastala chvíle, které se obávala. Uvědomila si, že nemá jinou možnost než mu povědět pravdu. Trvalo jí věčnost, než otevřela ústa a zformovala slova.

„To není nenávist. Určitě by ses mu moc líbil. Ale ne jako můj nastávající.“ Ta slova vyzněla krutě, ale taková byla realita. „Můj otec je lichtenštejnský kníže.“ Následovalo další nekonečné ticho.

Parker na ni zíral a pokoušel se vstřebat, co mu právě řekla. Bylo to pro něj něco tak cizího, že jen seděl a hleděl na ni s prázdným výrazem ve tváři.

„Zopakuj mi to,“ požádal, ale Christiana zavrtěla hlavou.

„Slyšel jsi dobře. Myslím, že netušíš, co to znamená. Musím se řídit jeho názory, naší ústavou, tradicí. A až přijde čas, nesmím se provdat za nikoho bez královského původu. V některých zemích se na tyhle záležitosti dívají jinak. Můj otec je ale velmi staromódní, nedovolil by, stejně jako rodinná rada, která o tom spolurozhoduje, abych si tě vzala, bez ohledu na to, jak moc tě miluju.“ Mluvila sotva šeptem a Parker na ni nevěřícně koukal.

„O těchhle věcech rozhoduje rodinná rada? Ne ty?“ Christiana zavrtěla hlavou.

„Sama nerozhoduju o ničem. Jen otec a ostatní,“ potvrdila s nešťastným výrazem. Parkerovi začal docházet plný význam jejího oznámení. „Podle naší ústavy musí sňatek schválit všichni členové knížecího rodu a nesmí poškodit pověst, blaho nebo vážnost Lichtenštejnského knížectví. Jsem si jistá, že rodinná rada i otec by naše manželství považovali za škodlivé pro naši zem.“ I jejím uším to znělo absurdně, tím spíš těm jeho.

„Cricky, ty jsi princezna?“ Hlas mu selhal a ve tváři se mu zračil naprostý úžas. Málem ztratil řeč. A Christianu zaplavil smutek a bolest. „Něco jako Její Výsost?“ Udiveně na ni zíral v naději, že odpoví ne, ale to se nestalo.

Nešťastně se na muže, kterého tak milovala, usmála a zavrtěla hlavou. „Její Jasnost. Jsme malá země. Moje matka byla královská Výsost, pocházela z rodu Bourbonů. Já bych si zřejmě mohla vybrat.

Vždycky jsem dávala přednost Jasnosti. Otec a bratr jsou také Jasnosti.“ V tomhle okamžiku si z celého srdce přála, aby z královského rodu nepocházela, jenže jí to nebylo k ničemu.

„Proboha, proč jsi mi to neřekla?“ Stejně zareagovala i Fiona.

Parker měl pravdu. Zatajila mu, že jejich vztah nikam nepovede a že jim nakonec zlomí srdce. Když se na něj podívala, uvědomila si, jak sobecké to od ní bylo, a slzy jí pomalu stékaly po tváři.

„Mrzí mě to… nechtěla jsem, abys to věděl… prostě jsem chtěla být sama sebou, být s tebou. Až teď vidím, co jsem provedla. Neměla jsem právo tohle ti udělat.“ Parker vstal, začal přecházet sem tam, občas na ni pohlédl, pak se zase posadil a vzal její ruce do svých.

„Nevím, jak to chodí. Ale lidé se z toho mohou vyvléknout.

Třeba vévoda z Windsoru abdikoval, aby se mohl oženit s Wallis Simpsonovou.“ Najednou se zatvářil ještě ustaraněji. „Nestaneš se jednoho dne královnou, že ne, nepřevezmeš trůn? Proto je na tebe otec tak tvrdý?“

„Ne, v naší zemi nesmějí ženy vládnout. Jsme neuvěřitelně staromódní, ženy mají volební právo teprve dvacet tři let. Zemi povede jednou můj bratr, ať už dospěje, nebo ne. Protože je ale tak nezodpovědný, otec hodně spoléhá na mě. Nemůžu ho zklamat.

Prostě nemůžu utéct. Nejde o zaměstnání, které můžeš opustit. Tady hraje roli rodina a tradice, pokrevní linie, čest a tisíciletá historie. To všechno nelze jen tak odložit jako klobouk nebo třeba korunu.

Takový jsi, k tomu ses zrodil, sloužíš jako vzor zemi a jejím obyvatelům. Jde o povinnost, ne o lásku. Ta stojí vždycky v pozadí.

Jde o povinnost a čest.“

„To je hrozné,“ povzdechl si Parker s rozhořčeným výrazem. „A tvůj otec očekává, že takhle budeš žít, že se vzdáš svého života a toho, koho miluješ?“

„Nemám na vybranou,“ vyslovila nad sebou ortel smrti. „Ke všemu ještě slíbil mé matce, že se provdám jen za někoho s královským původem. Oba byli strašně staromódní, otec pořád je.

Povinnost klade nad lásku.

I u sebe. A na mě spoléhá tím víc, že od bratra se nedá nic čekat.

Nemůžu ho zklamat, Parkere. Čeká, že se obětuju pro svou zemi, matku a pro něj.“

„Uvidíme se ještě někdy vůbec, až odtud odjedeme?“ zeptal se zoufale. Její vysvětlení ho vyděsilo. Vyplývalo z něj, že nemají absolutně žádnou naději, protože ona je vnitřně přesvědčená. Došlo mu, čemu čelí a co to pro ně znamená. Christiana byla připravená je oba obětovat zemi a přáním knížete. Parkera vůbec nezajímalo, že je princezna. Chtěl být se ženou, kterou miloval. Dal jí své srdce a ona mu ho teď klidně vrací kvůli tomu, do jaké rodiny se narodila.

Z jejího pohledu šlo o povinnost, oběť a odvahu.

„To nevím,“ odpověděla na otázku nyní naprosto upřímně.

„Nejsem si jistá, jestli tě budu moct vídat.“ Předpokládala, že Max a Samuel by jí mohli pomoct, alespoň jednou, ale jinak to bude obtížné. Určitě by vyvolali skandál. A jedna černá ovce v rodině stačí. Tuhle roli hrál vždycky Freddy. Kdyby se k němu přidala, zklamala by otce. To nemohla udělat. „Možná se jednou někde sejdeme. Otec mě asi nepustí do Států. Vloni jsem se odtamtud vrátila a teď jsem zase celé měsíce v Africe. Bude chtít, abych byla doma, a nedovolí mi jet dál než do Paříže nebo do Londýna.“

„Mohli bychom se sejít v Paříži?“ Christiana měla pocit, jako kdyby mu zabodla do srdce nůž. A sobě také.

„Nemůžu nic slíbit, ale pokusím se.“ Neznělo to moc jistě. Otec si bude přát, aby zůstala doma. Ale víkend v Paříži možná není tak nereálný. Nebo by třeba mohla jet do Londýna k Viktorii a mohli by se sejít tam. Jenže kolem její sestřenice vždycky krouží novináři jak supi. Lepší bude Paříž. „Udělám, co budu moct.“

„A co pak?“ Parker měl v očích slzy. Nedozvěděl se žádné dobré zprávy.

„Potom, lásko, se vrátíš ke svému životu a já ke svému.

A budeme navždy vzpomínat na to, co jsme spolu prožili… navždy ti zůstane kousek mého srdce, hodně velký kus.“ Nedokázala si představit, že by si vzala někoho jiného.

„Nic horšího jsem nikdy neslyšel.“ Ani se na ni nezlobil. K čemu by mu to bylo? Jen ho to zdrtilo. „Cricky, miluju tě. Zeptáš se ho alespoň?“ Přemýšlela a pak přikývla. Mohla by to zkusit. Jenže

jakmile mu o Parkerovi poví, otec bude vyžadovat, aby se přestali vídat. Dokud nic netušil, měli šanci, že se ještě uvidí. A té se nechtěla vzdát. Prozatím bylo jediným řešením udržet jejich vztah v tajnosti. Řekla to Parkerovi. Tentokrát neprotestoval.

Vrátili se do tábora, oba smutní. Mluvili málo. Parker ji pevně objímal kolem ramen. Náhodou je zahlédla Fiona. Oba se tvářili, jako kdyby někdo zemřel. Parker ji dokonce ani nepozdravil, což bylo neobvyklé. Políbil beze slova Cricky a odešel ke svému stanu.

„Co se stalo?“ vyptávala se hned Fiona.

„Pověděla jsem mu to,“ prozradila Christiana.

„O sobě?“ zašeptala Fiona a Cricky přikývla. „A do háje. Jak to přijal?“

„Choval se báječně, protože prostě je báječný. Ale je to hrozné.“

„Zlobil se?“ Nevypadal na to. Tvářil se zničeně, což bylo mnohem horší.

„Ne, byl jen smutný. Jako já.“

„Třeba spolu na něco přijdete.“

„Zkusíme se pak sejít v Paříži. Jenže tím se nic nezmění, jen to budeme protahovat. Nakonec se bude muset vrátit na Harvard a žít svůj život a já po zbytek života budu ve Vaduzu dělat, co se ode mě očekává.“

„Nějaký způsob musí existovat,“ naléhala Fiona.

„Neexistuje. Neznáš mého otce.“

„Dovolil ti, abys šla sem.“

„To je něco jiného. Věděl, že se vrátím. Nejela jsem se sem vdávat. Mám něco jako roční volno. Dohodli jsme se, že až přijedu domů, převezmu své povinnosti. Nedopustí, abych se provdala za neurozeného amerického doktora a žila v Bostonu. To se prostě nestane.“ A Fiona musela uznat, že i podle ní to je beznadějné.

„Promluv si s otcem. Třeba tě pochopí. Skutečná láska a tak.“

Ještě neviděla tak zamilovanou dvojici.

„Promluvím s ním. Ale nemyslím, že uspěju.“ Fiona přikývla a mlčky zamířily do dámského stanu.

Večer seděli Parker a Cricky těsně u sebe a v následujících týdnech spolu byli víc než dřív. Když nic jiného, to, co mu řekla, jejich lásku posílilo. Až do konce července se od sebe skoro

neodloučili. Potom před nimi stála první překážka. Parker se musel vrátit. Už si nemohl pobyt dál prodlužovat. Nadřízený ho požádal, aby byl 1. srpna zpátky. Poslední noc považovala Christiana za nejsmutnější chvíle ve svém životě. Seděli před jejím stanem a objímali se. Předtím uspořádali Parkerovi večeři na rozloučenou.

Christiana i on měli stále na krajíčku. Ostatní v táboře netušili, proč odloučení berou tak tragicky, avšak pochopili, že se něco stalo.

Spousta lidí, které léčil, mu donesla před odjezdem dárky, vyřezávané předměty, sošky, misky a korálky, vlastnoručně vyrobené předměty. Všem vřele děkoval a v očích měl každou chvíli slzy.

Když začalo vycházet slunce, procházeli se pod nádhernou africkou oblohou. Christiana věděla, že na tyhle okamžiky v životě nezapomene. Přála si zastavit čas a zůstat s Parkerem navždy.

„Tušíš vůbec, jak moc tě miluju?“ zeptal se, než se vydali zpátky do tábora.

„Asi z poloviny tolik jako já tebe,“ dobírala si ho, ale moc legrační jí to nepřišlo. Když se vrátili do tábora, právě se probouzel.

Akuba a Yaw měli nějakou práci, ostatní snídali. Cricky s Parkerem se k nim připojili, ale nejedli. Napili se kávy, mlčky seděli a drželi se za ruce.

I Max a Samuel se tvářili smutně. Lépe než kdokoli jiný věděli, že Christianu čeká život bez muže, kterého miluje. Až Parker opustí Senafe, rozsudek smrti nad jejich láskou se začne naplňovat.

Geoff měl odvézt Parkera do Asmary jedním z táborových vozů a uvítal, že Cricky pojede s nimi. Jejich vztah nebyl žádným tajemstvím a každý ho ze srdce schvaloval. Všichni nějak vytušili, že Cricky nebude smět ve vztahu po odjezdu pokračovat. Z toho, co jim prozradila, soudili, že má otce tyrana, který by jí Parkera neschválil.

Naopak čeká, že ho bude obskakovat. Pouze Fiona, Geoff, Max a Samuel znali pravdu, a milenci sami. Ostatní žili v domnění, že oba mladí mají ještě šanci.

Při loučení všichni Parkera objali. Obzvlášť Mary mu děkovala za pomoc a on zase ocenil její podíl na výzkumu. Naposledy se prošel nemocničními pokoji a řekl sbohem pacientům. Bolelo ho u srdce, že odjíždí. Nastoupil s Geoffem a Cricky do auta a vydali se

na dlouhou cestu do Asmary. Cricky bylo jasné, že mnohem delší jí bude připadat zpáteční cesta, bez něj. Teď se ho alespoň mohla dotýkat, povídat si s ním a cítit jeho blízkost. V životě jí ještě nebylo tak smutno. Nakonec jen mlčky seděli a drželi se za ruce. Geoff řídil a z útržků konverzace nabyl dojmu, že Parker už ví, kdo Cricky je, ale na nic se neptal. Slíbil, že zachová její tajemství po dobu jejího pobytu. Záleží jen na ní, rozhodne-li se to někomu prozradit.

Do Asmary dorazili hodinu před odletem. Čekali, než letadlo přiletí. Když přistálo, rozbolelo ji srdce ještě víc. Doufala, že bude mít zpoždění. Každá minutka se vyvažovala zlatém. Ještě nikdy se neocitla tak blízko pokušení utéct z domova, i kdyby tím měla ublížit otci. Byla rozpolcená mezi láskou ke dvěma mužům.

Zbývala jim ještě půlhodinka, než pasažéři vystoupili a byla vyložena zavazadla. Geoff udržoval diskrétní odstup. Protože znal pravdu, jasně si uvědomoval, co tahle chvíle znamená.

Pak nastal ten okamžik. Poslední dotek, poslední polibek, poslední objetí.

„Moc tě miluju,“ zašeptala a oba bojovali se slzami.

„Všechno dobře dopadne,“ uklidňoval ji a přál si, aby měl pravdu. Ona ale věděla své. „Uvidíme se v Paříži hned, jak se vrátíš.

Dávej na sebe pozor.“ Usmál se na ni. V tuhle poslední chvilku byla jeho, nikdy víc už možná nebude. Nedalo se to skoro snést. „A bacha na hady!“ pozlobil ji.

Poslední polibek a Parker odcházel po letištní ploše k čekajícímu letadlu. Cricky stála bez hnutí a dívala se za ním. Vystoupil po schůdkách, zastavil se, ohlédl se na ni. Poslala mu vzdušný polibek a zamávala. Položil si ruku na srdce a pak ukázal směrem ke Cricky.

Vzápětí zmizel v kabině. Christiana stála a slzy se jí řinuly po tváři.

Geoff čekal opodál, chtěl jí dopřát soukromí na smutek.

Sledovali, jak letadlo odstartovalo, zakroužilo vysoko na obloze a zamířilo na Káhiru, Rím a pak do Bostonu. Christiana šla tiše za Geoffem do vozu. Dlouho ani jeden z nich nepromluvil.

„Jde to?“ zeptal se a princezna přikývla. Měla pocit, jako kdyby jí někdo holýma rukama vyrval srdce z hrudi. Sotva promluvila a celou cestu neusnula. Seděla a dívala se z okna na africkou krajinu. Bez něj

jí vše připadalo jiné. A tak to bude po celý život. Společné dny v Senafe pro ni byly vzácnější než diamanty.

Fiona na ni čekala. Viděla nešťastný výraz v její tváři a nic neřekla. Vzala ji kolem ramen, odvedla ji do stanu a uložila do postele. Christiana k ní ublíženě vzhlédla, pohledy obou žen se střetly a Fiona ji pohladila po vlasech a poradila jí, aby zavřela oči a usnula. Christiana poslechla. Fiona u ní chvilku seděla, aby se ujistila, že bude v pořádku.

„Její dobře?“ zeptala se Mary, která vešla do stanu.

„Není,“ odpověděla Fiona popravdě, „a nějakou dobu ani nebude.“ Mary přikývla a šla si lehnout. Nikdo tomu úplně nerozuměl, ale všichni pochopili, že se přihodilo něco smutného, něco víc, než že Parker odjel domů. Vstoupil v platnost rozsudek, kterým byla odsouzena k životu bez něj.

13

Následující dva týdny prožívala Christiana jako ve snách. Za deset dní dostala od Parkera dopis. Psal hlavně o setkání v Paříži.

Tvrdil, že ještě nikdy v životě mu Boston tak nelezl na nervy. Přímo hynul touhou po ní, stejně jako ona po něm. Poslala mu dva dopisy, ale nechtěla vše dělat ještě těžší. Způsobila mu i tak dost trápení.

Napsala, že ho moc miluje, avšak nedávala mu žádnou naději.

Tři týdny po jeho odjezdu měla jednoho dne ráno jakýsi stísněný pocit. Něco jako kdyby viselo ve vzduchu. U snídaně se všichni tvářili vážně, a jak si všimla, Akuba a Yaw nebyli venku. Pohlédla na Fionu, která vypadala stejně zmateně jako ona. Geoff jim před odchodem do práce vysvětlil, co se děje. Předcházející večer došlo ke střetu na etiopských hranicích. Bylo to první násilné porušení příměří po mnoha letech. Geoff doufal, že to je jen ojedinělý případ, ale musí se mít na pozoru. Kdyby vypukla válka mezi Eritreou a Etiopií, mohlo by i jim hrozit nebezpečí. Ale k tomu je ještě daleko. Teď jde jen o menší šarvátku, která snad nebude mít následky. Také oznámil, že na hranicích jsou jednotky OSN i Africké unie, které mají udržovat klid. Nicméně všichni si stejně dělali starosti, ani ne tak o sebe jako spíš o místní obyvatele. Za války hodně vytrpěli.

Pacienti byli toho rána také rozčilení, vzrušeně si povídali a neměli daleko k panice. Už to zažili. Navíc se v táboře obávali malárie, jejíž sezóna začínala příští měsíc.

Shodli se, že musí sledovat vývoj situace a být obezřetní.

Prozatím snad táboru žádné nebezpečí nehrozilo. Avšak nacházeli se dost blízko hranic, aby měli proč se bát. Hned po snídani za Christianou přišli Max a Samuel.

„Tohle se vašemu otci nebude líbit, Vaše Jasnosti. Musíme mu podat zprávu.“ To patřilo k jejich základním povinnostem a navíc princezna sama otci slíbila, že kdyby se politická situace nějak vyhrotila, okamžitě odjede.

„Byla to jen bezvýznamná potyčka,“ namítla Christiana. „Neválčí se.“ Neměla v úmyslu teď odjíždět, obzvlášť před nadcházejícím obdobím malárie, kdy ji tady budou potřebovat víc než jindy. Kromě toho obdrželi zprávy o šíření nemoci kala-azar.

„Okolnosti se můžou každou chvíli zhoršit,“ varovali ji oba muži s vážným výrazem, „a pak se to rychle vymkne z rukou.“ Nechtěli se ocitnout v postavení, že by ji odtud nemohli dostat.

„Zatím nepanikařte,“ vyzvala je stručně a šla po své práci.

Dva týdny se nic nedělo. Bylo prvního září a začaly se vyskytovat první případy malárie. Pro všechny nastalo namáhavé období, navíc doprovázené vydatnými dešti. Všude se brodili bahnem. Po práci padali do postele úplně vyčerpaní. Kníže se zlobil a naléhal na Maxe a Sama, aby ji přivezli domů. Ale Christiana odmítala odjet. Tady ji potřebovali, a tak zůstane. Poslala otci vzkaz po Maxovi a Samuelovi. Sama neměla čas zajet na poštu a promluvit si s ním, což bylo jen dobře. Netoužila se s ním dohadovat.

„Bože, taky tak nesnášíš tohle děsný počasí?“ povzdechla si jednou večer Fiona, když se sešly ve stanu. Celý den objížděla rodičky. Christiana pomáhala ošetřovat pacienty s AIDS a s malárií.

Objevily se další dva případy nemoci kala-azar, což přidělávalo Geoffovi vrásky.

Ani ne za hodinu Fionu opět volali. Nějaká žena nedaleko od tábora rodila dvojčata. Ještě promočená Fiona hned vyrazila a modlila se, aby se svým malým autem neuvázla někde v bahně, což se jí už kolikrát přihodilo. Jednou večer musela dojít do tábora v dešti pěšky, přes tři kilometry. Od té doby měla kašel.

Christiana jí s unaveným úsměvem zamávala. „Užij si to!“

„Trhni si!“ odvětila Fiona. „Aspoň že ty budeš v suchu.“ Někdy tu byl život těžký.

Christiana poslouchala, jak malé auto odjíždí, a konečně usnula.

Nepřekvapilo ji, když ráno Fiona neležela ve své posteli. Často se

zdržela celou noc, zvlášť když šlo o obtížný porod nebo slabé dítě.

A porod dvojčat bude složitý.

Zamířila s ostatními na snídani. Geoff se rozhlížel a najednou vypadal ustaraně.

„Kde je Fiona? Spí, nebo se ještě nevrátila?“

„Ještě se nevrátila,“ potvrdila Christiana a nalila si kávu.

„Doufám, že zase někde neuvázla v bahně.“ Geoff něco prohodil k Maggie a rozhodl se, že se sám po Fioně podívá. Pršelo celou noc, i teď. Max se nabídl, že pojede s ním. Kdyby bylo auto někde zabořené v bahně, pomůže ho vytlačit. Oba muži za pár minut odjeli.

Christiana šla s Maggie do oddělení AIDS, Ushi zamířila do své třídy a ostatní se také dali do práce. Bylo ráno jako každé jiné v období dešťů, jen trochu vlhčí a temnější.

Christiana vyplňovala ve své kanceláři nějaké papíry, když se Max a Geoff vrátili. Našli auto, ale Fiona v něm nebyla. Zastavili se v domě, kde se narodila dvojčata, a tam jim řekli, že dávno odjela.

Tohle se stalo poprvé. Max jí to hned přišel oznámit a Christianu napadlo, že se Fiona vydala do tábora pěšky a bud někde čeká, nebo se schovala u někoho v domě. Znala skoro všechny v téhle oblasti, protože tu pomáhala rodit děti už několik let.

Geoff hned zorganizoval pátrací skupinu a přidělil řidiče ke všem táborovým vozům. Jedno auto řídil Max, další Sam, Ernst a Klaus.

Geoff naskočil do školního autobusu. Didierovi se podařilo nastartovat jejich nejméně spolehlivý automobil. Jely s nimi dvě ženy a vedle Maxe na poslední chvíli naskočila do vozu i Christiana.

Domluvili se, že pročešou celé okolí a zastaví se v každém domě.

Christiana si byla téměř jistá, že si Fiona nějak poradila. Byla to praktická nezávislá žena a nestrávila by noc v autě zapadlém v bahně. Došla by k nejbližšímu domku a zaťukala. Christiana věřila, že ji brzy najdou. Lidé v okolí se chovali přátelsky. Nejspíš si někde hoví u ohně a čeká, až přestane pršet, aby se mohla vrátit do tábora.

Max nemluvil, když projížděli po silnicích v okolí. Po chvíli spatřili školní autobus a radili se s ostatními. Nikdo nic neviděl, ani lidé v domech, v nichž se zastavili, ačkoli ji všichni znali.

Jezdili už víc než dvě hodiny, Max opatrně řídil a Christiana upřeně sledovala okolí. Náhle Max zabrzdil. Něčeho si všiml. Nic

princezně neřekl, protože ji nechtěl děsit. Vystoupil, vyběhl do deště a pak se zarazil. Ležela tam u silnice, jako hadrová panenka, nahá, s rozcuchanými vlasy, tváří napůl v bahně, s rozšířenýma očima.

Christiana běžela za ním, uviděla ji a zhrozila se. Fionu nepochybně znásilnili a zavraždili, ubodali desítkami ran. Byl to nejstrašnější pohled, jaký se kdy Christianě naskytl. Max ji vyzval, aby se vrátila do vozu.

„Ne!“ zaječela. „Ne!“ Sklonila se ke své přítelkyni, svlékla si kabát a zakryla jím její tělo, jemně jí zvedla hlavu z bláta a položila si ji do klína. Sama už byla celá promočená. Skoro ležela v blátě, vzlykala a plakala, zatímco Max se ji marně pokoušel odtáhnout. Za pár minut kolem projížděl školní autobus a Max na něj zamával.

Všichni vyběhli ven a viděli, co se stalo. Klaus a Ernst pomohli Maxovi odvést Christianu. Dali vědět vysílačkou i ostatním a někdo přinesl plachtu. Opatrně do ní Fionu zabalili, naložili do autobusu a vraceli se do tábora.

Zbytek dne se stal pro všechny jakousi rozmazanou šmouhou.

Vyšetřovatelé strávili v táboře celý den. Pročesávali oblast krok za krokem, ale nikdo nic ani nikoho neviděl. Místní úřady trvaly na tom, že čin provedli Etiopané, což všem v táboře připadalo nepravděpodobné. Nepochybně šlo o čin nějakého místního šílence.

Byl to první násilný skutek, který v táboře zažili. Geoff zajel na poštu do Senafe, aby osobně uvědomil rodinu. Jak se dalo čekat, zpráva je zdrtila. A Max se Samuelem, třebaže je Christiana zapřísahala, aby to nedělali, jeli na poštu s Geoffem a zavolali jejímu otci.

Jeho odpověď bylo možné odhadnout. „Přivezte ji domů.

Okamžitě. Zítra. Ještě dnes.“ Vrátili se a vyřídili to Christianě, ale ona nebyla ve stavu někam jet, smrt kamarádky a především děsivý způsob vraždy ji zdrtily. Za dané situace rodina váhavě souhlasila, aby Fiona byla pohřbena v Africe. Prožívali šok, avšak převoz těla by byl velmi komplikovaný a drahý. A Fiona Afriku tolik milovala.

Christiana si chtěla promluvit s Parkerem, ale byla příliš rozrušená, než aby jela na poštu. Kromě toho nestála o hovor s otcem. Nezajímalo ji, co poroučel. Nemínila jet domů, alespoň než pohřbí Fionu.

Pohřeb proběhl druhý den. Tábor byl ještě v šoku. Zpráva se roznesla po okolí a místní vyděsila stejně. Po krátkém obřadu se všichni sešli v jídelním stanu, plakali a tvářili se pochmurně. Neznali irskou pohřební hostinu, která by se Fioně bývala líbila. Místo toho tu seděli plačící rozzlobení lidé neschopní uvěřit, že ztratili milovanou přítelkyni.

Dva dny po pohřbu došlo k dalším konfliktům na hranicích a během tří dnů se Eritrea a Etiopie opět střetly ve válce. Tentokrát nebylo o čem diskutovat. Max a Samuel ani nejeli na poštu. Sam princezně sbalil věci a Max čekal, až se oblékne. Neměla na vybranou. Trvala na tom, že nechce opustit přátele. Zamilovala si místo i lidi. Všichni ji obklopili a plakali, když odjížděla. Geoff s Maxem a Samem naprosto souhlasil. Ostatní se mohli rozhodnout sami, zda zůstanou, či ne, ale Christianu požádal osobně, aby odjela.

Hodně jim pomohla a všichni ji za to měli rádi. Přesto bude radši stejně jako její otec a Max se Samem, když se vrátí domů. Nechtěl, aby ji to stálo život. Ostatní přijali riziko jako součást své mise.

Christianino poslání tady bylo jiné. Čas strávený s nimi v Africe brala jako dar.

Loučili se v slzách. Christiana ještě naposledy obešla pacienty a Geoff je odvezl do Asmary. Když tam dojeli, vystoupili do deště a Christiana se přitiskla k Geoffovi jako dítě. Bála se o ně. Připadala si jako zrádce, že je opouští. Jednotky Spojených národů a Africké unie měly dorazit až za několik dní.

„Musíte odjet, Vaše Jasnosti,“ použil titul, jako kdyby jí chtěl připomenout, kdo je. „Kníže by nám nikdy neodpustil, kdyby se vám něco stalo.“ Strávila tu devět měsíců a ještě se jí domů nechtělo, ale uvědomovala si, že by se jí nechtělo nikdy. Její srdce patřilo sem.

„A co vy?“ zeptala se, zatímco letadlo přistávalo.

„Uvidíme, co se bude dít. Teď je ještě brzy. Také záleží na tom, jak rozhodnou v Zenevě a co budou chtít udělat ostatní. Ale rozhodně je načase, abyste vy jela domů.“ Pevně ho objala a děkovala mu za nejšťastnější měsíce ve svém životě. On jí zase poděkoval za všechno, co tady vykonala. Ocenil, že je výjimečná mladá žena, a popřál jí hodně štěstí. Věděl, že na ni nikdo z nich nezapomene.

Potom Christiana, Max a Samuel konečně nastoupili do letadla.

Princezna vyhlédla z okénka a uviděla Geoffa. Zamával jim a pak utíkal zpátky k autobusu. Za okamžik letadlo odstartovalo k nesnesitelně dlouhému letu do Frankfurtu. Odtud poletí do Curychu a nakonec až domů.

Christiana seděla a hleděla do prázdna, myslela na Fionu, na Parkera, Lauru, Ushi a všechny děti, které učila, na Mary a ženy a děti v oddělení nemoci AIDS. Opustila tolik lidí, které si oblíbila.

Ubohou Fionu si vezla s sebou v srdci. S Maxem a Samuelem vůbec nemluvila. Seděla na krajním sedadle a oni přes uličku vedle ní.

Plnili svůj úkol. Museli ji odtud odvézt.

Většinu letu do Frankfurtu prospala nebo mlčky koukala z okna.

Myslela na Fionu… na Parkera… zavolala mu do Bostonu, hned jak vystoupili ve Frankfurtu z letadla, a vylíčila mu všechno, co se stalo.

Pověděla mu o Fioně, šarvátkách na hranicích, o začínající válce. Byl překvapený, zatímco Christiana vzlykala.

„Bože, Cricky, jsi v pořádku?“ Nemohl tomu uvěřit. Popsala mu, jak Fionu našli, a celou dobu u toho plakala.

„Miluju tě,“ opakovala stále. Nemohla zastavit pláč.

„Tolik tě miluju.“ Neviděli se už skoro dva měsíce. Připadalo jí to jak věčnost.

„Já tě taky miluju, Cricky. Teď jed domů a uklidni se. Odpočiň si. A jakmile to půjde, sejdeme se v Paříži.“

„Dobře,“ slíbila slabým hlasem a měla pocit, že už bez něj nevydrží ani den.

„Prostě jeď domů, miláčku,“ opakoval znovu něžně. „Všechno dobře dopadne,“ ujistil ji a přál si, aby ji mohl obejmout.

„Nedopadne,“ odporovala mu mezi vzlyky. „Fiona je mrtvá, Parkere. S ní to už nikdy dobře nedopadne.“

„Já vím,“ snažil se ji uklidňovat. Sám nebyl schopen pochopit, jak se to mohlo stát. Nemohl uvěřit, že ta veselá, činorodá, skvělá Fiona je mrtvá. „Já vím. Ale s námi to dobře dopadne. Brzy se uvidíme v Paříži.“ Christiana se rozplakala ještě víc, protože si uvědomovala, že to bude nejspíš jejich poslední setkání. Pak musela hovor ukončit. „Můžu ti zavolat domů?“ zeptal se Parker obezřetně.

Dala mu číslo, než odjel, ale požádala ho, aby ho použil jen v nejnutnějším případě. Nechtěla vzbudit podezření.

„Ne, zavolám já.“ Byla nervózní, zmatená. Fiona zemřela. Parker odjel do Bostonu. Přátelé v Senafe se ocitnou ve válečné zóně. A ona se musí setkat tváří v tvář s otcem a přitom ani nechce jet domů.

Během sedmnácti hodin přeletěla z jednoho konce světa na druhý a připadala si jako rostlina, kterou vytrhli z úrodné africké půdy a je jako vykořeněná. Lichtenštejnsko už nepovažovala za svůj domov.

Max a Samuel se tvářili skoro stejně nešťastně jako ona.

„Mrzí nás to, Vaše Jasnosti.“

„Já vím,“ přitakala smutně. „Co bude s těmi lidmi, jestli vypukne další válka?“ Bolelo ji u srdce, byli tak milí a laskaví.

„Bude to pro ně těžké,“ připustil Max. Mluvil o tom se Samem za letu. OSN se snažila do konfliktu zasáhnout, ale ani minule mu nikdo nedokázal zabránit.

„Taky se bojím o lidi v táboře,“ dodala Christiana.

„Ti vědí, kdy je potřeba odjet. Mají zkušenosti.“

V letadle do Curychu mlčela. Neměla co říct. Smrt kamarádky, ztráta muže, kterého tak milovala, a bezvýchodnost jejich situace byly nad její síly. A i když se těšila na otce, připadala si, že se vrací do vězení. Jako kdyby ji trestali za to, že se narodila do královské rodiny. Pro ni to vždy bylo nesnesitelné břemeno. Cítila se rozpolcená mezi závazky k předkům, zemi a své rodině a mezi tím, po čem toužilo její srdce.

Otec čekal na letišti v Curychu. Objal ji a v očích měl slzy.

Poslední hodiny se o ni zoufale bál. Neunesl by, kdyby ji ztratil.

Vděčně pohlédl na Maxe a Samuela.

Christiana k němu vzhlédla a usmála se a kníže okamžitě poznal, že se mu vrátil někdo jiný. Už ne dívka, ale žena. Milovala, pracovala a dospěla. A tak jako se to přihodilo i spoustě jiných před ní, krásy Afriky a to, co se tam naučila a poznala, jí pronikly hluboko do duše.

Prošla pasovou kontrolou. Na doklady se nikdo nedíval.

Nemuseli. Poznali ji a usmívali se na ni. Ona jim tentokrát úsměv nevrátila. Nemohla.

Nastoupila do rolls royce, který řídil známý řidič, a usadila se vedle otce. Na sedadle spolujezdce seděl jeho osobní strážce. Max a Samuel jeli v autě za nimi. Nebyli tak zničení jako princezna. Pro ně to byla práce, ačkoli si Afriku také zamilovali. A litovali, že se museli vrátit. Důvěrně známý starý svět jim náhle, tak jako Cricky, připadal jiný.

Cestou do Lichtenštejnska Cricky sotva promluvila. Tiše držela otce za ruku a vyhlížela z okénka. Nastal podzim a venku bylo krásně. Ale jí se stýskalo po Senafe. Kníže věděl o všem, co se tam přihodilo, nebo si to alespoň myslel. Věděl o Fioně a o tom, že ji Christiana našla. Domníval se, že je dcera z toho stále v šoku.

Netušil, že je nešťastná kvůli Parkerovi. I když ho zatím neztratila úplně, věděla, že k tomu dojde. Nemají šanci, leda by vyvolali skandál jako Freddy. A to otci nechtěla udělat.

„Stýskalo se mi, tati,“ přiznala a pohlédla na něj. Díval se na ni s takovou láskou, že si znovu uvědomila, že mu nemůže zlomit srdce. Rozhodla se tedy obětovat srdce vlastní a Parkerovo. Dvě srdce za jedno. Krutá cena.

„Mně také,“ přitakal kníže tiše. Přijeli do Vaduzu, ale princezna neměla pocit, že se vrací domů. Její domov je tam, kde je Parker.

Nebo v Senafe. Život, do nějž se narodila, a lidé v něm jí po devíti měsících připadali úplně cizí. Vrátila se jiná žena. A pochopil to i kníže.

Mlčky vystoupila. Čekalo na ni známé služebnictvo. Charles na ni skočil, a když si o ni opřel packy a olízl jí tvář, Christiana se usmála. Pak uviděla Freddyho, který přijel z Vídně jenom kvůli ní.

Pes s ní běžel dovnitř. Zaslechla, že za ní někdo zavřel dveře. Freddy ji objal a políbil. Pes zaštěkal. Otec se na ni smál a ona se smutně usmívala na všechny. Chtěla by se radovat, že je vidí, ale nešlo to.

Ocitla se v cizí rodině. Všichni ji oslovovali Vaše Jasnosti. A tou ona právě být nechtěla, nebyla jí celých devět měsíců. Nechtěla se zase stát Christianou z Lichtenštejnska. Ze všeho nejvíc si přála zůstat Cricky ze Senafe.

14

Christiana napjatě sledovala zprávy o dění v Eritreji. Bála se o své přátele. Situace se nevyvíjela dobře. Násilí na hranicích pokračovalo a zahynulo již hodně lidí. Obyvatelé Eritreje opět opouštěli svou zemi. Christiana, byť nerada, musela uznat, že otec měl pravdu, když ji přiměl, aby se vrátila.

Neustále se trápila kvůli Fioně. Vzpomínala, jak se na ni rozzlobila, když zjistila, že jí Christiana zatajila, kdo vlastně je.

Vzpomínala na všechny příjemné chvíle, které spolu zažily, i na strašné ráno, kdy Fionu našli, a na to, jak hrozným způsobem zemřela. Christiana jen doufala, že konec nastal rychle. Ale i kdyby to trvalo jen pár vteřin, musela Fiona čelit šílené hrůze. Jen ztěžka se tenhle úděsný obraz Fiony ležící tváří v blátě vymazával z paměti.

Christiana se v Eritreji navždy změnila. Líbila se jí práce, lidé, s nimiž se seznámila a pracovala, místa, která tam viděla. V Senafe byla sama sebou v tom nejlepším slova smyslu. Ve Vaduzu naopak sama sebou být nesměla. Musela se podvolit povinnosti a tradici.

A nejhorší ze všeho bylo, že kvůli tomu se musela vzdát i muže, kterého milovala. Trpčí osud si nedovedla představit. Jako kdyby ji pohřbili zaživa. Měla ráda otce i bratra, avšak návrat do Vaduzu vnímala jako odsouzení na doživotí. Každý den se musela nutit, aby vstala z postele a dělala, co se od ní čeká. Činila to z pouhé povinnosti a měla pocit, jako kdyby den po dni kousek po kousku umírala. Nikdo si toho nevšiml, ale ona to cítila.

S Parkerem si každý den vyměňovali e-maily. Volala mu do Bostonu po návratu už několikrát, on jí netelefonoval. Christiana si nepřála, aby si někdo něčeho všiml, obzvlášť otec či bratr, nebo aby

se jeho jméno objevilo na nějakém vzkazu. E-mail byl jediným bezpečným dorozumívacím prostředkem.

Parker jí v mailech podrobně popisoval, na čem pracuje, a ona jemu také. Většinou ale psala hlavně o tom, co cítí.

S otcem se zúčastnila různých státních akcí a také dvou večeří ve Vídni, večírku pořádaného princem Albertem v Monte Carlu. Šlo o ples Červeného kříže. Její život se vrátil do starých kolejí.

Freddy bydlel ve vídeňském paláci a užíval si. Plavil se s přáteli na jachtě, v září strávil týden v St. Tropez. Paparazzi mu jako vždy byli v patách a doufali, že uloví nějakou pikantnost nebo skandál.

Poslední dobou se choval slušně, ale novináři, stejně jako Christiana a její otec, věděli, že je jen otázkou času, než se zase do něčeho namočí. Několikrát navštívil v Londýně Viktorii. Ta byla opět zasnoubená, tentokrát s nějakým rockovým muzikantem, na jehož počest si nechala na hruď vytetovat velké srdce a obarvila si vlasy nazeleno. Freddy s ní rád vyrážel do společnosti. Sdružovala kolem sebe výstřední partu, která mu vyhovovala. A jednou za čas, když neměl nic jiného na práci, přijel domů do Vaduzu.

Deptalo ho, jak se Christiana chová dospěle, jak je odhodlaná dělat otci radost. Navštěvovala nemocnice a dětské domovy, seniory v sanatoriích, promlouvala v knihovnách a neustále pózovala fotografům. Dělala přesně to, co se od ní čekalo, bez reptání, avšak z toho, co spatřil v jejích očích, ho zabolelo u srdce. I on postřehl, jakou cenu platí sestra za život, jejž vede.

„Měla by ses víc bavit,“ řekl jí jednou ráno u snídaně, v nádherný slunečný den na konci září. „Vypadáš pomalu starší, než jsi, zlato.“

V létě jí bylo dvacet čtyři a jemu brzy bude třicet čtyři, aniž by projevoval sebemenší známky snahy dospět a usadit se.

„Co navrhuješ?“ zeptala se Christiana stručně.

„Co kdybys odjela na pár týdnů do jižní Francie? Příští týden tam budou závody plachetnic. Viktorie si najala dům v Ramatuelle. A víš přece, jaké umí pořádat večírky.“ Nic lepšího ho pochopitelně nenapadlo. Nebylo pochyb, že tam bude zábava. Ale co pak? Návrat do Vaduzu a další obtížné povinnosti. Freddyho dobře míněná, avšak bezcenná rada jí nepomůže. Její problém neměl vlastně žádné řešení, prostě musela rezignovat.

„Myslím, že bych měla být tady a pomáhat otci. Už jsem byla pryč dost dlouho.“

„Zvládne to bez tebe,“ namítal Freddy a protáhl si dlouhé nohy.

Byl neuvěřitelně hezký a ženy mu padaly k nohám jak zralá jablka ze stromu. „Beze mě se obejde snadno,“ zasmál se a jeho sestra si povzdechla. Tolik toho obětovala. Říkala si, kdy asi bratr udělá totéž, pokud vůbec někdy. A většinu břemen musela nést jen proto, že se jim bratr vyhýbal. Bylo těžké nezazlívat mu to.

„Kdy ty konečně dospěješ?“ položila mu otázku. Už i ji unavovala jeho nekonečná nezodpovědnost, i když dřív mu všechno odpouštěla. Najednou jí jeho životní styl nepřipadal tak okouzlující jako kdysi.

„Asi nikdy. Nebo až nebude vyhnutí,“ připustil upřímně. „Copak musím dospět? Otec bude žít ještě dlouho. Hned tak se knížetem nestanu. Potom zmoudřím.“ Christiana mu neřekla, že pak už by mohlo být příliš pozdě. Za dlouhé roky si vypěstoval špatné návyky a choval se neuvěřitelně neukázněné. Byl přesným opakem své přespříliš zodpovědné sestry. Jen díky její ochotě stát otci po boku si tohle mohl dovolit.

„Měl bys otci pomáhat víc než dosud,“ poznamenala stručně.

„Nese obrovské břemeno, řídí zemi, hospodářství, dohlíží na obchodní smlouvy s ostatními státy, věnuje se různým humanitárním záležitostem. Hodně by mu usnadnilo život, kdyby ses o něco staral ty.“ Snažila se bratra vyburcovat.

„Cos byla pryč, nějak jsi nám zvážněla,“ postěžoval si a podíval se na sestru trochu dotčeně. Nerad slyšel, když mu někdo připomínal jeho povinnosti. Otec to dávno vzdal. Jen víc a víc spoléhal na Christianu. Freddyho nepotěšilo, že ho mladší sestra kárá, zvlášť když měla pravdu. „To mě nudí,“ prohlásil.

„Možná je skutečný život nudný,“ povzdechla si. „Netvrdím, že dospělí si každý den užívají spoustu zábavy, alespoň ne ti v našem postavení. Máme závazky k otci a k vlasti, musíme jít příkladem našemu lidu a dělat, co se od nás očekává, ať už se nám to líbí nebo ne. Vzpomínáš? Čest, odvaha, blahobyt.“

Tohle bylo jejich rodinné motto, jímž se řídili nebo měli by se jím řídit. Christiana a její otec se ho drželi. Pro Freddy ho nikdy moc

neznamenalo. O jeho cti se dalo diskutovat. Odvahy se mu také nedostávalo. A jediný blahobyt, který ho zajímal, byl ten jeho.

„Kdy se z tebe stala svátá?“ zeptal se naštvaně. „Co to s tebou v Africe udělali?“ Poznal, jak se sestra změnila. Už nebyla tou nezralou dívenkou, stala se z ní žena v pravém slova smyslu. A když jí pohlédl do očí, zdálo se mu, že trpí.

„Naučila jsem se spoustu věcí,“ vysvětlovala klidně, „od několika skvělých lidí.“ Od těch, s nimiž pracovala, i od těch, kterým přijela pomáhat. Zamilovala se do nich a do jednoho muže, ale vzdala se jich kvůli otci a své vlasti. Viděla, jak zemřela její drahá přítelkyně a jak v zemi vypukla válka. Za těch devět měsíců toho zažila hodně a domů se vrátila jako jiný člověk. Freddy si nebyl jistý, jestli se mu to líbí. Její umocněný smysl pro zodpovědnost se ho bolestně dotýkal.

„Mám dojem, že se z tebe stala poněkud otravná osoba, sestřičko,“ poznamenal nabroušeně. „Prospělo by ti trochu zábavy a mohla bys mě míň kritizovat,“ dodal kousavě, vstal a líně se protáhl. „Dneska se vracím do Vídně a potom letím do Londýna za přáteli.“ To bylo jeho, nekonečný kolotoč zábavy. Christiana ho nechápala. Takový prázdný život. Kolik večírků tak může člověk vydržet? Kolikpak modelek a filmových hvězdiček může potkat?

Zatímco ostatní pracují.

Rozloučil se s ní a odjel, ale do jejich vztahu se vloudil jakýsi nepříjemný pocit. Neměl rád, když ho napomínala nebo mu připomínala jeho povinnosti. A Christianě se zase nelíbilo, jak bratr marní život. Ještě ji to trápilo, když dostala e-mail od Parkera.

Navrhoval, aby se setkali v Paříži.

Nejdřív chtěla odmítnout, třebaže mu to předtím slíbila. Jenom se k sobě víc přimknou a tím víc se budou trápit, až se budou muset rozejít. A kolikrát jí tohle může vyjít? Jednou ji někdo pozná, objeví se fotografové a ona bude mít stejnou ostudu jako Freddy, možná i větší, protože je žena a v její zemi uplatňují vůči ženám velmi archaický postoj. Po přečtení mailu váhala, pak zvedla telefon a zavolala mu. Byla odhodlaná mu říct ne. Jakmile zaslechla jeho hlas, roztála.

„Cricky,“ pronesl něžně. „Jak se vede?“ Christiana si povzdechla, snažila se najít vhodnou odpověď a nakonec se rozhodla pro upřímnost.

„Nic moc. Snídala jsem s bratrem. Některé věci se prostě nezmění. On se jen baví a pohrává si, zatímco otec dře jak kůň a já dělám, co můžu. To přece není fér. Úplně mu chybí smysl pro zodpovědnost. Je mu třicet čtyři, ale chová se jak osmnáctiletý. Mám ho ráda, ale občas mě ty jeho nesmysly unavují.“ A otce také. Cítila se povinna otci vše vynahradit, ale už to začínala bratrovi zazlívat.

Před pobytem v Senafe jí to tolik nevadilo. Jenže to ještě nebyla zamilovaná do Parkera. Tehdy jí bratr připadal jako okouzlující uličník, který ji skoro vždycky pobavil. Teď ale, protože se musela vzdát toho, co pro ni bylo důležité, jí to tak veselé nepřišlo.

„Co říkáš na tu Paříž?“ zeptal se Parker s nadějí v hlase.

„Nevím,“ přiznala po pravdě. „Bojím se, že tím jen prodloužíme agónii.“ Před utažením kohoutku, jak tomu sama říkala, ale nahlas to nevyslovila. Jinak to nemůže dopadnout. Mohla by sice promluvit s otcem, ale stejně si nedělala žádné naděje. Když vzala do úvahy otcovy názory, neurozeného muže z Bostonu, byť váženého lékaře, by neschválil. Nebyl princ, dokonce ani nepocházel z královského rodu. Knížete nezajímalo, že princezny a princové z jiných zemí se v těchto dobách vdávají či žení s neurozenými. On neměl v úmyslu měnit své názory. Kromě toho ani netušil, že je dcera zamilovaná.

Ale Christiana dobře věděla, co udělá, až se to dozví. Požádá ji, aby se Parkera vzdala, a ona bude muset poslechnout. Nemohla jít proti tisícileté tradici nebo proti přání, které vyslovila matka na smrtelné posteli.

„Já se jen pokouším udržet pacienta při životě, dokud nenajdeme lék na jeho chorobu,“ přesvědčoval ji. Nebyl ochoten se vzdát naděje, alespoň ne hned.

„Žádný lék neexistuje, miláčku,“ namítla tiše.

„Pojeďme do Paříže,“ naléhal jemně. „Nemusíme všechno vyřešit teď. Stýská se mi, Cricky. Chci tě vidět.“

„Já tě taky chci vidět,“ přitakala smutně. „Kéž bychom mohli jet na víkend do Massawy.“ Usmála se. Bylo jim tam tak dobře.

V Africe se zdálo všechno jednodušší.

„Nejsem si jistý, že to je právě teď správné místo. Četl jsem na internetu, že válka na hranicích se vyostřila.“ Etiopané usilovali o eritrejské přístavy. Nikdy plně nepřijali podmínky příměří. „Podle mě jsi odjela právě včas.“

„Víš něco o lidech z tábora?“ Ona už týdny žádnou zprávu nedostala. Od té doby, co jí přišel dopis od Mary Walkerové a pohled od Ushi. Nepsaly nic důležitého, jen že jim Christiana chybí. Všichni bedlivě sledovali situaci a čekali na příkazy ze Ženevy.

„Dostal jsem pohled od Geoffa. Nic moc nepíše. Asi ani nic nevědí. Ale jestli válka propukne naplno, nejspíš budou muset tábor opustit, jinak by riskovali. Mohli by se připojit k jednotkám OSN, ale tak by se ocitli přímo v centru konfliktu. Spíš základnu v Senafe zavřou.“ Z toho bylo Christianě smutno. Cítila se tam tak šťastná.

Trápila se i kvůli Eritrejcům, další válka pro ně bude hrozná. Sotva se vzpamatovali z té předchozí. „Ale vraťme se k nám dvěma,“

připomněl jí Parker. Musel se zase pustit do práce. „Paříž. Ty a já.

My… večeře, procházky podél Seiny, líbání… a milování… říká ti to něco?“ Christiana se rozesmála. Bylo to lákavé.

„Kdo by odolal?“

„Doufám, že ty neodoláš. Kdy bys mohla odjet? Jaký máš program?“

„Tenhle víkend jedeme s otcem do Amsterodamu na svatbu.

Vdává se neteř holandské královny a můj otec je její kmotr. Ale příští víkend bych myslím mohla.“

„Ty jsi jediná žena, co znám, která má kalendář plný společenských událostí s králi a královnami. Jiní lidé chodí na baseball nebo na církevní večírky. Ale ty jsi opravdu moje pohádková princezna.“

„A v tom je právě ten problém.“

„Jsem ochoten hrát druhé housle vedle holandské královny.

Takže co ten další víkend?“ Christiana rychle zalistovala kalendářem a pak kývla.

„To by šlo.“ Měla volno, ale přece jen se zarazila. „Ještě nevím, co na to otec.“

„Pověz mu, že jedeš nakupovat. To je vždycky dobrá výmluva.“

Měl pravdu, ale Christiana se obávala, aby otec nechtěl jet s ní. Rád

jezdil do Paříže. Ale najednou si na něco vzpomněla a tvář se jí rozzářila nadšením. Půjde to.

„Teď jsem si vzpomněla. Pojede do Anglie na jachtařské závody, do Cowes.“ Na Parkera pokaždé zapůsobilo, jak je poslušná, a na druhou stranu ho to děsilo.

„Takže domluveno?“

Christiana se zasmála a její hlas zněl opět vesele a lehce, poprvé od chvíle, kdy přijela domů. „Domluveno, lásko.“ Připadala si, jako kdyby jí právě poskytli odklad popravy. Tři dny v Paříži s Parkerem.

Jen tři dny. Měla pocit, že jí proudí do žil nová krev.

Požádala sekretářku, aby jí rezervovala pokoj v Ritzu. Parker udělá totéž. Společný pokoj nemohli riskovat. Jeden může zůstat prázdný, zapíšou se ale odděleně. Byla ráda, že na to má Parker dost peněz.

Odpoledne se vydala za svými povinnostmi veselým krokem. Na děti byla milejší než dřív, měla větší trpělivost se starými lidmi, laskavěji potřásala rukama všem, kdo o to stáli, přijímala květiny a nechala se objímat.

I kníže si všiml, že má dcera lepší náladu, a oddechl si. Už si dělal starosti. Od chvíle, kdy se vrátila, vypadala nešťastně, víc než před odjezdem. Pomalu začínal litovat, že jí dovolil odjet. Ten večer se Christiana se všemi neúnavně bavila, byla elegantní, trpělivá. Byla tou dcerou, kterou znal. Netušil, že nemyslí na nic jiného než na to, že uvidí Parkera. Žila jen pro ty tři dny v Paříži a byla ochotna skočit do ohně, jen aby tam mohla jet. Parker jí dodával sílu, aby všechno vydržela.

15

Max a Samuel jeli s Christianou ve voze na curyšské letiště a z legrace si stěžovali, jaká že je služba u ní utrpení. Oba princeznu rádi doprovázeli na cestách, do Paříže se těšili a výlet brali i jako zpestření rutinní práce. Vypadalo to úplně, jako kdyby na cestu vyrazili tři mušketýři. Osobní strážci neměli tušení, že princezna se v Paříži setká s Parkerem. Ani slovem se nezmínila. Nechtěla, aby se to kdokoli dozvěděl. Nesměla udělat žádný chybný krok. Tady nešlo o víkend v Qohaito, daleko od otce. Domov byl příliš blízko a Christiana věděla, že stačí jediná chybička a tisk se na ni vrhne.

Budou si muset dávat veliký pozor.

Na letišti Charlese de Gaulla v Paříži je k pasové kontrole jako vždycky doprovodil šéf letištní bezpečnostní služby. Venku na ně čekalo auto s řidičem. Sam a Max nastoupili do vozu s princeznou.

Už ji neoslovovali Cricky, ale Vaše Jasnosti. Připadalo jí to divné, ale smířila se s tím.

Manažer hotelu Ritz ji přihlásil k pobytu a doprovodil ji do hezkého apartmá s výhledem na náměstí Vendóme. Netrpělivě vykukovala z okna, pověsila si pár věcí do skříně, objednala čaj, nervózně přecházela po pokoji a potom, skoro jako v nějakém filmu, někdo zaťukal na dveře. Otevřela a tam stál on, Parker. V saku a kalhotách, modrou košili rozepnutou u krku. Než si ho stačila pořádně prohlédnout, už se objímali. Líbali se tak vášnivě, že sotva lapali po dechu. Neviděli se dva měsíce. Teď byl konec září a Parker odjel z Afriky na začátku srpna. Christiana radostí nemohla mluvit, když ji konečně pustil.

„Panebože,“ vydechl, „jsi tak krásná.“ Pamatoval si ji ze Senafe, kde si vlasy splétala do copu, nosila kraťasy a kotníkové boty a nelíčila se. Dnes na sobě měla světle modré šaty a v uších a na krku perly. Dokonce i boty na podpatku, jak ho upozornila. A tady se nemusejí bát hadů, dobíral si ji.

Všechno bylo skvělé. Plánovala si, že se půjdou projít a zajdou na kávu. Parker měl stejnou představu, ale místo toho skončili v těsném objetí v posteli. Jako dva vyhladovělí nešťastníci, kteří potřebují nakrmit, než mohou dělat cokoli jiného.

Potom leželi na nažehlených prostěradlech postele v Ritzu, dívali se do stropu na nádherné ozdobné detaily a pak zase na sebe. Vstali až k večeru a společně se vykoupali v obrovské vaně.

Konečně se vydali na procházku po levém břehu řeky. Sam a Max byli překvapení, když Parkera uviděli, ale měli radost. Teprve teď jim došlo, o jaký víkend jde. Sledovali mladé milence z diskrétní vzdálenosti. Christianě a Parkerovi připadalo, jako kdyby se nikdy nerozloučili. Povídali si o stejných věcech jako v Africe, vzpomínali na Senafe, na lidi, které si tam oblíbili.

O Fioně se ani jeden z nich nezmínil, protože to byl příliš smutný zážitek. A oni chtěli prožít šťastné chvíle.

Zašli na kávu do kavárny Deux Magots, potom přešli na druhou stranu ulice a vešli do kostela Saint-Germaindes-Prés, zapálili svíce a pomodlili se. Christiana své svíčky věnovala lidem v Eritreji, Fioně a taky jim dvěma v naději, že se jim podaří nějak situaci vyřešit, že třeba otec bude rozumný a dovolí jí ve vztahu pokračovat. Dobře věděla, že by se musel stát leda zázrak. Ulevilo se jí, že je Parker také katolík, neboť i to by mohla být pro otce nepřekonatelná překážka, protože Lichtenštejnsko se hlásilo ke katolické církvi už od šestnáctého století.

Vrátili se do hotelu a odložili večeři, protože se znovu milovali.

Bylo půl desáté, když se Christiana oblékla do bílého kalhotového kostýmu a svetru, který si koupila před rokem u Diora. Vypadala jako anděl. Sam a Max čekali venku s autem.

Našli si jedno bistro, seděli tam celé hodiny a povídali si.

Neúnavně se zajímali jeden o druhého, o svou práci, záliby.

Probíhala mezi nimi neustálá výměna informací nebo žertů.

Christiana velice ochotně poslouchala novinky o jeho výzkumu, protože o něm hodně věděla ze Senafe a teď jí to leželo na srdci.

„A co ty, miláčku, jak si stojí obchod se stuhami?“ narážel na to, jak mu kdysi vysvětlovala, co dělá.

„Mám toho hodně. Otec je šťastný i lidé, kvůli kterým to dělám.

Mají pocit důležitosti, když jejich budovu nebo cokoli jiného otevírám já.“ Připadalo jí divné, jaký tomu přikládají význam, jak v nich pouhá její přítomnost, přestřižení pásky nebo potřesení rukou budí dojem, že s ní sdílejí její vznešenost. Psala mu o tom v jednom dlouhém e-mailu, o zvláštním pocitu osoby, kterou obdivují, aniž by ji skutečně znali či věděli, zda si to vůbec zaslouží, jen kvůli rodině, do níž se narodila. Ale Parkerovi také připadala jako pohádková princezna, která uděluje lidem požehnání svou kouzelnou hůlkou a vyslovuje zaklínadla pro štěstí. Tomu se smála. Kéž by mohla použít kouzlo i pro ně! I když se jí to vlastně podařilo, protože se zase setkali.

Večer usnuli v objetí po milování. Nemohli se nabažit jeden druhého, jejich touha po těle i duši toho druhého byla bezedná. Ráno si Christiana Parkera dobírala, že dva měsíce si za jediný víkend nevynahradí.

„Tak spolu musíme prožít celý život,“ opáčil Parker s vážným výrazem.

„Kéž by to šlo,“ povzdechla si. Nesnášela pomyšlení na to, v jak bezvýchodné situaci jsou. „Kdyby to bylo v mé moci, byla bych jen tvoje. To jsem stejně.“ Kromě jediné maličkosti. Nemůže si ho vzít, protože otec by nepochybně nesouhlasil a ona by se bez jeho souhlasu nevdala. Porušení tradice a víry by podle ní nebyl dobrý začátek manželství. Slíbili si, že se pokusí na to dnes už nemyslet a užívat si společných chvil. V pondělí večer Parker odletí do Bostonu a ona do Curychu.

V sobotu se procházeli podél Seiny, prohlíželi si Stánky s knihami, hráli si se štěňaty v obchodě s domácími mazlíčky, projeli se vyhlídkovým člunem a poobědvali v Café de Floře. Potom je Max a Samuel převezli po mostě Alexandra III. na pravý břeh Seiny.

Projížděli kolem Louvru a dohadovali se, jak to tu asi vypadalo, když zde sídlil královský dvůr. Christiana připomněla, že její matka

pocházela z bourbonského a orleánského rodu, a mohla tedy používat titul Její královská Výsost, protože ten smějí nosit, jak Christiana Parkerovi vysvětlila, jen ti, kteří opravdu pocházejí přímo z královského rodu. Otcovi předkové byli knížata, takže jeho oslovovali Vaše Jasnosti. Na Parkera to bylo trochu složité. Poprvé také uviděl její pas s jediným jménem.

„Co to je? Žádné příjmení?“ Přišlo mu to legrační.

„Přesně tak. Prostě jen Christiana z Lichtenštejnska. Všichni členové panovnických rodů dostávají takové doklady. I anglická královna má v pase jen Alžběta, ale v jejím případě se za jméno přidává R jako regina, tedy královna.“

„Uznávám, že princezna Christiana Williamsová by znělo trochu divně,“ připustil Parker omluvným tónem.

„Podle mě ne,“ ujistila ho princezna a on ji políbil.

Když se vraceli do hotelu, zastavili se v baru na drink. Byli unavení a měli žízeň. Parker si objednal víno a Christiana čaj.

V Senafe zjistil, že skoro nepije, s výjimkou státnických příležitostí, kdy cítila povinnost připít si s ostatními. Jinak neměla alkohol ráda.

Kromě toho Parker vždycky říkal, že jí jako ptáče. Byla štíhlounká, ale měla ženskou postavu, což mu připadalo neodolatelně sexy.

V baru hrál klavírista a Christiana se dala do smíchu.

„Čemu se směješ?“ podivil se Parker. Tolik si přál, aby víkend v Paříži nikdy neskončil.

„Jen jsem si uvědomila, jak civilizované je to tady ve srovnání se Senafe. Představ si, že bychom v jídelním stanu měli piano.“

„To by bylo moc hezké,“ zasmál se také.

„Bože, mně se tak stýská. Tobě ne?“ povzdechla si toužebně.

„Mně taky, ale hlavně proto, že tam jsem tě každý den ráno i večer mohl vidět. Musím ale přiznat, že jinak mám na Harvardu moc zajímavou práci.“ Zajímavější než v Senafe. V Bostonu neměl pacienty, jen koordinoval výzkum. Pak se zmínil, že mu psal Holanďan, který vedl tým Lékařů bez hranic. Christiana připomněla, že jejich práci velmi obdivuje.

„Kdybych byla lékařka, pracovala bych pro ně,“ prohlásila a Parker se na ni usmál.

„Já vím.“

„Kéž bych mohla zasvětit život pomáhání lidem jako ty. To, co dělám pro otce, mi připadá tak hloupé.“

„Jsem si jistý, že to je pro ty lidi důležité,“ namítl Parker.

„Nemělo by. Nejsem nic jiného než uvítací výbor. Otec aspoň dělá důležitou práci, rozhoduje o ekonomických záležitostech, které mají pozitivní dopad na zemi, nebo negativní, když učiní špatné rozhodnutí, ačkoli obvykle se nesplete.“ Loajálně se usmála. „Snaží se vylepšit lidem situaci. Bere svou zodpovědnost velmi vážně.“

„Ty přece taky.“

„To na věci nic nemění. Přestřihnutí pásky nezmění nikomu život.“ Chtěla začít pracovat pro nadaci, ale zatím neměla čas. Otec ji hodně zaměstnával státnickými povinnostmi, které by měl plnit Freddy. Jenže neplnil.

V nadaci by snad měla pocit, že dělá něco užitečného. Státnické večeře jí připadaly naprosto k ničemu.

„Tvůj bratr taky něco dělá?“ zeptal se Parker opatrně.

Uvědomoval si, že to je pro ni citlivé téma.

„Ne. Tvrdí, že si počká a dospěje, až nastoupí na trůn, což bude ještě za dlouho. Doufejme.“ Parker přikývl. Její bratr byl zřejmě černou ovcí rodiny a budižkničemu, ale to jí neřekl.

Nakonec se šli nahoru převléknout na večeři, ale dolů už nesešli.

Znovu se milovali, pak se společně koupali ve vaně a objednali si večeři na pokoj. Prožívali báječný víkend.

Druhý den šli na mši do katedrály Sacré Coeur a naslouchali zpěvu sboru jeptišek. Procházeli se v Bouloňském lesíku, dali si zmrzlinu, kávu, potom se šťastní a spokojení vrátili do hotelu.

Christiana požádala recepčního, aby jim rezervoval stůl v její oblíbené restauraci Voltaire.

Odjíždět od hotelu měli v devět. Christiana si oblékla velmi hezký světle modrý kostým od Chanela, vzala si boty na vysokém podpatku a diamantové náušnice. Ráda se kvůli Parkerovi pěkně oblékala, což se mu líbilo.

Když vycházeli z haly, objal ji Parker kolem ramen a Christiana se na něj zamilovaně usmála – a vtom ji ozářil blesk fotoaparátu. Ani nezaregistrovala, co to bylo, rozběhli se k čekajícímu automobilu

s paparazzi v patách. Parker se tvářil vyděšeně a Christiana nešťastně.

„Rychle! Rychle! Jedeme!“ zakřičel Max na řidiče, zatímco Samuel naskakoval dozadu do vozu.

„Sakra!“ zlobila se Christiana a pohlédla na Maxe sedícího na předním sedadle. „Jak se to mohlo stát? Myslíte, že je někdo zavolal?“

„Podle mě to byla náhoda,“ soudil omluvně. „Skoro se mi podařilo vás varovat, kdybyste nevyšli z hotelu tak rychle. Chvilku před vámi tam totiž procházela Madonna. Taky bydlí v hotelu, takže čekali na ni. Vy jste pro ně něco jako třešnička na dortu.“ Poznali ji očividně okamžitě a zachytili, jak se usmívá na Parkera, který ji objímá kolem ramen. Nad slunce jasnější. „Potom půjdeme zadním vchodem.“

„Na to je už pozdě,“ podotkla princezna stručně. Nepochybovala, že se fotografové někde objeví. Vždycky se objevili. V nevhodný okamžik. Jestli otec snímek uvidí, což je pravděpodobné, nebude mít radost. Obzvlášť když mu lhala.

Cestou do restaurace Christiana mlčela. Parkerovi jí bylo líto.

Snažil se ji utěšit a trochu se mu to dařilo, ale i tak si dělala starosti.

„Moc mě to mrzí.“

„Mě taky. Bylo to tak hezké, když nikdo nic nevěděl.“

„Třeba fotku neuveřejní,“ nadhodil.

„Ale uveřejní,“ ujistila ho smutně. „Můj bratr se takhle znemožňuje pořád a novináři se jen třesou, aby přistihli v takové situaci i mě. Princ a princezna z Lichtenštejnska, další skandál! Moc rádi takhle píšou o členech královských rodin. Dávám si pozor, abych byla stranou, takže jsou vždycky o to nadšenější, když mě dostanou.“

Snažila se nekazit si tím večeři, ale Parker viděl, že je roztěkaná.

Bavili se dobře i tak, ale událost vrhla na dnešní večer stín.

Christiana se hrozně bála, co na to řekne otec. Jako kdyby se tím otevřela Pandořina skříňka s problémy, s nimiž se zatím nechtěla potýkat. Ale už se to nedalo změnit.

Do hotelu se vrátili služebním vchodem z ulice Cambon, stejným, který využívala i princezna Diana, když v hotelu bydlela. Konečně se

nacházeli v bezpečí jejího pokoje. Zase se milovali, ale Christiana pořád myslela na to, že kvůli fotografii bude muset přiznat pravdu o Parkerovi. A pak bude otci vydaná napospas, což byla ta poslední věc, o niž stála.

Tu noc spala neklidně a několikrát se probudila. Parker ji uklidňoval ze všech sil. U snídaně oba mlčeli, dokud jim číšník z pokojové služby nenalil kávu. Až když odešel, dali se do řeči.

Christiana už nikomu nedůvěřovala. Ještě se po včerejšku celá třásla a děsila se, že bude muset vše vysvětlovat otci.

„S tím teď nic nenaděláš, zlato,“ konstatoval Parker věcně. „Stalo se. Je to pryč. Jestli to vyjde najevo, nějak se s tím vypořádáme,“

soudil klidně a upil kávy.

„My ne,“ zdůraznila Christiana nešťastně. „S tím se budu muset vypořádat já. A můj otec. Budu na to sama. Nechtěla jsem, aby k tomu došlo moc brzy. Mám jen jeden pokus, abych otce přesvědčila. Druhý mi nedá. Navíc jsem mu lhala, proč jedu do Paříže.“ Samozřejmě neměla jinou možnost.

„Ano, máš pravdu.“ Přitakal a nijak nereagoval na nic z toho, co říkala. „Jenže nám nezbývá než se s tím smířit. Co můžeme dělat jiného?“

„Nic.“ Christiana si povzdechla a dopila kávu. Snažila se ho tím nezatěžovat. Nebyla to jeho chyba.

Po snídani vyrazili ven. Bloudili po bulváru Faubourg St.-

Honoré, na oběd si zašli do restaurace L’Avenue. Christiana se trochu uvolnila, když se přesvědčila, že je nikdo nepronásleduje.

Max a Samuel byli stále nablízku a vodili Parkera s Christianou do hotelu a z hotelu už jen zadním vchodem.

Po obědě se vrátili do Ritzu. Sbalili si věci a pak se uvelebili na posteli. Oba si zabukovali letenky na co nejpozdější lety, aby spolu mohli být, jak nejdéle to půjde.

Nakonec se naposledy pomilovali, pomalu, něžně, společně prožili vyvrcholení. Potom se Christiana rozplakala. Hrozně se bála, že ho už nikdy neuvidí. Parker jí sliboval, že se zase sejdou v Paříži.

Změní si program, kdykoli mu řekne, že se jí to hodí. Protože se nestaral o pacienty, měl docela volnost. Christiana ještě netušila, jaké následky bude mít fotografie, pokud vůbec nějaké. Rozhodla se

zatím nic nepřiznávat a čekat, co se stane. Doufala, že nic. Ale to by asi chtěla příliš.

Konečně vstali, osprchovali se a oblékli. Parker svůj pokoj za celý víkend vůbec nepoužil, ale byl rád, že si ho pronajal. Obzvláště když se díky tomu Christiana cítila lépe. Udělal by kvůli ní cokoli.

Opravdu ji miloval a chtěl ji zase vidět, a při troše štěstí se s ní i oženit. Tvrdila, že je to nemožné, ale on byl ochoten čekat. Žádnou ženu ještě tolik nemiloval.

Než vyšli z pokoje, dlouze se políbili. Hotel opustili zadním vchodem. O všechno ostatní se postarali Max a Samuel. Na letiště jeli společně, protože odlétali v téměř stejnou hodinu. Pak nastal poslední okamžik. Políbila ho, než vystoupili z auta. Před lidmi ho líbat nemohla a Parker to chápal.

„Miluju tě,“ zašeptala, stála dva kroky od něj. „Děkuju za nádherný víkend,“ dodala zdvořile a Parker se usmál. Vždycky se chovala důstojně a vybraně.

„Já tě taky miluju, Cricky. Všechno dobře dopadne. Nedělej si starosti s těmi paparazzi.“ Christiana přikývla a nic neřekla. Potom se neubránila a vzala ho za ruku. „Všechno dobře dopadne,“ zopakoval šeptem. „Brzy se uvidíme, ano?“

Princezna se slzami v očích přikývla. Naznačila ústy bezhlesně slova miluju tě a pomaloučku zamířila k letadlu. Max a Samuel nesli zavazadla. Parker popadl svůj kufr a šel k odbavovací přepážce. Ještě se otočil a zadíval se za ní. Princezna se také obrátila, statečně se na něj usmála, pak zvedla ruku a dotkla se srdce a on se na druhém konci letištní haly dotkl svého.

16

Týden po návratu do Vaduzu měla Christiana náročný program.

Čekala ji řada setkání a v úterý a ve středu dvě slavnostní večeře, které pořádal kníže. Ve čtvrtek ráno se oblékala na oficiální oběd, na nějž měla jít s otcem, když do pokoje vešla její sekretářka a beze slova jí podala výtisk britského deníku Daily Mirror. Do té doby se s Parkerem v mailech ujišťovali, že se v tisku nic neobjeví. A tady to máme. Britové byli první. A mají díky tomu velký den. Jako vždycky.

Fotograf ji zachytil, jak se nadšeně usmívá na Parkera, který ji objímá kolem ramen. Bylo okamžitě zřejmé, že jsou do sebe šíleně zamilovaní. Christiana si vždycky připadala hloupě, když někde na titulní straně viděla svou fotografii. Obvykle nešlo o nic romantického, to se jí přihodilo jen jednou, když byla velmi mladá.

Od té doby si dávala dobrý pozor. Kromě jediné chvíle s Parkerem, kdy vběhla novinářům přímo do náruče kvůli Madonně. Taková smůla. Nešťastně na noviny hleděla.

Titulek byl strohý a naštěstí ne nepříjemný, byť by mohl být. Ale i tak si nepřála, aby se právě tohle o ní psalo. „Žhavý románek v Lichtenštejnsku: princezna Christiana a… kdopak je její okouzlující princ?“ Další text se zmiňoval o tom, že autor snímek pořídil v hotelu Ritz v Paříži a že oba mladí tvoří pěkný pár.

Pochopitelně nezapomněli připomenout jejího bratra a zdůraznili, že princezna se obvykle chová velmi diskrétně a že tentokrát musí jít o hodně důležitý vztah. Christiana si uměla představit, jak se asi bude tvářit otec, až si to přečte.

Rychle napsala e-mail Parkerovi, aby ho varovala. Mohl se na noviny podívat na internetu. Na víc neměla čas, pospíchala na slavnostní oběd. Jak se dalo čekat, u oběda se kníže o ničem nezmínil. Něco naznačovat, to nebyl jeho styl. Dával přednost jasnému a přímému jednání.

Sotva hosté opustili palác, požádal ji, aby mu věnovala pár minut, a Christiana hned věděla, co ji čeká. Nemohla se objevit na titulní straně londýnských novin s úplně neznámým mužem a domnívat se, že to otec přejde mlčením. To by chtěla příliš.

Šla za ním do soukromého salonu, počkala, až se posadí, a pak udělala totéž. Otec se na ni dlouze zadíval se směsicí nelibosti a bolesti v očích. Nic neříkal, a tak princezna také mlčela. Nehodlala začínat sama pro případ, že by se stal zázrak a on s ní chtěl mluvit o něčem úplně jiném.

„Předpokládám, že víš, o čem s tebou chci mluvit, Christiano.“

Princezna se snažila tvářit nevinně a nechápavě, ale dlouho jí to nevydrželo. V obličeji se jí usadil provinilý výraz a nakonec přikývla.

„Asi ano,“ sotva zašeptala. Otec na ni byl vždycky hodný, nicméně byl lichtenštejnský kníže a uměl vzbudit strach, když chtěl.

„Zřejmě jsi viděla tu fotografii v dnešním Daily Mirror. Musím přiznat, že ti to sluší, ale zajímalo by mě, kdo je ten muž vedle tebe.

Nepoznal jsem ho.“ Takže bylo jasné, že to není člen žádné královské rodiny, protože ty otec znal všechny. Nějak si odvodil, že to musí být třeba tenisový trenér nebo někdo takový. „A víš dobře, že nejsem nadšený z toho, když si o svých dětech čtu v tisku. Užíváme si toho dost díky tvému bratrovi. Jeho přítelkyně obvykle také nepoznávám.“ Tím chtěl naznačit, že Parker bude něco jako mužský ekvivalent Freddyho prostých společnic. Ale Parker byl vzdělaný a slušný, lékař, z dobré rodiny. Zatímco Freddy si hledal přítelkyně mezi herečkami, modelkami či mnohem horšími povoláními.

„Tak to vůbec není, tati,“ bránila se Christiana a snažila se zachovat klid. „Je moc milý.“

„To doufám, píšou-li pravdu a strávili jste spolu víkend v Ritzu.

Mám ti připomenout, jak jsi mi tvrdila, že pojedeš nakupovat?“

„Omlouvám se, tati. Mrzí mě, že jsem ti lhala.“ Spočítala si, že nejhlubší omluva je jediný způsob, jak něčeho dosáhnout, a byla ochotna se mu plazit u nohou, dovolí-li jí vídat se s Parkerem. „Vím, že to ode mne nebylo správné.“

Kníže se usmál. „Musíš toho muže opravdu milovat, Cricky, jestliže jsi ochotná kvůli němu takhle přijít ke křížku.“ Neuniklo mu, že se zamilovaně tvářili oba, a právě proto si dělal takové starosti.

„Dobrá, ať to máme za sebou. Kdo to je?“

Christiana se odmlčela a zhluboka se nadechla. Bála se, že udělá chybu. Jejich budoucnost závisela na tom, co teď řekne či neřekne.

Bylo to nesnesitelné pomyšlení.

„Pracovali jsme spolu v Senafe, tati. Je lékař, řídí výzkum nemoci AIDS v Bostonu. Pracoval pro Lékaře bez hranic a prováděl výzkum u nás v táboře. Teď se vrátil na Harvard. Je katolík, ze slušné rodiny a ještě nebyl ženatý.“ Nic lepšího ji nenapadlo, ale těmihle údaji snad vytvořila pozitivní portrét.

Druh informací, které mu dala, obzvláště zmínka, že je katolík a ještě nebyl ženatý, knížete vyděsil. „Jsi do něj zamilovaná?“

Tentokrát nezaváhala. Přikývla. „Je to Američan?“ Princezna znovu přikývla. Tím mu odpověděla na nejdůležitější otázky. Neurozený Američan, který se nehodí pro princeznu, dceru knížete.

„On je opravdu moc milý, tati. Pochází z dobré rodiny. Jeho otec i bratr jsou lékaři. Žijí v San Francisku.“ Knížete nezajímalo, odkud pochází. Neměl titul. Naprosto se pro ni podle jeho názoru nehodil.

A rodinná rada ani parlament by ho také neschválily, i když on by mohl jejich názor zvrátit, pokud by chtěl. A to Christiana věděla.

Jenže také jí bylo jasné, že otec by nikdy nevyužil své právo k tomu, aby jí umožnil provdat se za neurozeného muže. To bylo proti všem jeho zásadám.

„Víš, že to nejde,“ namítl tiše. „Pokud ve vztahu budeš pokračovat, jen tím sobě i jemu ublížíš. Je neurozený, nemá titul, není Evropan. Nepřichází v úvahu.“ Tvářil se chladně a princezna se rozplakala.

„Jen mi dovol se s ním vídat. Nevezmu si ho. Ale mohli bychom se aspoň občas setkat. Slibuju, že budu opatrná.“

„O víkendu jsi, předpokládám, také byla diskrétní, a stejně vás tisk objevil. Jenom se podívej, jak to vypadá. Její Jasnost se schází s muži v hotelových pokojích. To není moc hezké.“

„Já ho miluju, tati,“ přesvědčovala princezna otce.

„O tom nepochybuji, Cricky,“ ujistil ji. „Dobře tě znám, vím, že takové věci nebereš na lehkou váhu. Což je ještě nebezpečnější.

Nemůžeš si ho vzít, tak proč byste prodlužovali vztah, který skončí zlomeným srdcem? Není to vůči němu fér. Zaslouží si, aby miloval ženu, s níž se může oženit. A to ty nejsi. Ty si musíš vzít muže z královského rodu. Tak to stojí v naší ústavě. A rodinná rada by to nikdy neschválila.“

„Ale schválila, kdybys jim to doporučil. Můžeš jejich rozhodnutí změnit.“ To věděli oba. „Jinde v Evropě si princové a princezny berou neurozené. Dokonce i následníci trůnu. Všude se to stává.

Copak bys nebyl radši, abych se provdala za hodného muže, třebaže ne z královského rodu, který mě miluje a je ke mně laskavý, než za nějakého floutka, který se čirou náhodou narodil jako princ? Jen se podívej na Freddyho,“ pustila se do otce a ten sebou trhl. „Chtěl bys, abych si vzala někoho jako on?“ Kníže zavrtěl hlavou.

„Tvůj bratr je zvláštní případ. Samozřejmě že si přeji, aby ses provdala za hodného muže. Všichni princové nejsou tak povrchní jako Friedrich. Možná jednoho dne dospěje, ale musím přiznat, že kdyby sis domů přivedla podobného muže, rovnou bych tě zavřel do kláštera. Teď to neudělám. Nepochybuji o tom, že ten mladý muž je tak úctyhodný, jak říkáš. Ale pro tebe se nehodí. Nechci, aby ses s ním ukazovala na veřejnosti. A jestli ho skutečně miluješ, radím ti, abys váš vztah ukončila dřív, než bude pozdě. Jinak ublížíš vám oběma. Dokud budu živ, nedovolím ti v tom pokračovat. Pokud se cítíš osaměle, poohlédneme se po nějakém manželovi, po vhodném muži. Tenhle to ale rozhodně není. Už se s ním nesmíš vídat.“

Poprvé v životě Christiana svého otce opravdu nenáviděla. Ještě nikdy se nechoval tak krutě. Celý život k ní byl laskavý, ale teď jí odepřel jedinou věc, na které jí opravdu záleželo, život s mužem, jejž milovala.

„Tati, prosím tě… nežijeme ve čtrnáctém století. Nemůžeš se chovat trochu moderně? Proč mi nedovolíš stýkat se s neurozeným

mužem a třeba si ho jednou vzít? Mně je úplně jedno, jestli naše děti budou mít tituly, nebo ne. Klidně se vzdám i toho svého, když si to budeš přát. Stejně nejsem v následnické linii, nikdy bych tady nemohla vládnout, ani kdyby to odmítl Freddy. Proč tedy tak záleží na tom, koho si vezmu? Já nestojím o to být princezna a vzít si prince,“ vzlykala.

„Jenomže já ano. Nemůžeme opomíjet tradice nebo ústavu jen proto, že se nám to nehodí. To souvisí se ctí a závazky. Musíš plnit své povinnosti, přestože tě to zraňuje, dokonce i když musíš přinést oběti. Proto jsme tady, abychom vedli lid, chránili jej a šli mu příkladem v tom, co je správné.“ Byl purista a idealista svázaný tradicí a historií.

„To je tvoje práce, ne moje. Nikoho nezajímá, koho si vezmu, a tebe by taky nemělo, pokud to je slušný člověk.“

„Chci, aby sis vzala slušného prince.“

„Nevezmu. Přísahám, že v tom případě se nikdy nevdám.“ Kníže se na ni zadíval zmučeně. Milovala toho Američana víc, než se obával.

„To by byla chyba. Pokud tě miluje, neměl by po tobě žádat, abys porušila naše tradice. Musíš se provdat za někoho z našeho světa, za někoho, kdo chápe naše pravidla, povinnosti a závazky. Neurozený muž nemůže nikdy respektovat tvůj způsob života. To by nefungovalo. Věř mi.“

„Je Američan, tohle opravdu nechápe. Stejně jako já. Je to hloupé a kruté.“ S ničím, co otec řekl, nesouhlasila a Parker by také nesouhlasil. Bojovala proti tisícileté tradici, marně.

„Ty nejsi Američanka. Jsi moje dcera a víš, co se od tebe očekává. Jestli k tomu došlo v Africe, pak velmi lituji, že jsem ti dovolil tam jet. Zradila jsi moji důvěru.“ Předvídala, že tohle otec řekne, a bála se toho. Bylo to vlastně ještě horší.

Kníže jako kdyby žil v jiném století, byl neústupný, odhodlaný dodržovat tradice a ústavu a neučinit výjimku ani kvůli ní. Nedal jí ani jiskřičku naděje. A navíc si byl naprosto jistý, že má pravdu.

Věděla, že neustoupí. Cítila téměř fyzickou bolest. Kníže ji nerad trápil, ale byl přesvědčen, že nemá jinou možnost.

„Chci, aby ses s ním přestala vídat,“ zakončil diskusi.

„Je na tobě, jak váš vztah ukončíš. Nebudu se do toho plést.

Nakonec dosud neudělal nic špatného. Zachovali jste se hloupě, že jste jeli do Paříže a nechali se přistihnout. Sama vidíš, jak to dopadlo.

Musíš to skončit co nejdřív v zájmu vás obou. Ostatní nechám na tobě.“ Pak vstal a odvrátil se. Nepokoušel se ji obejmout, protože věděl, jak se na něj zlobí. Potřebovala čas, aby se s tím smířila. Jen doufal, že mu jednoho dne odpustí. Byl přesvědčený, že rozhodl správně.

Christiana vstala a nevěřícně na otce hleděla. Nechápala, jak jí může takhle ublížit. Ale jak je vidět, tak může. Považoval to za svou povinnost. Christiana se otočila a s pláčem beze slova vyšla z místnosti.

Když se vrátila do svého pokoje, pověřila sekretářku, aby zrušila veškerý program na dnešek i na zbytek týdne. Zavřela dveře a zavolala Parkerovi. Vzal telefon okamžitě, už čekal. Christiana do telefonu vzlykala, což nevěstilo nic dobrého.

„To nic,“ tišil ji, „to nic. Uklidni se.“ Pokoušela se, ale trvalo chvíli, než popadla dech a stručně mu vylíčila, co otec říkal.

„Musíme se hned přestat vídat.“ Její hlas zněl vyděšeně a poraženecky a Parker si nic nepřál víc, než aby ji mohl obejmout a dodat jí odvahy.

„A co ty na to?“ zeptal se s úzkostí. Toho se bál. Varovala ho už v Senafe. Měla pravdu. Jen stěží se dalo uvěřit, že lidé v tomto století mohou zastávat tak archaické názory. Celé to pojetí Jejich Jasností a královských Výsostí bylo předpotopní. Jenže Christiana prostě byla princezna, a ať se mu to líbilo nebo ne, musela se s tím vypořádat.

A on také.

„Nevím, co říct. Miluju tě. Ale co můžu dělat? Zakázal mi, abych ve vztahu s tebou pokračovala. Prohlásil, že nikdy nedovolí, abychom se vzali, a já vím, že to myslí vážně. Musel by ignorovat rozhodnutí rodinné rady a parlamentu, a to on neudělá.“ A jí nepřipadalo správné utéct z domova. Parker ji chápal, ale považoval to za nesmyslné. V první chvíli chtěl navrhnout, aby se scházeli tajně až do smrti knížete. A jakmile by na trůn nastoupil její bratr, Christiana by utekla. Ale kníže Hans Josef mohl klidně žít ještě dvacet či třicet let.

„Uvidíme se ještě někdy?“ Následovala delší odmlka, jak princezna návrh zvažovala. „Chci to s tebou probrat osobně. Třeba na něco přijdeme.“ Ačkoli musel uznat, že to je hodně nepravděpodobné. Christiana nebyla schopna otci ublížit. Parker také věděl, že pro ni hodně znamená slib, který dal kníže její matce, stejně jako souhlas parlamentu a rodinné rady. Aby si mohla Parkera vzít, musela by tohle vše hodit za hlavu. Uvažoval, že by si s jejím otcem sám promluvil, pokud by Christiana souhlasila a kníže byl ochoten se s ním setkat. Jinak neměl žádný návrh. Jen si moc přál ji obejmout.

A ona si přála totéž. Celá situace byla mnohem obtížnější, než čekal.

Všechny její obavy se ukázaly jako opodstatněné.

„Zkusím to,“ odpověděla nakonec. „Ještě nevím kdy. Budu muset zase lhát. To nepůjde často.“ Po pravdě řečeno se obávala, že příští setkání bude poslední. Před otcem by to neutajila navždy a paparazzi ji nenechají na pokoji, ať bude sebeopatrnější. Ale chtěla Parkera ještě vidět. Nemínila otce žádat o dovolení. Stejně by jí ho nedal.

„Zjistím, kdy bych mohla odjet. Možná to chvíli potrvá. Bude mě teď asi víc hlídat. Musíme si zatím jen mailovat a telefonovat.“

„Já se nikam nechystám,“ ujistil ji. Snažil se působit co nejklidněji, přitom byl úplně vyděšený, protože ji mohl kvůli jejímu otci a přežilým tradicím ztratit. „Miluju tě, Cricky. Uvidíme, třeba na něco přijdeme.“

„Řekla jsem mu, že se tedy nikdy nevdám,“ dodala ještě a opět se rozvzlykala.

„Zatím se oba uklidníme, než se z tebe stane panenská princezna ve věži. Možná, když vytrváme dost dlouho, ho zlomíme. Co kdybych si s ním třeba promluvil?“ navrhl opatrně.

„Ty ho neznáš,“ namítla Christiana pochmurně. „Nepřijme tě a nezlomíme ho. Věří všemu, co dělá.“ A potom se zachichotala: „A mimochodem, nejsem panna.“

„Já to nikomu nepovím.“ Zasmál se. Nehodlal se jí vzdát, navzdory jejímu otci. Byl rozhodnut najít nějaké východisko. Přece musí existovat. Navrhl jí, aby mu zavolala zase za pár hodin, a mezitím se zkusila uklidnit. Christiana se po rozhovoru s ním cítila trochu lépe.

Zůstala ve svém pokoji zamčená pět dní. Otvírala pouze jednou denně sekretářce, aby převzala podnos s jídlem. Telefonovala Parkerovi. Jinak nebrala telefony a nikam nechodila. A nepromluvila s otcem. Mnohokrát se snažil k ní dostat, ale ona vždy odpověděla, že nevyjde ze svého pokoje.

Jednou večer zavolala Christiana ze zoufalství sestřenici Viktorii do Londýna. Ta byla ve skvělé náladě, měla u sebe nového snoubence a působila trochu jako opilá. Takže sotva mohla být Christianě v jejích trablech nějak prospěšná.

„Drahoušku, viděla jsem tě v novinách… tedy, ten chlap je pěkný, proč jsi mi o něm neřekla? Kdes ho objevila?“

„V Senafe,“ odpověděla Christiana sklesle. Cítila se hrozně a sestřenici volala kvůli útěše, v čemž však Viktorie nebyla moc dobrá. Starala se hlavně o svou zábavu a neměla čas na nic jiného.

„Kde?“

„V Africe. Pracoval tam jako lékař.“

„To je ale sexy! Má z toho tvůj otec záchvat?“

„To tedy má,“ přitakala Christiana nešťastně a bláhové doufala, že jí sestřenice něco poradí.

„Není divu, miláčku. Je tak zoufale staromódní. Jen pomysli, jaké štěstí, že nemá dceru, třeba jako jsem já. Vlastně,“ připustila rozmarně, „má Freddyho. To je myslím dost velký trest, i když já toho kluka vážně zbožňuju. Byl tady včera večer.“ Christiana se domnívala, že bratr je ve Vídni, ale už s ním dlouho nemluvila.

„Táta říká, že to musím skončit, že si ho nemůžu vzít, protože nemá titul.“

„To je ale blbost. Proč mu tedy nějaký neudělí? Víš přece, že by mohl. Dělá se to i z mnohem míň závažných důvodů. No to možná ne… ale mohlo by se. Slyšela jsem o nějakém Američanovi, který získal titul tak, že si koupil něčí dům.“

„Otec to takhle nedělá. Poručil mi, abych to skončila.“

„To je ale hnusné. Hele, co kdyby ses s ním sešla tajně třeba tady? Nepovím to živé duši.“ Kromě svého drogového dealera, kadeřníka, deseti nejlepších kamarádek, služky, nového snoubence a nejspíš i Freddyho, až se někdy společně opijou, což se očividně stávalo celkem často. Tohle by nevyšlo. A otec by ji pak mohl strčit

pod zámek. Viktorie měla stále horší pověst. Christiana si nebyla nikdy jistá, jestli to nezapříčinily drogy.

Nakonec jí rozhovor s Viktorií žádné uklidnění nepřinesl. Moc ráda by si promluvila s Fionou, která měla smysl pro spravedlnost a praktické nápady, ale ta byla mrtvá a navíc si Christiana uvědomovala, že ani ona by nepochopila celou tuhle situaci. O životě královských rodin nic nevěděla. Nezbýval jí tedy nikdo než Parker.

Jenže ten byl také s rozumem v koncích a jen naléhal, aby se setkali.

Christiana však čekala, až se situace trochu uklidní.

Vrcholem ovšem byl telefonát s Freddym. Christiana hned zalitovala, že telefon zvedla. Mluvil rozzlobeně.

„Hele, příště si nech ty kecy, moje malá svátá sestřičko. Všechny ty tvoje a otcovy řeči o zodpovědnosti. A přitom se klidně taháš po Paříži s nějakým chlapem. Jsi stejná jako já, Cricky, jenom to umíš líp zamaskovat těma svatejma řečičkama. Ale tentokrát se ti nepodařilo zamést pořádně stopy, co?“ Christiana vzápětí zavěsila.

Občas ho nenáviděla. Teď nenáviděla všechny, dokonce i otce.

Panovalo tu takové pokrytectví. Jediný, koho odmítla nenávidět, byl Parker. Tvrdil, že čím dřív vyjde ze svého pokoje, tím dřív si jí přestanou všímat a tím dřív se budou moct sejít.

Druhý den odemkla dveře. Začala zase plnit své povinnosti.

Kromě večeří a událostí, kam by měla chodit s otcem. Ani s ním neusedla sama v jídelně. To prostě nemohla. Jedla málo, bolelo ji u srdce, a tak něco zhltla vždycky ve svém pokoji, kde jí dělal společnost pouze pes. Otec na ni nenaléhal. Když se potkali, kývli si na pozdrav, ale ani jeden nepromluvil.

17

Koncem října a na začátku listopadu plnila Christiana své povinnosti princezny. Také začala opět mluvit s otcem, i když s velkým odstupem. Ještě nikdy jí tak neublížil a dobře to věděl a cítil se kvůli tomu sám hrozně. Snažil se jí poskytnout dostatek času a prostoru, aby se mohla vzpamatovat. Podle svého názoru však za daných okolností nemohl udělat nic jiného.

Mezitím vyvolal Freddy další skandál. Popral se v jednom nočním klubu. Jako obvykle měl vypito, a když ho pak požádali, aby odešel, napadl ochranku u vchodu a na ulici se pustil do potyčky s policií, která ho zatkla. Nakonec ho neuvěznili, nechali ho vystřízlivět a otcovi právníci ho vyzvedli a přivezli domů. Zůstal ve Vaduzu v domácím vězení po celý následující týden, ale pak se vrátil zase do Vídně, aby nadělal další škody. Jeho jednání už otci působilo vážné problémy a ani Christiana s ním nechtěla mít nic společného po tom, co se do ní tak pustil kvůli Parkerovi. Neudržovala právě vřelé vztahy ani s otcem, ani s bratrem. Ve Vaduzu se cítila čím dál osamělejší. Upínala se jen k Parkerovi a chtěla ho ještě jednou vidět, aby mu mohla říct sbohem.

Příležitost se nakonec naskytla, když otec odjel na týden do Paříže na jednání OSN o krizi na Středním východě. Lichtenštejnsko, přestože malé rozlohou, mělo velký vliv jakožto neutrální země.

A její otec patřil na mezinárodní scéně k velmi uznávaným politikům díky názorové integritě a rozumnému smýšlení.

Hned jak odjel, zavolala Parkerovi. Zanedlouho měl oslavovat v San Francisku Den díkůvzdání, ale slíbil, že nejdřív vyrazí do

Evropy za ní. Do Paříže nemohli, protože tam byl kníže. V Londýně se to hemžilo novináři. Parker přišel se skvělým nápadem.

„Co takhle Benátky?“

„V zimě je tam chladno, ale i tak krásně.“ Navíc jim kynula šance, že tam nebude moc lidí, a tak je nikdo nepozná. Zamilovaní do tohoto města jezdívali na jaře a v létě, ne v zimě. Christianě připadaly zimní Benátky jako ideální místo pro smutné rozloučení.

Všechno si domlouvala sama, což bylo komplikovanější, než čekala, takže nakonec se musela obrátit na sekretářku Sylvii, protože potřebovala kreditní kartu, aby mohla zaplatit letenky. Domluvila se s Parkerem, že se sejdou až v Benátkách. Sam a Max už slíbili, že s ní pojedou, třebaže měli podezření, s kým se v Itálii asi chce setkat.

Princezna je ujistila, že za vše přebírá odpovědnost, a za dva dny už seděli v letadle. Sylvie dostala instrukce, aby knížeti případně tvrdila, že Christiana odjela do lázní do Švýcarska. Ale Hans Josef byl v Paříži příliš zaneprázdněný.

Christiana odjela v naprostém utajení a měla z toho divný pocit.

Ale ať už ji pak čeká cokoli, musela prostě Parkera naposledy vidět.

Sylvie jim rezervovala ubytování v hotelu Gritti Palace. Stejně jako v Paříži budou mít dva pokoje, ale použijí pouze jeden. Parker už čekal, když Christiana přijela. Přiběhl hned do jejího pokoje a ona se mu vrhla do náruče. Chvilku plakala, chvilku se smála.

Bylo slunečno, podnikali dlouhé procházky, chodili do kostelů a muzeí, jedli v malých restauracích, vyhýbali se proslulým místům, kde by je mohl někdo přistihnout, ačkoli Benátky vypadaly v téhle roční době skoro opuštěně. Na náměstí Sv. Marka sledovali holuby, zašli na mši do katedrály, projeli se gondolou pod mostem Vzdechů.

Připadali si jako ve snu, ze kterého se nechtěli probudit.

„Víš, co to znamená, viď?“ zašeptal, když pomalu proplouvali pod pilíři. Gondoliér zpíval a Christiana, v listopadovém chladu přikrytá dekou, se opírala o Parkera.

„Co?“ zeptala se zasněně a usmála se. Jejich společná cesta tady bude muset skončit. Teď na to ale nemyslela.

„Jakmile jsme společně propluli pod mostem Vzdechů, navždy patříme k sobě. Tak praví legenda a já jí věřím. Co ty?“

„Já taky,“ přitakala tiše. Nepochybovala o tom, že ho bude milovat do konce života, jen o tom, že ho ještě někdy uvidí. Pohlédla na něj a znovu mu řekla, jak ho miluje, aby si tenhle okamžik navždycky zapamatoval. Ve svém srdci i hlavě se rozhodla ho osvobodit, aby mohl jít svou cestou bez ní, skoro jako kdyby se chystala zemřít. Neměla v úmyslu se provdat za nějakého prince, kterého jí snad otec nabídne. Parker byl její životní láska. Avšak zatímco bloumali Benátkami a drželi se za ruce, vůbec netušil, co se děje v její hlavě. Chtěla mu to povědět až poslední večer.

Druhý den prošli pár obchodů, klenotnictví a antikvariáty. Vešli do jednoho maličkého obchodu, kde si chtěla Christiana prohlédnout nějaké přívěsky. Se stařičkým prodavačem hovořila italsky. Parker se zatím rozhlížel kolem a jeho pozornost upoutalo cosi ve výloze. Byl to úzký zlatý kroužek posázený smaragdovými srdíčky, očividně letitý a obnošený, ale kamínky měly hezkou barvu. Ukázal ho Christianě a zeptal se prodavače, kolik by stál. Muž vyslovil směšně nízkou cenu, a když se oba zatvářili překvapeně, že něco tak hezkého může být tak levné, omluvil se a ještě cenu snížil. Parker mu naznačil, aby jim prstýnek podal, a Christiana si ho vyzkoušela.

Seděl jí perfektně, jako kdyby ho vyrobili přímo pro ni nebo ho už někdy v minulém životě nosila. Na její půvabné ruce drobné smaragdy úplně zazářily. Parker zaplatil a Christiana na něj překvapeně pohlédla.

„Nevím, jak ho mám nazvat, když chci požádat o ruku princeznu, obzvlášť když se mě její otec chystá připravit o hlavu?“

„Nejspíš popravčí prstýnek,“ zasmála se Christiana.

„Přesně tak. Tohle je váš popravčí prstýnek, Vaše Jasnosti,“

oznámil a vysekl solidní poklonu. „Jednoho dne ho vyměním za lepší, dovolí-li mi to. Mezitím máš tenhle jako důkaz, že tě miluju.

A pokud se ocitneme na popravišti společně nebo jen já sám, alespoň budeš mít na mě památku.“

„Tebe si budu i tak pamatovat, Parkere,“ ujistila ho se slzami v očích, a když na něj pohlédla, poprvé si uvědomila, že i on ví, co tenhle výlet znamená. Jejich sbohem, buď navždycky, nebo přinejmenším na hodně dlouhou dobu. Když jí Parker navlékal na

prst smaragdový prstýnek a říkal, že ji miluje, přísahala si princezna, že kroužek nikdy nesundá.

Navštívili Dóžecí palác a další paláce, kostel Santa Maria della Salute a Christiana si zvlášť přála vidět kostel Santa Maria dei Miracoli, protože se chtěla pomodlit, aby se stal zázrak. Ten jediný jim mohl pomoct.

Naposledy povečeřeli v jedné malé restauraci a zpěvák s mandolínou jim hrál písně o lásce. Do hotelu se vraceli gondolou a dlouho postáli venku v měsíčním světle. Každá chvíle, kterou spolu za těch pár uplynulých dnů strávili, jim navždy utkvěla v mysli.

„Budeme muset být stateční, Cricky,“ poznamenal Parker. I když mu nic neřekla, věděl, že teď jsou spolu naposledy. „Vždycky budeme patřit k sobě. Kdybys někdy zapochybovala, podívej se na popravčí prstýnek, vzpomeň si na dnešek a věř, že se zase setkáme.“

Christiana si ale uvědomovala, že jednoho dne se Parker ožení s jinou ženou, bude mít děti a snad prožije šťastný život. Sama si nedokázala představit, že by to udělala. Nestála o jiný život než o ten s Parkerem.

„Budu tě milovat až do smrti,“ řekla a myslela to naprosto vážně.

Nakonec vešli pomalu dovnitř, čekala je poslední noc. Milovali se, potom stáli v županech na balkoně a dívali se na Benátky osvětlené měsíčním jasem. Bylo to neuvěřitelně krásné.

„Děkuju, že jsi přijel,“ ocenila Christiana.

„Takové věci neříkej. Kvůli tobě bych projel svět křížem krážem.

Kdykoli mě budeš chtít vidět, zavolej a já hned přiběhnu.“ Domluvili se, že si budou dál posílat e-maily. Slíbila, že mu občas zavolá, protože potřebovala slyšet jeho hlas. Otec jim sice může zakázat, aby se scházeli, ale nezabrání jim, aby se milovali. To dokáže jen čas.

Tu noc spali v objetí, občas se zavrtěli, dotýkali se navzájem, cítili na tvářích dech toho druhého.

Ráno se společně osprchovali a pak se naposledy milovali.

Když odjížděli z hotelu, nikde nepostávali žádní paparazzi. Nikdo jim nic neříkal, na nic se neptal. Max a Samuel jim po celé tři dny dopřávali soukromí. Sami si společně prohlédli Benátky, a když proplouvali pod mostem Vzdechů, dobíral si Sam Maxe, že teď už budou navždy spolu. A ten se ho jen zeptal, jestli chce zastřelit hned,

nebo až později. I oni cítili smutek, když viděli, jak se Parker a princezna tváří. Cestou na letiště v gondole i v autě panovalo naprosté ticho.

„Miluju tě,“ ujistil Parker princeznu a pevně ji objal. „Pamatuj na popravčí prstýnek a na to, co znamená. Dal bych za tebe život, Cricky. Kdoví, co se může stát? Možná zafunguje jedna ze svíček, které jsi zapálila.“

„Na to spoléhám,“ potvrdila tiše a tiskla se k němu do poslední chvíle. Její letadlo startovalo dřív, ale ona ho pořád líbala, až Maxe a Sama napadlo, že ji snad budou muset od něj odtrhnout. „Miluju tě… zavolám ti, až přijedu domů.“

„Budu čekat.“ Dotkl se hrudi stejně jako tehdy v Africe, když odjížděl. Ve svém srdci ji nikdy neopustil.

Naposledy se políbili a Christiana se vydala ke svému letadlu.

Ještě jednou se otočila, zamávala mu, položila si ruku na srdce a ukázala směrem k Parkerovi. Přikývl, nespustil z ní oči. Christiana se otočila a nastoupila.

18

V letadle z Benátek do Curychu Christiana nepromluvila.

Několikrát pohlédla na ruku a dotkla se drobného kroužku se smaragdovými srdíčky. Oba muži si ho všimli a v duchu se dohadovali, jestli se v Benátkách nevzali, ale usoudili, že ne. Přesto pro ni prstýnek očividně hodně znamenal. Když vystupovali v Curychu, Christiana se na ně usmála a poděkovala jim, že jeli do Benátek s ní. Chovala se velmi klidně, tvářila se smutně a jaksi roztěkaně, jako kdyby její srdce i duše zůstaly s Parkerem a domů se vracela jen pouhá skořápka.

Mlčela, i když za dvě hodiny dorazili do vaduzského zámku. Jeli pomalu, princezna domů nijak nespěchala. Tři kouzelné dny v Benátkách utekly jako voda a teď ji čekal zbytek života ve vězení.

To už by dala přednost gilotině. Připadalo jí, že platí příliš vysokou cenu za to, kým je a kým vlastně být nechce.

Pes pobíhal na dvoře, když přijeli. Vyskočil na ni a princezna ho poplácala. Pak za ní běžel dovnitř. Christiana vystoupala po schodech ke svým pokojům. Oznámili jí, že otec se má vrátit dnes odpoledne. Dobře si to s Parkerem načasovali.

Sylvie seděla v kanceláři. Vzhlédla, ale na nic se neptala.

Nechtěla strkat nos do cizích věcí. Podala princezně seznam akcí, jichž se měla zítra a další dny zúčastnit. Nic neobvyklého, všechno slibovalo nekonečnou nudu.

„Asi jste ještě neviděla dnešní noviny?“ nadhodila Sylvie opatrně a Christiana na ni pohlédla a zavrtěla hlavou. Sekretářka si také povšimla úzkého kroužku se smaragdy, ale nic neřekla. „Váš otec překvapil všechny zásadním projevem na zasedání Spojených

národů.“ Christiana mlčky vyčkávala, co bude následovat. Sylvie nabyla stejného dojmu jako Max a Samuel, že se totiž vrátilo princeznino tělo, ale ona tady vlastně není. Vypadala jako robot. Její srdce a duše zůstaly na palubě letadla do Bostonu s Parkerem.

„Jakým projevem?“ zeptala se nakonec bez valného zájmu.

Věděla, že musí sledovat politickou situaci a postoje, které její země zaujímá, hlavně na půdě OSN. Zasedání v Paříži se týkalo vztahů s arabským světem.

„Zaujal poměrně rezolutní postoj, alespoň na neutrální zemi, k řešení těchto otázek. Všichni o tom hodně mluví. Tisk zjišťuje názory všech významných světových politiků. Z některých částí světa se ozývá kritika, jinde ho vysoce oceňují. Až se vrátí, bude se to tu hemžit novináři. Obecně se soudí, že projevil velkou odvahu a že už bylo potřeba některé věci říct na rovinu. Nikdo ale neočekával, že je vysloví právě on.“ Za jiných okolností by na otce Christiana byla hrdá, ale dnes ji to vůbec nezajímalo.

Na dnešek byla naplánovaná státní večeře a Christiana poprvé asi po měsíci slíbila, že se jí zúčastní. Kvůli tomuhle se vzdala Parkera.

Jako otec plnila svou povinnost. Nic jiného jí nezbývalo.

Sama si vybalila zavazadla a pohlédla na Fioninu fotografii, která stála na prádelníku. Na snímku se dívka smála s otevřenou pusou a doširoka rozevřenýma očima. Tak si ji chtěla Christiana zapamatovat. Měla spoustu dalších fotek ze Senafe, ale táhle ji byla nejdražší. Na skříňce stála i fotka Parkera v kraťasech, vysokých botách a kovbojském klobouku, jak se dívá přímo na ni. Prohlédla si všechny fotografie a pak se podívala na prstýnek.

Otce uviděla až u večeře. Zdálo se, že je se sebou velice spokojený. Jeho řeč vzbudila rozruch, zámek celý den obléhali novináři, kterým se Christiana vytrvale vyhýbala. Starala se o své záležitosti. Požádala, aby nemusela sedět vedle knížete. I když se jí na večeři nechtělo, nakonec prožila celkem příjemný večer.

Čirou náhodou se vydala po schodech do svého pokoje ve stejnou dobu jako otec. Zaslechla za sebou jeho kroky, otočila se a jejich pohledy se střetly. Christiana se zastavila a kníže tiše došel až k ní.

„Je mi to líto, Cricky,“ řekl tiše a princezna pochopila, na co naráží.

„Mně taky,“ odvětila a dál stoupala po schodech. Tiše zavřela dveře do pokoje.

Otce znovu potkala až za dva dny. Potřebovala z jeho kanceláře nějaké papíry a zastihla ho, jak poskytuje rozhovor tisku. Stále se věnoval svému projevu, který vyvolával den za dnem větší spory, a Christiana už také zaregistrovala, že v zámku byla zvýšena bezpečnostní opatření. Otce neustále doprovázeli tři bodyguardi a i jí byli náhle přiděleni dva muži. Ačkoli se neobjevily žádné otevřené výhrůžky, považoval to kníže za rozumnější. Popudil proti sobě spoustu lidí, třebaže za své postoje sklidil i obdiv. Christiana se na něj stále zlobila, ale musela ocenit jeho odvahu.

Několikrát už mluvila s Parkerem. Jeho hlas zněl unaveně, ale zamilovaně. V e-mailech žertoval. Občas jí poslal vtip, kterému se smála na celé kolo. Většinou psal o práci a o tom, jak mu Christiana chybí. A ona mu psala podobně.

Následující dva týdny měla hodně úkolů. Rozhodla se, že nepojede studovat do Paříže. Chtěla se věnovat práci v nadaci založené na matčinu památku. To jediné ji zajímalo a připadalo jí smysluplné. Parker právě byl v San Francisku a oslavoval Den díkůvzdání. Svátek si za studií v Berkeley oblíbila. Přála si, aby mohla být s ním a s jeho otcem a bratrem. To se ale nikdy nestane.

Šla na procházku se psem a právě telefonovala s Parkerem, když si všimla, že přijel její bratr. Vplul dovnitř v nejnovějším modelu ferrari charakteristické červené barvy. Zdálo se, že je v dobrém rozmaru, ale Christiana se na něj ještě zlobila kvůli neobvykle hrubým poznámkám o jejím výletu do Paříže.

„Jak se daří, Vaše Jasnosti?“ škádlil ji a princezna se zasmála.

„Mám tě také oslovit titulem?“ Přece jen to byl její bratr.

„Rozhodně. Očekávám od tebe, že se ukloníš. Víš přece, že jednoho dne to tu celé budu řídit.“

„Na to se snažím radši nemyslet.“ Freddy by nikdy neměl dost kuráže k něčemu takovému jako otec, ani schopnosti. Kníže bruslil na tenkém ledě, ale vyšel z toho jako hrdina. I na Parkera udělal dojem.

„Co říkáš na moje nové auto?“ změnil Freddy téma hovoru.

„Pěkné. Muselo být drahé.“

„Prý si to můžu dovolit, nebo tedy náš otec. Právě jsem ho koupil v Curychu.“ Christiana musela přiznat, že je to krásný vůz, ovšem v garáži mu stály další dva ve stejné barvě. Měl slabost pro drahá rychlá auta a stejně rychle střídal i ženy. Svůj harém průběžně obměňoval. „Chceš svézt?“ nabídl sestře, ale ta zavrtěla hlavou.

Z jízdy s ním jí pokaždé bývalo špatně. I pes se dal na útěk, jakmile princ otevřel dveře automobilu.

„Moc ráda, ale někdy později. Mám teď schůzku,“ zalhala a spěchala do zámku.

Večer se všichni tři sešli u večeře. Atmosféra byla poněkud napjatá, protože otec se na Freddyho zlobil kvůli něčemu, co nechtěli probírat před Christianou. Seděla vedle nich mlčky, ale poprvé po dvou měsících měla radost z jejich společnosti. Blížil se prosinec, takže plánovali vánoční cestu do Gstaadu. Projednou vypadali jako normální rodina. Nemluvili o politice, hospodářství ani o tom, co zase Freddy provedl. Chovali se uvolněně a Christiana se smála bratrovým vtipům. Dokonce i kníže se bavil.

Po večeři se Freddy opět snažil přemluvit sestru, aby si s ním vyjela v novém autě. Ale venku už byla zima a silnice mohla být namrzlá. Před pár dny napadl první sníh. Freddy se zatvářil dotčeně, že jeho pozvání nepřijala, a obrátil se na otce.

„A co ty, tati? Nechceš se před spaním trochu projet?“ Kníže se užuž chystal říct ne, ale trávil se svým synem tak málo času a tak často se na něj zlobil, že nakonec zaváhal a vypadalo to, že o návrhu uvažuje.

„Jen když mi slíbíš, že to bude na chvilku. Nechci skončit až ve Vídni, zatímco mi budeš předvádět, jak výkonný máš motor.“

„Slibuju,“ ujistil Freddy otce s potěšeným výrazem. Bylo to skoro jako za starých časů. Freddy měl rád luxusní auta od dětství. Od té doby se toho moc nezměnilo, jen Christiana dospěla, zatímco její bratr ne.

Otec vyšel na chodbu a požádal jednoho z lokajů, aby mu donesl svrchník. Za chvilku se s ním vrátil. Freddy u večeře dost pil, takže plášť nepotřeboval. Christiana šla s nimi ven. Charles hlasitě oddechoval v jejím pokoji.

Venku si povídali muži z ochranky. Právě se vystřídaly směny a nikdo si nevšiml, že kníže s dětmi vyšel ven. Christianě se zdálo, že jim vzhledem k současné situaci, kdy je na otce upřena pozornost, trvalo dost dlouho, než se vzpamatovali. Nic neřekla, ale měla v plánu se o tom ráno zmínit Sylvii.

„Mohu se spolehnout, že mě čeká civilizovaná jízda, Friedrichu?“

položil kníže synovi otázku v žertovném duchu. Po večeři měl dobrou náladu. „Nebo budu po návratu potřebovat asistenci lékaře, který mi podá sedativa?“ Tak se snažil Freddyho varovat, aby nejel 220 kilometrů za hodinu.

„Neboj, budu hodný.“

„Ne abys otce moc vystrašil,“ varovala ho Christiana. Oba muži vklouzli do dlouhého nízkého a neuvěřitelně štíhle působícího vozu.

Připomínal střelu.

Zavřeli dveře, otec jí zamával a jejich pohledy se na okamžik setkaly. Z jeho očí vyzařoval jakýsi smutek, jako kdyby se jí znovu pokoušel naznačit, jak je mu vše líto. Přikývla, jako že ho chápe, a automobil se rozjel. Ještě nikdy neviděla auto tak rychle vyrazit.

Nejdřív měla v úmyslu jít dovnitř, protože bylo chladno, ale pak se rozhodla, že se chvíli bude dívat. Otec také míval v mládí rád rychlá auta – asi to bylo dědičné – ale nikdy ho nezajímala jiná žena než princeznina matka, až dosud.

S úsměvem je pozorovala. Freddy zpomalil, aby se mohl otočit, a jakmile se rozsvítila brzdová světla, ozvala se mohutná exploze.

Jako kdyby padala nebesa. Vzápětí spatřila Christiana velikou ohnivou kouli a automobil, Freddy i její otec doslova zmizeli.

Hleděla na to s otevřenými ústy, nikdo se nejdřív ani nehnul, ale pak se všichni dali do běhu. Strážní utíkali po cestě, jak nejrychleji mohli, další naskočili do aut a ujížděli k ohni. Christiana se také dala do běhu. Srdce jí bušilo a v duchu jí rázem vytanul obrázek Fiony ležící v blátě… vzduch prořízl zvuk sirén, slyšela burácení ohně.

Doběhla k autu skoro ve stejnou chvíli jako strážci. Přijížděla zámecká hasičská auta, vyskákali z nich muži s hadicemi a všude začali stříkat vodu. Někdo odtáhl Christianu stranou. Po autě nebylo nikde ani památky, oheň zuřil jakoby ve vzduchoprázdnu, pod ním zela obrovská díra v zemi. Otec i Freddy zmizeli někde v atmosféře.

Někdo umístil pod Freddyho auto bombu. Christiana přišla o celou rodinu.

19

Christiana si nevzpomínala, co se stalo, podobně jako tehdy, když zemřela Fiona. Pamatovala si, že kolem pobíhali lidé, dva členové ochranky ji odvedli do jejího pokoje a zůstali tam s ní. Objevila se Sylvie i další známé tváře a jiné, na které si nevzpomínala. Policie přišla a zas odešla, dorazili pyrotechnici, vojáci. Přijela auta s ozbrojenými muži, švýcarská policie, ambulance, další nákladní auta. Sanitky nebyly nutné. Z jejího otce a bratra se nenašel ani kousíček. Krátce po výbuchu se nikdo k útoku nepřihlásil, později také ne. Otcova odvaha při projevu na zasedání OSN je přišla draho.

Bomba musela být do vozu namontována v době mezi Freddyho příjezdem a večeří. Pokud ale umístili nálož pod Freddyho auto, očividně neměli v úmyslu zabít knížete, nejspíš jen následníka trůnu jakožto varování otci. Čirou náhodou se jim podařilo zavraždit i Hanse Josefa.

V zámku i v jeho okolí se to hemžilo muži v uniformách celou noc a Christiana trvala na tom, že za nimi v doprovodu strážců zajde.

Jakmile vyšla ven, uviděla Maxe a Samuela, kteří se k ní rozběhli.

Max ji bez váhání objal a začal plakat, Samovi také po tvářích tekly slzy. Oba u nich sloužili celé roky.

Po výbuchu si jen pár lidí uvědomilo, že v automobilu byl i kníže Hans Josef – domnívali se, že zahynul pouze Freddy, byť i to bylo hrozné. Díky bodyguardům, kteří viděli, jak kníže nasedá do ferrari se svým synem, se novina bleskurychle rozšířila. Tu noc země i celý svět utrpěly dvojnásobnou ztrátu. Christiana obklopená strážci s kulomety a s Maxem a Samem po boku procházela místem tragédie. Odmítala jít zpátky do paláce. Měla dojem, jako kdyby je

tím, že zůstane poblíž místa, odkud zmizeli, mohla vrátit. Jen obtížně se daly vysledovat všechny důsledky tohoto útoku pro Lichtenštejnsko. Christiana se zadívala na plačící bodyguardy a pomalu jí začínalo docházet, že právě ztratila bratra a otce. Byla sirotek a její země neměla panovníka.

„Co bude teď?“ zeptala se s vyděšeným výrazem Maxe.

„To nevím,“ odpověděl bodyguard upřímně. Nikdo to nevěděl.

Kromě veliké osobní tragédie šlo i o politický problém pro její zemi.

Freddy byl jediným mužským potomkem knížete. Ženy nesměly v následnické linii figurovat. Nebyl zde tedy doslova nikdo, kdo by převzal vládu.

Christiana nešla spát. Pořád nemohla pochopit, co se stalo. Všude se to hemžilo reportéry. Hans Josef se díky projevu na zasedání OSN

stal hlavním hrdinou zpravodajství a informace o náloži pod autem se samozřejmě dostala do centra pozornosti. Obě události nepochybně souvisely. Naštěstí armáda strážců Christianu před zástupci tisku ochránila.

Uprostřed noci zašla Christiana do svého pokoje a Sylvie jí pomohla převléknout se do tmavého oblečení. Když se vrátila dolů, všichni otcovi asistenti a sekretářky horečně telefonovali nebo něco zapisovali. Vůbec netušila, kam volají nebo co dělat dál. Přistoupil k ní otcův tajemník a prohlásil, že se musí vše domluvit.

„Domluvit co?“ Tvářila se nechápavě. Byla v šoku. Působila navenek sice vyrovnaně, dokonce klidně, ale v duchu nechápala, co se stalo. Myslela jen na to, že tatínek zemřel. Připadala si zase jako pětiletá holčička a vzpomínala si na všechno, co se dělo onoho rána po matčině smrti… a navíc Freddy… chudák Freddy… doplatil na svou hloupost. Všichni na ni doplatili. Christiana byla na světě už úplně sama.

Když dorazili členové parlamentu, seděla v otcově pracovně se sekretářkami a ozbrojeným doprovodem. Všech dvacet pět členů parlamentu v černých oblecích a s černými vázankami se tvářilo zničeně. Celý večer v malých skupinkách sledovali zprávy, plakali a diskutovali o tom, co bude dál. Měli před sebou těžký úkol, který předtím v zemi ještě nikdy neřešili. Neměli panovníka ani žádného

následníka, protože ten zemřel s knížetem, a podle ústavy ženy vládnout nemohly.

„Vaše Jasnosti,“ promluvil ministerský předseda, i když viděl, že Christiana není v stavu o něčem debatovat. Jenže neměli na vybranou. Sešli se už ve čtyři hodiny ráno a čekali do osmi, než se vydali do zámku. Všichni včetně Christiany byli vzhůru celou noc.

Budova zářila do listopadového šera. „Vaše Jasnosti, musíme si s vámi

promluvit.“

Předseda

byl

nejstarším

členem

pětadvacetičlenného sboru a důvěrným přítelem jejího otce. „Můžete se k nám posadit?“ Christiana přikývla, třebaže se stále tvářila jako omámená. Místnost opustili všichni kromě ozbrojených stráží. Nikdo netušil, zda nálož pod automobilem byla ojedinělá akce či předzvěst většího útoku. V zámku i jeho okolí se pohybovali švýcarští vojáci se zbraněmi. Švýcarská vláda okamžitě nabídla pomoc a vyslala vojáky z Curychu.

Christiana se posadila a členové parlamentu zaujali místa v křeslech po celé místnosti, která bývala knížecí pracovnou.

Princezně připadalo divné, že tady otec není. Na okamžik si říkala, kam asi šel, ale pak si vzpomněla. Pamatovala si především pohled, který si s otcem vyměnili těsně předtím, než ho bratr odvezl. Ten výraz omluvy a lítosti, který ji už bude pronásledovat celý život, stejně jako hádka, k níž mezi nimi došlo přede dvěma měsíci. Ještě se úplně neudobřili, ale tu noc se rány začínaly pomaličku hojit.

Jenže teď byl otec pryč. Christiana si nemohla zvyknout na to, že ho už nikdy neuvidí.

„Musíme s vámi mluvit. Všichni s vámi cítíme. Je to něco strašného a nepochopitelného. Prosím, přijměte naši nejhlubší soustrast.“ Christiana přikývla, protože měla oči plné slz a nebyla schopna slova. Vždyť je čtyřiadvacetiletá dívka, která právě přišla o celý zbytek rodiny. A neměla nikoho, kdo by ji utěšil, kromě těchto mužů. Mohla pouze přikyvovat. Její tvář vypadala takřka průhledně, jak byla bledá.

„Je však třeba pohovořit s vámi o následnictví. Země nemá panovníka. Podle naší ústavy se tento stav musí okamžitě vyřešit. Je nebezpečné, když nikdo neřídí zemi, obzvláště za současné situace.“

Všichni byli nesví z toho, že neexistuje nikdo, kdo by zaujal pozici

jejího otce. „Jste schopna vnímat, co vám říkám, Vaše Jasnosti, nebo jste příliš rozrušená?“ Mluvil na nijako kdyby náhle ohluchla. Byla opravdu zničená, ale chápala, co jí říká, třebaže neodpovídala.

Konečně se přiměla promluvit, snad poprvé od oné události.

„Rozumím vám,“ potvrdila.

„Děkuji, Vaše Jasnosti. Chceme s vámi probrat otázku následnictví.“ Dobře znal jejich rodinnou historii každého ze stočlenné rodinné rady. „Ve Vídni žije několik bratranců, kteří následují v přímé linii. Jsou to vaši příbuzní, pochopitelně, z otcovy strany. Ale když jsem dnes listinu následníků procházel, ve skutečnosti jich nejméně sedm, či dokonce osm nebo devět vůbec nepřichází v úvahu. Jsou příliš staří nebo nemocní. Někteří jsou bezdětní, takže následnictví by nemělo na koho přejít. Potom je tu několik žen, ale vy víte, jaké platí pravidlo. Museli bychom jít v následnické linii až někam k dvacátému či pětadvacátému jménu, abychom našli muže odpovídajícího věku a zdraví. A ani si nemůžeme být jisti, že titul přijme. Jsou to Rakušané a nikdo z nich nemá na Lichtenštejnsko nijak úzké vazby. To nás dovedlo k velmi zajímavému stanovisku. Váš otec byl velmi moderní muž.

Respektoval naše tradice, věřil ve vše, za čím naše země po staletí stála. Zároveň však podněcoval nové moderní názory, aniž obětoval ty staré. Byl přesvědčený, že ženy mají mít volební právo, dávno předtím, než ho skutečně získaly. A vás si, Vaše Jasnosti, velice vážil. Často mi říkal, jak se zajímáte o ekonomiku a jak bystré návrhy máte, zvlášť na tak mladou osobu.“ O Freddym se nezmínil, protože by se to nyní nehodilo, ale kníže často prohlašoval, že kdyby nebylo onoho zákona o následnictví, Christiana by byla mnohem lepším panovníkem než její bratr. „Stojíme před zásadním problémem,“ pokračoval ministerský předseda. „Není k dispozici nikdo vhodný v přímé nástupnické linii. Všichni víme, že nástupnictví přechází po pokrevní linii a ne podle toho, kdo má, nebo nemá vlohy. Ale s ohledem na dnešní tragédii jsem přesvědčen, že vím, co by udělal tváří v tvář tomuhle stavu váš otec. Dlouho jsme o tom hovořili, téměř celou noc, a všichni jsme se shodli, že jediným vhodným kandidátem jste vy.“ Christiana na něj koukala, jako kdyby se zbláznil, a na okamžik ji napadlo, jestli nešílí ona sama. Třeba se

jí to všechno jenom zdá, třeba její otec ani bratr nejsou mrtví a ona se za chvilku z té noční můry probudí.

„Podáme návrh nového zákona, jakožto mimořádného opatření, aby ho mohla rodinná rada ihned schválit a změnit ústavu v bodě o následnictví, které by od nynějška přecházelo i na ženy, tedy především na vás. Navíc jsme si vědomi, že z matčiny strany jste příbuzná s francouzskými králi. Přijmete-li následnictví ve jménu svého otce a stanete-li se lichtenštejnskou kněžnou, jak doufáme, a jsem přesvědčen, že v to doufá i náš lid, díky příbuzenství s králi bychom si přáli, abyste užívala titul Její královská Výsost. Jsem pevně přesvědčen, že váš otec by toto řešení schválil a že ho odsouhlasí i rodinná rada. Musíme mít následníka co možná nejdříve.

Lichtenštejnsko nesmí zůstat bez panovníka. Vaše Jasnosti, ptám se vás jménem nás všech jakožto ministerský předseda i jako jeden z vašich poddaných, přijímáte?“ Christianě tekly slzy po tvářích.

Bylo jí dvacet čtyři a právě ji požádali, aby se stala panovnicí a pokračovala v otcových šlépějích. Ještě nikdy se tak nebála, třásla se od hlavy k patě, strachem, smutkem a zděšením. Viděli to všichni v místnosti. Nemohla mluvit. Byla dojatá, ale připadala si naprosto nezpůsobilá k takovému úkolu. Jak by se vůbec mohla poměřovat se svým otcem? A královská Výsost? To už ji mohou rovnou požádat, aby byla královnou. Vlastně právě tohle svým způsobem udělali.

Potěšilo ji, že ženy budou patřit do následnické linie, protože se vždy domnívala, že by to tak mělo být, avšak na takový obrovský úkol si netroufala.

„Ale jak bych to mohla dokázat?“ Plakala tak hlasitě, že jí sotva bylo rozumět.

„My věříme, že to dokážete. A já jsem si naprosto jistý, že váš otec si myslel totéž. Vaše Jasnosti, žádám vás, prosím, přijďte dnes v noci naší zemi na pomoc. Ze všech sil vás budeme podporovat a pomáhat vám. Žádný následník se nikdy necítil na svou roli připravený, té se musí časem naučit a dospět do ní. A já opravdu věřím, že vy to zvládnete a že váš otec by si to také přál. Přijmete náš návrh? Pokud ano, Vaše Jasnosti, bude to pro nás požehnání, pro vás také a určitě i pro celou naši zemi.“

Christiana seděla na židli jako přikovaná, přejížděla pohledem z jedné tváře na druhou a ve všech viděla odpověď. Pokud by v jediné tváři zahlédla pochyby, nejistotu či odpor, bez váhání by odmítla. Ale všichni na ni hleděli vyčkávavě a prosili, aby udělala, oč ji požádali. A co víc, přímo slyšela z hrobu otcův hlas, který naléhal, aby přijala. Nešťastně na ně hleděla, pořád se ještě třásla.

A jako kdyby ji nutila nějaká síla mocnější než ona, pomalu přikývla hlavou, neschopná uvěřit tomu, co se chystá udělat. Tohle bude její úděl po zbytek života, dokud nezemře. Nyní bude muset nést stejné břemeno jako otec. Bude žít jen pro svou zemi a ne pro sebe.

Povinnost už pro ni nebude jen slovo, ale způsob života, jemuž nikdy neunikne. I když o tom přemýšlela a v duchu couvala jak kůň v hrůze ze svého stání, pohlédla ministerskému předsedovi do očí a promluvila sotva šeptem.

Vyslovila jediné slovo: „Ano.“

V té chvíli se všichni v místnosti s úlevou usmáli. Navzdory tragédii, jež se této noci odehrála, byli členové parlamentu potěšeni.

Předseda jí připomněl, že Alžběta se stala anglickou královnou v pětadvaceti, a to šlo o mnohem větší zemi a větší zodpovědnost.

On ani nikdo jiný z přítomných neměli vůbec žádné pochybnosti, že Christiana dokáže spravovat Lichtenštejnsko i ve čtyřiadvaceti.

Pak jí oznámili, co bude následovat. „Každý z nás obvolá čtyři členy rodinné rady a předloží jim oba návrhy. Za prvé, že vy budete lichtenštejnskou kněžnou jako první žena v historii, a za druhé, že od téhle chvíle mohou být ženy v následnické linii. A náleží vám titul Její královská Výsost po matce. Je nás dvacet pět, takže během dneška se spojíme s celou rodinnou radou. Pokud budou hlasovat ve váš prospěch, a tím v náš, sejdeme se dnes večer a uvedeme vás do úřadu v této pracovně. Lichtenštejnsko nemůže být bez panovníka a my upřímně věříme, že vy jste ta nejlepší osoba, ta pravá a jediná.“

Pak vstal, pohlédl na Christianu a dodal: „Bůh s námi i s vámi, Vaše Jasnosti. Zavolám vám odpoledne, jak to dopadlo.“ A hned nato, dřív než mohla popadnout dech a ještě si to rozmyslet, všichni opustili místnost. Christiana ještě dlouho stála a pozorovala portréty pradědečka, dědečka a otce. Zadívala se do otcových očí na jeho velmi věrné podobizně a pak s pláčem vyšla z pracovny.

20

Tři muži s kulomety doprovodili Christianu do jejího pokoje, kde na ni čekala Sylvie. Vypadala stejně roztřeseně jako všichni ostatní v zámku, vyčerpaně a zničeně. Princ Hans Josef byl báječný člověk.

Sotva se Christiana objevila ve dveřích, už ji Sylvie upozorňovala, že musí naplánovat pohřeb. Státní pohřeb pro oba muže, knížete i korunního prince. Na to Christiana ani nepomyslela, natož aby se tím zabývala.

„Chtěla byste si na chvíli odpočinout, Vaše Jasnosti, než začneme?“ Christiana přikývla a pomyslela si, že tahle žena netuší, k čemu došlo. Pokud to rodinná rada schválí, stane se dnes večer kněžnou. Samo pomyšlení ji děsilo.

Sylvie vzápětí vyšla z pokoje a prohlásila, že se vrátí za půl hodiny. Tři ozbrojení muži ji sledovali a zůstali stát přede dveřmi, zatímco Christiana si lehla. Existovala jen jedna osoba, s níž si chtěla promluvit, jediná osoba, která by ji, jak věděla, podpořila. Ani nezkontrolovala, jestli od něj dostala e-mail. Byla si jistá, že teď už o všem ví. Třebaže Lichtenštejnsko byla malá země, zpráva o bombě, která zabila jejího otce a Freddyho, se určitě roznesla po celém světě.

Zvedla sluchátko telefonu stojícího na stolku u postele a vytočila číslo Parkerova mobilu. Matně si vybavovala, že je v San Francisku na oslavě Dne díkůvzdání.

Parker se ozval hned po prvním zazvonění, zoufale čekal, až mu zavolá. Věděl, že nemá smysl, aby se pokoušel volat sám. Ve zprávách jasně viděl, že ve vaduzském zámku musí panovat naprostý chaos.

„Panebože… Cricky… jsi v pořádku? Je mi to tak líto… tak líto.

Slyšel jsem to ve zprávách.“ Christiana poslouchala jeho hlas a vzlykala. „Miláčku. Moc mě to mrzí. Nevěřil jsem vlastním očím.“

Ve zprávách ukazovali oheň v areálu zámku, pobíhající vojáky a protiteroristickou jednotku. Ke své hrůze nikde neviděl Christianu.

Věděl pouze, že je naživu.

„Já taky ne,“ připustila nešťastně a snažila se na to znovu nevzpomínat… na ten hrůzostrašný okamžik, kdy se automobil přeměnil v planoucí kouli, v níž zmizeli otec i Freddy. „Stála jsem kousek od nich, když se to stalo.“

„Díkybohu, že jsi neseděla v autě.“ Nejdřív se bál. Christiana si vybavila, že Freddy jako první nabízel svezení jí, ale ona odmítla.

Byl to nějaký zásah osudu. „Jsi v pořádku? Kéž bych mohl být s tebou. Co pro tebe můžu udělat? Připadám si tak bezmocně.“

„Nemůžeš dělat nic. Já musím za chviličku začít plánovat pohřeb.

Čekají na mě, ale nejdřív jsem chtěla mluvit s tebou. Miluju tě…

stalo se ještě něco jiného,“ zmínila se zarmouceným hlasem a Parker se přichystal na další špatné zprávy. Stěží se dalo uvěřit, že by mohlo v téhle situaci být ještě něco horšího. „Nemají nikoho v přímé linii.

Všichni moji bratranci jsou staří… navíc Rakušané… Parkere, oni chtějí změnit zákon o ženském následnictví. Dneska to předloží rodinné radě.“ Christiana se zalykala dalšími vzlyky. „Chtějí ze mě udělat kněžnu… Bože, jak bych to mohla zvládnout? Vždyť o tom nic nevím, to prostě nemůžu… a navíc mi to navždy zničí život.

Budu muset vést zemi až do smrti nebo postoupit následnictví svým dětem…“ Sotva jí bylo rozumět, jak plakala, ale on slyšel každičké slovo. Tvářil se stejně vyděšeně jako ona. Ani si neuměl představit, co to znamená.

„A chtějí, abych používala titul Její královská Výsost po matce.“

„Pro mě jsi byla vždycky královna, Cricky,“ ujistil ji něžně.

I jemu to připadalo jako nesmírná zodpovědnost. Ale ani na chvíli nepochyboval, že to Christiana zvládne. Neměl ovšem sebemenší potuchy, co to bude znamenat pro jejich vztah. Dělal si starosti jen o ni. Nejenže musí čelit rodinné tragédii, navíc má ještě převzít vládu v zemi.

„Parkere…,“ pokračovala mezi vzlyky, „zůstanu starou pannou.“

„To nevím proč. Tvůj otec se oženil a měl děti. Anglická královna je také vdaná a má čtyři děti a myslím, že nebyla o moc starší, když přebírala trůn. Nechápu, proč by jedno mělo vylučovat druhé,“ prohlásil rozumně ve snaze ji uklidnit. Nebylo mu ovšem jasné, jak do toho všeho zapadá on sám. Teď, když měla titul Její královská Výsost, byl pro ni ještě méně vhodný než dřív. Jen s tím rozdílem, že pravidla mohla určovat ona. Její otec měl tu moc, aby jí dovolil provdat se za neurozeného, ale odmítl ji využít. Parker netušil, jestli si panovnice může vzít někoho, jako je on, a teď se nechtěl Christiany ptát. Věděl, že jiní monarchové si berou neurozené osoby, obzvlášť ve skandinávských zemích, a matně si vybavoval, že jim udělují tituly, aby vše bylo v pořádku. Prozatím jí ale nechtěl přidělávat starosti.

„Královně Alžbětě ale bylo dvacet pět,“ opravila ho Christiana a Parker se rozesmál.

„Tobě tolik bude za rok. Chceš, aby rok počkali?“

„Ty to nechápeš,“ protestovala nešťastně. „Jestliže to rodinná rada schválí, dneska večer mě uvedou do úřadu… ještě dneska večer budu kněžna… jak to mám zvládnout?“ Dala se zase do pláče. Sotva před několika hodinami ztratila otce a bratra a už jí dávají na starost celou zem.

„Cricky, ty to zvládneš. Vím to. Jen pomysli, teď budeš moct stanovovat pravidla.“

„Já nechci stanovovat žádná pravidla. Nesnášela jsem svůj život předtím a teď to bude ještě horší… a už se nikdy neuvidíme.“

Neustále plakala a Parker si čím dál víc přál, aby ji mohl obejmout.

„Cricky, teď si budeš moct dělat, co budeš chtít. Zase se uvidíme… neboj. Kdykoli mě budeš chtít vidět, přijedu. A i kdyby ne, stejně tě miluju.“

„Nevím, co můžu. Ještě jsem nikdy nebyla kněžna a ani nechci být.“ Jenže věděla, že nemůže odmítnout. Měla pocit, jako kdyby to dlužila svému otci, proto souhlasila.

V té chvíli dovnitř nakoukla Sylvie a zaťukala na hodinky.

Musely se pustit do práce a zorganizovat dva státní pohřby.

Christiana ani neměla čas truchlit, vstřebat, co se stalo, a už musí

řídit zemi a nést zodpovědnost za třicet tři tisíc jejích obyvatel. Jen ta představa ji děsila a bylo to znát na jejím hlase.

„Cricky, musíš se nejdřív uklidnit. Nedovedu si ani představit, jak ti musí být hrozně. Ale musíš vydržet. Zavolej, kdykoli budeš chtít.

Jsem tady, zlato. Miluju tě. Jsem s tebou. Teď se pokus být silná.“

„Slibuju… myslíš, že to zvládnu?“

„Vím to.“

„A co když ne?“ zapochybovala roztřeseným hlasem.

„Tak to nějakou dobu jen předstírej a uvidíš. Nikdo nepozná rozdíl. Ty jsi šéfka. Stačí, když se tak budeš tvářit… nařiď třeba pár poprav. Nebo tak nějak,“ škádlil ji, ale princezna se nezasmála.

„Miluju tě, Parkere… děkuju ti.“

„Jsem s tebou, zlato.“

„Já vím.“ Slíbila, že mu zase zavolá, a šla za Sylvií do kanceláře.

Na stole už ležela spousta dokumentů. Christiana rozhodne a Sylvie s otcovými zaměstnanci se postarají o zbytek. Jenom prostě musí hned teď naplánovat dva pohřby. Ostatní odloží na později. Na každém kroku ji doprovázeli muži s kulomety. Pořád měli nejvyšší pohotovost.

Jeden pohřeb proběhne ve Vídni, druhý ve Vaduzu. S hrůzou si uvědomila, že nemají těla, která by mohli vystavit. Domluvila tedy se Sylvií mši v katedrále sv. Štěpána a následující den ve Vaduzu v katedrále sv. Florina. Dnes byl čtvrtek, první bohoslužba se uskuteční v pondělí. Musela vybrat hudbu a květiny. Budou vystaveny dvě prázdné rakve a po obřadu proběhne recepce v Lichtenštejnském paláci za přísných bezpečnostních opatření.

Pracovala celý den. Když zavolal ministerský předseda, Sylvie jí podala telefon. Oznámila, že jí neřekli, o co jde. Ale Christiana to věděla.

„Souhlasili,“ informoval ji slavnostně a Christiana zalapala po dechu. V koutku duše doufala, že rodinná rada návrh neschválí. Ale souhlasili. Teď se musí vyrovnat s následky svého ranního rozhodnutí. „Také vám přiznali titul Její královská Výsost. Jsme velmi potěšeni, Vaše Jasnosti. Můžeme to provést v osm hodin?“

Bylo skoro šest. „Navrhoval bych kapli. Přejete si, aby byl přítomen ještě někdo jiný než ministři, Vaše Jasnosti?“ Parker. Jenže to bylo

nemožné. Takže Sylvie, Max a Sam, nejlepší přátelé a jediná rodina, kterou nyní měla. Pozvala by i Viktorii, ale na to nebyl čas.

„Zítra ráno to oznámíme tisku, abyste měla ještě v noci klid.

Souhlasíte, Vaše Jasnosti?“

„Ano, děkuji,“ ujistila je a pokoušela se zastřít vystrašený tón.

Parker jí radil, aby to chvíli jen hrála, že stejně nikdo nic nepozná.

Když zavěsila, uvědomila si, že od osmé hodiny večer ji každý bude oslovovat Vaše královská Výsosti. Mrknutím oka se jí úplně změnil život… jakmile došlo k té explozi… Rodinná rada jí svěřila vládu v zemi. Christiana se modlila, aby je nezklamala. Otcovy šlépěje jí připadaly příliš velké na její malé nohy.

„Dneska v osm hodin musíme zajít do kaple,“ upozornila Sylvii.

„A potřebuju, aby přišli i Sam a Max.“

„Na mši?“ Sylvie se tvářila nechápavě. O ničem nevěděla.

„Něco takového,“ odpověděla Christiana dost neurčitě. „Sejde se tam jen parlament a my.“ Sylvie přikývla a šla uvědomit Samuela a Maxe. Než je zastihla, bylo sedm hodin. Pár minut před osmou Christiana a ostatní zamířili z otcovy pracovny do kaple.

Odpoledne volala Viktorie, kondolovala jí a pozvala ji do Londýna, hned jak bude mít tohle všechno za sebou. Christiana si ale uvědomila, že odteď už takové výlety nebude moct podnikat.

Jakákoli cesta bude považována za státní návštěvu. Čeká ji ještě komplikovanější život, než měla dosud. A také nebezpečnější, když uvážíme, co se stalo.

V kapli ji očekávali ministři a arcibiskup. Všichni se tvářili slavnostně a arcibiskup ji políbil na obě tváře. Řekl, že je to pro něj smutná a zároveň slavnostní chvíle. Pár minut pohovořil o jejím otci a bratrovi. Mezitím si Sylvie, Max a Sam uvědomili, oč jde, a dali se do pláče. Nikdy by je nenapadlo, že se něco takového může stát.

Ministerský předseda prozíravě vyzvedl z rodinné klenotnice korunu Christianiny matky a otcův meč pro arcibiskupa. Opatrně jí usadil korunu na hlavu, princezna v jednoduchých černých šatech, které na sobě měla celý den, poklekla před arcibiskupem a ten jí mečem poklepal na obě ramena, pronesl tradiční latinskou liturgii a prohlásil ji Její královskou Výsostí Christianou, lichtenštejnskou kněžnou. Christianě po tvářích proudily potoky slz. Kromě matčiny

koruny ze čtrnáctého století obtěžkané diamanty na sobě měla jen jediný šperk, úzký kroužek se smaragdy ve tvaru srdíček, který jí věnoval Parker v Benátkách. Od té doby ho neodložila.

Otočila se ke svým ministrům a třem věrným zaměstnancům a arcibiskup jim všem požehnal. Dívala se na své nové poddané a vypadala jako velmi mladá dívka. Jako dítě hrající si na princeznu.

Ale jakkoli vyděšená a mladá, právě se stala Její královskou Výsostí Christianou, lichtenštejnskou kněžnou.

21

Státní pohřeb ve vídeňské katedrále sv. Štěpána se nesl ve slavnostním duchu. U oltáře stál vídeňský kardinál, dva arcibiskupové, čtyři biskupové a tucet kněží. Christiana seděla sama v přední lavici obklopená ozbrojenými strážemi. Před třemi dny oznámili její korunovaci. Kráčela za prázdnými rakvemi do katedrály a poté i ven z ní v doprovodu mužů s kulomety.

Bohoslužba trvala dvě hodiny. Zazpíval Vídeňský chlapecký sbor. Nechala zahrát skladby, o nichž věděla, že je měl otec rád. Byla to tklivá mše, Christiana plakala a neměla u sebe nikoho, kdo by ji utěšil nebo alespoň vzal za ruku. Max a Sam s ní cítili, ale stáli opodál a nemohli pro ni nic udělat. Jako kněžna musela vše zvládat sama.

Když zpívali Ave Maria, tekly jí po tvářích slzy, stála se zavřenýma očima v černých šatech a plášti, s velkým černým kloboukem a tváří zakrytou těžkým závojem.

Potom pomalu prošla uličkou mezi lavicemi ven z katedrály za dvěma prázdnými zdobenými rakvemi a vzpomínala na otce i bratra.

Lidé v kostele si šeptali, jak je krásná a příliš mladá na to, aby čelila tak hrozným událostem.

Na pohřeb pozvali na dva tisíce smutečních hostů. Přijeli představitelé států a příslušníci královských rodin z celé Evropy. Po obřadu se sešli v Lichtenštejnském paláci ve Vídni. Byl to snad nejdelší den v jejím životě. Pohřbu se zúčastnila i Viktorie, ale sotva spolu promluvily. Viktorie se nemohla vzpamatovat z ohromujícího faktu, že její sestřenice se stala lichtenštejnskou kněžnou. Christiana sama se z toho také nemohla vzpamatovat.

Před pohřbem i po něm mluvila s Parkerem a připadala mu naprosto vyčerpaná. V devět hodin večer se vydali na cestu do Vaduzu a dorazili krátce před třetí hodinou ranní. Všude panovala přísná bezpečnostní opatření. K bombovému útoku, který zabil jejího otce a bratra, se ještě nikdo nepřihlásil.

Sam a Max jeli v autě s ní a neustále se jí vyptávali, jestli je v pořádku. Pokaždé přikývla. Byla tak unavená, že ani nemohla mluvit.

Po příjezdu šla hned spát. V sedm musela vstávat. Druhý den v deset začínala vaduzská část pohřbu. Tady byl obřad ještě smutnější, protože otec jejich domov a zemi miloval, místo, kde se narodil a kde se svým synem zemřel. Christianě se podlamovala kolena, když opět kráčela za dvěma prázdnými rakvemi, a zdálo se jí, že i hudba tady zní pochmurněji. A připadala si mnohem víc osamělá.

Pohřeb ve Vaduzu byl volně přístupný. Po obřadu uspořádali velkou recepci. Kvůli bezpečnostním opatřením zámek připomínal spíš vojenský tábor. Obřad přenášely televizní společnosti do celého světa.

Parker ho sledoval v Bostonu na CNN. U něj byly čtyři hodiny ráno. Christiana mu ještě nikdy nepřipadala tak krásná. Den předtím sledoval i záběry z vídeňského pohřbu. Jak jen mohl, snažil se následovat její kroky. Když mu pozdě večer volala, ocenil oba obřady, a ona se hned rozplakala.

„Chtěla bys, abych přijel?“ navrhl, ale Christiana věděla, že teď neexistuje možnost, aby se s ním sešla.

„Já nemůžu.“ Upíraly se na ni oči celého světa. Oba věděli, že hodně dlouho bude pod drobnohledem. Nesmí vyvolat žádný skandál, musí zodpovědně řídit zemi. Její život nyní patří lidu.

Přísahala na heslo Čest, odvaha, blahobyt, stejně jako její otec a všichni ti, co vládli před ním. Vzdali se svých životů. A ona musí kráčet v jejich stopách, jak nejlépe umí. Tím spíš netušila, kdy by zase mohla vidět Parkera. Už žádné ukradené víkendy v Paříži nebo Benátkách.

Den po pohřbu začal její život kněžny. Na smutek nezbýval čas.

Čekaly ji schůzky s ministry, s představiteli jiných států, kteří chtěli

vyjádřit soustrast, musela navštívit banky v Ženevě. Za čtyři týdny se jí z toho všeho točila hlava a měla pocit, že se topí, ale ministerský předseda tvrdil, že pracuje výborně. Její otec měl podle něj pravdu.

Byla pro tuhle práci ta nejlepší.

Tenhle rok zrušila návštěvu Gstaadu. Žádná oslava vánočních svátků. Neměla na to stejně ani pomyšlení a s ministerským předsedou se dohodli, že by z úcty k otci měla šest měsíců dodržovat smutek. Oficiální doba smutku byla zkrácena z roku na šest měsíců.

Setkala se se zástupci nadace a několikrát večeřela s ministerským předsedou, který se snažil poradit jí se vším, co pro svou práci potřebovala. Chtěla se to naučit co nejdříve a nasávala informace jak houbička. S otcem si často povídali o politice a složitosti vládnutí, takže to pro ni nebylo úplně neznámé téma.

Nyní ale spočívala rozhodnutí na ní, samozřejmě s pomocí ministrů.

Sylvie s ní trávila celé dny i noci. Max a Sam se na ni přímo nalepili. Přísná opatření zatím neodvolali. Když se ozvala Viktorie a zvala ji na návštěvu, musela Christiana odmítnout. Bezstarostné mládí zmizelo v nenávratnu. Den začínala v otcově bývalé kanceláři v sedm hodin a pracovala až do noci stejně jako kdysi on.

Změnilo se pouze to, že jí Parker mohl telefonovat. Nemohli se ale setkávat. Oznámila mu, že se alespoň šest měsíců nemohou sejít ani jako staří přátelé, kteří spolu pracovali v Africe.

Netlačil na ni, spíš byl její neustálou oporou. Volala mu každý den, když skončila s prací, což bývalo někdy i o půlnoci jejího času, neboli šest hodin večer jeho času. Nesdílela s ním žádná státní tajemství. Kromě toho, že ho milovala, se stal i jejím nejlepším přítelem.

Tisk jí byl fascinován, fotografovali ji pokaždé, když opustila zámek. Unavovalo ji to, ale chápala to jako součást svého postavení.

Jediné, co se v jejím životě nezměnilo, byl její věrný pes. Charles se stal trvalým obyvatelem její kanceláře a zaměstnanci ho žertem nazývali královským psem. Občas se choval nevhodně jako dřív. To jeho panička se změnila. Trávila v práci dlouhé hodiny, neustále se jí stýskalo po otci a neměla vůbec čas, aby si s Charlesem hrála. Pořád jen myslela na to, že musí před světem reprezentovat svou zemi a její

občany. Čím dál víc chápala zodpovědnost, kterou nesl její otec, a den za dnem k němu cítila větší respekt.

Kromě státních úkolů se musela v týdnech po bratrově a otcově smrti vypořádat se smutnou povinností. Prohlížela jejich osobní majetek, bratrovy automobily nechala prodat, otcovy věci uložit.

Nerada procházela jeho bývalými prázdnými pokoji a v jeho kanceláři si ještě připadala jako vetřelec, avšak byla velmi vděčná za pomoc jeho spolupracovníkům.

Když naposledy mluvila s Parkerem, zněl její hlas unaveně.

„Co budeš dělat o Vánocích, miláčku? Nemůžeš tam přece jen tak sama sedět.“ Stala se z ní opuštěná princezna ve vaduzském zámku.

Neměla s kým trávit Vánoce, neměla rodinu. Na jeho otázku odpověděla, že pouze půjde na půlnoční. Jinak bude o svátcích pracovat.

Parker letos trávil Vánoce u svého bratra v New Yor ku. Nestihne jet do Kalifornie za otcem. Christiana měla v plánu mu zavolat po půlnoční mši.

Navečeřela se sama, jen pes jí seděl u nohou. Vzpomínala na otce a bratra a na šťastné společné dny. Ještě nikdy se necítila tak osamělá.

Max a Sam šli na mši s ní, byli s ní skoro pořád. Stali se jejími osobními bodyguardy. Ve Vaduzu bylo letos na Vánoce chladno.

Napadl sníh, ale celý den bylo jasno a vzduch ji bodal do plic jak jehličky, když celá v černém vystoupila z vozu a zamířila do katedrály.

Byla to krásná mše. Sbor zazpíval Tichou noc německy a Christiana s pláčem naslouchala. Nemohla nevzpomenout na ztráty, které letos utrpěla, a na překvapivé změny, které se za poslední měsíc udály v jejím životě. Parkerova existence jí náhle připadala nereálná, vzdálená, jen jakýsi nehmotný hlas v telefonu. Pořád ho milovala, ale nevěděla, kdy se zase setkají.

Pomalu kráčela za obyvateli Vaduzu, svými poddanými, k oltáři.

A přestože byla smutná, dokázala se na ně usmívat, jako kdyby jim děkovala za důvěru, kterou v ni mají. A chtěla by si ji doopravdy zasloužit. Čest, odvaha, blahobyt. Konečně pochopila, co tahle slova vlastně znamenají.

Došla skoro k oltářní mříži, když vtom v lavici před ní vstal nějaký muž, otočil se a ona spatřila jeho tvář. Zastavila se a překvapeně na něj vykulila oči. Nechápala, kde se tam vzal. Tvrdil, že bude v New Yorku. Ale stál tady, usmíval se a nenápadně jí stiskl ruku. Něco jí vsunul do dlaně a Christiana, aby neupoutali pozornost, hned pokračovala dál se sklopenou hlavou a úsměvem na rtech. Byl to Parker.

Christiana přijala svátost a v ruce pevně svírala krabičku, kterou jí dal. Pak si všimla, že ji sleduje Max. Také ho viděl a usmíval se.

Stejně jako Sam. Vrátila se do své lavice, sklonila hlavu a modlila se za otce a bratra, za ty, kterým za tolik vděčila, a nakonec i za Parkera. Konečně zvedla hlavu a toužebně se zadívala na jeho záda a milovala ho víc než kdy dřív.

Když mše skončila, čekala Christiana ve své lavici, dokud nepřišel Parker skoro až k ní. Zastavil se a dal jí přednost. Pohlédla na něj, poděkovala a on za ní pomalu vycházel z kostela. Před katedrálou si potřásala rukou s mnohými ze svých poddaných. Parker se zařadil mezi ně, a když na něj došla řada, podívala se na něj Christiana s nespoutanou láskou.

„Přijel jsem popřát veselé Vánoce,“ oznámil s úsměvem.

„Nemohl jsem snést pomyšlení, že jsi tak sama.“

„Já to nechápu.“

„Přenocuju v Curychu a ráno se vracím, abych byl na Vánoce s bratrem a jeho dětmi.“

„Kdy jsi přijel?“ Tvářila se stále zmateně. Byl tady už několik dní? Vždyť mu včera volala do Bostonu.

„Dneska večer. Akorát jsem stihl půlnoční.“ Jeho čin ji hluboce dojal. Přiletěl sem na pár hodin, jen aby se necítila tak osaměle.

Toužila mu povědět, jak ho miluje, ale před tolika lidmi si to nemohla dovolit. Max a Sam také přišli blíž a pozdravili Parkera.

Bylo jasné, že ti čtyři jsou přátelé. Malý balíček od něj si dala do kapsy, ale sama pro něj neměla nic než svou lásku.

„Nemůžeš jet se mnou domů,“ zašeptala a Parker se zasmál.

„To já vím,“ odpověděl také šeptem. „Přijedu na návštěvu někdy jindy. Tak za pět šest měsíců. Jen jsem ti chtěl dát tohle,“ ukázal na

její kapsu. A když společně odcházeli od kostela, s Maxem a Samem po boku, vzala Parkera za ruku a pevně ji stiskla.

Kolem ní se nahrnuli lidé, chtěli ji vidět a dotknout se jí. Popřála jim veselé Vánoce, poděkovala a pak se s těžkým srdcem obrátila k Parkerovi. „Jak ti jen poděkuju?“

„O tom si ještě promluvíme. Zavolám ti z hotelu.“ Maličko se uklonil, stejně jako její poddaní, usmál se, došel ke svému pronajatému autu, ještě jednou se na ni ohlédl, nastoupil a odjel.

Připadal jí jako přelud. Když se Christiana usadila ve voze, sáhla do kapsy a nahmatala balíček. Parker to provedl výborně. Nikdo si ničeho nevšiml. Jako pokaždé se objevil, když ho nejvíc potřebovala, a zase zmizel. Nic nežádal a tolik jí dával.

Počkala, dokud nebude sama ve svém pokoji, a až pak dáreček rozbalila. Na omak měla pocit, že je zabalený v bavlně, a byl tak malý, že nedokázala odhadnout, co v něm je. Kéž by mu dala něco na oplátku.

Opatrně ho vybalila, nejdřív sundala papír, potom látku a zalapala po dechu překvapením. Byl to nádherný prsten s diamantem a Christiana okamžitě pochopila, co má znamenat. Copak ale tohle může přijmout? Otec už mezi nimi nestál, jenže ona se musela starat o svou zemi a její lid. Situace nebyla o nic jednodušší než před třemi měsíci, spíše naopak. Jediným rozdílem bylo, že je kněžna a může navrhovat zákony. Vlastně by mohla připravit zákon, který by jí umožňoval provdat se za neurozeného muže, a požádat rodinnou radu o schválení. Nejspíš by mu udělili nějaký titul, pokud by se rozhodli vyhovět její žádosti. Ale po tom, co všechno jí v uplynulém měsíci nabídli, už by žádala příliš. Dívala se na prstýnek ve své dlani a s pocitem, že je zase mladá dívka, si ho navlékla na prst. Dokonale ji padl, jako kdyby jí ho vyrobili na míru. Byl nádherný a znamenal pro ni víc než celá koruna.

Ještě si ho prohlížela, když zazvonil telefon.

„Jak jsi to dokázal?“ zeptala se udiveně.

„Kéž bych ti ho mohl navléknout,“ povzdechl si láskyplným hlasem.

„To bych si také přála.“ Ale i tak to provedl dokonale.

„Sedí ti?“

„Perfektně.“

Parker se zhluboka nadechl, tentokrát byl nervózní on sám, když pokládal další otázku: „Takže, Vaše královská Výsosti, co na to říkáte?“ Christiana věděla přesně, nač se ptá, ale netušila, co má odpovědět. Odpověď na tuto otázku nezáležela na ní.

„Podle mne jsi ten nejbáječnější muž, kterého znám, a z celého srdce tě miluju.“ Přiletěl za ní až z Bostonu na jedinou noc, jen aby jí popřál veselé Vánoce a dal jí prstýnek. A jestliže ho přijme, budou navždy svoji.

„A to znamená?“ dožadoval se jasné odpovědi. „Ano, nebo ne?“

„To by musela rozhodnout rodinná rada a parlament.

A s ohledem na otce myslím, že bych je o to neměla požádat dřív než za rok.“

„Já počkám, Cricky,“ ujistil ji klidně. Čekal od té chvíle, kdy odjel z Afriky. Připadalo mu to jako věčnost, ale uběhlo sotva pět měsíců.

„Možná by se dalo zasnoubení oznámit i za půl roku,“

pokračovala opatrně. „Ale svatbu bychom mohli mít nejdřív za rok.“

„Třeba o příštích Vánocích?“ navrhl s nadějí v hlase. „Co myslíš, že na to řekne rodinná rada?“

„Mohla bych je požádat, aby ti propůjčili titul hraběte nebo něco takového, abys byl vhodná partie. Upřímně řečeno, netuším, jak zareagují. A co tvoje práce?“ Najednou se zatvářila ustaraně.

Nemůže přece chtít, aby se kvůli ní všeho vzdal. To by nebylo fér.

„Do té doby výzkum dokončím.“ Měl to promyšlené. Byl si jistý.

„V Curychu je vynikající klinika pro výzkum nemoci AIDS.“

„Vážně nevím, co řeknou. Zeptám se. Ale jestli odpovědí ne…“

Do očí jí vhrkly slzy. Nemohla ho teď ztratit. Stejně tak ale nemohla opustit ty, jimž slíbila oddanost sotva před měsícem. „Kdy odjíždíš?“

zeptala se najednou. Umírala touhou ho vidět, ale nešlo to. Nemohla se za ním vyplížit. Musel přijít oficiálně do zámku. Vše muselo probíhat počestně. Musela se chovat bezúhonně a myslet víc na blaho ostatních než na svoje, bez ohledu na to, co ji to stojí.

„Letadlo odlétá v deset ráno. Z hotelu odjíždím už v sedm a do osmi se musím odbavit.“

„Vyřídím pár telefonátů. Miluju tě, Parkere. Dám ti vědět, než odjedeš. Jen si pamatuj, že tě miluju a vždycky budu.“

„Ten prstýnek patřil mojí babičce,“ oznámil, jako kdyby se tím něco změnilo. Dostal ho na Den díkůvzdání od otce. Cricky ale nestála o prsten, nýbrž o něho.

„Miluju ho, ale tebe miluju víc.“

Vytočila jedno číslo, ale volaný nebyl přítomen. Lehla si na postel a myslela na Parkera. Ten dělal totéž. Nezavolala, než odjížděl z hotelu. Dostal strach, když se odhlašoval.

Ministerský předseda se ozval v osm hodin ráno. Zapřísahala ho, aby vše udržel v tajnosti, a položila mu životně důležitou otázku.

Odpověděl, že v jiných zemích to lze a on nevidí důvod, proč by to nemohlo jít i u nich, jestliže cítí, že je to správná věc. Ostatně nyní měla právo přehlasovat rodinnou radu a dokonce i parlament. Toto právo měl i její otec, ale nevyužil ho v její prospěch.

„Ano, je to správné,“ ujistila ho a poprvé po dlouhých měsících se cítila šťastná. Nebylo to pěkné a předsedovi by to nepřiznala, ale ani korunovace pro ni tolik neznamenala.

„Museli bychom o tom ale pomlčet ještě tak pět šest měsíců.

Udělám pro vás, co budu moct,“ slíbil a působil spíš jako hodný strýček než ministerský předseda. Christiana mu popřála veselé Vánoce a zavěsila.

Podívala se na hodinky. Bylo čtvrt na devět. Parker nevolal, řekla mu, že se ozve sama. Vytočila číslo bezpečnostní služby a požádala, aby k ní poslali Maxe. Vzala kousek papíru a načmárala na něj pár slov. Max se objevil ve dveřích za pět minut.

„Jak rychle dojedete do Curychu na letiště?“ zeptala se, zatímco zasouvala list papíru do obálky, kterou mu pak podala.

„Za hodinu. Možná dřív. Spěchá to?“ Viděl jí na očích, jak je to důležité. Usmál se, protože pochopil, za kým má jet. Bylo snadné to uhodnout.

„Moc to spěchá. Letadlo do New Yorku odlétá v deset. Jde o Parkera.“

„Samozřejmě, Vaše královská Výsosti. Najdu ho.“

„Děkuju, Maxi,“ řekla a vzpomněla si na dny v Senafe, kdy jí on i Sam říkali Cricky. Ty časy byly navždy pryč jako spousta jiných

věcí v jejím životě. Doufala, že Max dojede včas. Jinak by Parkerovi zavolala do New Yorku. Ale přála si, aby odpověď znal, než odletí.

Zasloužil si to.

Max vyrazil z Vaduzu do Curychu. Vzal si jeden z vozů bezpečnostní služby a šlápl na plyn. Našel si číslo letu a vydal se ke správnému východu. Cestující ještě nenastupovali. Za pět minut ho uviděl, vypadal unaveně a zamyšleně se blížil k východu. Když zahlédl Maxe, vyděšeně sebou trhl. Max se na něj usmál, popřál mu hezké svátky a podal mu obálku, kterou dostal od Christiany. Byla malá, bílá, zdobená korunkou a monogramem. Viděl, jak se Parkerovi třesou ruce, když ji otvíral, a na tváři se mu pomalu rozlévá široký úsměv.

Christiana napsala: Ano. Miluju tě. Ch. Parker papír zase složil a zasunul ho do kapsy. Pak s úsměvem poplácal Maxe po rameni.

„Můžu s ní mluvit?“ zeptal se, právě když vyzvali cestující k nástupu do letadla. Smál se pod vousy. Požádal ji o ruku, ona přijala a ani se nepolíbili. Ale stejně byli zasnoubení. S princeznou je prostě všechno jinak. Ani jí nemohl nasadit prstýnek, přitom přiletěl až z Bostonu, aby jí ho dal, a viděl ji sotva pár minut na půlnoční.

Max zavolal do zámku a poprosil, aby ho spojili s Její Výsostí. Za dvě minutky se ozvala a on předal telefon Parkerovi.

„Dostal jsi mou zprávu?“ zeptala se úzkostlivě, ale šťastně.

„Ano.“ Celý zářil. „Co se stalo?“

„Zavolala jsem ministerskému předsedovi a ten tvrdí, že nevidí důvod, proč by to nešlo. Když to tak mohou dělat v jiných zemích, proč ne u nás? Začínáme být velmi moderní. A po pravdě řečeno, můžu je stejně přehlasovat. Ale ministerský předseda nám slíbil plnou podporu.“ Tím se vše zjednodušilo. Kromě toho ona nemusela dodržet slib, který dal otec její matce. Podívala se na prstýnek a usmála se.

„Takže to znamená, že jsme zasnoubení?“ ujišťoval se Parker tlumeným hlasem a ještě se obrátil k Maxovi zády.

„Ano.“ Také celá zářila. „Konečně,“ dodala vítězoslavným tónem. Stálo je to hodně úsilí, oba. Zasáhl i osud. „Požádal, abychom to udrželi tak pět šest měsíců v tajnosti, a já jsem souhlasila. Nechci zneuctít otcovu a bratrovu památku.“

„Mně to nevadí.“ Ještě v životě nebyl tak šťastný.

Ozvala se poslední výzva pro cestující jeho letu, Max mu poklepal na rameno a Parker přikývl.

„Musím běžet. Jinak zmeškám let. Zavolám ti z New Yorku.“

„Miluju tě… děkuju za prstýnek… že jsi přijel… děkuju, že vůbec jsi,“ vychrlila ze sebe.

„Děkuji, Vaše královská Výsosti,“ odpověděl, zaklapl mobil a vrátil ho Maxovi.

„Šťastnou cestu,“ popřál mu Max a potřásl mu rukou. „Uvidíme vás brzy, sire?“ zeptal se s úsměvem.

„Neříkej mi sire a vsaď se, že ano… v červnu a potom taky…

Veselé Vánoce!“ Zamával a rozběhl se k letadlu. Nastupoval poslední, za ním se dveře okamžitě zavřely.

Našel své místo a posadil se, omámené se usmíval a myslel na ni.

Včera v katedrále vypadala tak nádherně. Letadlo se odlepilo od země. Když zanedlouho přelétali nad Vaduzem, pilot upozornil cestující na zámek a řekl, že tam žije opravdická princezna. Parker se usmál pro sebe. Sotva tomu mohl uvěřit. Pořád mu to připadalo jako pohádka. V Africe se zamiloval do copaté dívky, ze které se vyklubala princezna ze zámku, a ta princezna teď bude navždy jeho.

Pohádka má šťastný pohádkový konec. A žili šťastně až do smrti, napadlo ho v duchu a zazubil se. A princezna v zámku se také usmívala.