DANIELLE STEEL KŘÍDLA

Leteckému esu mého srdce, pilotu mých snů. radosti mého života, tichému místu, kam směřuji noční temnotou jasnému rannímu slunci mé duše za svítání. jasné hvězdě zářící na mé obloze, mé lásce, mému srdci, tomu, kdo pro mě znamená všechno, mému milovanému

Pepkovi Námořníkovi, z celého srdce a s láskou, navždy

Olive.

Kapitola 1.

Cesta vedoucí k letišti Pata O’Malleyho byla vlastně jen dlouhá, prašná pěšina, stáčející se nejprve doleva a pak doprava, líně se plazící mezi kukuřičnými poli. Letiště bylo původně jen pláckem prašné půdy poblíž Good Hope v okrese McDonough, tři sta kilometrů jihozápadně od Chicaga. Když ale Pat O’Malley na podzim 1918 poprvé uviděl těchto čtyřicet hektarů pusté země, měl pocit, že v životě nespatřil nic hezčího. Rozumný farmář by se o tyto pozemky nikdy nemohl zajímat, a skutečně se nenašel žádný jiný kupec. Pozemek byl proto velmi levný, ale

Pat O’Malley za něj stejně vydal většinu svých úspor. Zbytek padl na koupi opotřebovaného letadélka značky Curtiss Jenny, pocházejícího z válečných přebytků. Bylo to letadlo se dvěma sedadly a dvojím řízením, které Pat používal v tom případě, když se vzácně naskytl zájemce, který si mohl dovolit zaplatit jednu nebo dvě lekce pilotování. Občas jím také dopravil nějakého cestujícího do Chicaga nebo převážel menší náklady na různá odlehlá místa.

Koupě letadla ho přivedla skoro na mizinu, ale Oona, jeho hezká drobná žena, se kterou žil už deset let, stála při něm a nepokládala ho za blázna. Věděla, jak nesmírně vždycky toužil létat, už od chvíle, kdy poprvé uviděl letadlo na výstavě na jednom malém letišti v New Jersey. Dřel pak ve dvou zaměstnáních, jen aby si mohl zaplatit lekce létání. V roce 1915 se s ním Oona musela plahočit až do San Franciska na Panamsko-pacifickou výstavu, kde se setkal s Lincolnem Beacheym. Beachey s Patem dokonce ve svém letadle vzlétl do vzduchu a pro Pata to pak byla tím větší rána, když se tento slavný letec o dva měsíce později zabil. K tragédii došlo těsně poté, co udělal se svým experimentálním letadlem tři závratné přemety.

Pat se na výstavě také seznámil se slavným průkopníkem aviatiky Artem Smithem a se spoustou dalších příznivců létání, nadšených stejně jako on sám. Byl to spolek odvážlivců, kteří se bez váhání pouštěli do krkolomných kousků, a pro většinu z nich znamenalo létání víc než celý svět. Vypadalo to, jako by doopravdy žili jen ve chvílích, kdy jsou ve vzduchu. Létání bylo jejich život, mluvili jen o něm, od rána do večera mysleli jen na ně, a i v noci se jim o něm zdálo. Znali všechny podrobnosti fungování každého letounu, jaký byl kdy sestrojen, a věděli, jak ho nejlépe ovládat. Vyprávěli si o létání různé historky a vyměňovali si rady, včetně těch nejmenších detailů a nejpodrobnějších informací o nových i starých letadlech nebo jejich konstruktérech.

Protože je létání zajímalo nade všechno, jen málokdo z nich vydržel v zaměstnání, které by nemělo s letadly nic společného.

A Pat patřil vždycky k těm nejnadšenějším z nich. Býval středem pozornosti, když popisoval ostatním nějaký neuvěřitelný kousek, který se komusi zdařil, nebo pozoruhodné letadlo, které v něčem překonalo technickou úroveň předchozího typu. Vždycky přísahal, že jednoho dne bude mít své vlastní letadlo, a možná dokonce i několik. Přátelé se mu smáli a příbuzní o něm říkali, že je ztřeštěný. Jen jeho sladká, milující Oona v něj věřila. Následovala ho všude a souhlasila

bezvýhradně se vším, co říkal, s naprostou oddaností a obdivem. A když se jim postupně narodily tři dcery, Pat se vždycky snažil nedat najevo, jaké je pro něj zklamání, že nemá syna. Nikdy ji nechtěl ničím ranit.

Ale přestože tak miloval svoji ženu, Pat O’Malley s dcerami neztrácel čas. Vynikal mužnými

vlastnostmi, svoji práci vykonával vždycky přesně a mnoho toho dovedl. Peníze, které vydal za lekce létání, se mu rychle vrátily. Patřil k pilotům, obdařeným přirozeným talentem, kteří hned instinktivně vycítí, jak létat téměř s jakýmkoli strojem. Nikoho nepřekvapilo, když se jako jeden z prvních Američanů dobrovolně přihlásil do první světové války, dokonce dřív, než do ní Spojené státy vstoupily. Bojoval s Lafayettovou eskadrou, a když vznikla 24. letecká eskadra, přešel do ní a létal pod velitelem Eddie Rickenbackerem.

Válečná léta pro něj byla vzrušujícím obdobím. V roce 1916, kdy se dobrovolně přihlásil do armády, mu už bylo třicet, byl tedy starší než většina ostatních mužů. Rickenbacker byl také starší než ostatní a s Patem ho nespojoval jen věk, ale i láska k létání. A také to, že oba vždycky přesně věděli, co dělají. Pat byl houževnatý, inteligentní a rozhodný. Často značně riskoval a ostatní muži o něm říkali, že má z celé eskadry nejpevnější nervy. Létali s ním moc rádi a sám Rickenbacker se vyjádřil, že Pat je jedním z nejlepších pilotů světa. Radil mu, aby se držel létání i po válce, protože letectví je obor, v němž je právě třeba posouvat hranice lidských možností, čeká zde spousta nových úkolů a dají se tu objevovat celé nové světy.

Pat ale věděl, že pro něj už dobrodružné létání skončilo. Bez ohledu na to, jak dobrým pilotem byl, měl už svá slavná léta za sebou. Teď se musel starat o Oonu a děvčata. Bylo mu třicet dva let, a když válka v roce 1918 skončila, nadešel čas přemýšlet o budoucnosti. V té době mu zemřel otec a zanechal mu malé dědictví. Také Ooně se podařilo uložit trochu peněz stranou. Všechny tyto peníze si Pat vzal s sebou na průzkumnou výpravu do zemědělské oblasti západně od Chicaga. Jeden z mužů, s nimiž dříve létal, mu pověděl o pozemcích, které se tu obzvlášť levně prodávají, protože se nehodí pro farmaření. Tím to všechno začalo.

A tak Pat výhodně zakoupil těch čtyřicet hektarů neúrodné země a ručně nadepsal tabulku, která tu stála ještě po osmnácti letech. Nápis hlásal prostě „O’Malleyho letiště“ a během následujících osmnácti let písmena „l“ a koncové „ho“ už značně vybledla.

V roce 1918 kromě pozemku pro letiště Pat ještě za poslední peníze, které mu zůstaly, koupil letoun Curtiss Jenny, a o Vánocích sem přivedl Oonu a děvčata. Na vzdáleném konci pozemku, na břehu potoka, stála malá chata, stíněná starými stromy. Tady bydleli, zatímco Pat létal s každým, kdo mu zaplatil, často také ve staré Jenny přepravoval poštu. Bylo to spolehlivé letadélko a on usilovně šetřil peníze. Proto si na jaře už mohl koupit další letoun, de Havilland D.H.4.A„ který používal k dopravování pošty a nákladů.

Smlouvy se státními úřady na přepravu pošty mu sice přinášely zisk, ale odváděly ho hodně mimo domov. Někdy musela

Oona sama zajišťovat provoz na letišti a současně se starat o děti. Naučila se, jak tankovat palivo do letadel a vyřizovat telefonáty, týkající se jejich smluv nebo přepravy. A stále častěji právě Oona naváděla pomocí praporků nějaké letadlo na úzkou runway, zatímco Pat byl mimo domov na letu s poštou, cestujícími nebo nákladem.

Cizí piloti byli obvykle udiveni, když uviděli, že na ně praporky mává hezká mladá rudovláska, zvlášť během prvního jara, kdy už na ní bylo silně vidět těhotenství. Tentokrát měla zvlášť velké bříško a nejdřív si myslela, že se jí možná narodí dvojčata, ale Pat věděl s jistotou, že je to jinak. Splní se mu jeho životní sen, narodí se mu syn, který s ním bude létat a pomáhat mu s provozem letiště. Je to určitě chlapec, na kterého čeká celých deset let.

Pak v malé chatě, ke které začali pomalu přistavovat další části, osobně asistoval u porodu. To už měli vlastní ložnici a tři děvčata se dělila o druhou. Měli tu teplou a útulnou kuchyň a prostorný salon. Na domě, ve kterém bydleli, nebylo nic přepychového a přivezli si sem jen málo věcí. Všechny své síly i prostředky vkládali do letiště.

Tady se jedné teplé jarní noci narodilo jejich čtvrté dítě. Porod byl snadný, netrval déle než hodinu. Předtím se Pat s Oonou dlouho zvolna procházeli kolem kukuřičného pole, patřícího sousedům. Mluvili přitom o zakoupení dalšího letadla a Oona

Patovi vykládala, jak se děvčata těší na příchod miminka. Bylo jim teď pět, Šest a osm let a

představovaly si spíš novou panenku na hraní, než skutečného bratříčka nebo sestřičku. Oona měla trochu podobný pocit jako ony. Naposledy chovala děťátko před pěti lety a na tohle se moc těšila. Krátce před půlnocí se miminko skutečně narodilo a hned se hlasitě rozkřičelo. Když na ně Oona poprvé pohlédla, vykřikla zklamáním a pak se rozvzlykala, protože věděla, jak moc musí být Pat zase zklamaný. Nebyl to dlouho očekávaný syn, ale další holčička! Byla velká, silná a krásná, vážila čtyři a půl kilogramu a měla velké modré oči, smetanovou pleť a jasně měděné vlasy. Ale i kdyby byla sebehezčí, Oona si příliš dobře uvědomovala, jak silně Pat toužil po synovi a jak zničený musí být, že má zas jen další dceru.

„To nevadí, moje maličká,“ řekl, když viděl, jak se od něj

Oona odvrací, a zavinul do plenek svou novorozenou dcerušku.

Byla moc hezká, možná nejhezčí ze všech jeho holčiček, ale nebyl to hoch, na kterého se tolik těšil. Pohladil svou ženu po tváři, a pak ji uchopil za bradu a přiměl ji, aby se na něj podívala. „Nic se neděje, Oono. Je to zdravá, krásná holčička. Jednoho dne ti přinese spoustu radosti.“

„Ale co tobě?“ zeptala se nešťastně. „Nemůžeš řídit letiště věčně jen sám.“ Zasmál se jejím starostem, ale viděl, že jí po tvářích stékají slzy. Byla to dobrá žena a on ji miloval, přestože jim osud nedopřál syny, ale tak tomu asi mělo být. Přesto mu v srdci, na místě dávného snu o synovi, zůstalo malé bolavé místečko.

A na to, že by ještě měli další děti, si netroufal pomyslet. Už tyhle čtyři bude těžké živit. Na provozování letiště Pat nijak zvlášť nezbohatl.

„Prostě mi budeš muset dál pomáhat s tankováním do letadel, Oonie. Tak to zkrátka osud chce,“ škádlil ji. Políbil ji a vrátil se do salonu, aby si dal panáka whisky. Zasloužil si ho.

Když jeho žena a miminko usnuly, přešel k oknu, vyhlížel ven na měsíc a přemítal o podivném rozmaru osudu, který mu daroval čtyři dcery, ale žádného syna. Připadalo mu to sice nespravedlivé, ale nebyl typ muže, který by příliš plýtval časem na starosti o to, co nemůže být. Provozoval letiště a musel živit rodinu. A během příštích šesti týdnů měl tolik práce, že mu sotva zbýval čas, aby se na svoji rodinu podíval, natož aby se poddával smutku kvůli tomu, že z očekávaného syna se vyklubala krásná a zdravá dceruška.

Když si holčičku pořádně prohlédl podruhé, zdála se mu už dvakrát větší a Oona už znovu získala svoji dívčí postavu. Obdivoval pružnost ženského těla. Ještě před šesti týdny měla ohromné břicho, pohybovala se těžce a byla zranitelná a zároveň plná příslibů. Teď zase vypadala mladě a půvabně a z dítěte se stalo pěkně rozpustilé čertovo kvítko s rudými vlásky. Kdyby matka a sestry holčičce okamžitě nesplnily všechna její přání, doslechl by se o tom celý stát Illinois a většina Iowy. „Řekl bych, že křičí ze všech našich dětí nejhlasitěji, nemyslíš, drahoušku?“ poznamenal Pat jednoho večera, vyčerpaný po dlouhém letu do Indiány. „Má pořádné plíce.“ Usmál se na svoji ženu a nalil si panáka irské whisky.

„Dnes bylo horko a ona z toho má vyrážku.“ Oona vždycky měla po ruce nějaké vysvětlení, když její děti zlobily. Pat musel obdivovat její nekonečnou trpělivost. Stejně trpělivá však byla

Oona i vůči němu. Patřila k těm tichým a klidným lidem, kteří mluví málo a přitom vidí mnoho, a málokdy o komkoli řekla něco nepříjemného. Za téměř jedenáct let jejich manželství se mezi nimi jen vzácně vyskytly nějaké neshody. Pat se s ní oženil, když jí bylo sedmnáct, a od té doby mu byla ideální životní družkou a oporou. Bez váhání se smiřovala se všemi jeho zájmy a neobvyklými plány, hlavně s jeho nesmírnou vášní pro létání.

O několik dnů později, po jedné z dusných, horkých červnových nocí, kdy miminko zase zlobilo skoro celou noc, musel Pat vstát už za svítání a letět do Chicaga. Když se odpoledne vrátil domů, zjistil, že za dvě hodiny musí znovu vyrazit, tentokrát na neplánovanou cestu s poštou. Bylo to těžké období, ale on si nemohl dovolit odmítnout žádnou práci. Toho dne si přál víc než kdy jindy, aby měl na letišti nějakou pomocnou ruku. Existovalo však jen málo mužů, kterým by byl ochoten svěřit svá drahocenná letadla, a s žádným z nich se v poslední době nesetkal. A rozhodně by nikdy nedůvěřoval někomu z uchazečů o práci, kteří se tu občas objevili od chvíle, kdy uvedl do provozu

své letiště.

Náhle se Patovi, zabranému do prohlížení papírů na pracovním stole, ozvalo za zády zavrčení: „Můžu si u vás najmout letadlo, pane?“ Už už se chystal jako vždycky vysvětlovat, že tady si lze najmout pilota i s letadlem, ale nikoli letadlo samotné. Pak vzhlédl a užasle se usmál.

„Ty jeden parchante!“ Potěšeně se zubil na mladíka se svěžím obličejem, který se také přátelsky usmíval. Do modrých očí mu padala čupřina tmavých vlasů. Tenhle obličej Pat dobře znal a jeho nositele měl od časů, které s ním strávil v bouřlivých časech u 94. letecké eskadry, velmi rád. „Copak je, ty kluku? Nemáš na holiče?“ Nick Galvin měl husté, lesklé černé vlasy a představoval nápadně pohledný exemplář modrookého a černovlasého Ira. Když spolu za války létali, byl pro Pata skoro jako jeho vlastní syn. Přihlásil se do armády v necelých sedmnácti letech, ale když ani ne za rok nato válka skončila, byl už jedním z nejlepších pilotů eskadry. I Pat ho pokládal za výjimečně zdatného letce. Němci ho dvakrát zasáhli, ale Nickovi se pokaždé podařilo se vrátit, třeba i s porouchaným motorem, a přistát se zastavenou vrtulí, takže -, i když „s odřenýma ušima“ -, zachránil sebe i letadlo. Muži z eskadry mu začali přezdívat „Stick“ podle knyplu, kterým se ovládá letadlo, ale Pat mu většinou říkal „synku“. Náhle ho napadlo, že teď, když i jeho poslední dítě je zase holčička, by se pro něj Nick třeba mohl stát tím synem, po kterém vždycky tak silně toužil. „Co tady děláš?“ zeptal se ho, opřel se pohodlně ve své židli a usmál se na chlapce, který ještě před nedávném unikal o vlásek smrti skoro stejně často jako on sám.

„Přišel jsem se podívat na starého kamaráda. Chtěl jsem vidět, jestli jsi ztloustl a zlenivěl. Tamhleten de Havillandje tvůj?“

„Ano. Nedávno jsem ho koupil místo bot pro děti.“

„To musela být tvoje žena nadšená,“ usmál se Nick a Pat si vzpomněl, jak se na něj dívky ve Francii doslova lepily. Nick

Galvin byl opravdu hezký chlapec a s ženami to moc dobře uměl. Za války si v Evropě pěkně užil. Děvčatům namlouval, že je mu pětadvacet nebo šestadvacet, a dívky mu to podle všeho vždycky věřily.

Oona se s ním setkala jednou, v New Yorku po válce, a také ona jej pokládala za okouzlujícího. Začervenala se tenkrát a řekla, že je podle jejího názoru výjimečně hezký. Svým zevnějškem rozhodně zastiňoval Pata, ale ten v sobě zase měl něco velmi solidního a mužného, co bohatě vynahrazovalo, že zrovna nevypadá jako hollywoodská filmová hvězda. Pat ovšem také nebyl ošklivý člověk -, měl světle kaštanové vlasy, laskavé hnědé oči a typický irský úsměv, kterým si získal Oonino srdce. Nick byl ale ten typ hezouna, před kterým všechna dívčí srdce okamžitě roztají. „Jestlipak už Oona zmoudřela a utekla ti? Jakmile jsi ji přivedl na tohle místo, měla podle mého názoru co nejdřív vzít nohy na ramena,“ škádlil ho Nick. Posadil se na židli naproti Patovi a zapálil si cigaretu. Jeho starý kamarád se usmál a v odpověď zavrtěl hlavou.

„Abych se ti upřímně přiznal, trochu jsem se toho taky bál.

Ale ona to neudělala, a neptej se mě proč. Když jsem ji sem přivedl, bydleli jsme v chatrči, ve které by můj děda neubytoval ani krávy, a kdyby si přála přečíst noviny, neměl bych na ně, ale naštěstí to po mně nechtěla. Díky Bohu, je to opravdu zatraceně skvělá ženská.“ Za války to o ní vždycky takhle říkával, a když ji potom Nick trochu poznal, musel s ním souhlasit. On sám neměl vůbec žádné příbuzné. Od konce války se jen tak potuloval a tu a tam se nechával příležitostně zaměstnat na různých malých letištích. Ve svých osmnácti letech neměl žádný domov ani zaměstnání, nikam nepatřil. Patovi vždycky bylo Nicka tak trochu líto, když ostatní vojáci vzpomínali na své rodiny. Nick neměl žádné sourozence a rodiče mu zemřeli, když mu bylo čtrnáct.

Než se přihlásil do armády, žil ve státním ústavu pro sirotky. Válka pro něj všechno změnila a život, jaký vedl v armádě, se mu moc líbil. Teď ale nevěděl, kam se vrtnout.

„A jakpak se daří dětem?“ Nick se k dětem vždycky choval velmi mile. Měl je moc rád a v sirotčinci patřil k těm, kdo se dobrovolně starali o mladší děti -, četl jim pohádky na dobrou noc, vyprávěl strašidelné historky, a když se uprostřed noci vzbudily a plakaly pro maminku, konejšil je a uspával.

„Mají se dobře.“ Pat okamžik váhal a pak dodal: „Před měsícem se nám narodilo další. Zase holčička, tentokrát opravdu velká. Proto jsem si myslel, že to třeba bude kluk, ale nebyl.“ Snažil se, aby to neznělo zklamaně, ale Nick dobře vycítil, jak

Patovi je.

„Vypadá to, že budeš nakonec muset naučit lítat ty svoje holky, co, kamaráde?“ škádlil ho, ale Pat obrátil oči k nebi, aby tím vyjádřil svůj odpor k tak kacířské myšlence. Nikdy neměl vysoké mínění ani o těch nejlepších letkyních.

„To snad ne, synku. A co ty? S čím ty lítáš teď?“

„Se starými kraksnami. Se šrotem z války. Se vším, k čemu se dostanu. Všude je plno válečných přebytků a spousta chlápků se nabízí jako jejich piloti. Tak jsem se taky potuloval různě po letištích. Máš tady někoho, kdo by ti pomáhal?“ zeptal se s nadějí v hlase, a doufal, že Pat nikoho nemá. Pat zavrtěl hlavou, prohlížel si zkoumavě Nicka a v duchu přemýšlel, jestli je to čirá náhoda, znamení osudu, nebo jestli Nick zase půjde dál. Byl pořád ještě velmi mladý. Za války byl zatraceně dobrý a uměl si se vším poradit. Měl rád riziko a vypjaté situace, kdy musel napnout všechny síly. Z letadel měl ve zvyku vymáčknout co se dalo, a stejně tvrdý byl i sám k sobě. Nick

Galvin neměl žádnou rodinu, neměl koho ztratit ani pro koho žít.

Ale Pat měl v těch dvou letadlech celý svůj majetek, nemohl si dovolit o některé z nich přijít, bez ohledu na to, jak moc mu byl tenhle kluk sympatický nebo jak velmi si přál mu pomoci.

„Pořád rád riskuješ jako kdysi?“ Pat měl jednou chuť ho přizabít, když ho pozoroval, jak se snesl příliš nízko nad zem, protože prolétl pod černým bouřkovým mrakem. Měl chuť pořádně s ním zatřást, aby se probral a pochopil, co dělá, ale tak zatraceně se mu ulevilo, že to Nick ve zdraví přežil, že ho jenom pořádně seřval. Tolik riskovat bylo až nelidské. Ale právě proto byl Nick tak výjimečný letec. Ano. Ve válce. Ale jsou v době míru takové bravurní kousky k něčemu? A kdo si může dovolit je riskovat?

Letadla jsou příliš drahá na to, aby si s nimi někdo hrál.

„Riskuju, jen když musím, kamaráde.“ Nick měl Pata také moc rád. Obdivoval ho víc než kteréhokoli jiného muže, kterého kdy poznal, nebo se kterým létal.

„A co když nemusíš, Nicku? Ještě si tak rád hraješ?“

Oba muži si pevně pohlédli do očí. Nick věděl, na co se ho Pat ptá. Nechtěl mu lhát, stále rád vyvolával rozruch svými efektními kousky, pořád miloval nebezpečí a riziko, ale na druhé straně cítil k Patovi velkou úctu a nikdy by neudělal nic, co by ho mohlo poškodit. Na to už byl příliš rozumný a dospělý. Ostatně teď, když létal se stroji jiných lidí, už byl mnohem opatrnější než dřív. Pořád zbožňoval napětí, ale ne tolik, aby chtěl riskovat Patovu budoucnost. Nick se sem vydal až z New Yorku a utratil do posledního dolaru všechno, co měl, aby zjistil, jestli je nějaká šance, že by u Pata mohl pracovat.

„Dokážu sekat dobrotu, když je to potřeba,“ ujistil ho tiše, pohled svých modrých očí stále neuhýbavě upřený do laskavých hnědých očí Patových. Nick měl v sobě stále ještě něco chlapeckého a nesmírně milého, ale zároveň to už byl dospělý muž.

A před časem si byli skoro bližší než vlastní bratři. Věděli, že žádný z nich na to nikdy v životě nezapomene.

„Jestli nebudeš sekat dobrotu, rovnou tě vyhodím z Jenny z výšky tří kilometrů. To přece víš, ne?“ řekl mu Pat přísně. „Nehodlám dopustit, aby mi někdo zničil to, co se tady pokouším vybudovat.“ Pak si povzdychl. „Ale abych byl upřímný, pro jednoho člověka je tu fakt skoro až moc práce. A v budoucnu to bude pro jednoho určitě příliš, a možná i pro dva, jestli ty smlouvy na přepravu pošty budou chodit stále houšť, jak to bylo dosud.

Momentálně to vypadá tak, že se snad nikdy nezastavím a budu jen v jednom kuse lítat, a ani tak to nestihnu. Už teď to pořádně nezvládám. Opravdu bych někoho potřeboval, aby za mě některé lety převzal, ale ty cesty jsou obtížné a dlouhé. Někdy je hodně špatné počasí, zvlášť v zimě. A nikdo tě neomluví, když uděláš chybu nebo se zdržíš. Nikoho nezajímá, jak těžké to je. Pošta prostě musí

dorazit na místo určení. A k tomu jsou tu náklady, přeprava osob, různé krátké lety, a taky lidi, co hledají zábavu a vzrušení, chtějí se podívat, jak vypadá svět při pohledu z letadla, no a sem tam někdo chce lekci v létáni.“

„Zdá se, že máš opravdu plné ruce práce,“ usmál se široce

Nick. To, co právě slyšel, se mu velmi líbilo. Přesně proto sem přijel. Pro tohle a také proto, že na Pata stále vzpomínal jako na vynikajícího pilota. Nick to zaměstnání naléhavě potřeboval a Pat byl šťastný, že ho tady má.

„Tady to ale není žádné hraní. Snažím se tu vybudovat solidní podnik a chci, aby se O’Malleyho letiště jednou ocitlo i na mapě,“ vysvětloval Nickovi. „A to se mi nepodaří, jestli mi zlikviduješ moje letadla. Nicku, nebo třeba jen jedno. Všechno, co mám, je v těch dvou strojích, co tamhle stojí, a v tomhle plácku s tou cedulí, kterou jsi viděl, když jsi sem jel.“ Nick přikývl. Naprosto chápal všechno, co mu Pat říkal, a měl ho za to ještě raději než kdykoli předtím. Muži, kteří zasvětili svůj život létání, mají mezi sebou silnější vazbu než kdokoli jiný. Je to něco, co chápou jen oni sami, vazba profesionální cti, které se nic jiného nevyrovná.

„Chceš, abych si vzal některé dlouhé lety? Mohl bys tady pak trávit víc času s Oonou a dětmi. Možná bych si mohl vzít noční lety. S těmi bych mohl začít a viděl bys, jak mi to jde,“ nabízel mu Nick trochu nervózně. Velmi si to zaměstnání přál získat a pořád ještě se bál, že si to Pat rozmyslí. Pat O’Malley už ale byl rozhodnutý. Jen se chtěl ujistit, že Nick rozumí pravidlům této hry. Udělal by pro něj cokoli. Byl ochoten mu dát domov, zaměstnání, a třeba ho i adoptovat, kdyby to bylo potřeba.

„Mohl bys začít nočními lety. I když.,“ podíval se na svého mladého přítele smutně. Byl o čtrnáct let starší než on, ale válka už dávno předtím všechny rozdíly mezi nimi smazala. „Některé noci jsou v letadle daleko klidnější než tady na zemi.

Jestli to naše mimino nezačne v noci spát, a hezky rychle, začnu ji uspávat pomocí whisky. Oona říká, že je to tím horkem, ale já bych přísahal, že je to spíš těmi zrzavými vlasy a povahou, která k nim patří. Oona je jediná zrzka, kterou znám, co má klidnou a jemnou povahu. Ale ta malá je opravdový rošťák.“ Přes všechny stížnosti se však zdálo, že Pat je do holčičky úplně zamilovaný. Už se z větší části přenesl přes své zklamání, že nemá chlapce. Zvlášť teď, když tu měl Nicka. To, že se tu objevil, bylo jako dar z nebes.

„Jak se jmenuje?“ zeptal se Nick pobaveně. Tuhle rodinu a všechno, co k ní patřilo, si upřímně oblíbil.

„Cassandra Maureen. Říkáme jí Cassie.“ Pak se podíval na hodinky. „Vezmu tě domů a můžeš se navečeřet s Oonou a děvčaty. V půl šesté musím zase letět.“ Zatvářil se omluvně. „A budeš si muset najít v městečku nějaké ubytování. Stará paní Wilsonová má prý nějaké místnosti k pronajmutí, ale já tady pro tebe místo nemám, kromě lehátka v hangáru u Jenny.“

„To mi bude zatím stačit. Sakra, vždyť je přece dost teplo. Je mi úplně jedno, jestli spím třeba na runwayi.“

„Je tam taky stará sprcha, umývadlo a záchod, ale všechno je to trochu primitivní,“ vysvětloval Pat váhavě. Nick se usmál a pokrčil rameny.

„To odpovídá mé kapse, než od tebe dostanu nějaký plat.“

„Můžeš spát u nás na gauči, jestli to Ooně nebude vadit.

Stejně má pro tebe slabost, vždycky říká, jaký jsi hezký chlap a jak s tebou musí být holky šťastné. Určitě jí nebude vadit, že tě bude mít na gauči, než budeš mít na nájem pokoje u paní

Wilsonové.“

Tam se ale Nick nikdy nepřestěhoval. Hned se zabydlel v hangáru a za měsíc si postavil vlastní chatičku. Byla to jen taková lepší kůlna, ale jemu stačila. Byla úhledná a čistá a Nick stejně trávil všechen čas, který měl, ve vzduchu, létal pro Pata a pomáhal mu s jeho podnikem.

Příští rok na jaře už si mohli koupit další letadlo, tentokrát značky Handley Page. Mělo větší dolet než de Havilland i Jenny a uneslo víc cestujících i nákladu. Nick většinou létal s ním, zatímco Pat se

držel blíž domova, vykonával krátké lety a zajišťoval provoz letiště. Tak to oběma dokonale vyhovovalo. Zdálo se, že se jim daří ve všem, do čeho se pustí. Patův podnik vzkvétal.

Jeho letiště bylo teď známé po celém Středozápadě. Pověst o dvou vynikajících pilotech, kteří pracují na letišti u Good

Hope, se rychle šířila. A tak převáželi náklady, cestující, dávali lekce pilotování, dopravovali poštu, a zanedlouho začali dosahovat velmi slušného zisku.

A tehdy Pata potkalo největší štěstí. Třináct měsíců po narození Cassie přišel na svět Christopher Patrick O’Malley, drobné, scvrklé a ukřičené miminko. Jeho rodiče však nikdy neviděli nic krásnějšího a čtyři sestřičky si prohlížely tu pro ně docela novou část anatomie s nejvyšším údivem. Ani kdyby sem přišel sám

Spasitel, nevyvolal by větší rozruch, než způsobil na O’Malleyho letišti příchod Christophera Patricka.

Vyvěsili velký modrý prapor a všichni piloti, kteří sem zavítali během prvního měsíce po Chrisově narození, dostali od zářícího otce doutník. To čekání stálo za to. Po téměř dvanácti letech manželství se Patovi konečně splnil jeho sen o synovi, který bude létat v jeho letadlech a jednou po něm převezme letiště.

„Řekl bych, že se mohu sbalit a táhnout odsud,“ prohlásil

Nick s předstíraným smutkem den po Chrisově narození. Právě převzal objednávku na neděli, kdy měl přepravit velký náklad na západní pobřeží USA. Byl to největší úkol, jaký jim kdo zatím svěřil, a znamenal pro jejich podnikání ohromný zisk.

„Jak to myslíš, táhnout?“ zeptal se ho Pat, který právě prožíval strašnou kocovinu po oslavě narození syna. Podíval se na něj s panikou v očích. „O čem to sakra mluvíš?“

„No, řekl jsem si, že když teď máš Chrise, tak moje dny tady jsou sečteny,“ smál se na něj Nick. Ve skutečnosti byl velmi šťastný, že má Pat syna, a nadšený, že je chlapcovým kmotrem.

Ale nejvíc ze všech Patových dětí si stejně hned na první pohled získala jeho srdce malá Cassie. Byla přesně taková, jak ji Pat líčil -, pěkná uličnice, ztělesňující všechno, co se říká o ohnivém temperamentu rudovlásek. Nick ji zbožňoval. Choval se k ní, jako by to byla jeho malá sestřička. Nemohl by ji milovat víc, ani kdyby byla jeho vlastním dítětem.

„To jo, tvoje dny jsou sečteny,“ zavrčel tenkrát Pat, „ale tak asi na dalších padesát let. Tak pohni tou svou línou kostrou, Nicku

Galvine, a koukej zkontrolovat tu poštu, co ti tady zrovna shodili na runway.“

„Ano, prosím, pane veliteli. vaše ctihodnosti. vaše excelence.“

„No tak, nemaž mi med kolem huby, stejně ti na to neskočím!“ volal za ním Pat a nalil si šálek černé kávy. Nick vyběhl na runway, aby si promluvil s pilotem, který dovezl poštu, a hned zase hodlal letět dál.

Nick se osvědčil přesně tak, jak Pat od začátku doufal. Představoval pro něj pravé požehnání. A to v uplynulém roce nebyla práce na zdejším letišti nijak snadná. V zimě museli podstupovat velké riziko, když létali ve sněhových vánicích, a oba zažili opravdu kritické situace, vyžadující nouzové přistání a provizorní opravy. Pat si ale nemohl stěžovat, že by Nick způsobil sebemenší potíže jen z rozmaru nebo z touhy po vzrušení. Jeho letadla nikdy ničím nepoškodil. Nick totiž letadla miloval stejně silně jako Pat. Pravda byla, že když Pat získal Nicka, uvolnilo mu to teprve ruce, aby mohl začít skutečně budovat svůj podnik.

A přesně tak to dělali dál po příštích sedmnáct let. Ty roky kolem nich prolétly rychleji, než vzlétala letadla ze čtyř pečlivě udržovaných runwayí O’Malleyho letiště. Vybudovali tu tři runwaye do tvaru trojúhelníka a čtvrtou, která trojúhelník protínala v půli severojižním směrem. To znamenalo, že zde bylo možné přistávat téměř při jakémkoli větru a nikdy nemuseli letiště uzavírat kvůli problémům s letadly, která by jim blokovala runwaye.

Teď už měli deset letadel. Dvě z nich patřila Nickovi a zbytek byl Patův. Nick byl stále pouze jeho zaměstnancem, ale Pat se k němu vždycky choval velkoryse. Oba se za léta, kdy spolu pracovali a

budovali letiště, ještě víc sblížili. Pat několikrát žádal

Nicka, aby se stal jeho partnerem v podnikání, ale Nick pokaždé odpověděl, že by mu to působilo jen zbytečné bolení hlavy. Podnikání ho nelákalo, líbilo se mu pracovat jako zaměstnanec, přestože každý věděl, že s Patem o všem rozhodují společně, a kdyby někdo cokoli provedli jednomu z nich, druhý by si to s ním vyřídil. Pat O’Malley byl jedinečný muž a Nick ho miloval jako otce, bratra i přítele. Také jeho děti měl rád jako své vlastní.

Kromě Patový rodiny neměl Nick žádné opravdu blízké lidi a rodinné vztahy nebyly zrovna jeho silnou stránkou. Jednou, v roce 1922, když mu bylo jednadvacet let, se dokonce oženil.

Vydrželo to ale jen šest měsíců a pak mu jeho osmnáctiletá nevěsta utekla zpátky k rodičům do Nebrasky. Nick se s ní seznámil na jedné večerní cestě s poštou, v jediné restauraci v městečku, kterou vlastnili rodiče té dívky.

Nickově nevěstě se ve státě Illinois nelíbilo a ještě víc nesnášela létání a všechno, co s ním nějak souviselo. Pokaždé, když ji Nick vzal v letadle nahoru, se jí udělalo špatně, a nakonec plakala a stěžovala si pokaždé, když ji Nick opouštěl kvůli nějakému letu. Určitě to pro něj nebyla správná partnerka a Nickovi se po jejím návratu k rodičům ulevilo možná víc než jí samotné. Nikdy v životě nebyl nešťastnější než během svého krátkého manželství a přísahal si, že už nikdy nic podobného nedopustí. Od té doby měl mnoho žen, ale nikdy se o nich nešířil. Kolovaly dokonce pověsti, že má poměr s nějakou vdanou ženou v jiném městě, ale nikdo si nebyl jistý tím, co je na nich pravdy, a Nick se Patovi nikdy s ničím podobným nesvěřoval. Z hezkého chlapce vyrostl pohledný muž, který své vztahy k ženám udržoval důsledně v tajnosti. Mluvil jen o své práci nebo o rodině

O’Malleyových. Stále trávil většinu volného času s nimi a s jejich dětmi. Pokládaly ho za svého strýčka. I Oona už dávno vzdala všechny snahy dávat ho dohromady s různými svými přítelkyněmi. Kdysi se dokonce pokoušela seznámit ho se svou nejmladší sestrou, mladou, hezkou vdovou, když sem před lety přijela na návštěvu. Teď už ale bylo jasné, že Nick Galvin se ženit nehodlá. Zajímala ho letadla a sotva co dalšího, kromě rodiny O’Malleyových a občasných tajných poměrů se ženami. Žil osaměle, usilovně pracoval a hleděl si jen svých záležitostí.

„Zasloužil by si něco mnohem lepšího než takový život,“ stěžovala si často Oona Patovi.

„Proč si myslíš, že být ženatý je o tolik lepší?“ škádlil ji Pat.

Oona sice v duchu trvala na svém názoru, že by to pro Nicka dobré bylo, ale už na to s ním řeč nezaváděla. Vzdala to. Bylo mu teď pětatřicet let a byl při tomto způsobu života zřejmě šťastný -, a stejně měl příliš mnoho práce, než aby se mohl věnovat manželce a dětem. Většinou pobýval patnáct až šestnáct hodin denně na letišti. Jediná další osoba, která trávila na letišti právě tolik času jako Pat a Nick, byla Cassie.

V té době jí bylo sedmnáct a většinu života strávila na letišti. Dovedla natankovat benzin téměř do všech letadel, navádět letadla pomocí praporků a připravovat je k letu. Udržovala runwaye, uklízela hangáry, omývala letadla hadicí a trávila každý volný okamžik ve společnosti pilotů. Znala do podrobností motory i ostatní zařízení všech letadel. A dovedla neomylně vycítit, co je s nimi v nepořádku, a odhalit poruchu. Neexistoval žádný sebedrobnější detail, sebesložitější přístroj nebo příliš komplikované zařízení, do kterého by nepronikla. Pozorně sledovala a vtiskla si do paměti všechno, co souviselo s kterýmkoliv letadlem. Patrně by dovedla i se zavřenýma očima popsat skoro všechno, co mělo křídla. V mnoha směrech projevovala pozoruhodné schopnosti, ale Pat se s ní jen neustále hádal a snažil se ji přimět, aby šla raději domů, a tam pomáhala matce. Vždycky namítala, že tam už jsou přece její sestry a matka ji nepotřebuje. Pat se ale dál vytrvale snažil z letiště ji odhánět, protože podle jeho názoru se dívka měla zabývat výhradně domácností. Ale když se mu ji jeden den podařilo vystrnadit, vstala příští ráno se sluníčkem už v šest hodin, jen aby mohla strávit na letišti ještě hodinku nebo dvě, než odejde do školy. Nakonec nad tím Pat mávl rukou a přestal si jí všímat.

Z holčičky uličnice vyrostla vysoká, nápadně hezká modrooká rudovláska, která se ale zajímala jen a jen o letadla. Nick vycítil, že je to rozená letkyně, přestože ji nikdy neviděl pilotovat. Pat si to musel

uvědomovat také, ale byl naprosto neústupný a vytrvale odmítal Cassii učit létat. Nepřesvědčily ho ani slavné letkyně jako Amelie Earhartová, Jackie Cochranová, Nancy Lovcova, Louise Thadenová nebo existence čistě ženského leteckého závodu Women’s Air Derby. Nehodlal žádnou ze svých dcer nechat pilotovat, a to bylo jeho konečné slovo. S Nickem se o to občas hádali, ale i ten nakonec pochopil, že tato bitva je předem ztracená. V té době létalo přitom už mnoho žen a některé z nich podávaly pozoruhodné výkony, ale

Pat O’Malley byl skálopevně přesvědčen, že už to zašlo příliš daleko, a že stejně nikdy žádná žena nebude létat tak dobře jako muž. Hlavně žádná žena nebude nikdy řídit jeho letadla.

A už rozhodně ne Cassie O’Malleyová.

Nick se o tom s ním mnohokrát hádal, dokonce mu řekl, že podle jeho názoru jsou některé současné letkyně lepší než Lindbergh. Když to Pat slyšel, málem ho z toho ranila mrtvice, chvíli to dokonce vypadalo, že Nickovi jednu vrazí. Charles Lindbergh byl totiž Patovým největším idolem, snad kromě jeho bývalého velitele Rickenbackera. Pat měl dokonce i svoji fotografii s Lindym, když slavný pilot přistál jednou v roce 1927, během svého tříměsíčního turné po USA, na jeho letišti. Ještě teď, o devět let později, visel znatelně zašlý snímek stále na čestném místě nad

Patovým pracovním stolem.

Pat zásadně odmítal poslouchat řeči o tom, že by se nějaká žena mohla kdy vyrovnat Lindberghovi v leteckých schopnostech nebo v odvaze. Konečně Lindberghova manželka sice také létala, ale dělala mu jen navigátorku a radistku. Srovnávat Lindyho s kýmkoli byla svatokrádež. Nick se musel smát, když viděl, jak takové řeči Pata vyvádějí z míry. Moc rád ho škádlil, ale věděl, že ho nikdy nedokáže přesvědčit. Ženy se podle Pata pro létání prostě nehodily, bez ohledu na to, jak mnoho jich už létalo, co všechno dokázaly, jaké rekordy překonaly nebo jak moc jim slušely letecké kombinézy. Podle něj prostě ženy nemají vůbec pilotovat a basta.

„A ty,“ ukázal důrazně na Cassii, která právě natankovala benzin do letadla Ford Tri-Motor před letem na Roosevelt Field na

Long Islandu, a teď přišla z runwaye ve staré kombinéze, „ ty bys měla být doma v kuchyni a pomáhat mamince s večeří.“

Byla to známá písnička a Cassie jako vždycky prostě dělala, že neslyší. Přešla dlouhými kroky přes místnost. Byla téměř tak vysoká jako většina mužských zaměstnanců letiště, měla po ramena dlouhé ohnivé vlasy a velké, živé modré oči. Vyměnila si s Nickem pohled a on se na ni za zády jejího otce šibalsky usmál.

„Hned půjdu domů, tati. Jen tady chci ještě něco dodělat.“ Ve svých sedmnácti letech byla skutečná krasavice. Vůbec si to ale neuvědomovala, což její půvab ještě zvyšovalo. A kombinézy, které nosila, zdůrazňovaly její postavu způsobem, který jejího otce jen ještě víc rozčiloval. Svůj názor, že žena k letadlu nepatří, nehodlal v žádném případě měnit. Dohadování na toto téma mezi těmi dvěma slyšel každý pracovník letiště nejméně tisíckrát, dnes to nebylo nic nového. Byl horký červnový den a Cassii začínaly letní prázdniny. Většina jejích kamarádek si našla letní brigádu někde v obchodě, bufetu nebo skladišti. Ona si ale nepřála nic jiného než vypomáhat zadarmo na letišti. Tady byl její pravý život, sem patřila její duše a jinde byla ochotná pracovat jen tehdy, když už zoufale potřebovala trochu peněz. Ale žádné zaměstnání, kamarádka, kluk nebo zábava nedokázaly nikdy odvést její zájem od letiště. Prostě si nemohla pomoci.

„Proč nemůžeš dělat něco užitečného, místo abys tu překážela?“ křičel na ni otec přes kancelář. Nikdy jí nepoděkoval za žádnou práci, kterou tu vykonávala. Prostě si ji tady nepřál vidět. „Jen chci vyzvednout jeden záznam o přepravě nákladu, tati. Musím to tady poznamenat.“ Řekla to klidně a hledala příslušnou knihu a pak stranu, kterou potřebovala. Vyznala se dobře ve všech záznamech a pracovních postupech, které se na letišti používaly.

„Dej ruce pryč od mých záznamů! Vždyť tomu vůbec nerozumíš!“ Jako obvykle ho to rozzuřilo. V poslední době začínal být prchlivý, i když ve svých padesáti letech byl stále prvotřídním pilotem. Na své životní filozofii a zejména na názoru stran žen -, letkyň však neústupně trval, třebaže jich nikdo

včetně

Cassie příliš nedbal a nerespektoval je. Na letišti jinak platilo jeho slovo jako zákon, ale jeho boj proti ženám -, letkyním a hádky s Cassii nepřinášely žádné výsledky. Cassie věděla, že nemá smysl se s otcem hádat. Většinou se tvářila, že vůbec neslyší, co jí říká, a prostě jen klidně pokračovala ve své práci.

A pro Cassii neexistovala jiná opravdová práce než ta, kterou dělala na otcově letišti.

Když byla malá holčička, někdy večer vyklouzla z domu a šla se dívat na letadla, která tu stála a leskla se v měsíčním světle. Byla tak krásná, Cassie se na ně nemohla vynadívat.

Jednou ji tu Pat po hodinovém hledání našel, ale viděl u ní takový posvátný obdiv k letadlům i k sobě samotnému, že neměl to srdce ji potrestat, přestože je všechny svým náhlým zmizením hodně vyděsila. Řekl jí jen, aby to už nikdy nedělala, a dovedl ji zpátky k mamince.

I Oona si velmi dobře uvědomovala, jak moc Cassie miluje letadla, ale stejně jako Pat měla pocit, že se to pro dívku nehodí.

Co si lidé pomyslí? Jen se podívejte, jak vypadá, jak je cítit benzinem, když se vrátí domů a předtím tankovala, nakládala poštu nebo, co nejhoršího, spravovala motory! Cassie se ale vyznala v leteckých motorech lépe než většina mužů ve svých autech.

Zbožňovala letadla se vším všudy. Dokázala rozebrat motor a složit ho lépe a rychleji než většina mužů, půjčila si a přečetla víc knih o létání, než by si Nick nebo její rodiče někdy pomysleli. Letadla byla její největší láskou a vášní.

Zdálo se, že jedině Nick chápe její lásku k létání, ale ani jemu se nikdy nepodařilo přesvědčit Pata, že není nic špatného na tom, aby Cassie pracovala s letadly. Teď také jen pokrčil rameny a pokračoval v práci u svého stolu, zatímco Cassie se vrátila na runway. Už dávno zjistila, že když se bude držet v bezpečné vzdálenosti od Pata, může po letišti chodit a pomáhat tady po celé dlouhé hodiny.

„Nevím, co to s ní je. vždyť je to nepřirozené,“ stěžoval si

Pat. „Myslím, že to dělá jen proto, aby tím dráždila svého bratra.“ Nick ale věděl lépe než kdo jiný, že Chrisovi je to úplně jedno. O létání jevil asi takový zájem jako o to, aby se dostal na Měsíc nebo aby se dokázal proměnit v kukuřičný klas. Občas se na letiště zašel podívat, aby udělal radost tatínkovi, a teď v šestnácti letech se učil létat, jen aby Pata potěšil, ale pravdou bylo, že

Chris o letadlech nic nevěděl a vůbec ho nezajímala. Měl k nim asi stejný vztah, jako k velkému žlutému autobusu, který ho denně odvážel do školy. Pat si ale navzdory skutečnosti nepřestával namlouvat, že Chris jednou bude slavným pilotem.

Chrisovi přitom úplně chyběl Cassiin instinkt pro letadla, její vášnivá láska k těmto strojům a geniální opravářské schopnosti.

Doufal jen, že když se Cassie tolik zajímá o letadla, nemusel by otec tolik naléhat na něj, aby se létání věnoval, ale Pat se naopak tím víc snažil vzbudit v Chrisovi zájem. Chtěl z něj zkrátka udělat to, čím už odmalička byla Cassie, ale Chris mu nechtěl a ani nemohl vyhovět. Přál si být

architektem. Toužil stavět domy a ne létat, ale zatím si to otci netroufal říci. Cassie o tom ale věděla a líbily se jí Chrisovy kresby a modely, které dělal ve škole. Jednou postavil z krabiček a plechovek celé město, dokonce použil na jeho dokončení zátky od lahví a spoustu dalších drobností z matčiny kuchyně. Oona celé týdny marně chybějící věci hledala, a pak se to všechno objevilo v Chrisově obdivuhodném díle.

Otec však na ně reagoval pouze dotazem, proč nepostavil raději letiště. Chris řekl, že je to zajímavá myšlenka a že to zkusí. Ve skutečnosti ho letiště a létání ale absolutně nevzrušovalo. Byl inteligentní, pečlivý a přemýšlivý, ale lekce létání se mu zdály být neuvěřitelně nudné. Nick ho vzal několikrát nahoru do vzduchu a Chris už nalétal poměrně hodně hodin. Přesto v něm pilotování neprobudilo žádné nadšení. Připadalo mu to stejné jako řídit auto. Co na tom lidé vidí? Vůbec ho to nebavilo. A pro Cassii to přitom byla životně důležitá věc. A víc než to, byl to pro ni největší div světa.

Bylo odpoledne Cassie pracovala mimo otcovu kancelář a v šest hodin ji Nick zahlédl daleko vzadu na runwayi, jak signalizuje nějakému letadlu. Pak zmizela v jednom z hangárů s jedním pilotem. O chvíli později ji tam vyhledal a zjistil, že má obličej zamazaný od oleje a vlasy svázané na temeni do uzlu, aby jí nepřekážely. Na špičce nosu měla velkou šmouhu a ruce celé ušpiněné od oleje. Když se na ni podíval, musel se zasmát. Představovala opravdu svérázný obrázek.

„Co je tady k smíchu?“ Působila unaveně, ale šťastně, a usmála se na něj. Vždycky pro ni byl jako vlastní bratr. Uvědomovala si, jak je pohledný a přitažlivý, ale to pro ni nic neznamenalo. Byli dobrými přáteli a ona ho měla moc ráda.

„Ty sama jsi k smíchu. Podívala ses do zrcadla? Máš na sobě víc oleje než moje Bellanca. Tatínkovi se tak budeš moc líbit.“

„Táta chce, abych v zástěře zametala dům a vařila brambory.“

„To je taky užitečná práce.“

„Jo?“ S hlavu skloněnou ke straně byla poutavou kombinací čiré krásy a směšnosti. „Ty snad dovedeš vařit brambory, Sticku?“ Někdy mu tak říkala a on se tomu pokaždé musel usmát. „Kdybych musel, tak ano. Já umím vařit, abys věděla.“

„Ale nemusíš to dělat. A kdypak jsi naposledy uklízel dům?“

„Já nevím.,“ zatvářil se zamyšleně, „možná tak před deseti lety. kolem roku 1926?“ Oba se rozesmáli.

„Chápeš, jak to myslím?“

„Jo. Ale taky chápu, jak to myslí on. Já nejsem ženatý a nemám děti. A on nechce, abys skončila jako já. Abys bydlela v chatě na konci runwaye a lítala s poštou do Clevelandu.“ Jeho

„chata“ byla ale už v té době velmi pohodlná a hezká.

„To mi připadá jako dobrý život,“ usmála se. „Totiž to dopravování pošty.“

„A v tom je právě ten problém.“

„Problém je v něm“ odporovala mu. „Existuje přece spousta žen, které létají a vedou přitom zajímavý život. Ninety-Nines jsou jich plné.“ Šlo o profesní organizaci, založenou devadesáti devíti letkyněmi.

„Nesnaž se o tom přesvědčovat mě. Zkus to s ním.“

„To nemá smysl.“ Nešťastně vzhlédla ke svému starému příteli. „Jen doufám, že mě tady nechá pracovat celé léto.“ Teď, když měla až do konce srpna prázdniny, si nepřála nic jiného než strávit je na letišti. Čekalo ji dlouhé léto, kdy se bude muset ustavičně skrývat před otcem a pokoušet se vyhnout střetům s ním.

„Nemůžeš si sehnat práci někde jinde, aby nás oba nedoháněl k šílenství?“ Oba ale věděli, že Cassie se raději obejde bez vydělaných peněz, než aby se připravila o jedinou chvíli, kterou může strávit na letišti.

„Nic jiného, co bych chtěla dělat, neexistuje.“

„To vím. Nemusíš mi to ani vykládat.“ Uvědomoval si lépe než kdokoli jiný, jak silná je Cassiina vášeň pro letadla. Sám trpěl stejnou nemocí. On měl ale štěstí. Válka, fakt, že se narodil jako muž, i přátelství s Patem O’Malleym mu umožnily, aby strávil celý svůj život létáním. Pomyslel si, že Cassie asi takové štěstí mít nebude. Přitom by ji sám moc rád vzal v letadle nahoru a učil ji létat. Rád by zjistil, bude-li opravdu tak dobrá pilotka, jak předpokládal. Nechtěl si tím ale způsobit potíže, protože věděl, že Pat by ho za to snad zabil. Na letišti měl kromě toho stejně až dost práce, i když se nemíchal do Patových rodinných záležitosti.

Když se Nick vrátil ke svému pracovnímu stolu, aby vyřídil zbytek dokladů, uviděl přicházet Chrise. Byl to hezký chlapec, blondýn s rysy jemnými po matce, ale se silnou tělesnou stavbou po otci a s jeho milýma hnědýma očima. Byl inteligentní, hodný a všichni ho měli rádi. Všechno v životě mu vycházelo, až na to, že necítil žádnou lásku k letadlům. Toto léto pracoval v novinách, zajišťoval jejich grafickou úpravu, a byl moc rád, že nemusí pomáhat na letišti.

„Je tady moje sestra?“ zeptal se Nicka váhavě. Skoro to vypadalo, jako by si přál, aby dostal od

Nicka zamítavou odpověď.

Zdálo se, že se už nemůže dočkat, až bude smět z letiště odejít.

Cassie už ho ale vyhlížela celou hodinu a nejméně pětkrát se

Nicka s netrpělivostí ptala, zda ho neviděl.

„Samozřejmě že tu je,“ usmál se na Chrise. Mluvil tiše, aby tím nepodráždil Pata, kdyby ho náhodou slyšel. „Je vzadu v hangáru s nějakým pilotem, který sem právě dorazil.“

„Podívám se po ní.“ Chris Nickovi zamával na rozloučenou.

Nick mu ještě nabídl, že ho za pár dní, až se vrátí z dlouhého letu do San Diega, vezme na další lekci pilotování. „Začínám cvičit sólové lety,“ oznámil mu Chris vážně.

„To mě těší,“ zvedl Nick významně obočí. Překvapilo ho, jak velmi se ten hoch snaží udělat radost svému otci. Pro Nicka totiž nebylo žádným tajemstvím, že Chrisovi se lekce létání ve skutečnosti nelíbí. Ne že by se létat bál, ale prostě ho to nudilo. „Tak ahoj.“

Chris snadno našel Cassii, a ta se odtrhla od svého nového kamaráda, jakmile Chrise spatřila. A hned ho začala kárat. „Přišel jsi pozdě, teď nestihneme přijít včas na večeři. Tátu z toho trefí šlak.“ „Tak to dnes vynecháme,“ pokrčil rameny. Nechtělo se mu odejít kvůli ní z práce tak brzy, ale věděl, že by se na něj Cassie rozzuřila, kdyby to pro ni neudělal.

„Jen pojď!“ vyhrkla. „Čekám na to od rána.“ Zdrtila ho pohledem a on v duchu zasténal. Znal ji až příliš dobře. Cassie se nikdy nedala odvrátit od něčeho, co si vzala do hlavy. „Nejdu domů, dokud to neuděláme.“

„Tak dobře, dobře. Ale nemůžeme zůstat nahoře dlouho.“

„Půl hodinky,“ žadonila a upírala prosebný pohled svých velkých modrých očí do jeho sametově hnědých.

„Tak dobře. Ale jestli uděláš něco, z čeho bychom mohli mít potíže, Cass, přísahám, že tě zabiju. Táta by mě za to stáhnul zaživa z kůže.“

„Slibuju. Nic nevyvedu.“ Když to říkala, hledal v jejím pohledu jistotu, že to myslí vážně. Moc si přál jí věřit, ale nedokázal to.

Společně šli ke staré Jenny, kterou jejich otec vlastnil už řadu let. Letadlo bylo zkonstruováno jako vojenský výcvikový letoun a Pat řekl Chrisovi, že ho může používat, kdykoli bude chtít cvičit. Stačilo, že o tom řekne Nickovi, a to právě teď udělal. Chris měl rezervní klíč a ten teď vytáhl z kapsy. Cassii se skoro začaly sbíhat sliny, když klíč uviděla. Stála těsně u Chrise a cítila, jak jí srdce tluče rozrušením. Chris otevřel dveře do malé otevřené kabiny letadla.

„Necháš toho?“ ohlédl se po ní otráveně. „Cítím, jak mi dýcháš na krk. Přísahám. ty snad nejsi normální.“ Měl pocit, jako by nějakému narkomanovi pomáhal získat drogu, na které je závislý. Obešli letadlo a provedli pozemní kontrolu. Chris si nasadil leteckou helmu, brýle a rukavice, a pak si sedl na zadní sedadlo, zatímco Cassie rychle vyšplhala před něj a snažila se vypadat jako pasažérka, ale tak docela se jí to nedařilo. Vypadala příliš znalá věci, příliš jako ryba ve vodě, dokonce i na předním sedadle, zvlášť když si také nasadila helmu a brýle.

Oba se připoutali a Cassie věděla, že letadlo má dost paliva, protože součástí její úmluvy s bratrem bylo, že pro něj udělá všechny přípravy, včetně natankování benzinu.

Teď s požitkem vdechovala známou vůni ricinového oleje, která byla pro Jenny charakteristická. O pět minut později se rozjeli po runwayi a Cassie přitom kriticky sledovala Chrisův styl zacházení s letadlem. Vždycky byl příliš opatrný, všechno dělal příliš pomalu, Cassie se nakonec otočila a naznačila mu, aby jel rychleji a aby už vzlétl. Nestarala se o to, jestli ji někdo uvidí. V dané chvíli stejně nikdo kolem nebyl. Cassie získala všechny své znalosti o pilotování jen z toho, co si vyslechla od ostatních a co sama odpozorovala. Sledovala svého otce. Nicka i různé piloty, kteří tu dočasně pracovali. Pochytila od nich základní pravidla létání i sem tam nějaký ten zvláštní trik. A tak se vyznala v létání jen díky svému instinktu a čiré intuici. Chris měl sice za sebou řadu lekcí pilotování, ale přesto Cassie věděla daleko lépe než on, co je kdy s letadlem třeba dělat. Oba si uvědomovali, že by dokázala snadno pilotovat letadlo bez něj a že by to dokázala mnohem plynuleji než on.

Konečně na něj zakřičela přes hluk motoru. Chris přikývl, protože si nepřál, aby se dopustila nějaké blázniviny. Oba ovšem přesně věděli, proč tento let podnikli. Chris bral lekce od Nicka a sám předával své znalosti Cassii. Ve skutečnosti to ale probíhalo tak, že s ní Chris vzlétl nahoru a nechal ji pilotovat a lekce dávala spíš ona jemu. Nebo prostě jen vychutnávala vzácnou příležitost létat. Zdálo se, že má ovládání letadla v malíčku. Měla k tomu od přírody talent. Chrisovi slíbila, že mu bude platit dvacet dolarů měsíčně, když ji bude podle možností pouštět k pilotování otcova letadla. Ty peníze Chris potřeboval, aby je mohl utratit se svou dívkou, a tak souhlasil, že to pro Cassii udělá. Dohoda se výborně osvědčila. Cassie si po celou zimu usilovně vydělávala nejrůznějšími pracemi, hlídáním dětí nebo vypomáháním ve skladu potravin, a dokonce i odklízením sněhu, až si naspořila na lekce létání.

Zvládala letadlo s lehkostí. Udělala pár esíček a pomalých osmiček, a pak se pustila do utažených zatáček, které vykonávala pečlivě a s precizností. I Chris musel obdivovat, jak jí to jde lehce a jak je přitom pečlivá, a náhle pocítil vůči ní vděk, protože pokud je někdo sleduje ze země, pak si jistě o Chrisovi pomyslí, že je velmi dobrý pilot. Cassii to šlo báječně. Pak udělala přemet a on začal být nervózní. Už spolu byli ve vzduchu několikrát a Chris nesnášel její odvážné kousky. Byla příliš dobrá, příliš rychlá, a tak se bál, že bude třeba riskovat příliš, a že nad strojem jednou úplně ztratí kontrolu a způsobí nějakou opravdu nebezpečnou situaci. Za dvacet dolarů měsíčně nebyl ochoten prožívat okamžiky opravdového strachu. Cassie na něj ale teď dočista zapomněla. Byla úplně soustředěná na svůj let. A tak se jen díval zezadu na její helmu, zpod níž jí vlály ohnivé vlasy. Konečně už toho měl dost a poklepal jí důrazně na rameno. Bylo načase se vrátit a ona to věděla. Chvíli ale ještě předstírala, že ho nevnímá.

Ráda by ještě zkusila vybírání vývrtek, ale nezbýval už čas a věděla, že kdyby se o to pokusila, bratr by z toho dostal záchvat.

Když ale Chris nebyl zrovna rozrušený, popravdě přiznával, že jeho sestra je velmi obratná pilotka, přestože ho několikrát pořádně vyděsila. Pořád jí nedůvěřoval. Podle jeho názoru byla kdykoli schopná udělat něco opravdu šíleného. Letadla měla v sobě něco, co jí stoupalo do hlavy jako opojná droga a způsobovalo, že zapomínala na hlas zdravého rozumu.

Cassie ale klesala pomalu a plynule a před přistáním nechala

Chrise, aby znovu převzal řízení. Ten ovšem nepřistál tak hladce, jako by to byla dokázala ona. Dosedli na zem příliš tvrdě a trhaně se kodrcali po runwayi. Cassie se Chrise pokoušela naučit, jak správně přistávat, ale chyběl mu její vrozený cit a výsledkem bylo, že přistál s propadnutím, dosedl prostě příliš prudce z moc velké výšky.

Když vystoupili z letadla, oba s překvapením spatřili Nicka a Pata, jak stojí vedle runwaye. Pozorovali je při letu. Pat celý zářil a s hrdostí si měřil Chrise, zatímco Nick upíral podezíravý pohled na Cassii.

„Dobrá práce, synku,“ radoval se Pat. „Jsi nadaný pilot.“

Pat byl tak potěšen dokonalostí letu, že přehlédl i nedokonalé přistání. Nick pozoroval sice i Chrisův výraz, ale víc si všímal

Cassie, a to od okamžiku, kdy oba sourozenci vystoupili z letadla. „Jaké to bylo, být nahoře s bratrem, Cass?“ zeptal se jí otec s úsměvem.

„Moc hezké, tati. Bylo to opravdu zábavné,“ oči jí svítily nadšením jako o Vánocích a Nick si toho dobře všiml. Pat odvedl

Chrise do své kanceláře a Nick a Cassie je mlčky následovali.

„Létáš s ním ráda, Cass?“ zeptal se jí Nick opatrně, když se spolu loudali směrem ke kanceláři. „Moc.“ Zářivě se na Nicka usmála a jemu seji chtělo, z důvodů, které nejlépe znal jen on sám, pevně popadnout za rameno a pořádně s ní zatřást. Věděl, že Cassie neříká pravdu, a divil se, jak snadno se Pat dá ošálit. Pravděpodobně si přeje být klamán.

Takovéhle hry ale mohou být nebezpečné, dokonce osudově!

„Ten přemet vypadal opravdu dobře,“ řekl Nick tiše.

„A taky to byl prima pocit,“ odpověděla, aniž se na něj podívala.

„To určitě ano,“ poznamenal a chvilku si ji prohlížel. Pak zavrtěl hlavou a vrátil se do kanceláře. Za chvíli Pat odvezl autem obě své děti domů. Když Nick slyšel, jak jejich auto odjíždí, sedl si za svůj pracovní stůl a přemýšlel o nich a o leteckém výkonu, jehož byl právě svědkem. Se smutným úsměvem potřásl hlavou. Jednu věc věděl jistě. To letadlo nepilotoval Chris O’Malley. Neubránil se úsměvu, protože ho napadlo, že Cassie si přece jen našla cestičku, jak se dostat k létání. A možná si to po všem tom úsilí, které na to vynaložila, nakonec přece jen zaslouží. Raději se jí na to nějakou dobu nebude vyptávat. Bude ji prostě pozorovat a uvidí, jak si povede.

Znovu se usmál, protože si vzpomněl na její přemet, který právě viděl. S tím by se mohla objevit i na letecké přehlídce. A proč ne? Co je na tom zatraceně tak špatného? Věděl už dávno, že Cassie má k létání přirozený talent. A dokonce ještě něco víc. Instinktivně cítil, že i když je to dívka, létání potřebuje k životu, právě jako on sám.

Kapitola 2.

Když se Pat, Cassie a Chris vrátili toho večera domů, všechny

Cassiiny sestry byly v kuchyni a pomáhaly matce. Glynnis byla hodně podobná Patovi a ve svých pětadvaceti letech už byla šest let vdaná a měla čtyři holčičky. Megan zdědila podobu i tichou povahu po mamince, jen vlasy měla hnědé. Bylo jí třiadvacet a měla už tři syny. Vdávala se půl roku po Glynnis. Jejich manželé měli poblíž malé farmy. Byli to slušní muži, tvrdě pracovali a děvčata s nimi byla šťastná. Colleen bylo dvaadvacet a byla blondýna. Měla chlapečka a holčičku, oba ještě úplně malé. Byla vdaná tři roky za učitele angličtiny z místní školy. Přála si studovat, ale byla už zase těhotná a věděla, že od tří malých dětí nebude moci nikam odcházet, ledaže by je brala s sebou. Nechtěla své děti nechávat každodenně na starosti matce jen proto, aby mohla chodit do školy, a otec by to stejně nedovolil. Možná, že až děti budou větší, půjde na universitu, zatím to však pro ni bylo jen snem. Její skutečný život, to teď byla rodina a velmi málo peněz.

Od otce dcery čas od času dostávaly malé „dárky“, ale Colleenin manžel byl příliš hrdý a nerad cokoli přijímal. Měl ale velmi malý plat a další miminko se mělo narodit už za několik týdnů, a tak potřebovali veškerou pomoc, kterou mohli dostat, proto

Colleen přijala od matky odpoledne trochu peněz. Věděla, že na různé věci pro miminko jsou teď opravdu potřeba. V době hospodářské krize dolehlo snižování platů i na školy, a tak teď z Davidova platu sotva vyšli, i když dostávali pravidelné dárky od

Colleeniných rodičů a různé potraviny od sester -, farmářek.

Všechny tři dívky zůstaly u rodičů na večeři. Jejich manželé měli pro tento večer jiné plány a děvčata byla zvyklá rodiče často navštěvovat. Oona své děti i vnoučata vždycky viděla moc ráda, přestože přítomnost všech najednou u večeře působila spoustu zmatku a hluku.

Pat se šel převléci a Chris zmizel ve svém pokoji, zatímco

Cassie se snažila zabavit děti a ostatní ženy vařily. U dvou z jejích synovců a jedné neteře vyvolal Cassiin umazaný obličej záchvat hysterického smíchu, a tak je všechny začala honit po salonu a dělat, že je nějaká příšera. Chris se objevil, až když ho zavolali k večeři, a když vešel, upřel na Cassii vyčítavý pohled. Stále ještě se na ni hněval kvůli přemetu, který udělala, ale na druhé straně mu tím získala otcův obdiv a uznání, a tak si netroufal dávat svou nelibost najevo příliš hlasitě. Oba vlastně dostávali, co chtěli. Ona létání, on peníze -, a navíc ještě otcovu chválu.

O půl hodiny později se všichni usadili k hromadám navařeného jídla. Měli kukuřici, vepřové maso, kukuřičný chléb a bramborovou kaši. Glynnis přinesla vepřové, Megan kukuřici a Oona dodala brambory. Všechny si pěstovaly vlastní potraviny, a když potřebovaly něco navíc, nakupovaly v obchodě Strongových.

Byl to široko daleko jediný obchod s potravinami a v tomto kraji nejlepší. Byl to velmi solidní podnik a vzkvétal dokonce i v těžkých časech hospodářské krize. Oona se o tom zmínila, když dojídali, a

Cassie v té chvíli zaslechla venku před domem zvuk přijíždějícího vozu. Bylo to skoro jako na zavolanou. Cassie dobře věděla, kdo to je. Stavoval se tu skoro každý den po večeři, zvlášť teď, když měli oba školní prázdniny.

Cassie znala Bobbyho Stronga, jediného syna místního obchodníka, už od dětství. Byl to hodný chlapec a po celé roky byli dobrými kamarády, ale v posledních dvou letech jejich vztah přerostl v něco víc, i když Cassie pořád tvrdila, že neví přesně, jak na tom s Bobbym je. Její matka i Megan jí ale vždycky připomínaly, že ony samy se vdávaly v sedmnácti, a tak by si měla už brzy ujasnit, jestli to s Bobbym myslí vážně. Byl to seriózní, vážný mladý muž a Cassiiným rodičům se líbil. Cassie ale nijak netoužila přiznávat sama sobě ani jemu, že ho miluje.

Ráda trávila čas v jeho společnosti. Měla ho ráda a jeho kamarády také. Líbilo se jí, jak jemně a zdvořile se chová. Uměl být nesobecký a trpělivý. Měl laskavé srdce a k dětem se choval moc hezky. Cassii se na něm líbilo mnoho věcí, ale přes to všechno v ní nevyvolával takové nadšení jako letadla. To ovšem platilo pro všechny chlapce, žádný ji nikdy doopravdy nezaujal. Napadalo ji, že možná nic takového ani nezažije a že se s tím asi prostě bude muset smířit. Přesto by moc ráda poznala kluka, který by pro ni byl stejně vzrušující jako letouny

Gee Bee Super Sportster, Beech Staggerwing nebo závodní letadlo Wedell-Williams. Bobby byl milý chlapec, ale s letadly se prostě nemohl srovnávat.

„Dobrý večer, paní O’Malleyová. ahoj, Glynn. Meg. Colleen. no páni! Vypadáš už na rozsypání!“ Colleen už opravdu měla pěkné bříško, právě se pokoušela posbírat své děti, aby mohla odejít, a Oonají přitom pomáhala.

„Možná to bude už dneska v noci, jestli si dám ještě kousek toho mámina jablečného koláče,“ usmála se Colleen. Byla jen o pět let starší než Cassie a Bobby, ale Cassii někdy připadalo, jako by od sebe byly vzdáleny mnoho světelných let. Všechny její sestry byly vdané, usedlé a úplně jiné než ona. Instinktivně věděla, že nedokáže žít jako ony. Někdy ji napadlo, že snad je poznamenaná nějakou kletbou -, jestli snad její otec nechtěl syna tak moc, že ji to ještě před narozením nějak poškodilo.

Možná že je opravdu nenormální. Chlapce měla přitom ráda, a zvlášť Bobbyho. Ale také měla ráda letadla a vlastní nezávislost, a to mnohem víc.

Bobby si potřásl rukou s jejím otcem, pozdravil Chrise a všechny malé děti se k němu seběhly a začaly na něj dorážet a šplhat po něm. Za chvilku matka a starší sestry odešly do kuchyně, aby tam poklidily po večeři, ale Cassii Oona řekla, aby tady jen klidně poseděla s Bobbym. Cassie už měla sice obličej umytý, ale přesto na něm ještě pozůstatky šmouh od oleje byly znát.

„Jak ses dneska měla?“ zeptal se jí Bobby s plachým úsměvem. Byl trošku nemotorný, ale milý, a snažil se respektovat její nezvyklé zájmy i její nadšení pro otcova letadla. Předstíral, že ho to zajímá, a poslouchal její nekonečné chvalozpěvy na nová letadla, která se na letišti objevila, nebo na otcův milovaný letoun značky Vega. Pravda ale byla taková, že mohla vykládat cokoli, protože Bobby chtěl prostě jen být v její blízkosti. Přicházel sem věrně skoro každý večer a Cassie se pokaždé přesto tvářila překvapeně, když ho uviděla. Její rodiče tím byli velice pobavení.

Cassie ale nebyla připravená akceptovat s celou vážností jeho city ani jeho představy o tom, jak by se jejich vztah měl dál vyvíjet. Za rok už ukončí střední školu, a když to bude s Bobbym takhle pokračovat, mohl by ji pak požádat o ruku a očekávat, že hned po maturitě budou mít svatbu. Ta představa ji děsila, něco takového prostě nedokázala přijmout. Chtěla od života o tolik víc. Čas, prostor, studium na vysoké škole. A ten nádherný pocit, který měla, když udělala looping nebo vývrtku. Být s Bobbym, to bylo jako jet autem do Ohia. Bezpečné, solidní, nezajímavé.

Život s Bobbym nepřipomínal let. Ale přesto věděla, že kdyby za ní přestal chodit, chyběl by jí. „Dnes jsem se byla proletět s Chrisem v tátově Jenny,“ informovala ho a snažila se, aby to znělo jako by nic. Mluvit s Bobbym příliš vážně jí vždycky nahánělo strach. „Bylo to zábavné.

Udělali jsme pár pomalých osmiček a přemet.“

„Zdá se, že se Chris hodně zlepšuje,“ poznamenal Bobby zdvořile, ale stejně jako Chrise ani jeho

letadla vůbec nezajímala. „A co jsi ještě dělala?“ Vždycky se o ni zajímal a zdála se mu krásná, na rozdíl od ostatních hochů, kteří ji pokládali za příliš vytáhlou a říkali, že má moc zrzavé vlasy. Chválili jen její hezkou postavu, ale mysleli si o ní, že je divná, protože ji tolik zajímají letadla. Bobby ji měl rád takovou, jaká byla, přestože si někdy musel přiznat, že jí tak docela nerozumí. Ale i to se mu na ní líbilo. Měl ji opravdu rád a pro Cassii bylo tím těžší si ujasnit své city k němu. Oona se jí svěřila, že podobně to zprvu cítila i ona k Patovi. Říkala, že rozhodnout se pro trvalý vztah k někomu je vždycky těžké. Ale tím to bylo pro Cassii jen složitější. Nevěděla, co si má o svém vztahu k Bobbymu myslet, nevěděla, jestli k němu cítí lásku nebo ne.

„No, já nevím.,“ pokoušela se teď Cassie zodpovědět jeho otázku a rozpomenout se, co vlastně po celý den dělala. Všechno to souviselo s letadly. „Natankovala jsem benzin do pár letadel a trochu jsem si pohrála s motorem Jenny, než se na ní Chris proletěl. Myslím, že se mi tam opravdu povedlo opravit jednu drobnost.“ Pak se usmála a přejela si v sebekritickém gestu rukou obličej. „Přitom jsem si hodně zamazala obličej olejem. Táta z toho měl záchvat, když mě tak viděl. Ani jsem to nedokázala pořádně omýt. Měl jsi mě vidět před večeří!“

„Už jsem si myslel, že začínáš mít stařecké jaterní skvrny,“ škádlil ji a ona se zasmála. Měl smysl pro humor a uvědomoval si, jak mnoho pro Cassii znamenají sny o budoucnosti, hlavně ten o studiu. Sám už dál studovat nechtěl. Měl v plánu zůstat v otcově podniku a pomáhat tam, stejně jako to dělal každý den po vyučování a po celé léto.

„Víš, že v sobotu večer dávají v kině nový film s Fredem

Astairem, Námořníci jdou?“ Chceš na to jít? Říká se, že je to báječný film.“ Bobby se na ni podíval s nadějí v očích a ona přikývla a usmála se.

„Ráda na to s tebou půjdu, Bobby.“

Za chvíli už poslední z jejích sester i s dětmi odešla a Cassie s Bobbym zůstali na verandě spolu sami. Její rodiče seděli v salonu. Věděla, že mají na verandu výhled, ale při Bobbyho návštěvách se chovali vždycky diskrétně. Měli ho rádi a Pat by jistě nic nenamítal, kdyby se za něj po maturitě příští rok v červnu chtěla vdát. Pokud nebudou dělat něco nepatřičného, mohou trávit cukrováním na verandě tolik času, kolik jen chtějí. Pat to jedině schvaloval. Bylo to rozhodně lepší, než když se Cassie motala na letišti.

Mezitím uvnitř v domě Pat vyprávěl Ooně o přemetu, který se

Chrisovi odpoledne tak báječně povedl. Byl na něj velmi hrdý.

„Ten chlapec má přirozený talent, Oonie,“ usmál se šťastně a Oona mu úsměv oplatila, vděčná Bohu za to, že má Pat takového syna, jakého si tolik přál.

Na verandě Bobby vyprávěl Cassii o tom, jak strávil den v obchodě s potravinami, a o tom, jak krize ovlivňuje ceny zboží v celých Spojených státech, nejen v Illinois. Snil o tom, že si jednoho dne otevře síť obchodů v několika menších městech a možná až v Chicagu. Ale své sny měli oba. Jenže ty Cassiiny byly mnohem odvážnější a hůř se o nich mluvilo. Bobbyho sny zněly prostě jako typické plány ctižádostivého, ale realistického mladého muže.

„Napadlo tě někdy, že bys mohl dělat něco úplně jiného než tvůj táta?“ zeptala se ho. Zajímalo ji to, i když sama si nepřála nic jiného než jít ve šlépějích svého otce. To pro ni však představovalo naprosto zapovězenou oblast, která ji ovšem tím víc lákala.

„Vlastně ani ne,“ odpověděl jí Bobby klidně. „Jeho podnik se mi opravdu líbí. Lidi potřebují jíst, a to dobré věci. Je to práce, která je pro lidi důležitá, i když to třeba navenek nevypadá moc zajímavě. Ale myslím, že to zajímavé být může.“

„Možná ano,“ usmála se. Nad hlavou zaslechla vrčení motorů a vzhlédla tím směrem. „To je Nick. letí s nějakým nákladem do San Diega. Cestou zpátky se zastaví v San Francisku a přiveze nám poštu, máme to nasmlouváno.“ Věděla, že letí v Handley

Page, a dokázala by to odhadnout z pouhého zvuku motorů.

„Určitě je to taky jednotvárná práce,“ poznamenal Bobby zkušeně. „Nám se to zdá vzrušující, ale pro něj je to asi obyčejné zaměstnání, stejné jako práce mého táty.“

„Možná.“ Cassie ale věděla, že je to jinak. Létání takové není.

„Ale piloti jsou zvláštní plemeno. Svoji práci zbožňují. Nesnesou pomyšlení na to, že by se živili něčím jiným. Mají to zažrané až v morku kostí. Žijí létáním a dýchají jen pro něj. Milují létání víc než co jiného.“ Když to říkala, oči jí zářily.

„Je to možné,“ Bobby se zdál být zmatený tím, co právě řekla,

„ale já tomu asi nerozumím.“

„Myslím, že většina lidí to nechápe. je to jako by člověka něco očarovalo. Nádherný dar. Pro lidi, kteří létání milují, to znamená víc než cokoli jiného.“

Tiše se zasmál. „Myslím, že ti to musí připadat velmi romantické. Já si nejsem jistý tím, že jim to takové připadá také. Věř mi, že pro ně je to prostě obyčejná práce.“

„Možná,“ odpověděla, protože se s ním nechtěla přít. Věděla dobře, že to je jinak, ale nechtěla o tom mluvit. Létání bylo něco jako tajné bratrstvo, ke kterému se z celé duše toužila připojit, ale zatím jí to nikdo nechtěl dovolit. Ale těch několik dnešních okamžiků ve vzduchu, když ji Chris nechal pilotovat, pro ni bylo tou nejdůležitější věcí na světě.

Dlouho jen mlčky seděla, myslela na to a upírala zraky do teplé letní noci. Zapomněla, že je tu Bobby s ní. Najednou ji vytrhl z úvah tím, že se zavrtěl.

„Myslím, že už bych měl jít. Asi jsi unavená z tankování do všech těch letadel,“ škádlil ji. Ona si ale skutečně přála být sama, aby se mohla v myšlenkách znovu vracet k tomu, jaké to bylo, když letěla. Těch pár minut byl pro ni tak nádherný zážitek.

„Uvidíme se zítra, Cass.“

„Dobrou noc.“ Krátce ji stiskl ruku a přejel jí rty po tváři. Potom se vrátil ke staré otcově dodávce, Modelu A s nápisem

„Strongův koloniál“ na boku. Během dne ji používali na rozvoz zboží. Večer s ní směl jezdit Bobby. „Uvidíme se zítra.“

Usmála se na něj a zamávala mu na rozloučenou. Pak se pomalu vrátila dovnitř do domu. Myslela na to, jaké štěstí má Nick na cestě do San Diega, že smí pilotovat celou noc.

Kapitola 3.

Nick se vrátil do Good Hope ze západního pobřeží v neděli pozdě v noci, cestou ještě vykládal náklad a poštu v Detroitu a v Chicagu. V pondělí v šest ráno ale už zase seděl za svým pracovním stolem a vypadal odpočatě a energicky. Dnešní den byl rušný, přišly nabídky na uzavření nových smluv a stále přibývalo pošty i nákladů, které bylo třeba dopravovat na různá místa. Teď už pro ně pracovala spousta pilotů a měli i dost letadel, ale Nick si přesto často dobrovolně bral dlouhé a obtížné lety. Poskytovalo mu nesmírné uspokojení, když mohl s letadlem vzlétnout do noci, zvlášť za nepříznivého počasí. S Patem se báječně doplňovali, protože ten zase dovedl výborně organizovat provoz letiště a úřední část podniku. Také stále miloval létání, ale měl na něj teď méně času a svým způsobem i méně trpělivosti. Nesmírně ho rozčilovalo, když s nějakým letadlem nebylo něco v pořádku, když nastaly nějaké potíže, které způsobily zpoždění, nebo když nedodrželi přesně stanovený rozvrh.

Neměl trpělivost na různé dobírání a vtípky pilotů a nutil je, aby byli naprosto přesní a

stoprocentně spolehliví, jinak už pro něj nikdy nesměli létat.

„Radši si dávej bacha, kamaráde,“ škádlíval ho občas Nick,

„začínáš nebezpečně připomínat Rickenbackera.“

„Můžu být mnohem horší, Sticku. A ty taky,“ zavrčel Pat v odpověď a použil přitom starou Nickovu válečnou přezdívku. Nickovy válečné zážitky byly právě tak pestré jako Patovi. Jednou svedl nerozhodný boj se slavným německým leteckým esem

Ernstem Udetem a dokázal se pak s letadlem vrátit, přestože bylo poškozené. Teď to ale už bylo všechno dávno za nimi. Nick vzpomínal na válku jen tehdy, když zápolil s nepřízní počasí nebo když

přistával s porouchaným letadlem. Za těch sedmnáct let, co létal pro Pata, zažil několik opravdu nebezpečných chvílí, ale žádná z nich se nevyrovnala válečným dobrodružstvím.

Později toho odpoledne se Nickovi zrovna jedno z nich vybavilo, když pozorovali, jak od východu přichází bouře. Pověděl

Patovi, na co právě vzpomíná. Za války jednou uvízl ve strašné bouři, a aby se dostal pod mraky, slétl tak nízko nad zem, že skoro poškrábal spodek letadla. Pat se při té vzpomínce zasmál, pořádně tehdy Nickovi vynadal za to, že letěl tak nízko, ale musel uznat, že se mu podařilo zachránit vlastní kůži i letadlo. Dva další muži se tehdy v té bouři ztratili a zahynuli.

„Měl jsem tenkrát pořádně nahnáno,“ přiznal se Nick teď, o dvě desetiletí později.

„Vzpomínám si, že když jsi vylezl z letadla, byl jsi trochu zelený.“ Společně pozorovali zlověstné černé mraky, jak se sbírají na východním obzoru. Nick byl ještě unavený po včerejším dlouhém letu ze západního pobřeží, ale chtěl dokončit práci na úředních dokladech a pak se teprve vrátit domů a vyspat se. Když zkontroloval stav několika letadel a vrátil se s Patem do kanceláře, povšiml si v dálce Chrise, jak mluví s Cassií. Zdáli se být zabráni do rozhovoru, takže si ho žádný z nich nevšiml. Netušil, co by si mohli povídat tak důležitého.

Nedělalo mu to ale starosti. Věděl, že tohle počasí bude Chris považovat za příliš nebezpečné, než aby chtěl teď vzlétnout a cvičit se v sólovém létání.

Když se Nick zase vrátil do kanceláře, Cassie a Chris se stále ještě dohadovali. Cassie křičela přes rachot leteckých motorů.

„Nebuď přece takovej srab! Vzlétneme a hned zase přistaneme, jen na pár minut! Ta bouřka přijde až za několik hodin. Ráno jsem poslouchala předpovědi počasí. Nebuď takovej zatracenej strašpytel, Chrisi!“

„Nechci letět, když počasí vypadá takhle, Cass. Vždyť můžeme letět zítra.“

„Ale já chci letět teď.“ Zdálo se, že temné mraky, které se jim už hnaly nad hlavami, jen zvyšují její nadšení. „Bude to zábavné.“

„Ne, nebude. A jestli budu riskovat s Jenny, táta se na mě opravdu rozzuří.“ Znal svého otce dobře a Cassie také.

„Nebuď takový trouba. Vždyť vůbec nic neriskujeme. Mraky jsou ještě bůhvíkde. Když teď poletíme, můžeme se vrátit za půl hodinky a budeme naprosto v bezpečí. Věř mi.“ Nešťastně se jí podíval do očí, nesnášel, jak ho pokaždé dokázala umluvit. Dělala mu to vždycky. Koneckonců byla jeho starší sestra. Vždycky ji poslechl a často to skončilo nějakou katastrofou, a právě především v těch případech, kdy ho přesvědčovala, aby jí důvěřoval.

Byla nejodvážnější z celé rodiny a on byl naopak nejváhavější a nejopatrnější. Cassie ale nikdy nenaslouchala hlasu rozumu.

Někdy bylo jednodušší jí prostě ustoupit, než se s ní hádat dál a dál. Teď na něj žadonivě upírala své modré oči a bylo jasné, že se nehodlá spokojit s odmítavou odpovědí.

„Ale jen na patnáct minut,“ podlehl jí nakonec, celý nešťastný.

„A o tom, kdy se vrátíme, rozhodnu já. Je mi úplně jedno, jestli ti to bude připadat moc brzy a jestli ještě nebudeš mít létání dost.

Patnáct minut a dost. A tak to taky bude, Cass. Nebo neletím.

Dohodnuto?“

„Souhlas. Jen chci pocítit na vlastní kůži, jaké je to teď tam nahoře.“ Rozzářila se tak, že vypadala, jako by se právě zamilovala, a oči jí svítily.

„Myslím, že jsi poděs,“ poznamenal nabručeně. Zdálo se mu ale snazší jí ustoupit, než tady stát a hádat se s ní tak dlouho, dokud sem bouřka nedorazí.

Šli spolu k Jenny, vyjeli s ní z hangáru a zkontrolovali na letounu všechno, co bylo třeba. Pak vyšplhali do sedadel. Cassie zase seděla vpředu a Chris na zadním místě instruktora. Navenek se zdálo, stejně jako vždycky předtím, že se Cassie jen veze, a ačkoli pilotovat mohli oba, žádný pozorovatel nemohl zvenčí poznat, zda letadlo právě ovládá Chris nebo Cassie.

O několik minut později Nick zaslechl nad hlavou bzučení leteckého motoru, ale nevěnoval mu příliš velkou pozornost. Pomyslel si, že je to nějaký blázen, který se snaží honem přistát, než se rozpoutá bouřka. Nepokládal to za svůj problém. Všichni jeho piloti byli teď v bezpečí na zemi, a když si před půlhodinou poslechl v rádiu zprávy o počasí, řekl jim, aby tu také zůstali.

Když se ale do toho zvuku zaposlouchal lépe, byl by přísahal, že je to Jenny. Zdálo se to být nemožné, ale přesto přešel k oknu.

A vtom je uviděl. Na předním sedadle jasně rozeznal Cassiiny zrzavé vlasy a za ní Chrise. Pilotoval letadlo, nebo si to Nick alespoň myslel, a vítr jimi strašně zmítal a zdálo se, že je hned po vzletu roztrhá na kousky. Letěli překvapivě rychle a pak Nick uviděl, jak prudce stoupají, patrně zachyceni vzdušným proudem. S úžasem je pozoroval. Nedokázal uvěřit, že by Chris měl dost odvahy a byl takový blázen, aby vzlétl v téhle bouři. A jakmile mu zmizeli v mraku nad hlavou, uviděl Nick, že se k zemi začínají valit proudy vody. Lilo jako z konve.

„Sakra!“ zamumlal si pro sebe a hnal se ven. Hledal ve vzduchu Jenny, ale nic neviděl. Bouřkové mraky se mu hnaly rychle nad hlavou, vítr děsivě sílil a blýskalo se. Za chvilku byl promoklý na kůži, ale po Chrisovi a Cassii nebylo nikde ani památky.

Když nabrali výšku a Chris se potýkal s řízením, Cassie se po něm ohlédla a něco na něj křičela, ale v bouři a hluku motorů jí nerozuměl.

„Nech mě řídit!“ křičela a on konečně porozuměl, když mu to naznačila gesty. Zavrtěl hlavou, ale ona stále kývala a bylo zřejmé, že síly živlů jsou mnohem mocnější než Chris a že nad jeho schopnostmi vítězí. Silný vítr a bouře byly nad jeho síly a pohrávaly si s letadlem v jeho

nezkušených rukou podle libosti. Pak se

Cassie, aniž Chrisovi cokoli dalšího řekla, soustředila na řízení, silou bratra přemohla a převzala pilotování letadla. Teď je ovládaly její pevné ruce a za několik okamžiků, navzdory divokému větru, se skoro úplně ustálilo. Chris se přestal snažit s ní bojovat, se slzami na krajíčku nechal ruce klesnout do klina a přepustil jí řízení úplně. Neabsolvovala sice lekce létání jako on, ale zdálo se, jako by byla s letadlem spojena nějakou niternou vazbou.

Chris věděl, že kdyby jí řízení nepřenechal, skoro jistě by zahynuli. Možná že s Cassii ještě existuje nějaká naděje. Na okamžik zavřel oči, odříkal modlitbu, a jen si přál, aby se byl nenechal k něčemu takovému přemluvit.

V otevřené kabině byli oba promočení na kůži a letadlo sebou stále děsivě házelo nahoru a dolů. Klesli najednou třeba o třicet metrů a pak se znova vznesli, ovšem pomaleji. Když padali, připomínalo to skok z okna vysoké budovy, a pak jim připadalo, že znova vylézají po jejím boku nahoru, jen aby zase spadli dolů jako papírové panenky.

Cassie bojovala s knyplem a mraky kolem nich měly téměř černou barvu. Zdálo se ale, že Cassie instinktivně tuší, jak vysoko nad zemí právě jsou. Měla neomylný cit pro to, jak bude letadlo reagovat, a dařilo se jí ho podle potřeby ovládat. Už ale vůbec netušili, kde právě jsou, jak daleko se dostali, ani jak přesně jsou vysoko. Výškoměr jako by se zbláznil. Cassie sice měla hrubou představu o výšce, ve které právě letěli, ale vůbec neviděli na zem a rychle uhánějící mraky je úplně zmátly. „Je to dobré,“ křičela povzbudivě dozadu na Chrise, ale on ji neslyšel. „Dobře to dopadne,“ říkala si pořád pro sebe, a pak začala mluvit k samotné Jenny, jako by letadélko mohlo poslouchat její ústní pokyny. Slyšela o některých otcových a Nickových tricích a věděla, že existuje jeden, který by je z téhle šlamastyky dostal, pokud se přitom ovšem nezabijí. Bylo nutné, aby se spolehla na své instinkty, a musela si být naprosto jistá. stále vedla samomluvu, když letadlo začalo v silném větru dramaticky klesat. Hledala spodní okraj mraků a doufala, že na něj narazí dřív, než se zapíchnou do země, ale kdyby byl okraj mraků příliš nízko a ona klesala příliš rychle, nebo kdyby jen na okamžik přestala letoun ovládat. když se tohle podlétnutí mraků člověku nepovedlo, pak to znamenalo smrt. Tak to prostě bylo.

A oba to věděli, když malá Jenny klesala k zemi tak rychle, jak jí to Cassie dovolila.

V té chvíli se řítili děsivou rychlostí a vytí větru je ohlušovalo.

Prolétali inkoustově černou temnotou. Bylo to, jako by se propadali do bezedné studně, naplněné hrůzostrašnými zvuky, a pak náhle Cassie pod sebou spíš ucítila než uviděla koruny stromů, zemi a nakonec letiště. Prudce zatáhla za knypl a vytáhla letadlo vzhůru těsně předtím, než narazilo do stromů. Na okamžik se znovu ztratili v mracích, ale teď už Cassie věděla, kde jsou a jak se dostat na letiště. Na vteřinu zavřela oči, uvědomila si, kde je a jak rychle smí klesat, a znova uviděla stromy, ale tentokrát už měla situaci pod kontrolou. Snesla se k zemi těsně nad jejich špičkami a vtom vítr naklonil letadélko tak, že je skoro převrátil.

Znova se vznesla a zakroužila kolem letiště. Nevěděla, jestli bude vůbec možné přistát, nebo jestli to kvůli síle nevyzpytatelných větrů přece jen nepůjde. Necítila strach, prostě jen velice klidně uvažovala. A pak ho uviděla. Byl to Nick a divoce na ně mával. Viděl, co Cassie dělá, a pozoroval ji, jak letí těsně pod mraky a jak skoro narazila na zem. Byla snad jen patnáct metrů vysoko. Utíkal tam, kde by měla přistát, a snažil se ji máváním navést na nejvzdálenější runway. Úhel větru tam byl o něco mírnější, takže tam mohla nejspíš uskutečnit riskantní přistání. Kolem Jenny to po celou cestu dolů k runwayi skučelo a pískalo, vítr jim hrozivě fičel do obličejů. Cassie tiskla čelisti k sobě tak silně, až ji bolely. Vlasy měla deštěm přilepené k hlavě a ruce ztuhlé, jak křečovitě svírala knypl. Chris za ní seděl s očima zavřenýma. Když se dotkli země, ucítili silný náraz a Chris otevřel oči. Nemohl uvěřit, že se Cassii podařilo přistát. Už si byl jist, že jsou prakticky mrtví, a byl pořád ještě v šoku, když k nim přiběhl Nick a vytáhl ho ven z letadla. Cassie jen seděla na svém místě a chvěla se. „Co jste to sakra vy dva blázni vyváděli? Chtěli jste spáchat sebevraždu, nebo pumový atentát na letiště?“ Při přistávání se dostali hodně blízko ke střeše letištní budovy, ale Cassie to pokládala za ten nejmenší z jejich problémů. Pořád ještě žasla nad tím, že se jí vůbec podařilo přistát, a musela se ovládat, aby potlačila úsměv ulehčení. Hodně se bála, ale přesto si po celou dobu zachovala chladnou rozvahu. Nemyslela na nic jiného než na to, jak z dané situace vyváznout, a mluvila k letadélku. „Jsi šílenec nebo co?“ třásl Nick s Chrisem a upíral přitom významný pohled na Cassii. Od letištní budovy k nim utíkal Pat.

„Co se to tu sakra děje?“ křičel na ně. S letadlem házel vítr i tady na zemi tak, že si Cassie začala dělat starosti, aby se Jenny nepřekotila a nepoškodila se.

„Tihle dva tvoji blázni si usmysleli, že se proletí v bouřce. Asi se chtěli zabít nebo aspoň zničit letadlo, každopádně by za to zasloužili naplácat na zadek.“ Nick byl tak rozzuřený, že skoro nebyl schopen řeči, a Pat nevěřil svým očím.

Díval se upřeně na Chrise, s naprostým úžasem v očích. „Ty že jsi vzlétl v takovém počasí?“ „Já. no. myslel jsem si, že jen vyletíme nahoru a hned se zase vrátíme. a.,“ chtělo se mu začít kňourat a žalovat, jako když byl malý: „Ale, tati, za to může Cassie.“ Neřekl ale ani slovo a jeho otec se snažil nedat najevo, jak je na něj hrdý. Ten kluk má tedy nervy a jaký je to báječný pilot! „A v tomhle že jsi přistával? Copak nevíš, jak jsou tyhle podmínky nebezpečné? Vždyť ses mohl zabít.“ Pat ale nedokázal skrýt pýchu ve svém hlase.

„Já vím, tati. Je mi to líto.“ Chris musel přemáhat pláč a Cassie pozorovala otcův obličej. Až příliš dobře si uvědomovala, co znamená jeho výraz. Byla to čirá hrdost na synovy schopnosti. Chris se těšil otcově uznání, a to jen proto, že se narodil jako chlapec a byl tím pádem podle Pata způsobilý stát se letcem.

Cassie věděla, že ať bude dělat v životě cokoli, bude to muset dělat jen a jen kvůli sobě, ne kvůli chvále svého tatínka. Ten by ji nikdy nepochopil, natož aby ji pochválil. Pro něj byla vždycky „jenom dívka“. A nikdy to nebude jinak.

Vtom se Pat obrátil ke Cassii, skoro jako by jí četl myšlenky.

A hned se znovu podíval na syna, tentokrát rozzlobeně. „Nikdy jsi ji neměl brát nahoru v bouři. Je příliš nebezpečné brát v tak špatných podmínkách pasažéry. Ani sám jsi neměl vzlétnout, ale nikdy neber do takového počasí pasažéra, synku.“ Dívky bylo podle Patova názoru nutné chránit, ale nikdy je neobdivovat za věci, které příslušely mužům. Takový byl její osud a ona to věděla. „Ano.“ Chris měl v očích slzy a jeho otec si stále v úžasu prohlížel letadlo i svého syna.

„Tak ho ukliď.“ S těmi slovy odešel a Nick pozoroval Chrise a Cassii, jak zajíždějí s letadlem na místo. Chris působil tak otřeseně, že skoro nebyl schopen chůze, ale Cassie byla klidná a otírala z povrchu letadla vodu a kontrolovala motor. Její bratr se na ni jen rozzlobeně díval a pak odešel, rozhodnutý v životě jí neodpustit, že ho skoro zabila. Nikdy nehodlal zapomenout na to, jak byli blízko smrti, a to všechno jen kvůli jejímu hloupému rozmaru. Vždyť je úplný cvok, a právě mu to dokázala. Cassie dokončila údržbu letadla a s překvapením zjistila, že jí

Nick stojí přímo za zády. Jeho výraz hodně připomínal bouři, které právě v letadle unikla. Její bratr byl pryč a otec na ně čekal uvnitř v budově.

„Ať tě ani nenapadne tohle ještě někdy udělat! Jsi zatracený blázen a mohla ses zabít. Tenhle trik funguje jen občas a vyjde to jen těm nejlepším pilotům, a ani těm většinou ne. A tobě se to podruhé nepovede, Cass. Tak to už nezkoušej.“ Nick ho ale použil už víckrát. A před mnoha lety ho Pat přitom sledoval a rozzlobil se na něj právě tak, jako teď Nick na Cassii. Měřil si ji pronikavým pohledem. Byla v něm zlost, ale také něco dalšího.

Cassie si toho všimla a srdce jí trošku poskočilo. Tohle si přála dostat od Pata, ale věděla, že od něho se toho nikdy nedočká. Byl to obdiv a respekt. Nic víc si nepřála.

„Nevím, jak to myslíš.“ Uhnula pohledem stranou. Když se teď vrátila na zem, cítila se vyčerpaná. Rozjaření ji téměř opustilo a dolehla na ni všechna hrůza a únava z toho, co právě prožila. „Víš zatraceně dobře, jak to myslím!“ zařval na ni a chytil ji za paži. Černé vlasy mu padaly do obličeje. Vybavil si, jak stál na letišti, díval se nahoru po jejím letadle a soustřeďoval veškerou svou vůli na přání, aby našla díru v mracích a aby se jí podařilo přistát. Nesnesl by, kdyby byl svědkem jejich smrti, a to jen kvůli pouhému prolétnutí pro zábavu. Ve válce neměli na výběr.

Tohle bylo ale jiné. Tohle nemělo smysl.

„Nech mě na pokoji.“ Zlobila se na něj. Hněvala se na ně na všechny. Na svého bratra, který za ni vždycky slízal smetanu obdivu a přitom vůbec neumí pořádně létat, na otce, který je tak posedlý svým synem, až je úplně slepý, i na Nicka, který si hraje na vševědoucího. Mají svůj pánský klub, mají v rukou všechny zajímavé hračky, a nejsou ji ochotni k nim pustit. Na tankování a opravování motorů jim je dobrá, ve vlasech může mít olej a špínu ze strojů, ale nikdy jí nedovolí pilotovat. „Chci být sama!“ zakřičela na něj, ale on ji uchopil i za druhou paži. Nikdy ji neviděl tak rozrušenou a nevěděl, jestli jí má dát políček, nebo jestli ji má držet dál.

„Cassie, já jsem viděl, cos tam nahoře dělala!“ Pořád ještě na ni křičel. „Já nejsem slepý. Vím, že Chris takhle lítat neumí!

Vím, že jsi pilotovala ty. ale jsi blázen. Mohla ses zabít. tohle nemůžeš dělat.“ Podívala se na něj tak nešťastně, že k ní okamžitě pocítil soucit a sympatie. Původně měl chuť jí napráskat za to, že se málem zabila, ale teď mu jí najednou bylo líto. Náhle pochopil jako nikdy předtím, co Cassie chce, jak moc po tom touží, a že se k tomu chce dostat za každou cenu.

„Cassie, prosím.“ Pořád jí svíral paže a přitáhl ji k sobě blíž.

„Prosím. nikdy už podruhé nic takového nezkoušej. Budu tě učit sám. Slibuju ti to. Nech Chrise na pokoji. Nedělej mu to. Já tě budu učit létat. Když si to tolik přeješ, tak to pro tebe udělám.“ Tiskl ji k sobě, choval ji jako malou holčičku a cítil vděk, že se při tom svém bláznivém, ale odvážném kousku nezabila. Věděl, že s její smrtí by se nikdy nevyrovnal. Nešťastně se na ni podíval a stále ji přitom držel v náruči. Oba byli silně otřeseni tím, co se právě stalo. Ona ale jen zavrtěla hlavou. Věděla, že to, co jí Nick navrhuje, není možné.

„Táta ti nikdy nedovolí, abys mě učil létat. Nicku,“ odpověděla nešťastně. Už se nesnažila popírat, že Chrise přiměla k tomu, aby jí přenechával řízení. Věděla, že Nickovi stejně nic nenamluví. Nemělo smysl dál zapírat.

„Neříkal jsem, že se ho na to budu ptát, Cass. Řekl jsem, že tě budu učit. Tady ne.“ Soucitně se na ni usmál a podal jí čistý ručník, aby si vytřela mokré vlasy. „Vypadáš jako zmoklá myš.“

„Aspoň dnes nemám pro změnu šmouhy od oleje po celém obličeji,“ poznamenala plaše. Teď jí byl bližší než kdykoli předtím. Vůbec k němu cítila něco jiného, silnějšího než jindy. Sušila si vlasy a

přitom se na něj dívala. Nemohla uvěřit tomu, co jí

Nick řekl. „Jak to myslíš, že tady ne? Kam bychom mohli jít?“

Najednou se cítila dospěle, jako spiklenec. Něco se mezi nimi dvěma změnilo.

„Existuje několik malých letišť, kam bychom mohli chodit.

Možná že to nebude snadné. Mohla bys po škole jet autobusem do Prairie City a tam bych tě mohl vyzvednout. Zatím by tě tam

Chris možná mohl během léta občas svézt cestou do práce. Myslím, že to udělá raději, než aby několikrát týdně riskoval život tím, že bude s tebou lítat. Kdežto já jsem ochoten to dělat.“ Cassie se usmála. Chudák Chris. Vyděsila ho k smrti a dobře si to uvědomovala. Ale zpočátku se to zdálo být jako úžasný nápad a v první chvíli to bylo docela zábavné. Ale pak to byla ta nejděsivější věc, jakou kdy zažila, i když také ta nejvíc vzrušující.

„Myslíš to vážně?“ vypadala ohromeně, ale překvapení tím byli vlastně oba. I Nicka samotného udivilo, že jí to nabídl.

„Řekl bych, že ano. Nikdy jsem si nemyslel, že něco takového udělám. Teď ale vidím, že trochu učení potřebuješ, aby ses vyhnula dalším potížím. A možná že když budeš nějakou dobu sekat dobrotu,“ podíval se na ni významně, „promluvíme si s Patem a uvidíme, jestli tě nenechá létat tady. Nakonec se s tím vyrovná. Bude muset.“

„Myslím, že to nikdy neudělá,“ řekla Cassie posmutněle. Pak se vrátili na déšť a přešli do otcovy kanceláře. Těsně předtím, než tam dorazili, znovu celí promočení, se Cassie zastavila a usmála se. Nicka ten úsměv zahřál u srdce a měl pocit, jako by celý roztával. Bránil se tomu, nechtěl mít vůči ní takové pocity a znepokojilo ho to. Dnes večer toho ale společně prožili příliš mnoho a to je sblížilo. „Díky, Nicku.“

„Ale nikomu ani muk! A to myslím vážně.“ Její otec by ho snad zaškrtil, kdyby zjistil, že učí Cassii létat. Přátelsky jí pocuchal vlhké vlasy a společně vešli do Patový kanceláře. Chris vypadal otřeseně, byl v obličeji celý šedivý, a otec mu právě dával panáka brandy.

„Není ti nic, Cass?“ podíval se po ní Pat, ale viděl, že na rozdíl od bratra vypadá docela normálně. Ale její bratr nesl samozřejmě za celý tenhle zážitek odpovědnost, a stejně tak za to těžké a riskantní přistání. Aspoň tak si to Pat myslel a Chris mu to nevymlouval.

„Nic mi není, tati,“ ujistila ho.

„Jsi statečná dívka,“ řekl jí obdivně, ale toho obdivu nebylo dost. Nick to dobře chápal. Právě souhlasil s tím, že jí poskytne to, o čem vždycky snila. Uskutečnil se jí tím dávný sen, a tak byla najednou šťastná, že vzlétla v bouřce, přestože přitom tolik riskovala. Nakonec se jí to všechno možná vyplatí.

Pat odvezl Chrise a Cassii domů a matka už na ně čekala. Jakmile zasedli k večeři, vyprávěl Pat všechno Ooně. Nebo alespoň svoji verzi příběhu o tom, jaký je Chris neuvěřitelně dobrý pilot, jaké osvědčil pevné nervy a důvtip, a ačkoli se zpočátku dopustil nerozvážnosti a vzlétl v bouři, nakonec je oba dostal v pořádku zpátky. Byl na něj tak nesmírně pyšný, ale Chris vůbec nic neříkal. Jenom se stáhl do svého pokoje, tam se svalil na postel a za zavřenými dveřmi se teprve rozplakal. Cassie se na něj po chvíli šla podívat. Dlouho klepala na dveře, než ji konečně pustil dovnitř a vrhl na ni pohled plný strachu a zuřivosti.

„Co ještě ode mě chceš?“

„Říct ti, jak moc je mi líto, že jsem ti nahnala strach. a skoro nás oba zabila. Promiň, Chrisi. Neměla jsem to dělat.“ Teď si mohla dovolit být velkomyslná, když Nick souhlasil, že jí poskytne to, po čem odjakživa prahla.

„Už s tebou nikdy v životě nepoletím,“ odpověděl jí temně a díval se na ni pohledem o hodně mladšího bratříčka, kterého využila a pak zradila jeho lstivá starší sestra.

„To nebudeš muset,“ ujistila ho tiše. Sedla si na okraj jeho postele a on se na ni nechápavě podíval. „Ty že chceš nechat létání?“ Tomu nebyl ochoten uvěřit.

„Možná. zatím.“ Pokrčila rameny, jako by jí na tom nezáleželo, ale on ji znal příliš dobře.

„Nevěřím ti!“

„Uvidím. Prozatím je to jedno. Jenom jsem se ti chtěla omluvit.“

„To bych ti taky radil,“ vypálil, ale pak se uklidnil. Pohladil ji po paži. „Stejně ti děkuju. že jsi nás tam nahoře oba zachránila.

Už jsem si fakt myslel, že je po nás.“

„Já taky,“ usmála se. „Chvilku jsem si taky myslela, že to je náš konec.“ A pak se zachichotala. „Ty bláznivko,“ řekl jí a pak dodal: „Jsi ale zatraceně dobrá pilotka, Cass. Měla by ses to jednou opravdu učit a nedělat to jenom takhle pokoutně, tátovi za zády. Měl by tě nechat lítat.

Jsi v tom desetkrát lepší, než kdy budu já. Myslím, že budeš stejně dobrá jako on.“

„To pochybuju, ale vždyť z tebe bude taky dobrý pilot, Chrisi.

Jen se nepouštěj do obtížných věcí.“

„Jo, díky,“ usmál se na ni. Už se mu nechtělo ji zabít. „Připomenu ti to příště, až mi zase nabídneš, že mě vezmeš nahoru a zabiješ mě.“

„To neudělám, aspoň nějakou dobu ne,“ řekla. Tvářila se nevinně jako andílek, ale na to ji znal příliš dobře.

„Co to všechno má znamenat? Ty máš něco za lubem, Cass.“

„Ale ne. Prostě chci sekat dobrotu. aspoň nějakou chvíli.“

„Bůh nám pomáhej! Jen mi honem oznam, než dostaneš další záchvat amoku. Já se včas uklidím do bezpečné vzdálenosti od letiště. A ty bys to možná měla na nějakou dobu udělat taky. Přísahám, že ty benzinové výpary v tobě vyvolávají šílenství.“

„Možná že ano,“ odpověděla nepřítomně. Bylo to ale něco víc a ona to cítila. Měla ty výpary v krvi, až v morku kostí, a lépe než kdy jindy věděla, že jim nikdy neunikne.

Ten večer za ní zase přišel Bobby Strong, a když uslyšel Patovo vyprávění o tom, co se stalo, vyděsil se. Když o chvíli později uviděl Chrise, obořil se na něj.

„Až příště vezmeš moji holku nahoru a skoro ji zabiješ, budeš se mi za to zodpovídat,“ prohlásil k velkému úžasu Chrise i Cassie. „Byla to od tebe hloupost a ty to víš.“ Chris by mu byl rád řekl, že si to Cassie sama přála, vůbec by mu rád prozradil spoustu věcí, ale to samozřejmě nemohl. „Jo, jasně,“ zamumlal jen neurčitě a stáhl se do svého pokoje.

Přemýšlel o tom, jací jsou to všichni blázni. Bobby, táta i Nick.

Žádný z nich nezná pravdu a netuší, koho by měli správně obviňovat. Myslí si všichni, že ten zločinec je on, ta Cassie je všechny doběhla. Ve skutečnosti ale znala pravdu o tom všem nejen Cassie, ale teď i Nick, který slíbil, že ji bude učit létat.

Bobby ji pak celý večer poučoval o tom, jak je létání nebezpečné, neužitečné a bláznivé, vyjádřil názor, že všichni lidé, kteří tomu propadli, jsou nezralí a jenom si hrají jako malé děti.

Doufal, že se z té příhody poučila a že v budoucnosti bude rozumnější, nebude se tolik ochomýtat kolem letiště a vůbec se umírní ve svém zájmu o letadla. Vysvětlil jí, že on to od ní očekává. Jak chce v budoucnosti vůbec dokázat něco pořádného, když tráví celý život umazaná od oleje a špíny a je ochotná riskovat život v takovém divokém dobrodružství s bratrem? Kromě toho se pro dívky něco takového nehodí.

Snažila se vyjadřovat s ním souhlas, protože věděla, že Bobby to všechno myslí dobře. Přesto se jí ulevilo, když konečně odešel. Ale té noci, když ležela v posteli a poslouchala bubnování deště, nedokázala myslet na nic jiného než na Nickův slib a na to, že už brzy spolu začnou létat. Už se nemohla dočkat. Nemohla usnout po několik hodin a znova si vybavovala pocit silného větru v obličeji, když se v Jenny vrhala mezi mraky, hledala jejich spodní okraj a čekala na ten správný okamžik, kdy by mohla uniknout zkáze, a jen zlomek vteřiny předtím, než by narazila do země, znova vzlétla, otřela se břichem letadla o špičky stromů a konečně bezpečně přistála. Byl to pro ni výjimečný den a ona věděla, že bez ohledu na to, jak nebezpečné nebo nesprávné to bylo, se už nikdy létání nevzdá. Kvůli nikomu z nich. Prostě to není v jejích silách.

Kapitola 4.

Tři dny po svém letu v bouřce, která prý nakonec přešla o šestnáct kilometrů dál u Blandinsville v tornádo, Cassie ráno vstala, vykonala všechny své drobné domácí povinnosti a chystala se k odchodu z domu. Matce řekla, že jde do knihovny a pak se sejde s jednou kamarádkou ze školy, která se na jaře vdala a teď čeká dítě. Potom se zastaví na letišti. Zabalila si do papírového sáčku jablko a sendvič, ze svých úspor si vzala dolar a uložila ho do kapsy. Nebyla si jistá, kolik stojí autobus, ale chtěla mít jistotu, že jí to bude na cestu do Prairie City stačit. S Nickem se dohodli, že se tam v poledne setkají. Když kráčela v žáru letního slunce ke stanici autobusu, litovala, že si nevzala klobouk. Věděla ale, že kdyby to udělala, v její matce by to vyvolalo podezření. Cassie totiž nikdy pokrývky hlavy nenosila.

Když kráčela na autobus, působila opravdu jen jako vytáhlá, štíhlá dívka, která si vyšla na návštěvu ke kamarádce. Vypadala na svůj věk, ale byla výjimečně půvabná. Byla dokonce hezčí, než bývala její matka, vyšší a štíhlejší, a měla velmi krásnou postavu. Cassie ale na svůj zevnějšek nikdy nemyslela. Vzhled, to bylo něco, čím se zabývaly ostatní dívky, které neměly v hlavě nic jiného, nebo dívky jako její sestry, které se toužily vdát a mít děti. Cassie si také přála mít někdy v budoucnosti děti, nebo si to tak aspoň představovala, ale ještě předtím by chtěla dělat spoustu jiných věcí, které jí ale pravděpodobně nikdy nebudou dopřány, jako například létání a s ním všechno vzrušení a svoboda, které poskytovalo. Cassie ráda četla příběhy pilotek a zhltala všechno co bylo dostupné o Amelii Earhartové a Jackii Cochranové. Četla Lindberghovu knihu My o jeho sólovém letu přes Atlantik v roce 1927, a před rokem, hned když vyšla, knihu jeho ženy Severně od Orientu, i knihu Earhartové Je to zábava.

Všechny ty ženy letkyně byly jejími vzory. Často přemýšlela o tom, proč tyto ženy mohou dělat to, o čem ona smí jenom snít.

Ale možná že teď, když jí bude Nick pomáhat. možná že přece jen. kdyby jen směla létat. kdyby směla vzlétnout tak, jako to dělávala s Chrisem, a vznášet se na obloze po celý život.

Byla tak ponořená v myšlenkách, že si skoro nevšimla, že autobus odjíždí a musela ho dobíhat. Cítila úlevu, když zjistila, že ve starém autobuse nejede žádný její známý. Pětačtyřicetiminutová jízda do Prairie City proběhla bez zvláštních příhod. Lístek stál jen patnáct centů a Cassie celou cestu strávila sněním o svých nadcházejících lekcích létání.

Když vystoupila z autobusu, čekala ji ještě dlouhá cesta na místní malé letiště, ale Nick jí podrobně vysvětlil, kudy má jít.

Myslel si, že ji někdo kus cesty sveze. Vůbec ho nenapadlo, že

Cassie půjde poslední čtyři kilometry pěšky, a když dorazila, byla celá uhřátá, zpocená a zaprášená. Nick tu klidně seděl na velkém balvanu a upíjel limonádu. Na konci opuštěné letové dráhy stála připravená Jenny. Široko daleko Cassie nikoho neviděla, byli tu jen sami dva. Tuto runway občas používala práškovací letadla, ale přestože se užívala zřídka, byla v dobrém stavu. Nick věděl, že je to dokonalé místo pro jejich lekce.

„Jsi v pořádku?“ změřil si ji téměř otcovsky, když si odhrnula ohnivé vlasy z obličeje. Slunce stále pálilo. „Vypadáš hrozně uhřátě. Napij se.“ Podal jí limonádu a s obdivem pozoroval, jak pije. Měla dlouhý, půvabný krk a hedvábná pokožka jejího hrdla připomínala jemně narůžovělý mramor. Byla to nápadně krásná dívka a v poslední době si v některých chvílích skoro přál, aby nebyla Patová dcera. Připomněl si ale hned, že by to stejně k ničemu dobrému nevedlo -, jemu je pětatřicet a jí sedmnáct. A stejně by nebylo správné, aby muž jeho věku sváděl tak mladou dívku. Byly ale okamžiky, kdy byl téměř v pokušení to udělat. „Co jsi dělala, ty blázne?“ zeptal se jí a uvolnil tak napětí, které mezi nimi na chvilku vzniklo. Bylo to zvláštní, že tady byli jen sami dva, na výpravě za tajným posláním. „To jsi šla pěšky celou cestu z Good Hope?“

„To ne,“ usmála se na něj a zakuckala se jeho limonádou.

„Jenom z Prairie City. Je to dál, než jsem si myslela. A taky je větší vedro.“

„To je mi líto,“ řekl omluvně. Cítil se provinile, že ji přiměl přijít až sem, ale tohle odlehlé místo se zdálo být pro jejich tajné schůzky a učení s otcovým letadlem úplně ideální.

„Ale ne,“ usmála se, a znova se napila. „To přece stojí za to.“

Viděl jí na očích, jak moc to pro ni znamená. Byla celá blázen do letadel i létání. On na tom byl v jejím věku přesně stejně, putoval po různých letištích, spokojil se s jakoukoli prací, jen když mohl být blízko letadel a občas dostat šanci k létání. Nejšťastnější býval za války, když létal u 94. eskadry s muži, kteří se téměř všichni stali legendami. Cassie mu ale bylo líto, protože ta to neměla tak snadné, zvlášť když byl Pat tak zatvrzele rozhodnutý, že létat nesmí. Nick doufal, že někdy v budoucnu by ho třeba mohl obměkčit. A mezitím může aspoň naučit Cassii různé důležité věci, aby se nezabila, až začne zase dělat bláznivé kousky, jako bylo to podlétávání mraků s Chrisem. Při vzpomínce, jak před třemi dny vylétla zpod mraků, proklouzla nad zemí a hnala se rychle jako dělová koule, se musel pokaždé ještě otřást. Teď bude aspoň vědět, co dělá.

„Tak co, pustíme se do toho?“ zeptal se a ukázal na Jenny. Čekala tam na ně jako jejich starý přítel. Cassie byla příliš rozrušená, než aby něco říkala, když spolu kráčeli ke známému letadlu. Už tisíckrát do tohoto letounu tankovala palivo, čistila jeho motor, s láskou mu omývala křídla a několikrát ho i pilotovala v doprovodu Chrise, předstírajícího, že ji s sebou bere jen tak pro zábavu, proletět se. Cassii se ale Jenny nikdy nezdála být tak krásná jako teď. Nejdřív ji obešli a zkontrolovali přistávací zařízení, jestli se nepoškodilo, když sem Nick přiletěl. Bylo to nízké letadlo s širokými křídly, ve kterém měl člověk pocit většího letounu. Cassie nastoupila a připoutala se. Věděla, že obloha jí bude už brzy patřit, že má na ni právo stejně jako všichni ostatní letci. A pak už ji nikdo a nic nezastaví.

„Všechno připraveno?“ zavolal na ni Nick přes vrčení rozbíhajícího se motoru. Cassie s úsměvem přikývla a Nick naskočil do sedadla za ní. Nejdřív měl letadlo pilotovat on, a jakmile se ocitnou ve vzduchu, předá řízení jí. Tentokrát se o řízení nebude muset prát, jako to dělala s Chrisem. Když pojížděli po runwayi, ohlédla se po Nickovi. Znala ho důvěrně, ale přesto se teď v jeho společnosti cítila šťastnější než kdy předtím. Chtělo se jí ho obejmout a políbit.

„Cože?“ Něco mu řekla a on jí nejdřív neporozuměl. Nemyslel si ale, že by šlo o nějaký problém, na to vypadala Cassie příliš šťastně. Naklonil se k ní blíž, aby ji lépe slyšel. Vítr mu cuchal tmavé vlasy, jeho oči měly stejnou barvu jako letní obloha, a jak je mhouřil proti slunci, udělaly se mu kolem nich drobné vrásky.

„Říkala jsem. že ti děkuju!“ křičela Cassie a v očích měla tolik radosti, že mu to proniklo až k srdci. Jemně jí stiskl rameno a ona se znova otočila dopředu a položila ruce na řízeni letadla.

Zatím ale řídil Nick.

Přidal plyn a sešlápl pedály kormidla. Za okamžik se hladce vznesli z runwaye a stoupali do vzduchu. Cassie přitom cítila, jak si její srdce zpívá spolu se starou dobrou Jenny. Cítila stejné nadšení a vzrušení jako vždycky, když se vznesla nad zem.

Letěla!

Nick nejprve zakroužil nad malým letištěm a pak se vznesl výš. Poklepal Cassii po rameni. Ohlédla se po něm a on na ni ukázal, čímž naznačoval, že má převzít řízení letadla. Přikývla a ujala se pilotování. Instinktivně poznala, co má dělat, a hladce se vznášela pod jasně modrou oblohou, jako by létala odjakživa.

A svým způsobem to opravdu tak bylo. Nick žasl nad tím, co všechno už dovede, i nad jejím vrozeným talentem. Mnoho z jeho vlastních i Patových triků si osvojila jen tím, že je pozorovala, a zdálo se, že má už svůj vlastní styl, překvapivě samozřejmý a elegantní. Působila dojmem, že malé letadlo dokonale ovládá, a tak se Nick rozhodl, že se během této první lekce přesvědčí, co všechno už Cassie dokáže.

Ukládal jí zatáčky v různých směrech, doleva i doprava, chtěl jí dávat různé rady, jako že má nosem letadla mířit nahoru a udržovat stálou výšku, ale zdálo se, že Cassie sama od sebe ví, že letadlo má sklon během zatáček klesat, a tak ho směrovala nahoru, aniž jí to musel říkat. Měla naprosto

neomylný cit pro zacházení s letadlem. Svírala knypl jistou a pevnou rukou a nos letadla reagoval na její pokyny tím, že mířil stále vzhůru.

Pak jí Nick řekl, aby dělala esíčka a řídila se přitom podle úzké prašné cesty pod nimi. Když vykonávala jeho rozkaz, všiml si, jak lehce a snadno si udržuje výšku. Zdálo se, že jen málokdy kontroluje přístroje, ale přesto věděla, kdy je potřeba vyrovnávat odchylky nebo vzlétnout výš. Vypadalo to, že se při letu řídí především citem a tím, co vidí, což byl nepochybný znak vrozeného talentu. Člověk se s něčím takovým setká jen vzácně a Nick věděl, že tak dobrých pilotů viděl v životě zatraceně málo.

Pak na ní požadoval létání v kruzích kolem sila, které si vyhlédli na jedné vzdálené farmě, a ona si stěžovala, že je to nuda.

Nick si ale chtěl ověřit, jak je přesná. Byla pečlivá a překvapivě precizní, zvlášť na někoho, kdo zatím létal jen málo. Konečně ji nechal zkusit přemet a dvojitý přemet, kterým měla původně v úmyslu někdy vyděsit svého bratra. Pak ji ale naučil, jak se dostat ze situace, kdy ztratí rychlost, což bylo mnohem důležitější.

Zdálo se však, že i tohle Cassie instinktivně umí. Její naprostý klid, když jí řekl, aby ztratila rychlost a dostala se do přetažení, ho ohromoval. Cassie nechala Jenny padat nosem dolů a za chviličku zase uvolnila tlak na knypl, kterým se především přetažení vytvořilo, a naprosto beze strachu dovolila letadlu, aby střemhlavým letem znova nabralo rychlost. Nick jí předem vysvětlil, jak se to dělá, ale zdálo se, že by Cassie neměla nejmenší potíže, aby na to přišla třeba i sama, ani jí nechyběla odvaha, aby celý úkon provedla. Většina mladých pilotů byla při střemhlavém pádu, doprovázeném nulovou gravitací, pořádně vyděšená. Cassii ale prudké klesání letadla nenahánělo strach, a jakmile získala dostatečnou rychlost, přidala plyn a vznesla se jako orlí mládě lehce vzhůru. Všechno to provedla klidně a bez řečí.

Nick ještě nikdy v životě nikoho tolik neobdivoval. Dal jí pokyn, aby to zopakovala, protože se chtěl přesvědčit, jestli si udrží stejně chladnou hlavu i jisté ruce a rychlé reakce, nebo jestli to bylo jen náhodné štěstí začátečníka. Druhé přetažení a jeho vybrání provedla ještě plynuleji než poprvé, a potřetí to vykonala s takovou bravurou, že to nahnalo strach dokonce i Nickovi.

Byla opravdu dobrá. Velice dobrá. Vynikající.

Nechal ji ještě udělat několik pomalých osmiček, Immelmannovu zatáčku, a jejich poslední lekcí toho dne bylo vybrání vývrtky, což připomínalo přetažení, ale nejdřív musela pracovat s pedálem směrovky, aby dostala letadlo do pravé vývrtky, a pak s druhým pedálem, aby se stočilo doleva. Provedla to dokonale, a když přistáli, Nick se potěšeně zubil a Cassie také. Nikdy v životě se tak báječně nebavila a stěžovala si jen na to, že chtěla ještě zkusit sérii výkrutů a on ji nenechal. Nick měl ale pocit, že pro dnešek toho bylo až dost, a řekl jí, že si také musí něco nechat na příští lekci. Chtěla se naučit i přistávání se zastavenou vrtulí, což byla Nickova specialita, ale na to měli také dost času později.

Měli dost času na všechno. Cassie byla fantastický žák.

Nick zůstal ještě okamžik sedět v letadle a díval se na ni. Nemohl pořád uvěřit tomu, kolik toho dokázala pochytit během let strávených mezi letci jen z jejich řečí a z pouhého pozorování. Pokaždé, když ji Pat vzal s sebou nahoru do vzduchu, nebo když někam letěla s Nickem, si vtiskávala do paměti každý okamžik letu, každičký jejich pohyb, postup či fintu, které použili, a neúnavně se učila. Splnilo se mu jeho tušení, zjistil, že Cassie má skutečně ohromný talent, že je k létání zrozená. A byla by svatokrádež jí v tom bránit.

„Tak jak mi to šlo?“ ohlédla se po něm ze svého sedadla a Nick vypnul motor.

„Bylo to strašné,“ usmál se na ni. Přitom ještě nepřestal žasnout nad tím, co před chvílí viděl. Jak Cassie dokázala instinktem vycítit výšku nad zemí, neomylně rozeznávala směr letu, jako by letadlo ovládala celou svou duší skoro jako rukama, jako by s ním byla propojená. Vždycky přesně věděla, co dělat.

„Myslím, že už s tebou nikdy nepoletím,“ škádlil ji, ale z jeho obličeje vyčetla přesně to, co si přála.

Na opuštěném letišti teď vydala jásavý výkřik. Nikdy v životě nebyla tak šťastná jako teď. A Nick byl ten nejlepší přítel, jakého kdy měla. Díky němu se uskutečňuje její životní sen a tohle je teprve začátek!

„Jsi dobrá, holka,“ řekl tiše a podal jí další plechovku limonády, kterou s sebou přinesl. Dlouze se napila, poděkovala svému novému instruktorovi, a pak mu limonádu vrátila. „Ať ti to ale nestoupne do hlavy,“ varoval ji. „Nikdy to nepřeháněj se sebedůvěrou, nespoléhej se na sebe až příliš, nikdy si nemysli, že dokážeš úplně všechno, co chceš. Nedokážeš. Letadlo je jenom stroj, a když si o sobě budeš moc myslet, země bude najednou až příliš blízko a skončíš v koruně stromu. Na to nikdy nezapomínej!“

„Ano, pane.“ Byla teď ale příliš šťastná, než aby se starala o jeho varování. Znala nezbytnou míru opatrnosti a dodržovala ji, ale také si uvědomovala, že je rozená letkyně. A Nick to teď věděl také, a možná že o tom jednoho dne přesvědčí i jejího otce.

A mezitím se od něj Cassie naučí úplně všechno, co on sám umí, a bude nejlepší pilotkou všech dob. Lepší než Jean Battenová,

Louise Thadenová nebo kterákoli z těch ostatních. „Kdy budeme mít další trénink?“ ptala se dychtivě. Nepřála si nic jiného než zase létat a nechtěla na to čekat dlouho. Nick platil

spotřebovaný benzin a ona doufala, že ho to nestojí příliš mnoho. Byla ale už na létání drogově závislá a potřebovala další dávku co nejdřív.

A Nick to dobře věděl.

„Chtěla bys zase lítat hned zítra, co?“ usmál se na ni. V jejím věku na tom byl přesně stejně. Vlastně byl skoro stejně starý jako ona, když po válce létal po celé zemi, hledal příležitostná zaměstnání na letištích, a nakonec přišel sem do Illinois, aby tu začal pracovat pro svého starého kamaráda Pata O’Malleyho. „Já nevím, Cass.“ Nick o tom chviličku přemýšlel. „Možná že bychom to mohli zopakovat pozítří. Nechci, aby se Pat začal divit, kam létám s Jenny. Jinak ji zas tak moc

nepoužívám.“ Rozhodně si nepřál, aby je Pat začal podezírat, že létají spolu. Nejdřív chtěl Cassii dát pár solidních lekcí a pořádně ji vycvičit, než Pata seznámí s jejím uměním, o kterém pak nebude možné pochybovat.

Byla tisíckrát lepší pilot než její bratr i než většina lidí, které kdy učil létat. Pata o tom ale budou muset pracně přesvědčovat a oba věděli, že to bude perný úkol.

„Co kdybys mu řekl, že tady dáváš někomu lekce? Nemusí vědět, že jde o mě. Pak budeš mít důvod létat s Jenny, kdykoli budeš chtít.“

„A kde na to vezmeme peníze, slečno? Nechci, aby si tvůj táta myslel, že ho podvádím.“ Vzájemně si s Patem poskytovali podíly ze zisku, když používali letouny, patřící tomu druhému, a Nick také dával Patovi podíly ze zisku, který měl z učení nebo charterových letů v době, kdy by jinak létal pro jeho podnik.

Cassie se zatvářila zklamaně. „Možná, že bych ti mohla zaplatit. trochu peněz ze svých úspor.“ Měla teď opravdu ustaraný výraz a Nick jí přátelsky pocuchal ohnivě rudé vlasy.

„Jen se neboj. Já to nějak udělám. Budeme spolu trénovat hodně. Slibuju ti to.“ Cassie se na něj vděčně usmála a Nickovi přitom trochu poskočilo srdce. Ničím jiným mu platit nemusela. Pomohl jí vystoupit z letadla a všiml si, že poblíž roste strom, poskytující stín. „Vzala sis s sebou něco k jídlu? „ Přikývla. Zamířili spolu ke stromu a posadili se pod něj. Podělila se s ním o svůj sendvič a on s ní o limonádu. Pil většinou limonádu, na rozdíl od Pata, který si tu a tam dal dobrou whisky, neměl alkohol nijak v oblibě. Trávil ve vzduchu příliš času na to, aby si mohl dovolit pití. Často musel vstávat uprostřed noci, aby někam letěl kvůli něčemu nečekanému, s poštou nebo s nákladem na dlouhou vzdálenost od Mexika až po Aljašku. Takové lety by nemohl podnikat, kdyby byl občas opilý nebo třeba měl jen kocovinu. I Pat byl s pitím opatrný. Nikdy nepil, když věděl, že ho čeká let.

Dlouho si spolu povídali o létání, o její rodině i o tom, jak moc

Patova rodina pro Nicka znamenala, když se usadil tady v Illinois. Řekl jí, že se sem vypravil až z

New Yorku jen proto, aby mohl pracovat u jejího otce.

„Za války byl na mě moc hodný. byl jsem jen kluk. a byl jsem taky pěkný blázen. Jsem moc rád, že ty nebudeš muset nikdy projít ničím podobným jako byly souboje ve tříkilometrové výšce s bandou bláznivých Němců. Je to skoro jako hra, někdy je těžké si uvědomit, že je to skutečné. ale bylo to tak zatraceně napínavé.“ Když o tom mluvil, oči mu zářily. Pro mnoho z těchto válečných letců to byly báječné časy a všechno, co zažili potom, ve srovnání s tím bledlo. Cassii někdy připadalo, že pro jejího otce je to stejné jako pro Nicka.

„To se ti pak všechno, co přišlo potom, muselo zdát hrozně nudné. lítat s Jenny. nebo vozit náklady do Kalifornie v Handleym. To přece není nijak vzrušující.“

„Není. Aleje to příjemné. A je to přesně to, co potřebuju dělat.

Na zemi se nikdy necítím tak dobře jako ve vzduchu, Cass, i když vím, že to zní podivně. Tam nahoře je můj život.“ Když to říkal, podíval se na oblohu. „Tohle umím dobře,“ vzdychl si a opřel se o kmen stromu, „v tom ostatním už tak dobrý nejsem.“

„Jako v čem třeba?“ Chtěla se o něm dozvědět víc, znala ho sice po celý svůj život, ale vždycky se k ní choval jako k dítěti.

Teď poprvé, když měli společné tajemství, se k sobě chovali jako sobě rovní.

„Nevím. Moc se nevyznám ve věcech kolem manželství, lidí. přátelství. kromě ostatních pilotů a chlápků, se kterými pracuju.“

„K nám ses vždycky choval ohromně,“ usmála se na něj nevinně a on žasl nad mládím jejích sedmnácti let.

„To je něco jiného. Ty patříš k mé rodině. Ale, víš. někdy je těžké mít vztahy s lidmi, kteří nelétajíJe těžké je pochopit, a pro ně je zase těžké, aby chápali mě. zvlášť pro ženy.“ Usmál se.

Nijak ho to netrápilo. Jeho život byl prostě takový a on s tím byl spokojený. Většina lidí patřila na zem a byla s ní svázána tělem i duší. ale někteří lidé byli prostě jiní.

„A co Bobby?“ zeptal se jí nečekaně. Věděl, že má chlapce.

Viděl ho u nich v domě dost často, když se tam zastavil, když potřeboval něco od Pata, nebo když k nim zašel na večeři. „Co si myslí o takovém létání, jaké tu provozuješ? Jsi opravdu dobrá, Cass. Když se to všechno správně naučíš, budeš mít opravdu úspěch.“ Ale v čem vlastně? To byl právě ten problém. Co může dělat letkyně, kromě překonávání rekordů? „Co by na to řekl Bobby?“ naléhal dál Nick.

„To co všichni ostatní. Že jsem cvok.“ Cassie se zasmála.

„Ale já za něj přece nejsem vdaná. Je to jen můj kamarád.“

„Nebude to navždycky jen kamarád. Dříve či později se bude chtít stát něčím mnohem víc, nebo si to tvůj táta aspoň myslí.“

Mysleli si to všichni a Cassie to dobře věděla.

„Opravdu?“ Řekla to odměřeně a Nick se musel její upjatosti zasmát.

„Nemusíš se kvůli tomu hned tak ježit. Víš dobře, co myslím.

Jestli se chceš stát druhou Earhartovou, pak bude tvůj život hodně zvláštní a neobvyklý. Budeš se s tím muset nějak vyrovnat.

Není to vždycky snadné.“ Věděl to až příliš dobře. Znal spoustu věci, které jí najednou chtěl sdělit. Nový rozměr jejich přátelství v něm vyvolával nadšení, ale zároveň ho i děsil. Nedokázal si představit, kam by je to mohlo zavést.

„Proč by to měl být takový problém?“ stěžovala si Cassie a myslela tím svůj vztah k Bobbymu. Pořád tomu nerozuměla.

Co je na létání tak špatného?

„Myslím, že je to problém proto, že je to něco tak odlišného,“ vysvětloval jí Nick. „Lidé jsou uzpůsobeni k tomu, aby chodili po zemi. Když chceš v jednom kuse létat jako pták, možná jim připadá, že by ti mělo narůst peří, nebo si prostě řeknou, že jsi nějaká divná. Co já vím?“ Lehce se usmál a natáhl své dlouhé nohy před sebe. Velmi ho těšilo s ní hovořit, byla inteligentní, tak mladá

a plná života, tak nadšená budoucností, která na ni čekala.

Záviděl jí. Její život byl naplněn cíli, kterých teprve chtěla dosáhnout, a svěžími začátky. Jemu se v pětatřiceti letech zdálo, že největší část svých zajímavých životních zážitků už má za sebou. „Myslím, že je od lidí hloupé, když s létáním tak nadělají. Letadla jsou jen stroje a my jsme přece obyčejní lidé,“ řekla.

„Ne, to nejsme,“ odpověděl věcným tónem. „Pokládají nás za hrdiny, protože děláme něco, co oni nedovedou a čeho se většina z nich bojí. Jsme něco jako krotitelé lvů nebo provazochodci. je to všechno tak tajemné a vzrušující, nemyslíš?“ Chvíli o tom přemýšlela a pak přikývla a podala mu zpátky jeho limonádu.

Trochu upil a zapálil si cigaretu, ale jí nenabídl. Učil ji sice létat, ale přece jen nebyla ještě dospělá. „Myslím, že je to opravdu svým způsobem tajemné a vzrušující,“ uznala a pozorovala ho, jak kouří. „Možná že právě proto to tak zbožňuju. Ale je to tak krásné. tak svobodné. živé. tak.,“ nedokázala ani najít ta správná slova, a Nick se musel usmát. Věděl přesně, jak to Cassie myslí. Cítil to tak také. Pokaždé, když se s letadlem vznesl do vzduchu, ať šlo o jakýkoli stroj, zalila jej vlna vzrušujícího pocitu svobody. Vše ostatní se proti tomu zdálo být nezajímavé a ploché. Ovlivnilo to celý jeho život, jeho práci, přátelství, plány do budoucna. A jednoho dne to patrně stejně ovlivní i Cassiin život. Měl pocit, že by ji před tím měl nějak varovat, ale nevěděl, jak by to přesně měl udělat. Byla tak mladá a plná nadějí, že mu připadalo špatné ji nějak odrazovat.

„Změní to celý tvůj život, Cass,“ dokázal jí jen říci. „Dej si na to pozor.“

Přikývla. Myslela si, že chápe, jak to Nick myslí, ale ve skutečnosti tomu neporozuměla. „Já vím,“ řekla, a pak k němu vzhlédla očima tak moudrýma, že ho to skoro děsilo, „ale to právě chci. Proto jsem tady. Nemůžu žít jen na zemi. jako ostatní lidé.“ Říkala mu tím, že je jednou z nich, z letců, a on si uvědomoval, že je to pravda. Proto souhlasil s tím, že ji bude učit.

Toho dne strávili dlouhou dobu rozhovorem a Nick tu pak strašně nerad nechával Cassii samotnou, aby šla pěšky tři kilometry zpátky po venkovské cestě na místo, kde chytí autobus domů, ale neměl na výběr. Pozoroval ji, jak odchází a mává mu na rozloučenou, a za chvilku už vzlétl a provedl výkrut, aby jí signalizoval, že odlétá. Dlouho sledovala jeho let a stále nemohla uvěřit tomu, co pro ni je ochoten dělat. Změnil její celý život během jediného odpoledne. Pro oba to znamenalo velký závazek, ale žádný z nich tomu nedokázal odolat, a to z různých důvodů.

Dlouhá pěší chůze v horku zpátky k autobusu jí připadala příjemná, jako by tančila, dokázala myslet jen na to, co všechno se jí dnes povedlo, na ten pocit, když seděla v letadle. a na pohled Nickových očí po přistání. Byl na ni pyšný. A ona neměla nikdy v životě lepší pocit.

Nastoupila do autobusu, věnovala řidiči rozzářený úsměv, a málem zapomněla zaplatit svých patnáct centů. Když se dostala domů, bylo už příliš pozdě na to, aby ještě zašla na letiště. Místo toho šla pomáhat domů matce a najednou se jí ani domácí práce nezdály být tak strašné. Nasytila svoji duši a cítila, že za tohle je ochotna zaplatit jakoukoli cenu.

U večeře pak seděla mlčky, ale zdálo se, že si toho nikdo nevšímá. Ostatní si toho měli hodně co povídat, Chris byl nadšený svou prací v novinách, její otec získal od státu novou smlouvu na dodávky pošty a Colleen se dnes v noci konečně narodilo miminko a Oona jim to chtěla do všech podrobností vylíčit. Jen

Cassie byla nezvykle mlčenlivá. Měla tu největší novinku ze všech, ale nemohla se s ní nikomu svěřit.

Po večeři se tu zastavil jako obvykle Bobby a chvíli spolu hovořili, ale zdálo se, že Cassie si s ním nemá mnoho co povídat.

Byla jakoby duchem nepřítomná a jediná věc, kterou mu o sobě sdělila, byla, že už se nemůže dočkat letecké přehlídky. Letos se měla konat těsně po státním svátku čtvrtého července a Bobby na ní ještě nikdy nebyl, ale myslel si, že tentokrát by se tam mohl jít podívat a Cassie by mu mohla vykládat různé zajímavosti o letadlech. Cassie ale nebyla příliš nadšená vyhlídkou na to, že tam půjde s někým neznalým věci a bude mu muset všechno vysvětlovat. Daleko raději by tam šla s

Nickem a poslouchala, co by jí vykládal on. Vůbec ji nenapadlo, že v jejím životě se právě začaly odehrávat hluboké změny. To odpoledne se vydala na velice dlouhou a zajímavou, ale také osamělou cestu.

Lekce v létání pokračovaly v naprosté tajnosti po celý červenec. Svým nadšením z letecké přehlídky se Cassie zato vůbec tajit nemusela. Celá rodina se tam vypravila společně, včetně Nicka, několika dalších pilotů a Bobbyho, který vzal s sebou i svou mladší sestru. Pro všechny to byl vzrušující zážitek, ale pro Cassii neexistovalo nic důležitějšího než její lekce s Nickem. Ty nemohla zastínit ani slavná letecká přehlídka v Blandinsville. Koncem července zvládla Cassie velmi náročné přistávání se zastavenou vrtulí. Také se už naučila výkruty, jetelové lístky a několik dalších, ještě složitějších manévrů.

Cassie představovala zosobněný sen každého instruktora létání. Dychtivě přijímala všechny nové informace a toužila se dozvědět co nejvíc. V srpnu začal Nick brát na lekce místo Jenny

Bellanku, protože tento letoun se obtížněji ovládal, a on chtěl, aby se Cassie dostala i k náročnějším úkolům. Navíc byla Bellanca rychlejší, a tak na ní mohl Nick Cassii ukázat některé složitější kousky a manévry. Pata stále ještě vůbec nenapadlo, že by

Nick mohl Cassii učit létat za jeho zády, a přestože lekce vyžadovaly dlouhé jízdy autobusem a ještě chůzi, dařilo se jim je uskutečňovat dost často a probíhaly bez problémů.

V srpnu prožili Cassie i Nick velký smutek, když se náhle zabil jeden z pilotů, který létal pro Pata, protože mu při zpáteční cestě z Nebrasky nečekaně vysadil motor. Všichni mu šli na pohřeb a Cassie z toho byla při další lekci s Nickem ještě v depresi.

Její otec ztratil dobrého přítele a jedno ze svých dvou letadel

D.H. 4s. Všichni na O’Malleyho letišti z toho byli skleslí.

„Nikdy nezapomínej, že se takové věci stávají, Cass,“ připomínal jí Nick tiše, když se posledního srpnového dne zase po skončené lekci posadili pod svůj oblíbený strom a obědvali. Letošní léto bylo pro Cassii nádherné a Nick jí nikdy nebyl tak blízký. Byl to její nejmilejší přítel a teď vlastně jediný opravdový kamarád i učitel. „Může se to stát komukoli z nás. Porucha motoru, špatné počasí, smůla. riskujeme to všichni. To si musíš pořád uvědomovat.“

„Uvědomuju si to,“ odpověděla posmutněle a myslela na nejkrásnější léto svého života, které právě končilo. „Ale stejně myslím, že bych raději zemřela takhle než nějak jinak. Nechci v životě dělat nic jiného než létat. Nicku,“ prohlásila s rozhodností.

Ale to už Nick dávno věděl. Nemusela ho o tom nijak přesvědčovat, poznal už, jaké má schopnosti, vrozený talent, jak neobyčejně snadno se učí nové věci a jak ryzí vášní pro létání hoří.

Musel na ní obdivovat spoustu věcí a stále víc propadal jejímu kouzlu.

„Já vím, Cass.“ Dlouze a naléhavě se na ni zadíval. Byla jediným člověkem, se kterým se za dlouhá léta cítil opravdu dobře, kromě Pata a pilotů, s nimiž létal. Byla to jediná žena, která měla stejné názory i sny jako on, a pokládal za opravdovou smůlu, že je to tak mladá dívka, proti němu úplné děcko, a ke všemu dcerkajeho nejlepšího přítele. Neměl žádnou naději, že by se tato situace mohla kdy změnit. A tak se alespoň těšil z její společnosti, z rozhovorů s ní, a lekce, které jí dával, znamenaly opravdu hodně i pro něj. Už dávno ji nechával létat sólově. „Jak to bude s našimi lekcemi, až ti začne škola?“ zeptal se jí, když dojídali oběd.

Zítra měla nastoupit do posledního ročníku střední školy. Bylo těžké uvěřit, že už bude maturovat. Vždycky ji bral jako malou holčičku, teprve v poslední době ji poznal lépe. Svým způsobem byla mnohem dospělejší než většina mužů, které znal, a přitom byla velmi ženská. Ale přesto v ní stále ještě bylo i dítě. Měla moc ráda žerty, s oblibou si z něj dělala legraci a všemu se smála. V něčem zůstala stejná jako v době, kdy byla malým dítětem.

„Co takhle soboty?“ zamyslela se. „Nebo neděle?“

Znamenalo to, že spolu budou létat méně často, ale bylo to lepší než nic. Oba si už zvykli na tyhle dlouhé klidné hodiny, které spolu trávili, a ona naprosto důvěřovala každému jeho slovu. A Nickovi zas působilo radost, když jí mohl odhalovat všechny zázraky létání. Byl to dar, který spolu sdíleli, a

pro oba byl ve spojení s jejich přátelstvím ještě lepší.

„Soboty by mi vyhovovaly,“ odpověděl věcně. Z jeho tónu

Cassie nepoznala, že by si tyto lekce nedal ani za nic na světě vzít. Mezi jeho žáky byla Cassie hvězda, a navíc byli nejlepšími přáteli a sdíleli společné tajemství, které bylo pro oba velmi důležité. Žádný z nich by se toho nevzdával snadno a ani to neměli v úmyslu. „Nevím, jak budeš chodit ty čtyři kilometry od autobusu, až se zhorší počasí.“ Někdy mu dělalo starosti, že chodí sama pustou krajinou, ale Cassie by zlobilo, kdyby věděla, že se o ni Nick bojí. Byla bytostně nezávislá a nepochybovala, že dokáže zvládnout cokoli. Přesto byl Nick ze skutečnosti, že Cassie chodí sama po té opuštěné cestě, poněkud nervózní.

„Možná by mi táta dovolil, abych si půjčila jeho dodávku. nebo Bobby.“ Nick přikývl, ale myšlenka na Bobbyho mu také vadila, i když věděl, že by neměla. Neměl žádné právo namítat cokoli proti Cassiiným nápadníkům. Bobby se mu ale prostě nezdál být pro ni ten pravý. Byl tak strašně nudný a přízemní.

„Jo, možná jo,“ řekl neutrálně a musel si připomínat, že Bobby na rozdíl od něj alespoň není dvakrát starší než ona.

„Nějak to zařídím.“ Usmála se na něj a on se nemohl ubránit, aby nebyl oslněný její krásou. Oba je občas napadlo, jak dlouho ještě budou moci takto pokračovat a scházet se na pustém letišťátku kvůli výuce. Zatím to vycházelo, ale uvědomovali si, že v zimě to bude obtížnější. I kdyby nenastaly jiné komplikace, už jen počasí jim bude dělat problémy.

K jejich překvapení ale všechno vycházelo obdivuhodně dobře a scházeli se pravidelně každou sobotu. Otci řekla, že má jednu kamarádku ze školy, se kterou se společně učí, a on jí půjčoval každou sobotu odpoledne dodávku. Zdálo se, že to nikomu není divné, a Cassie se vždycky vracela včas domů s náručí plnou sešitů a učebnic a ve výborné náladě.

Její letecké umění se v té době ještě zlepšilo a Nick na ni byl právem hrdý. Opakovaně jí ujišťoval, že by dal všechno za to, aby ji směl přihlásit na některou leteckou přehlídku. Chris už se na příští přehlídku připravoval a jeho styl létání byl přesný a spolehlivý, ale chyběla mu jiskra, nedokázal vyvolat v divácích svými výkony nadšení a úplně postrádal instinktivní, přirozené schopnosti své sestry. Oba věděli, že nebýt otcova naléhání,

Chris by vůbec ani létat nezačal. Přiznal se ostatně Nickovi už víckrát, že ve skutečnosti se mu létání nelíbí.

Cassie a Nick teď většinou sedali v dodávce, když jedli svůj oběd, protože venku už bylo chladno. Někdy, když bylo hezky, se procházeli kolem letiště.

V září mluvili o Louise Thadenové, první ženě, která se účastnila závodu Bendix Trophy, a v říjnu o Jean Battenové, která se stala první ženou, jež doletěla z Anglie až na Nový Zéland. Mluvili ještě o spoustě věcí. Sedávali spolu na kmenech pokácených stromů a někdy hovořili celé hodiny, a jak míjely měsíce, byli si stále bližší. Zdálo se, že mají na všechno shodné názory. Cassie jen připadalo, že Nick zastává příliš konzervativní politické postoje, a on byl zase toho názoru, že je Cassie příliš mladá na to, aby chodila s kluky, a říkal ji to. Dělala si z něj legraci a on její neuctivé chování zbožňoval. Jednou mu řekla, že poslední dívka, se kterou ho zahlédla, byla ta největší ošklivka, jakou kdy v životě viděla, a on zase na oplátku prohlašoval, že Bobby Strong je ze všech kluků ten nejnudnější. Pokud to myslel zčásti vážně,

Cassie si to neuvědomila. Prostě spolu moc rádi létali a bavili se a měli stejný pohled na život. Zdálo se, že jsou na sebe dokonale vyladěni, měli společné zájmy, starosti i vášeň pro všechno, co létá, a dokonce měli skoro stejný smysl pro humor. Když se v sobotu odpoledne loučili, bylo jim vždycky tak trochu teskno, protože věděli, že uplyne celý týden, než se budou smět zase takhle setkat. A někdy Nick nemohl přijít vůbec, pokud zrovna byl na nějaké dlouhé cestě s nákladem a nestačil se včas vrátit. To ale bylo vzácné, protože se mu většinou dařilo organizovat si rozvrh svých letů tak, aby neohrozil jejich lekce.

Díkůvzdání Nick slavil jako vždycky s rodinou O’Malleyových a Cassie si ho při oslavě nemilosrdně

dobírala. Odjakživa mívali ve zvyku tropit si jeden z druhého žerty, ale teď se jejich vtipkování zdálo být trochu ostřejší a důvěrnější než dříve. Pat jim řekl jen, že jsou pěkně necivilizovaný párek, ale Oonu napadlo, že za tím vším se možná dá vytušit něco víc. Zdálo se jí těžké tomu po všech těch letech uvěřit, ale měla dojem, že ti dva jsou si bližší než kdykoli předtím. Když se však o tom zmínila Colleen, ta se jen zasmála a řekla, že Cassie se prostě jen tak baví. Nick pro ni je jako starší bratr. Oona se ale nemýlila. Čas, který spolu strávili, všechno, co se Cassie od Nicka naučila, i jejich dlouhé rozhovory pod stromem u letiště během posledních šesti měsíců, to všechno je zákonitě sblížilo.

Nick se po večeři natáhl na gauči a tvrdil, že asi umře z toho, jak moc se přejedl vynikajícím Ooniným jídlem. Cassie seděla vedle něj, škádlila ho a připomínala mu, že obžerství je hřích a že by se z toho měl vyzpovídat. Věděla, jak nerad chodí do kostela, a Nick předstíral, že ji nevnímá, ale přece jen se na ni usmál. Vtom se objevil ve dveřích Bobby, a když vešel dovnitř, oprašoval si z čepice a z ramen první sníh. Byl to vysoký, hezký chlapec a Nick si při pohledu na něj náhle připadal strašně starý.

„Je tam pořádná zima,“ stěžoval si Bobby a pak se na všechny srdečně usmál, jen na Nicka se podíval trošku zdrženlivěji. Na

Nickovi bylo něco, co Bobbyho zneklidňovalo, i když nevěděl přesně, oč jde. Možná to bylo jen tím, že si byli odjakživa tak blízcí s Cassií. „Najedli jste se všichni dosyta?“ zeptal se všech v místnosti. Byl pyšný na to, že jim dal poslat dvanáctikilového krocana. Všichni souhlasně zahučeli. Pozvali ho také na večeři, ale on chtěl pojíst s rodiči a sestrou.

Pak navrhl Cassii, aby se s ním šla ven projít, ale ona odmítla, a tak zůstali uvnitř a poslouchali, jak Oona hraje na klavír. Glynnis zpívala a Megan s manželem se k ní připojili. Meganjim právě oznámila, že čeká další dítě. Cassie byla ráda, že je Megan šťastná, ale při takových zprávách si vždycky připadala jako z jiného světa, odlišná od ostatních. Nedokázala si představit, že by se měla sama brzy vdát a mít děti. Věděla, že si to ještě dlouho nebude přát. A netušila, jestli ji to bude vůbec kdy lákat. Nutilo ji to ovšem k přemýšlení, co tedy bude v životě dělat. Neměla přece naději stát se druhou Amelií Earhartovou, Bobbi Troutovou nebo Amy Mollisonovou. Byly to hvězdy a ona si nedovedla představit, že by někdy mohla být jako ony. Zároveň však cítila, že pro ni žádná střední cesta neexistuje. Buďto bude muset dělat totéž co její sestry -, hned po střední škole se vdát, mít děti a žít usedlým všedním životem, anebo musí utéct do světa a pokusit se stát také takovou leteckou superhvězdou. Neměla ale peníze, za které by si mohla kupovat letadla, účastnit se závodů a překonávat rekordy. Dokonce i kdyby ji její otec podporoval, jeho letadla už byla značně opotřebovaná, ne taková, jaká člověk potřebuje, když chce dosáhnout světové proslulosti. V poslední době rozmlouvala víc než dřív s Nickem o tom, co bude ve svém dalším životě dělat. Za půl roku bude maturovat.

Ale co potom? Oba věděli, že nemůže dostat zaměstnání na otcově letišti. To prostě nikdy nebude přicházet v úvahu. Cassie o tom mluvila s jedním ze svých učitelů a začínala si ujasňovat své plány. Když nebude smět profesionálně létat, a v daném okamžiku neviděla pro sebe v tomto směru ani tu nejmenší naději, aspoň by mohla dál studovat. Uvažovala o dráze učitelky a ke své velké radosti zjistila, že na několika vysokých školách je možné studovat strojní inženýrství a letecké

konstruktérství.

Nejvíc se jí zamlouvala Bradley College v Peorii. Doufala, že by ji na podzim mohli přijmout, a kdyby získala stipendium, což její učitelé pokládali za možné, mohla by si zvolit jako hlavní obor inženýrství a jako vedlejší obor aeronautiku. Ze všech možností, které v této chvíli měla, to mělo nejblíž k létání. Když se nesmí živit pilotováním letadel jako muž, aspoň bude smět o letadlech učit. Rodičům zatím o svém plánu nepověděla, ale zdál se jí být dobrý. Věděl o něm jen Nick, ale u něj byla všechna její tajemství v bezpečí. Když na konci večera vstal k odchodu, vřele se usmál na Cassii a vrhl lehce pohrdavý pohled na Bobbyho, který právě vykládal o prvotřídním dýňovém koláči své matky.

Bobby Strong ho něčím vždycky dokázal podráždit.

Nick políbil Cassii na tvář a odešel. Jakmile byl pryč, Bobbymu se viditelně ulevilo. Z Nicka byl vždycky nervózní. Když ale

Nick zmizel, začala být Cassie nějak roztržitá. Zdálo se, že jí leží na srdci hodně věcí, a když Bobby začal mluvit o maturitě, odbyla ho dost příkře. Teď o konci školy mluvila strašně nerada. Všichni ostatní spolužáci už měli plány do dalšího života, jen ona ne. Měla pouze naděje, sny a tajemství.

Když Bobby konečně odešel domů, bylo už pozdě večer.

Chris ji po jeho odchodu začal škádlit a vyptával se jí, kdy už jí všichni půjdou na svatbu. Cassie jen udělala grimasu a gestem naznačila, jako by ho chtěla udeřit.

„Starej se o sebe,“ zavrčela na něj a Pat se jim oběma zasmál.

„Vždyť ten chlapec neříká nic špatného, Cassie. Bobby sem chodí už dva roky skoro každý večer, a to přece musí něco znamenat. Překvapuje mě, že tě ještě nepožádal o ruku.“ Cassie ale byla ráda, že to Bobby zatím neudělal. Netušila, co by mu měla v takovém případě odpovědět. Věděla, co od ní všichni čekají, ale nehodilo se to k plánům, které si pro svůj další život začínala spřádat, a které byly aspoň prozatím založeny na dalším studiu.

Možná že se vdá po vysoké škole, pokud by na ni Bobby tak dlouho vydržel čekat. Zdálo se jí ale být příliš velkým požadavkem chtít po něm, aby na ni čekal další čtyři roky. Proto byla ráda, že si s tím zatím nemusí dělat hlavu.

Během příštích tří sobotních odpolední s Nickem hodně létali, přestože počasí nebylo nejlepší. Dva dny před Vánocemi vzlétli v Bellance a za chvíli měli křídla pokrytá ledem. Když

Cassie svírala knypl, připadalo jí, že jí prsty v rukavicích snad umrznou. Pak náhle uslyšela, že motor vynechal a zastavil se.

Vzápětí letadlo začalo prudce klesat. Všechno se to odehrálo neuvěřitelně rychle.

Pilotoval právě Nick, ale bylo zřejmé, že se s řízením těžce potýká, a Cassie pevně držela knypl spolu s ním. Podařilo se jim vyváznout z letu střemhlav, což nebyl snadný úkol, ale pak je čekalo nouzové přistání se zastavenou vrtulí. V uších jim skučel vítr a Nick jí nemohl vůbec nic říci, ale ona instinktivně věděla, co se chystá udělat. Cassii nezbývalo než se mu snažit pomáhat.

Náhle si uvědomila, že klesají příliš rychle. Otočila se a signalizovala mu to. Nick s ní okamžik už už chtěl nesouhlasit, ale pak přikývl, rozhodnutý důvěřovat jejímu úsudku. Zvedl letadlo nejlépe, jak to šlo, ale země se přesto přibližovala příliš rychle. Na okamžik si Cassie už byla skoro jistá, že dojde k havárii, ale v posledním okamžiku se otřeli o špičky stromů a Nick nějak dokázal zpomalit jejich pád. Přistáli sice tvrdě, ale vyvázli z toho nezranění a poškodilo se jen jedno kolo. Měli mimořádné štěstí a oba si to uvědomovali, když tu seděli celí roztřesení a mysleli na to, jak blízko smrti se ocitli. Když vystoupili z letadla, Cassie se ještě celá chvěla zimou i prožitým otřesem. Nick se na ni podíval, přitáhl si ji do náruče a oba je zalil pocit úlevy. I Nick si byl po několik minut téměř jistý, že ať zkusí cokoli, zabijí se.

„Promiň, Cass. Nikdy jsme neměli v takovém nečase letět. Je to pro tebe poučení. Nikdy se neuč létat se starým cvokem, který si myslí, že vyzraje na jakékoli počasí. A díky, žes mi dala ten signál, když jsme moc klesali.“ Její neomylný instinkt pro výšku a rychlost jim zachránil život. „Přísahám, že už ti to nikdy neprovedu.“ Držel ji v náručí a také se ještě celý chvěl. Uvědomoval si, jak mnoho pro něj Cassie znamená. Díval se na ni a cítil, jak mu prudce tluče srdce. Před chvíli si nepřál nic jiného než zachránit její život, na vlastním přežití mu vůbec nezáleželo.

Ochotně by obětoval svůj život za záchranu jejího.

A pak k němu vzhlédla a usmála se, stále stulená v jeho objetí. „Byla to zábava,“ zasmála se tiše a on měl náhle chuť ji uškrtit.

„Jsi úplný cvok. Nikdy už s tebou nepoletím!“ Přestože ale byla takový blázen, znamenala pro něj víc než cokoli jiného na celém světě. Pomalu uvolnil své sevření.

„Možná bych ti měla dát jednu nebo dvě lekce,“ dobírala si ho. Místo toho mu ale pomohla uvázat

Bellanku ke stromu a podložit kola kameny, a pak ho svezla zpátky na otcovo letiště.

Nikdo se nedivil, jak je možné, že přijeli společně, a Nick jí řekl, aby se šla domů ohřát. Bál se, že se z toho velkého mrazu nastydne. Sám si šel dát panáka Patový irské whisky. Byl stále ještě otřesený vědomím, že ji odpoledne skoro zabil.

„Co jsi dělala dnes odpoledne?“ ptal se jí otec, když se vrátila domů. Právě dorazil s vánočním stromkem a na večeři očekávali všechny Cassiiny neteře a synovce, kteří měli pomáhat s jeho zdobením.

„Nic zvláštního,“ řekla a snažila se tvářit jakoby nic, ale jak táhli letadlo, roztrhla si rukavici a na rukou měla olej.

„Byla jsi na letišti?“

„Jenom chvilku.“ Najednou ji napadlo, jestli snad něco netuší, ale on jen přikývl a s Chrisovou pomocí začal stavět v rohu místnosti vánoční stromek. Zdálo se, že má dobrou náladu a nehodlá se jí už na nic vyptávat.

Cassie si dala horkou koupel a myslela na to, jakým nebezpečím dnes prošla. Nahánělo jí to sice strach, ale zvláštní bylo, že jí smrt v letadle nepřipadala nijak zvlášť hrozná. Když už by někde měla umřít, pak by si přála, aby to bylo v letadle, protože tam byla zdaleka nejraději. Ale samozřejmě byla šťastná, že z toho dnes vyvázla.

A Nick také. Stále se velmi trápil tím, jak mnoho riskoval.

V deset večer už byl zpitý pod obraz, seděl ve svém pokoji a přemýšlel o tom, jak by se Pat asi vyrovnával s tím, že mu jeho starý kamarád zabil dceru. Najednou začal pochybovat o tom, zda s ní má ještě létat. Věděl ale, že se toho nedokáže vzdát. Prostě to musel dělat, a nejen kvůli Cassii. Teď už sám potřeboval její společnost, její vtip a dobrou náladu, její moudrost, její velké modré oči, její krásu, která ho znova a znova překvapovala při každém setkání. Obdivoval její letecké umění, samozřejmost jejích instinktů i její úsilí naučit se všechno, co ještě neovládala. Během toho večera si uvědomil, že problém tkví v tom, že Cassii má rád až příliš.

Vánoční stromek O’Malleyových byl krásný. Děti ho vyzdobily, jak nejlépe dovedly, a pomáhali jim přitom strýčkové, tety i babička s dědečkem. Navlékali společně řetězy z kukuřice a jeřabin a vytáhli své staré, ručně vyráběné ozdoby. Oona každým rokem přidělávala několik nových a tentokrát byl nejkrásnější ze všech velký hedvábný anděl, kterého zavěsili blízko vrcholku stromku. Cassie si ho právě s obdivem prohlížela, když přijel

Bobby s domácími perníčky a moštem.

Oona ho přivítala s nadšením a Cassiiny sestry krátce nato odešly, aby uložily děti ke spánku. Pat a Chris šli ven pro dříví do krbu a Cassie se najednou ocitla v kuchyni sama s Bobbym.

„Je to od tebe moc hezké, žes nám přivezl tolik perníčků a moštu,“ řekla mu s úsměvem. „Tvoje máma mi prozradila, že když jsi byla malá holčička, mohla ses po perníčcích utlouct,“ odpověděl nesměle. Světlé vlasy se mu leskly a díval se na ni skoro dětsky. Přesto byl ale tak vysoký a tvářil se tak vážně, že v sobě měl zároveň i něco mužného. Bylo mu jen osmnáct, ale už se dalo usuzovat, jak bude asi vypadat v pětadvaceti nebo třiceti. Jeho otec byl ještě v pětačtyřiceti pohledný muž a i jeho matka byla stále velmi hezká. Bobby byl pěkný a příjemný hoch, přesně ten typ, jakého si pro ni přáli její rodiče jako ženicha. Měl zajištěnou budoucnost, byl ze slušné rodiny, byl charakterní, hezký, a dokonce katolík.

Cassie se při vzpomínce na perníčky usmála. „Jednou jsem jich snědla tolik, že mi pak bylo dva dny špatně a nemohla jsem jít do školy. Myslela jsem, že umřu. ale dobře to dopadlo.“ Ale zato dnes odpoledne. skoro se s Nickem zabili v letadle a teď tady s Bobbym mluví o cukroví. Život je někdy opravdu zvláštní, člověk prožívá nesmyslné a nedůležité věci, a pak náhle přijdou okamžiky napětí a smrtelného nebezpečí.

„Já.hm.“ Rozpačitě se na ni díval, nebyl si jistý, co jí přesně teď má říci a jestli je to dobrý nápad. Probral to už se svým otcem a Tom Strong mu to schválil. Bylo to ale mnohem těžší, než Bobby očekával, zvlášť teď, když měl Cassii před sebou. Byla tak krásná, jak tady stála v tmavých

kalhotách a ve volném bleděmodrém svetru, a ohnivé vlasy jí rámovaly obličej, takže připomínala jednoho z hedvábných andělů, které vyrobila její matka. „Cass. nejsem si jistý, jak ti to říct, ale. já. hm.“

Přistoupil k ní blíž a vzal ji za ruku. Slyšeli jejího otce a bratra, jak se pohybují po salonu, ale schválně poskytovali mladému párku v kuchyni soukromí. „Já. hm. já tě miluju, Cass,“ vypravil ze sebe a najednou se zdál být starší a silnější, než ve skutečnosti byl. „Moc tě miluju. a až skončíme v červnu školu, chtěl bych se s tebou oženit.“ Tak, a teď jí to tedy řekl. Vypadal, že je na sebe pyšný. Cassie se na něj upřeně dívala. Pak náhle zbledla v obličeji a modré oči se jí rozšířily překvapením. Právě se uskutečnilo to, čeho se bála nejvíc. A teď na to, co jí Bobby řekl, musí nějak reagovat. „Já. no.díky,“ řekla nejistě a skoro si přála, aby raději dnes odpoledne opravdu havarovali. Všechno by bylo jednodušší.

„No a?“ Podíval se jí do očí s velkou nadějí, doufal, že mu odpoví tak, jak si přál. „Co si o tom myslíš?“ Byl tak hrdý sám na sebe, že se mu chtělo vykřiknout nadšením. Jeho radost však nebyla nakažlivá. Cassie cítila jen zděšení.

„Myslím, že jsi skvělý kluk,“ a Bobby se hned zatvářil potěšeně, „a je to od tebe opravdu hezké, že mě o to žádáš. Já. hm. jenom ještě nevím, co budu v červnu dělat.“ Nešlo ovšem o červen, ale o manželství. „Já. Bobby, já chci jít na vysokou školu,“ vydechla tiše, protože se bála, že by to někdo mohl zaslechnout.

„Opravdu? A proč?“ Vypadal udiveně. Žádná z jejích sester nestudovala, ani žádný z jejích rodičů. Byla to rozumná otázka a ona si ani nebyla jistá, jestli na ni dovede odpovědět. Těžko mu mohla říci „Protože nemohu profesionálně létat“. Ale manželství hned po škole ji nikdy ani v nejmenším nepřitahovalo.

„Prostě mám pocit, že bych měla studovat dál. Mluvila jsem o tom před několika týdny s profesorkou Wilcoxovou a ona je o tom přesvědčená. Kdybych chtěla, mohla bych pak učit.“ A nemusela bych se hned vdát a mít děti, nedodala nahlas.

„Tohle opravdu chceš?“ zdál se být překvapený, nikdy nepočítal s tím, že by Cassie chtěla studovat, a trochu to měnilo plány, které s ni měl, ale mohla se přece vdát a studovat na vysoké škole i tak. Znal případy, kdy to lidé tak udělali. „Ty chceš být učitelkou?“

„Nejsem si jistá. Jenom se nechci hned po škole vdávat, mít hned děti a nikdy v životě nic jiného nedělat. Chci dokázat něco víc.“ Snažila se mu to vysvětlit, ale mluvit o tom s Nickem bylo mnohem snazší. Byl o tolik starší a moudřejší než Bobby.

„Mohla bys mi pomáhat s podnikem. V obchodě bys toho mohla dělat spoustu. A můj táta říká, že chce jít za pár let do důchodu.“ Pak ho najednou něco napadlo a zdálo se mu to jako výborná myšlenka. „Mohla bys studovat účetnictví a pak by sis mohla vzít na starosti naše účty. Co si o tom myslíš, Cass?“

Pomyslela si, že je to moc milý kluk. Zabývat se jeho účty si ale nepřála. „Chci studovat strojní inženýrství,“ řekla a on se zatvářil ještě zmateněji. Stále ho překvapovala, ale tak to s ní bylo vždycky. Aspoň že mu neřekla, že se chce stát druhou Amelií

Earhartovou. O létání se vůbec nezmínila, jen o škole, a teď o strojním inženýrství. To ovšem znělo taky trošku vyšinutě. Nebyl si jistý, co má říci svému otci.

„Co budeš dělat se vzděláním strojní inženýrky, Cass?“ Bylo pochopitelné, že to říkal trochu rozpačitě.

„To ještě nevím.“

„Zdá se mi, že máš ještě hodně o čem přemýšlet,“ sedl si za kuchyňský stůl a stáhl ji na židli vedle sebe. Stiskl jí ruku a snažil se v ní vzbudit nadšení pro společnou budoucnost. „Mohli bychom se vzít a ty bys mohla studovat i tak.“

„Než bych otěhotněla. A jak dlouho by to trvalo?“ Začervenal se rozpaky nad její otevřeností a bylo jasné, že tohle s ní nechce už dál probírat. „Pravděpodobně bych nedokončila ani první ročník. A pak bych dopadla jako Colleen, která pořád mluví o tom, jak by ráda studovala, ale přitom má plné

ruce práce s dětmi.“

„Nemusíme jich mít tolik jako tvoje sestry. Moji rodiče přece měli jen dvě děti,“ namítal s nadějí v hlase.

„To ale stejně znamená o dvě víc, než chci v dohledné době mít, Bobby. Já prostě nemůžu. teď ne. ještě ne. Nebylo by to vůči tobě fér. Pořád bych myslela na to, o co jsem v životě přišla, nebo co jsem si přála dělat a nevyšlo mi to. To nemůžu udělat, kvůli sobě ani kvůli tobě ne.“

„Souvisí nějak s tímhle vším létání?“ zeptal se podezíravě, ale

Cassie zavrtěla hlavou. V žádném případě mu nemohla prozradit, co všechno tajně dělá. A v tom byl také problém. Nedokázala si představit, že by se vdala za muže, kterému by nemohla důvěřovat. S Nickem byli jen přátelé, ale mohla mu říci naprosto cokoli.

„Prostě se na to necítím zralá,“ řekla mu upřímně.

„Ale kdy budeš?“ zeptal se ji smutně. Byl zklamaný a věděl, že stejný pocit budou mít i jeho rodiče. Jeho otec už mu slíbil, že mu pomůže vybrat prstýnek a zaplatí ho. Teď ale z prstenu sešlo. „Nevím. Ale ještě dlouho ne.“

„Kdybys už vysokou školu vystudovala, myslíš, že pak by sis mě vzala?“ zeptal se jí zklamaně a Cassii ta otázka udivila.

„Asi ano.“ Neměla by žádný důvod, proč to neudělat. A Bobbyho měla přece ráda. Jenom se nechtěla vdávat -, vůbec za nikoho. Teď určitě ne, a asi potrvá dlouho, než by své rozhodnutí změnila. Bobby ale najednou začal mít naději.

„V tom případě počkám.“

„Ale to je nesmyslné.“ Teď jí bylo trapně, že v něm živila naději. Jak může dnes tušit, jaké budou její postoje v době, kdy skončí studia?

„Podívej, já tě opravdu miluju. Mně nejde o to, abych se v červnu oženil s jakoukoli nevěstou. Jestli budu muset počkat, tak počkám. Ale radši bych nečekal po celé čtyři roky tvých studií.

Možná že bychom mohli udělat kompromis a vzít se za rok nebo za dva, a ty bys mohla dokončit školu po svatbě. Aspoň o tom uvažuj, vždyť by to nemuselo být tak strašné. A taky,“ zase se prudce začervenal, „bychom přece nemuseli mít hned dítě. Existují způsoby, jak se to dá zařídit,“ skoro se zakuckal, když to říkal. Jeho slova ji dojala. Připadal jí nesmírně velkorysý a chápavý. Objala ho a políbila ho.

„Díky. že jsi ke mně tak milý a upřímný.“

„Miluju tě,“ řekl jí znova a pořád se ještě červenal nad tím, o čem se spolu bavili. Požádat ji o ruku byla ta nejtěžší věc, jakou kdy v životě udělal, a ona ho odmítla.

„Taky tě miluju,“ zašeptala. Zaplavily ji výčitky svědomí, pocit něhy, celý vír emocí.

„To mi stačí,“ odpověděl jí tiše. Ještě dlouho seděli v kuchyni a hovořili spolu o jiných věcech. A když Bobby odcházel, na verandě ji políbil na rozloučenou a měl pocit, že dospěli k dohodě.

Rozhodli se, že se nevezmou hned, ale Bobby byl přesvědčený, že někdy později určitě ano. A teď bylo jen na něm, aby ji přesvědčil, že lepší by to bylo dříve nežli později. V této vzrušené chvíli se mu to nezdálo být tak těžké.

Kapitola 6.

Maturitní třída roku 1937 pomalu kráčela uličkou auly školy

Thomase Jeffersona. Chlapci a dívky se ve dvojicích drželi za ruce a dívky měly kytice kopretin. Děvčata vypadala velice půvabně a nevinně, chlapci zářili mládím a nadějemi. Když se na ně Pat díval, připomněli mu hochy, kteří létali za války pod jeho vedením. Byli stejně staří a mnoho z nich zahynulo. Tehdy se mu všichni zdáli jako děti.

Celá třída si společně naposledy zazpívala školní hymnu.

Všechny dívky přitom slzely a jejich matky také. Dokonce i otcům se orosily oči, když absolventi dostávali diplomy. A pak obřad skončil a rozpoutala se vřava a všeobecné veselí. Letos ukončilo

školu více než tři sta dětí, které právě teď vstupovaly do života, a pro většinu z nich to znamenalo v brzké době svatbu a vlastní děti. Jen čtyřicet jedna studentů z celkového počtu tří set čtrnácti pokračovalo ve studiu na vysoké škole. Z nich šli všichni až na jednoho na státní universitu do Macombu, a jen tři z budoucích studentů byly dívky. Cassie byla samozřejmě jednou z nich a jedině ona se chystala studovat daleko, až v Peorii, na Bradley College. Znamenalo to každodenní dlouhé cesty, hodně přes hodinu ve staré otcově dodávce, ale ona byla přesvědčená, že to za to stojí, protože tam dostane šanci zapsat se do kurzů letectví a strojního inženýrství, které tam nabízeli. Cassie si to ale musela zuby nehty vybojovat. Její otec pokládal takové plány za ztrátu času a myslel si, že by byla mnohem šťastnější, kdyby se vdala za Bobbyho Stronga. Zlobil se, že Cassie odmítla jeho nabídku k sňatku, a nakonec jí ustoupil jen proto, že ho Oona tiše, ale vytrvale přesvědčovala, že se stejně nakonec vezmou, když do toho nebudou Cassii nutit. Cassie prostě potřebuje čas. Právě Oona Pata nakonec přesvědčila, aby nechal

Cassii studovat na vysoké škole. Cassie zas ustoupila v tom, že si zvolila jako hlavní obor místo techniky angličtinu. Když školu vystuduje, získá kvalifikaci učitelky. Rozhodně si však chtěla zapsat jako vedlejší obor aeronautiku. Žádná žena o tento studijní obor ale ještě nikdy neprojevila zájem a bylo jí řečeno, že bude muset počkat, jestli ji příslušný profesor přijme. Chystala se, že si s ním promluví, jakmile v září začne docházet na přednášky.

Po slavnostním předání diplomů následovala na střední škole oslava a Cassie na ni šla samozřejmě s Bobbym. Zdálo se, že se během uplynulých šesti měsíců smířil s osudem, ale toho večera, kdy maturovali, se jí na její plány zeptal znova, jen pro případ, že by změnila názor a měla o dalším studiu nějaké pochybnosti.

„Ne, opravdu jsem pevně rozhodnutá,“ odpověděla mu s jemným úsměvem. Byl jí tak věrný a jednal s ní tak upřímně, že se někdy kvůli tomu cítila velmi provinile. Byla ale odhodlaná věnovat se jiným věcem, kterých se teď nebyla ochotná vzdát, přestože Bobby byl tak milý, laskavý a cítila kvůli němu takové výčitky svědomí, a navíc se tolik líbil jejímu otci.

Ten večer odešel brzy, protože u nich doma byla na návštěvě babička a on se s ní musel setkat. Po Bobbyho odchodu Pat Cassii ještě vyplísnil. Stále na sobě měla bílé šaty, které si oblékla pod černý talár a které jí velmi slušely.

„Budeš zatracený blázen, Cassie O’Malleyová, jestli tohohle kluka pustíš k vodě.“

„On mi neuteče, tati.“ Nenapadlo ji nic jiného, co by mohla říci. Znělo to sice domýšlivě, ale pořád to bylo lepší, než kdyby mu řekla, že jí je Bobby vlastně lhostejný, protože to by ho opravdu rozlítilo. A na Bobbym jí koneckonců přece jen záleželo. Někdy jí dokonce připadalo, že ho opravdu miluje, zvlášť když ji líbal.

„Nebuď si tím tak jistá,“ varoval ji otec. „Na žádném muži nemůžeš chtít, aby čekal věčně. Ale možná, že až budeš mít ten svůj učitelský diplom, bude ti to jedno. Možná že se chceš stát staropanenskou učitelkou. To je tedy opravdu hezký Životní cíl.“ Pořád se na ni kvůli té vysoké škole zlobil. Místo aby na ni byl hrdý, jako byli otcové druhých dvou dívek, které se rozhodly dál studovat, pokládal to celé za nesmysl. Nick byl ale potěšený, že Cassie jde na vysokou školu. Jednak už dlouho věděl, jak je bystrá a schopná, a tak se mu nezdálo správné ji nutit do sňatku a mateřství. A především se mu ulevilo, že se nerozhodla hned se vdát za Bobbyho Stronga. Tím by se celý její život naprosto změnil, a to by Nick nesnesl. Věděl, že nakonec se stejně nynější situace nějak změní, ale aspoň zatím měli své sobotní lekce i nadále zajištěny. Ještě nějaký čas se mohou dál scházet a létat spolu.

Toho večera, když všichni odešli spát, si Cassie sedla k rádiu.

Toužila to udělat už celé odpoledne, ale věděla, jak moc by to podráždilo jejího otce. To odpoledne Amelie Earhartová vzlétla z Miami s Fredem Noonanem v dvoumotorovém letounu Lockheed Electra. Chtěla obletět celý svět a její cesta měla širokou publicitu zásluhou jejího manžela, George Putnama. Trasa jejího letu se vzhledem k válce musela vyhnout určitým oblastem. Zvolili si nejdelší cestu kolem světa podél rovníku, a to přes ty nejnebezpečnější, pusté a málo rozvinuté země, kde

bylo jen málo letišť a tím i příležitostí tankovat palivo. Nebyl to lehký úkol a Cassii celá tato záležitost fascinovala. Jako mnoho jiných dívek jejího věku a půlka celého světa byla i Cassie do odvahy a vzrušujících dobrodružství

Amelie Earhartové úplně zamilovaná.

„Co tam děláš, zlatíčko?“ zeptala se jí matka, když procházela kolem ní do kuchyně. Byl to dnes pro ni den plný emocí a Cassie jí připadala také unavená.

„Jen poslouchám, jestli se dozvím něco nového o Amelii Earhartové.“

„V tuhle dobu ne,“ usmála se matka. „Ale zítra ve zprávách toho o ní bude spousta. Je to statečná dívka.“ Už to ovšem žádná dívka nebyla, za měsíc měla oslavit čtyřicítku, a to se Cassii zdál být úctyhodný věk. Ale i přesto byla její nadšenou fanynkou.

„Má štěstí,“ poznamenala Cassie tiše. Přála si, aby mohla dělat něco takového jako ona. Nic by se jí nelíbilo víc než obletět celý svět, překonávat rekordy a urazit se svým letadlem ohromné vzdálenosti mezi cizími zeměmi a moři. Vůbec jí to nenahánělo strach, vzbuzovalo to v ní jen a jen nadšení.

A právě tohle řekla nazítří Nickovi, poté co si procvičili zatáčky nad svým tajným letištěm. „Jsi stejný blázen jako ona,“ odbyl mávnutím ruky odvážné kousky Earhartové. „Není to tak vynikající pilotka, za jakou ji

Putnám vydává. Možná že každá druhá letkyně je lepší než ona, a vsadil bych se s tebou o dolar, že v té své Elektre předvede na každé runwayi pořádně dlouhé přistání. Je to těžký stroj, Cass, a má ten nejtěžší motor Wasp Lockheed. Na ženu, která je tak drobná, je to nepřiměřené. Celý tenhle podnik jí má jen udělat reklamu jako první ženě světa, která obletí svět. V ničem to neposune vývoj letectví dopředu, je to dobré jen a jen na to, aby to proslavilo Amelii Earhartovou.“ Přestože Nick zřejmě vůbec neobdivoval výkony slavné letkyně, Cassie se nedala zviklat.

„Nemluv takové hlouposti. Nicku. Zlobí tě prostě fakt, že je to žena.“

„Vůbec ne. Kdybys mi řekla, že se do něčeho takového pouští Jackie Cochranová, byl bych pro všemi deseti. Prostě si jen myslím, že Earhartová se na to nehodí. V Chicagu jsem mluvil s jedním chlápkem, který ji zná, a ten mi řekl, že na to nemá, a její letadlo taky ne. Putnám z toho ale chce vymáčknout co nejvíc publicity. Vlastně je mi jí spíš líto. Myslím, že ji zneužívají. A taky myslím, že ji nutí k některým hodně nešťastným rozhodnutím.“

„Aha, kyselé hrozny. Nicku!“ škádlila ho Cassie, a pak se podělili o colu. Společné létání se pro oba dva stalo milým rituálem, kterého by se nevzdali ani za nic na světě. Teď uplynul přesně rok od chvíle, kdy s tím začali. „Však to vezmeš zpátky, až překoná všechny rekordy,“ prohlásila Cassie s důvěrou, ale Nick zavrtěl hlavou.

„Jen počkej,“ usmál se na ni, až se mu v koutcích očí udělaly drobné vrásky, stejně jako když se při létání díval proti slunci.

„Já bych si spíš vsadil za pár let na tebe,“ žertoval, ale zároveň to myslel doopravdy.

„To jistě. A můj táta bude ty sázky přijímat, co?“ Pořád ještě nevěděli, jak by mu řekli o Cassiině létání, přestože Nick pokládal Cassii za jednoho z nejlepších pilotů, jaké znal. Ale kdysi jí to slíbil, a až se naskytne vhodná příležitost, byl rozhodnutý to udělat.

Letecká přehlídka v Peorii se měla konat už za dva týdny.

Nick na ni připravoval Chrise a ten trénoval stejně vytrvale, ale bez zájmu jako jindy. Plánoval si účast na přehlídce jen proto, aby udělal radost svému otci. Chtěl se pokusit o dosažení výškového rekordu, i když si nemyslel, že to opravdu dokáže. Odvážné akrobatické kousky nebyly nikdy jeho silnou stránkou a pořád mu naháněly strach. Pro účely přehlídky ale posílili konstrukci

Nickovy Bellanky a do motoru přidali turbokompresor, aby zvýšili jeho výkon.

„Taky bych si přála, abych tam tak mohla letět,“ řekla Cassie toužebně. Nick si to přál také. „Sám bych to pro tebe chtěl. Příští rok poletíš,“ slíbil jí a myslel to vážně.

„Opravdu si myslíš, že bych mohla?“ Zdálo se, že to v ni vyvolalo velké nadšení. Mělo to sice být až za rok, ale aspoň se měla nač těšit. Lákalo ji to víc než studium na vysoké škole.

„Nevidím žádný důvod, proč by to nešlo, Cass. Létáš líp než kterýkoli z našich chlapů. Tvůj výkon je ohromí, budou tě muset obdivovat. Věř mi, že to potřebují.“

„Na téhle letecké přehlídce ale budou někteří opravdu dobří piloti,“ namítla Cassie s respektem. Ve svém životě už viděla několik skutečně vynikajících leteckých výkonů, ale také věděla, že nyní sama dokáže létat stejně dobře nebo dokonce lépe než většina těchto mužů. Nebylo tak neobvyklé, že na leteckých přehlídkách docházelo ke smrtelným úrazům a haváriím. Oona nakonec přiměla Pata, aby se létání na přehlídkách vzdal, protože akrobatické lety byly zkrátka příliš nebezpečné. Přesto se Pat na přehlídky dodnes pořád ještě rád chodil alespoň dívat.

„Chceš mě ještě jednou vzít nahoru, abych si ještě užil trochu zábavy a napětí?“ zeptal se jí Nick, když spolu poobědvali. Někdy se vraceli po obědě do vzduchu kvůli dalšímu procvičování spirál a vybírání vývrtek, pokud počasí bylo dobré a oni měli dost času, a tak to také hodlali udělat to odpoledne. „Mohlo by se ti taky hodit trochu zapracovat na startech a přistávání v bočním větru.“ Také vypilovávali vzlety s omezeným výkonem motoru.

„Houby potřebuju. Moje přistání jsou lepší než tvoje,“ odporovala mu s úsměvem.

„Nebuď tak skromná!“ Přátelsky jí pocuchal vlasy a tentokrát ji nechal obsadit zadní sedadlo. Cassie ho jako obvykle nezklamala. Byla skvělá. Nickovi bylo skutečně líto, že ji letos nesmí předvést na letecké přehlídce.

Dva dny před přehlídkou Cassie seděla jako zkamenělá u rádia, neschopná uvěřit tomu, co slyšela. Amelie Earhartová zřejmě někde poblíž ostrova Howland v jižním Pacifiku havarovala.

Zdálo se jí to neuvěřitelné, stejně jako všem ostatním, kdo tu zprávu slyšeli. Všem kromě jejího otce, který neustále opakoval každému, kdo byl v doslechu, že ženy patří do kuchyně a ne do letadel, leda snad jako letušky, a ani to se mu nezdálo být vhodné. Cassie si ale připomínala i to, co jí říkal Nick, že totiž Earhartová neumí příliš zacházet s těžkými letadly a že několik lidí, kteří ji dobře znali, tvrdilo, že na tento let nebyla dobře připravená. Byla to hrozná tragédie a vláda okamžitě vyhlásila pátrací akce po ztracené letkyni. Ale ani o dva dny později, v den letecké přehlídky, ji pořád ještě nenalezli.

Cassie byla kvůli tomu stále celá posmutnělá, když tak pozorovala všechny akrobatické kousky, předváděné na přehlídce.

„No tak, hlavu vzhůru,“ uslyšela za sebou známý hlas. „Netvař se tak chmurně.“ Byl to Nick. V jedné ruce držel párek v rohlíku, v druhé pivo a na hlavě měl papírovou čepici s nápisem

Čtvrtý červenec. Letecké přehlídky měly vždycky sváteční atmosféru.

„Promiň, ale nemůžu si pomoci,“ omlouvala se s unaveným úsměvem. Nespala už dva dny a stále poslouchala zprávy v naději, že se něco dozví o Amelii Earhartové. Nic nového se ale nedoslechla. Vůbec nic se nenalezlo, letkyně zmizela beze stopy.

„Jen jsem myslela na.“

„Vím, na co jsi myslela. Na totéž, nač myslíš od začátku její cesty. Ale tobě to ani trochu neprospěje, když kvůli ní sama onemocníš. Vzpomeň si, co jsem ti říkal už před časem. Všichni podstupujeme určitá rizika a víme o nich. Jsme s tím smíření.

A ona riskovala taky. Dělala to, co chtěla.“ Nabídl jí, aby si ukousla z jeho párku v rohlíku, a ona žvýkala a tvářila se zamyšleně. Možná že má Nick pravdu. Možná že Earhartová měla právo takto zemřít. Kdyby jí dali na výběr, zda se chce dožít vysokého stáří v houpacím křesle, nebo rychle opustit svět v Lockheedu, třeba by si vybrala tu druhou možnost. Ale Cassie stejně nesla pomyšlení na to, že Earhartová havarovala, velmi těžce. Znamenalo to smrt jedné legendy.

„Možná máš pravdu,“ řekla tiše. „Ale stejně je to smutné.“

„Ano, je to smutné,“ souhlasil. „Nikdo netvrdí, že není.

Vždycky je smutné, když někdo havaruje. Tohle ale riskujeme všichni a někteří z nás to riziko milují. Ty taky.“ Zvedl jí rukou bradu a tišeji připomněl, jak moc miluje létání a jak je ochotná riskovat. „Ty bys udělala totéž, kdybys k tomu měla jen trochu příležitost, ty blázínku. Jestli se ale jednou pokusíš vydat na jednu z těch zatracených cest kolem světa, tak ti radši osobně podpálím letadlo. S

tím můžeš počítat.“

„Díky.“ Usmála se na něj a Nick jí vzrušeně poklepal na paži.

„Podívej. támhle letí Chris. no tak, do toho, hochu. jen šplhej nahoru.“ Chris směroval k získání trofeje za výškový rekord v Nickově letadle, když ho pozorovali, skoro jim zmizel z očí.

Měl jisté, pevné ruce a seriózní přístup, vlastnosti, které působily, že byl v tomhle typu soutěží úspěšný. Neměl nic z Cassiina zářivého talentu, ale zato byl vytrvalý. Když přistál, Nick musel obdivovat, jak vysoko se dostal. Spěchali k místu, kde stáli Pat,

Oona a některé z Cassiiných sester se svými dětmi. Glynnis i Megan byly obě znovu ve vysokém stupni těhotenství a Colleen se zdála být v poslední době nějak pobledlá, což v Ooně vyvolávalo domněnku, že by mohla být také znovu těhotná, ale zatím o tom nemluvila. Jejich rodinný klan rostl opravdu rychle.

Mělo to být čtvrté Meganino a Colleenino dítě a už páté miminko Glynnis.

„Mně by vůbec nevadilo,“ zašeptala Cassie Nickovi, „kdybych nikdy žádné děti sama neměla. Ony ať si jich mají, kolik se jim zlíbí.“ V poslední době docházela k závěru, že nijak netouží po manželství a po dětech.

„Jen si nemysli, taky budeš jednou mít děti. A proč ne?“ Nick jí nevěřil, když mu vykládala, že se nikdy nevdá a nestane se matkou. Ani ona sama tomu tak docela nevěřila. Byla si ale jistá, že ještě dlouho si to přát nebude. Zatím ji zajímala jedině letadla.

„Proč sis tak jistý, že budu mít děti. Nicku?“ vyptávala se ho.

„Protože celá tvoje rodina se množí rychle jako králíci.“

„To ti teda děkuju.“ Ještě se smála, když ji tu nalezl Bobby

Strong a podíval se podezíravě na Nicka. Vždycky vyciťoval, že ho Nick nemá rád. Nick s nimi pak už moc nemluvil a za chvilku poodešel stranou, aby si popovídal s dalšími piloty.

Za půl hodiny bylo oznámeno, že Chris získal cenu za výškový rekord. Pat byl úplně bez sebe nadšením. Šel vyhledat Chrise a Oona se mezitím vydala s děvčaty a jejich dětmi dát si něco k pití. Bobby tu stál s Cassií a společně pozorovali, jak na nebi malinká červená, modrá a stříbrná letadla provádějí různé odvážné kousky, výkruty, vertikálky, osmičky, zvraty, souvraty a několik dalších cviků, o nichž Cassie v životě neslyšela. Pozorovala je se zatajeným dechem. V davu diváků se několikrát ozvaly vyděšené výkřiky, to když se zdálo, že už už musí dojít ke katastrofě, ale pak se pokaždé rozlehl jásot, protože piloti vždycky ze všeho v pořádku vyvázli. Cassie na to byla sice zvyklá, ale i přesto ta podívaná byla pro ni vždycky znovu vzrušující.

„Na co jsi právě myslela?“ Bobby teď pozoroval její obličej.

Celá zářila, ve tváři výraz naprostého nadšení, když pozorovala jedno letadlo, jak provádí vnější přemet. Tenhle kousek vynalezl před deseti lety Jimmy Doolittle a Cassii opravdu okouzlil. Pilot pak skončil svůj efektní let tím, že stranou od přihlížejících, aby nikoho neohrozil, proletěl vzhůru nohama nizoučko nad zemí.

Bobby fascinovaně pozoroval výraz v Cassiině obličeji. Ale pak se k němu obrátila a téměř smutně se na něj usmála.

„Myslela jsem na to, jak moc si přeju být tam nahoře a dělat podobné věci,“ přiznala se upřímně. „Vypadá to tak zábavně.“

Nic si nepřála tolik, jako patřit mezi ostatní piloty.

„Myslím, že mně by z toho bylo leda špatně,“ odpověděl se stejnou upřímností a ona se na něj usmála. Právě kolem nich procházel prodavač cukrové vaty.

„To asi ano. Mně se už párkrát opravdu pěkně zvedl žaludek.“

Teď se skoro prozradila a honem si připomněla, že musí být opatrnější. „To je tou negativní gravitací. Člověk ji zažije při střemhlavém pádu, těsně předtím, než to znova vyrovnáš. Máš přitom pocit, že ti žaludek vylítne z pusy. ale neudělá to.“ Usmála se.

„Nevím, jak se ti takové věci můžou líbit, Cass. Mě to děsí k smrti.“ Byl tak hezký s těmi světlými vlasy a působil tak mladě, když tu stál a obdivoval ji. Uvědomoval si, že Cassie se každým dnem

rozvíjí v krásnou ženu.

„Asi to mám v krvi.“

Přikývl, bál se, že je to pravda. „To, co se přihodilo Amelii

Earhartové, je ale neštěstí.“

Přikývla. „To je. Nick říká, že takové riziko přijímá každý pilot. Může se to stát komukoli.“ Vzhlédla k obloze. „I tady. Ale myslím, že těm pilotům to stojí za to.“

„Nic nemůže stát za to, aby kvůli tomu člověk riskoval život,“ odporoval jí Bobby, „jedině když je to morální povinnost, jako třeba ve válce, nebo když člověk zachraňuje někoho, koho miluje.“ „V tom je ten problém,“ podívala se na něj Cassie se smutným úsměvem, „protože většina pilotů by kvůli létání riskovala cokoli. Ostatní lidé to ale nechápou.“

„Možná že právě proto by ženy neměly létat, Cass,“ řekl tiše a ona vzdychla.

„Mluvíš jako můj táta.“

„Možná že bys ho měla poslouchat.“

Chtělo se jí říct „to nedokážu“, ale věděla, že tohle mu povědět nesmí. Takové věci může svěřovat jedině Nickovi. Jedině on o ní věděl celou pravdu a přijímal ji. Nikdo jiný ji skutečně neznal. Zvlášť Bobby ne.

Pak spatřila Chrise, jak jde směrem k nim, a rozběhla se k němu. Držel svou medaili a zářil hrdostí. Za ním se pyšně nesl Pat.

„První medaile v sedmnácti letech!“ vykládal všem, kdo byli ochotni naslouchat. „To je můj kluk!“ Rozdával všem okolo piva a plácal je po zádech, včetně Chrise a Bobbyho. Chris se slunil v otcově lásce a uznání. Cassie je pozorovala a uvědomovala si, jak nesmírně otec touží po Chrisově úspěchu ve vzduchu, a přitom je tak zarytým odpůrcem toho, že by mohla létat i ona. Byla přece mnohem lepší pilot než Chris, ale její otec to nikdy neocení, a dokonce se o tom nesmí ani dozvědět. Nick šel také potřást Chrisovi rukou. Chlapec byl rozjařený svým vítězstvím a Nick ho pak vzal k několika dalším pilotům, aby je seznámil. Byl to pro něj vzrušující den a pro Pata O’Malleyho to byl den, na který čekal jednapadesát let. On to ovšem pokládal jen za začátek. Místo aby dokázal rozpoznat, že toto je vrchol Chrisových schopností, chtěl po něm ještě víc. Začal už mluvit o tom, co bude napřesrok, a Cassii začalo být Chrise líto.

Věděla, jak moc mu na tátovi záleží a že by udělal cokoli, jen aby se mu zavděčil.

Celý rodinný klan O’Malleyových byl ve vynikající náladě.

Odcházeli mezi posledními a Bobby s nimi zašel domů na večeři. Nick šel oslavovat se svými přáteli piloty, a už když odcházel z letiště, vypadal poněkud podroušeně. Věděl ale, že s Bellankou poletí zpátky na O’Malleyho letiště Chris, a sám se mohl svézt v Patově dodávce, a tak si nemusel dělat s řízením letadla ani auta starosti.

Oona už ráno před odjezdem usmažila kuřata a měla připravenou i kukuřici, salát a opékané brambory. K tomu podávala šunku, borůvkový koláč a zmrzlinu. Byla to opravdová hostina a Pat nalil Chrisovi plnou skleničku irské whisky.

„Jen si dej, chlapče, jsi budoucí letecké eso naší rodiny!“

Chrisovi dělalo potíže to všechno vypít a Cassie ty dva smutně pozorovala. Cítila se opomíjená. Správně by měla létat s nimi a také se těšit z otcovy chvály, ale věděla, že to není možné. A netušila, jestli to někdy možné bude. Jediný osud, který si podle otce směla zvolit, byl zřejmě osud jejích sester -, vdát se, mít rok co rok další dítě a trávit celý život v kuchyni. Cassii se to jevilo jako hrozný úděl, ačkoli všechny své sestry i matku milovala, ale sama by radši zemřela, než by vedla takový život.

Cassie si také všímala toho, jak velice je Bobby k nim všem milý. S jejími sestrami mluvil laskavě a k jejich dětem se choval prostě báječně. Byl to jemný mladík a určitě z něj bude skvělý manžel. To jí její matka znovu zdůraznila, když jí Cassie pomáhala poklidit v kuchyni. Pak šla s Bobbym na dlouhou procházku a on ji překvapil, když začal sám mluvit o létáni.

„Dnes jsem tě hodně pozoroval, Cass, a uvědomuju si, co pro tebe létání znamená. Možná si budeš

myslet, že jsem cvok, ale chci, abys mi slíbila, že se nikdy do těchhle bláznivých kousků sama nepustíš. Opravdu si nepřeju, abys létala. Ne že bych ti nepřál nějakou zábavu. Nechci ale, aby sis ublížila. Víš. jako Amelie Earhartová.“ Zdálo se mu to jako rozumný požadavek a Cassii jeho starost dojala, ale musela se nervózně zasmát. Při představě, že by komukoli slíbila, že nikdy nebude létat, se otřásla.

„Kolem světa nepoletím, jestli ti dělá starosti tohle,“ řekla s rozpačitým úsměvem. On ale zavrtěl hlavou. Myslel tím mnohem víc a ona si to dobře uvědomovala.

„Myslel jsem něco jiného. Chci, abys nelétala vůbec.“ Nevěděl tak docela přesně, jak moc nebezpečné létání je, ale když pozoroval akrobatické kousky pilotů na letecké přehlídce, upřesnil si na celou věc názor. Nepochyboval o tom, že létání je riskantní. Přede dvěma lety se právě na této přehlídce odehrála strašná tragédie. Bobby nebyl žádný blázen a dobře viděl, jak je Cassie létáním okouzlená. A on ji nechtěl ztratit.

„Nechci, aby ses učila pilotovat, Cass. Vím, že si to přeješ. Ale je to prostě příliš nebezpečné. Tvůj otec má pravdu. Zvlášť pro ženu je to příliš riskantní.“

„Myslím, že není rozumné to po mně žádat,“ odpověděla mu tiše. Nechtěla mu lhát, ale také mu nemohla říci, že už přes rok pravidelně létá s Nickem. „Mám pocit, že v tomhle bys měl důvěřovat mému vlastnímu úsudku.“

„Chci, abys mi slíbila, že nebudeš létat,“ opakoval a vyzařoval přitom sílu a rozhodnost, jakou u něj nikdy předtím neviděla. Zapůsobilo to na ni, ale slíbit mu to nehodlala.

„To je nerozumné. Víš, že létání strašně zbožňuju.“

„Proto na tobě právě ten slib chci, Cass. Myslím, že máš riskování v povaze.“

„Věř mi, že netoužím riskovat. Jsem opatrná. a jsem v tom dobrá. totiž, byla bych. Podívej, Bobby, prosím. nechtěj to po mně.“

„V tom případě chci, abys o tom aspoň přemýšlela. Pro mě je to velmi důležité.“ A pro mě je zase strašně důležité létání, chtělo se jí vykřiknout. Byla to jediná věc, na které jí v životě doopravdy záleželo, a teď by ji o ni Bobby chtěl připravit. Co se to s nimi se všemi jen děje? S Bobbym, s jejím tátou a dokonce i s Chrisem. Proč ji chtějí připravit o něco, co tolik miluje? Jenom Nick jí rozumí. On jediný ví, jaká Cassie je, a opravdu mu na ní záleží.

Přesně v tom okamžiku padl Nick Galvin do náruče dívce, se kterou se seznámil na letecké přehlídce. Měla ohnivě rudé vlasy a jasně červeně namalovanou pusu, a když se k němu přitulila, usmál se, a zašeptal: „Cassie!“

Kapitola 7.

Cassie měla sice na Bradley College náročnější rozvrh než v posledním ročníku střední školy, ale dařilo se jí všechno zvládat. S Nickem se teď setkávali dvakrát týdně, každou sobotu a pak v některý všední den dopoledne. Její otec nevěděl, jaký přesně má rozvrh, a to jim oběma usnadňovalo tajné tréninky.

K tomu začala pracovat jako servírka, aby mohla přispívat Nickovi alespoň na spotřebované palivo, platit mu za lekce létání si pochopitelně nemohla dovolit. Nick od ní ani žádnou odměnu za lekce neočekával. Dělal to z čiré náklonnosti a přinášelo mu to velkou radost.

Pokaždé, když spolu vzlétli, byla Cassie o něco lepší, vypilovávala různé jemnosti a létala s nejrůznějšími letadly, aby se naučila, v čem se liší a jaké mají zvláštnosti. Pilotovala Jenny, starý Gypsy Moth, Nickovu Bellanku a de Havilland 4, a dokonce i hřmotný starý Handley. Nick chtěl, aby vyzkoušela co nejvíc strojů, a měl ji k tomu, aby si s velkou přesností stále zdokonalovala všechny postupy a dovednosti. Dokonce ji naučil i některé záchranné postupy a vyprávěl jí do všech podrobností o některých svých proslulých nouzových přistáních a letech s poškozenými stroji z doby, kdy bojoval proti Němcům. Bylo toho velmi málo, co by teď už Cassie nevěděla o létání s Jenny, Bellankou nebo dokonce s Handleym, který Nick bral na tréninky proto, že byl těžkopádný a

létání s ním bylo mnohem těžší, a k tomu měl dva motory.

Cassie teď trávila méně času na otcově letišti, protože musela jezdit do školy dál, ale jakmile se jí naskytla příležitost, šla zase pomáhat na letiště a s Nickem si tam vyměňovali spiklenecké úsměvy, když se jejich cesty náhodou zkřížily.

Jednoho dne Cassie pracovala na motoru vzadu v hangáru.

Vtom se lekla, když uviděla, že dovnitř vešel její otec s Nickem.

Mluvili spolu o koupi nového letadla, o němž se Pat domníval, že je možná pro ně příliš drahé. Šlo o použitý Lockheed Vega.

„Stojí to za to. Pate. Je to těžké letadlo, ale je to báječný stroj. Když jsem byl naposledy v Chicagu, tenhle typ jsem si vyzkoušel.“

„A kdo si myslíš, že v něm bude létat? Ty nebo já. Ostatní by s ním leda nabourali do stromů. Je to zatraceně pěkná mašina,

Nicku, ale choulostivá. Nemáme tady ani pět pilotů, kterým bych ho mohl svěřit. Možná že ani dva.“

Když to Pat vyslovil, Cassie postřehla, že na ni Nick vrhl zvláštní pohled. Po páteři jí přeběhl záchvěv strachu. Instinktivně tušila, co se teď Nick chystá říci. Chtěla ho upozornit, aby toho nechal, ale současně si přála, aby to už konečně řekl. Nemůže se se svým létáním skrývat navždy. Dříve či později se to její otec stejně bude muset dozvědět. A Nick s ní stále hovořil o tom, že by se mohla zúčastnit příští letecké přehlídky.

„Možná že tu opravdu nemáme pět mužů, kteří by s ním dokázali létat. Pate. Ale můžu ti říct o jedné ženě, která to dokáže, a se zavřenýma očima.“

„Co to má znamenat?“ zavrčel Pat, kterého nazlobila už pouhá zmínka o ženě, která by dokázala něco pilotovat, natož letadlo, které by nesvěřil ani vlastním mužským pilotům.

Nick mluvil velmi tiše a klidně, Cassie je přitom sledovala se strachem v duši a v duchu se modlila, aby její otec byl ochoten

Nickovi naslouchat. „Tvoje dcera je ten nejlepší pilot, jakého jsem v životě viděl. Pate. Už se mnou létá přes rok, přesně řečeno rok a půl. Je od sedmnácti let ten zatraceně nejlepší pilot, jakého jsme my oba kdy viděli. A to myslím vážně.“

„Cože.?“ Pat vrhl na svého starého přítele a spolupracovníka pohled plný zuřivosti. „Ty že jsi s ní lítal? A přitom znáš moje názory? Jak sis to mohl dovolit?“

„Kdybych si to nedovolil, lítala by stejně. Zabila by se už před rokem, kdy nutila svého bratra, aby s ní lítal a předával jí řízení všeho, co se jim dostalo do rukou. Říkám ti, že má ten největší talent na létání, jaký jsem sakra kdy viděl, a jsi cvok, když jí nechceš dovolit, aby ukázala, co v ní je. Pate. Dej té holce šanci.

Kdyby byla kluk, udělal bys to, to přece dobře víš.“

„Já vám povím, co vím!“ vztekal se Pat na ně na oba, „vím to, že jste oba zatracený prolhaný cvoci a já ti rovnou říkám, že ti lítání zakazuju, Cassandro Maureen.“ Když to říkal, díval se jí přímo do očí, a pak se obrátil k Nickovi. „A nebudu poslouchat další nesmysly, které bys mi snad chtěl vykládat. Nicku Galvine.

Slyšels, co jsem ti řekl, a to si zapiš za uši!“

„Naprosto se mýlíš,“ trval Nick na svém, ale Pat byl příliš rozčilený, než aby ho poslouchal. „Kašlu ti na to, co si myslíš. Jsi ještě větší idiot než ta holka.

Nebude prostě lítat s mými letadly na mém letišti, a hotovo.

A jestli jsi dost velký blázen na to, abys s ní lítal v tvém letadle a někde jinde, pak to bude tvoje odpovědnost, když ji zabiješ, a jestli ona zabije tebe, tak to bude jedině tvoje chyba, a ona tě určitě zabije. Neexistuje žádná ženská, která by uměla lítat tak, aby to stálo za zmínku, a ty to víš.“ Tak zavrhl jedinou větou celou generaci výjimečných žen a s nimi i svou vlastní dceru. Na tom mu ale nezáleželo. Bylo to jeho přesvědčení a jiný názor nehodlal akceptovat.

„Jen mě nech, abych s ní vzlétl a ukázal ti to. Pate. Umí lítat na všem, co tu máme. Má cit pro

rychlost i výšku, má to v sobě, cítí to vlastními smysly a spoléhá se na ně víc než na různé kontrolky. Pate, ona je skvělá.“

„Nic mi tu ukazovat nebudete, protože to vůbec nechci vidět.

Oba jste zatracení cvoci. určitě tě do toho navezla ona, omámila tě a ukecala.“ Změřil si Cassii zuřivým pohledem. Podle něj to byla všechno její vina. Pro něj byla tvrdohlavý malý spratek, který se pokouší zabít v otcových letadlech a rovnou na jeho letišti.

„Nemusela mě vůbec přesvědčovat. Před rokem jsem viděl, jak podlétá mraky v té bouři, do které se dostali s Chrisem, a já jsem už tehdy zatraceně dobře věděl, že to letadlo neřídí on. Věděl jsem, že jestli se do toho nevložím, ona je příště zabije oba, a tak jsem ji začal raději učit sám.“ „V té bouři tehdy pilotoval Chris,“ odporoval mu Pat.

„Ale ne!“ vykřikl Nick. Teď se už sám zlobil kvůli tomu, jak nerozumně se Pat chová, a to jen proto, aby hájil své předpotopní názory. „Jak můžeš být tak slepý? Ten tvůj kluk nemá na létání žádný talent. Dokáže jen letět přímo nahoru a dolů, jako výtah, a přesně to kvůli tobě udělal na letecké přehlídce. Kdo si pro

Boha živého myslíš, že je tehdy z té bouřky dostal? Samozřejmě že Cassie.“ Vrhl na ni vlastnický pohled a s překvapením zjistil, že se tváří v tvář zuřivosti svého otce rozplakala.

„Ale ano, tati,“ řekla tiše. „Byla jsem to já. A Nick to věděl.

Když jsme přistáli, vynadal mi za to a.“

„Tohle nebudu poslouchat. Ještě ke všemu jsi lhářka, Cassandro Maureen, a snažíš se připravit svého bratra o zásluhy.“ Síla jeho obvinění jí vyrazila dech a znova ji přesvědčila, že pokoušet se mu něco vysvětlovat je úplně beznadějné. Snad to jednou uzná, ale teď ne. Ale nejspíš se to nepovede nikdy.

„Dej jí přece šanci. Pate,“ snažil se ho uklidňovat Nick, ale bylo to marné. „Prosím tě. Jenom ji dovol, aby ti předvedla, co umí. Zaslouží si to. A příští rok bych ji rád přihlásil na leteckou přehlídku.“

„Oba jste hlupáci, potřeštění blázni. Kde bereš jistotu, že se na té letecké přehlídce nezabije, a k tomu tebe, mě a ještě další lidi?“

„Protože lítá líp než kdokoli jiný, koho jsi tam kdy viděl.“

Nick se snažil zůstat klidný, ale pomalu se přestával ovládat.

S Patem se nikdy nejednalo snadno a tohle téma bylo zvlášť ožehavé. „Vždyť ona lítá líp než Rickenbacker, prokristapána. Jen ji nech, ať ti to ukáže.“ Tím se ale dopustil nejhorší možné svatokrádeže, protože srovnal Cassii s velitelem 94. letecké eskadry.

Nick si uvědomoval, že už zašel příliš daleko. Pat vyrazil ven a zmizel ve své kanceláři. Po Nickovi a Cassii se neohlédl, ani své dceři už nic dalšího neřekl.

Teď už se rozplakala naplno a Nick k ní přistoupil a objal ji paží kolem ramen.

„Panebože, ten tvůj táta má ale tvrdou hlavu. Už jsem zapomněl, jak nemožně se dokáže chovat, když se mu něco nelíbí.

Ale však my na něj vyzrajeme. To ti slibuju.“ Stiskl jí povzbudivě rameno a ona se na něj usmála skrz slzy. Kdyby byla Chrisem, otec by jí dovolil, aby mu ukázala všechno své umění. Ale protože se narodila jako dívka, nebude k tomu ochotný nikdy.

Bylo to nespravedlivé, ale ona věděla, že její otec už jiný nebude.

„On nikdy neustoupí. Nicku.“

„To ani nemusí. Je ti osmnáct a to znamená, že můžeš o všem samostatně rozhodovat. Vždyť neděláš nic špatného. Učíš se jen létat. A co je na tom? No tak. Uklidni se.“ Brzy už Cassie získá vlastní oprávnění létat. Měla na to víc než dostatečnou kvalifikaci. Když Pat začínal v roce 1914 s létáním, dokonce ani žádné osvědčení nepotřeboval.

„Ale co když mě vyhodí z domu?“ Zdálo se, že ji to opravdu děsí, a Nick se zasmál. Na to znal Pata příliš dobře a Cassie také. Kvůli všemu hned křičel a rozčiloval se, měl své ustálené a zcela neměnné názory a přesvědčení, ale své děti miloval.

„To neudělá, Cass. Chvíli ti může dělat dusno. Ale nevyhodí tě. Na to tě má moc rád.“

„Ale Chrise má radši,“ namítla smutně.

„Tebe má rád úplně stejně. Jen je trošku moc starosvětský a zaspal dobu, a kromě toho je strašně tvrdohlavý. Panebože, ten mě někdy dohání k šílenství!“

„Mě taky.“ Usmála se, vysmrkala se, a pak s obavami vzhlédla k Nickovi. „Budeš mě učit dál?“ „Samozřejmě,“ usmál se a jeho tvář přitom měla chlapecký, téměř rošťácký výraz. Pak na ni pohlédl s hranou přísností. „Ale ne aby ti to, co jsem Patovi říkal, stouplo do hlavy. Ve skutečnosti nelítáš jako velitel 94. eskadry,“ zamračil se na ni a pak se zase usmál. „Jednoho dne bys ale opravdu mohla být lepší než on, jestli vypiluješ ty svoje zatáčky a budeš pěkně poslouchat svého instruktora.“

„Ano, pane.“

„A teď si jdi omýt obličej, vypadáš hrozně. a zítra se uvidíme na našem letišti, Cass.“ Usmál se na ni. „Nezapomeň, že musíme trénovat na leteckou přehlídku.“ Když odcházel, dívala se za ním s vděčností a přemítala o tom, jestli se jim kdy podaří přivést

Pata O’Malleyho k rozumu.

Rozhodně se to nepovedlo ten večer, protože u večeře s ní nepromluvil ani slovo. Pověděl Ooně, co Cassie provedla, a ta se rozplakala. Pat ji už dávno přesvědčil o tom, že ženy se pro pilotování letadel nehodí ani fyzicky, ani duševně.

„Je to příliš nebezpečné,“ pokoušela se Oona vysvětlovat Cassii později večer v jejím pokoji. Když její sestry odešly z domu,

Cassie měla vlastní pokoj.

„Není to o nic nebezpečnější pro mě nežli pro Chrise,“ řekla

Cassie skrz slzy. Už byla hodně vyčerpaná tím, jak se musela bránit, a věděla přitom, že své rodiče nikdy nepřesvědčí o své pravdě. Dokonce ani Chris neřekl nic na její obranu. Nesnášel hádky s rodiči.

„To není pravda,“ odporovala jí matka. „Chris je chlapec. Pro muže je létání méně nebezpečné,“ tvrdila, jako by to byla slova z evangelia, protože tak to slyšela od svého muže.

„Jak to můžeš říct? To je přece nesmysl.“

„Není. Tvůj otec říká, že ženy nemají takovou schopnost soustředění.“

„Mami, to není pravda. Přísahám. Podívej se na ženy, které létají. Na ty nejlepší.“

„Podívej se na Amelii Earhartovou, drahoušku. Je dokonalým příkladem toho, co říká tvůj táta. Je jasné, že ztratila směr, nebo byla s rozumem v koncích, a zahynul s ní i ten chudák muž.“ „Jak můžeš vědět, že to jejich zmizení nezpůsobil on?“ trvala na svém Cassie. On byl navigátor, ne Earhartová. A možná že je sestřelili,“ uvažovala smutně. Věděla ale, že svou matku nepřesvědčí. Ta naprosto věřila všemu, co jí Pat kdy pověděl.

„Musíš se přestat takhle chovat, Cassie. Neměla jsem tě nechávat po celé ty roky vyrůstat na letišti. Ale tobě se to tolik líbilo a já jsem si myslela, že to tatínka potěší. Těch bláznivých snů se ale musíš vzdát, Cassie. Teď jsi přece studentka vysoké školy.

A jednoho dne budeš učitelkou. Nemůžeš přitom létat jako nějaký blázen.“

„Ale ano, můžu. sakra, samozřejmě že můžu!“ zvýšila Cassie hlas a za chviličku už byl v jejím pokoji i Pat, pokáral ji a řekl jí, že se musí své matce omluvit. Obě ženy v té chvíli už plakaly a Pat byl s rozumem v koncích, stále celý sinalý rozrušením.

„Je mi to líto, mami,“ řekla Cassie nešťastně.

„A to by ti taky mělo být,“ prohlásil její otec a práskl za sebou dveřmi. Její matka odešla hned po něm a Cassie tu zůstala ležet na posteli a vzlykala zoufalstvím, byla velice nešťastná z toho, jak se s rodiči nepohodli.

Když o něco později toho večera přišel Bobby Strong, Chris mu na Cassiinu žádost řekl, že trpí hroznou bolestí hlavy. Odjel, ale dělal si o ni starosti. Nechal Cassii vzkaz, že doufá, že se brzy bude cítit lépe a že se tu nazítří zase zastaví.

„Zítra budu možná mrtvá,“ prohlásila pochmurně, když si přečetla vzkaz, který jí donesl její bratr. „A třeba by se tím všechno vyřešilo.“

„No tak, uklidni se,“ konejšil ji Chris vyrovnaně, „však oni se přes to přenesou.“

„Ne, nikdy se s tím nesmíří. Aspoň táta ne. Odmítá věřit, že ženy jsou schopné létat, nebo dělat cokoli jiného než plést svetry a rodit děti.“

„To nezní tak špatně. Tak jakpak ti jde pletení?“ škádlil ji a Cassie po něm hodila botou, ale zasáhla jen dveře, které za sebou na útěku rychle přirazil.

Příštího dne se ale cítila o něco lépe. A jakmile s Nickem vzlétli v Bellance, byla už zas docela ve své kůži. Nick mínil, že teď by neměla létat v Patových letadlech, ale pouze v těch, která patřila jemu samotnému. Cassie zacházela s letadlem s velkým umem jako obvykle a ve vzduchu s Nickem se jí zlepšila nálada.

Pak chvíli poseděli ve staré dodávce, hovořili spolu, ale Cassie se zdála být nějak zamlklá. Bylo zřejmé, že se pořád trápí otcovou reakcí na své létání.

„Tak co, jsem tak dobrá jako Rickenbacker?“ dobírala si Nicka.

„Říkal jsem ti, aby sis to nenechala stoupnout do hlavy. Prostě jsem lhal, abych ho ještě víc ohromil.“

„Vypadal opravdu ohromeně, neřekl bys?“ usmála se Cassie smutně a Nick se musel zasmát. Snášela všechny potíže statečně a on byl přesvědčený, že Pat se dříve či později poddá, protože ho unaví klást odpor. Nemůže přece trucovat věčně, nebo snad ano?

Rozvrh jejich létání se měnil jen výjimečně. Jediné změny nastávaly tehdy, když musel Nick létat na dlouhé cesty s nákladem nebo když měla Cassie příliš mnoho práce se školou. Ani jeden z nich však nechtěl o lekce přijít, a tak se jim oba snažili co nejvíce přizpůsobit svůj ostatní program. Zajímavé bylo, že Pat se nikdy žádného z nich nezeptal, jestli v lekcích pokračují.

Když k nim Nick přišel jako obvykle na Díkůvzdání, Pat se k oběma choval chladněji než jindy. Neodpustil jim jejich čin, který pokládal za zradu. Na letišti Nick chodil kolem něj po špičkách a doma Pat od října nepromluvil na Cassii snad ani dvě slova. Bylo to pro ni čím dál těžší, ale o Vánocích se zdálo, že se Pat přece jen usmířil. A pak se dal konečně úplně obměkčit, když Bobby Strong Cassii věnoval na Štědrý večer zásnubní prstýnek s malinkým diamantem. Bobby jí řekl, že si je vědom, že na ni bude muset čekat dlouho, ale že bude mít lepší pocit, když se stanou snoubenci. Byl jejím nápadníkem už tři roky, a tak si nemyslel, že by to bylo předčasné. Působil tak upřímně a tolik zamilovaně, že Cassie prostě neměla to srdce ho odmítnout. Nebyla si jistá, co v té chvíli cítí, kromě vnitřního zmatku, a dovolila mu, aby jí prstýnek pomalu navlékl. Měla z toho všeho tak silné pocity viny a cítila se nešťastná, protože její rodiče byli tak nervózní kvůli jejímu létání.

Zdálo se však, že zasnoubení je obměkčilo a že tím v jejich očích zase všechno napravila. Velmi je to potěšilo. Příštího dne u božíhodové večeře oznámili Cassiino zasnoubení zbytku rodiny. Nick u toho byl také a vypadal překvapeně, ale nijak to nekomentoval. Jen se na

Cassii podíval a přemýšlel, jestli se tím něco mezi nimi změní.

Zvláštní ale bylo, že se nechovala ani trochu jinak. Nezdálo se, že by si s Bobbym teď byli bližší nebo že by se s ním cítila lépe. A k Nickovi se chovala stejně přátelsky jako kdykoli předtím. Ve skutečnosti se změnilo velmi málo, Bobby se jen zdržel s Cassii na verandě před odchodem o něco déle, ale ani

Cassie sama si takhle zasnoubení nepředstavovala. Když se s ní ale Nick zase setkal na jejich opuštěném malém letišti, pořád o tom ještě přemýšlel.

„Co to pro tebe znamená?“ ukázal na prstýnek. Cassie na okamžik zaváhala a pokrčila rameny. Nechtěla o Bobbym mluvit nějak špatně, ale zdálo se, že nikdy na nic nereaguje tak, jak od ní ostatní lidé čekají.

„Nejsem si jistá,“ řekla mu upřímně. Necítila teď k Bobbymu nic jiného než předtím, než jí navlékl prstýnek. Měla ho ráda, záleželo jí na něm, ale nějak si nedokázala představit, že by si v budoucnu

měli být vzájemně bližší než teď. Souhlasila se zasnoubením hlavně proto, že se zdálo, že to pro Bobbyho a její rodiče tolik znamená. Zvlášť pro Bobbyho, a Cassie to docela chápala.

„Neměla jsem to srdce ho odmítnout,“ podívala se rozpačitě na

Nicka. Přitom nespouštěla oči z Bellanky. Toho dne se jim létalo dobře a Cassie se přiučila několik detailů o přistávání v bočním větru. „Ví, že chci nejdřív dokončit vysokou školu,“ řekla bezmocně. Ve vysoké škole ovšem jádro problému netkvělo.

„Chudák. Bude to asi to nejdelší zasnoubení v dějinách. Co by to znamenalo? Ještě tři a půl roku?“ „Ano,“ usmála se na něj šibalsky a on sám se také musel zasmát, ale potlačoval přitom touhu ji políbit. Tím, co mu právě řekla, se mu velmi ulevilo. Když poprvé uviděl zásnubní prstýnek, udělalo se mu z toho skoro špatně. Vadila mu představa, že by Cassie byla za kohokoli vdaná, nebo i s někým zasnoubená, ale teď si uvědomil, že Bobby nepředstavuje žádné velké nebezpečí. Dříve či později si to všechno Cassie bude muset ujasnit sama, a k tomu asi dojde jen v případě, že se objeví nějaký jiný muž. A Nick si uvědomoval, jak velmi ho bude trápit, až se to stane.

„Tak dobře. dáme se do toho, O’Malleyová. a podíváme se na další přistání se zastavenou vrtulí.“ Chystal se ji vzít znovu nahoru.

„Ty si asi myslíš, že budu trávit půlku života na zemi místo ve vzduchu. Nedokážeš mě naučit nic jiného, Sticku? Nebo je to jediná finta, kterou máš v repertoáru?“ Moc ráda ho škádlila, moc ráda trávila čas s tímto jediným člověkem na světě, který jí opravdu rozuměl. A ještě lepší bylo, že s ním mohla létat.

Tentokrát ji poslal nahoru samotnou a pozoroval její dokonalé přistání se zastavenou vrtulí v bočním větru.

Znova ho napadlo, jaká je to škoda, že se Pat nechce podívat, jak Cassie létá. Měl by z toho velikou radost.

„Tak co, už toho chceš pro dnešek nechat?“ zeptal se jí, když se vraceli k její dodávce, kterou se chystala odjet domů do Good Hope.

„Jo, asi už budu muset,“ odpověděla smutně. „Nesnáším, když musím přistát a nechat toho. Přála bych si lítat věčně.“

„Možná že z tebe bude letuška, až vyrosteš,“ začal ji znova škádlit a ona ho pleskla rukavicemi, ale tvářila se smutně. Ve skutečnosti neměla na výběr. A kdyby nebylo Nicka, nemohla by létat vůbec. „Neber si to tak, holka,“ těšil ji. „Však on přijde k rozumu.“

„Kdepak, ten neustoupí,“ odporovala mu. Znala svého otce dobře.

Nick ji pohladil po ruce a jejich pohledy se setkaly. Byla mu vděčná za všechno, co pro ni dělal, i za to, jak laskavě se k ní choval. Pro oba to bylo jedinečné přátelství, jaké nezažili s nikým jiným. Cassie byla obdivuhodná dívka a báječná kamarádka a během odpolední na jejich utajeném letišťátku spolu zažili spoustu legrace. Nick si nepřál nic jiného, než aby to tak pokračovalo navždy. Nedokázal si ani představit, že by se s Cassií už takto nesetkával, že by spolu nelétali a nesvěřovali si vzájemně své myšlenky. Byla jediný člověk, se kterým se mohl volně bavit o všem, co mu leželo na srdci. A pro ni byl zase on jejím jediným přítelem. Hlavní tragédie pro ně pro oba spočívala v tom, že do budoucnosti neměli žádnou perspektivu.

Pozdě odpoledne dojela Cassie sama domů a pořád myslela na

Nicka. Hned po jejím návratu začalo sněžit. Šla do kuchyně a pomáhala matce uvařit večeři pro všechny čtyři členy rodiny, ale otec se nějak opozdil. Ani za hodinu ještě nebyl doma. Oona konečně vyslala Chrise s dodávkou, aby se po Patovi podíval na letišti.

Chris se vrátil za dvacet minut, jen aby vzal něco k jídlu pro

Pata i pro sebe. Asi tři sta kilometrů jihozápadně od jejich letiště došlo ke srážce vlaků, byly tam stovky raněných a volali odtamtud o pomoc všechny, kdo by se tam dokázali dostat. Pat organizoval na letišti záchranné týmy a chtěl, aby mu Chris pomohl.

Nick u toho byl také a společně svolávali všechny piloty, aby letěli na pomoc. Tři z nich ale byli právě nemocní a neschopní letu a s několika dalšími se nedokázali spojit. A tak ještě čekali, až dorazí další

lidé. Pat řekl Chrisovi, aby informoval matku, že se určitě nevrátí před půlnocí. Oona přikývla, byla na podobné situace zvyklá, a zabalila jim jídlo, aby si je snědli na letišti.

„Počkej!“ řekla Cassie, když se Chris už chtěl vydat zpátky za

Patem. „Půjdu s tebou.“

„To bys neměla.,“ začala namítat Oona, ale když viděla výraz v tváři své dcery, jen pokrčila rameny. Vždyť to nemůže nikomu ublížit. Stejně nebude dělat nic víc než čekat na letišti.

„Dobře. Zabalím něco k jídlu i pro tebe.“

Dala jim košík s jídlem a Cassie s Chrisem odjeli. Na staré cestě k letišti jim auto silně klouzalo. Bylo náledí a už dvě hodiny padal sníh. Cassii napadlo, zda vůbec dokáží v takovém počasí vzlétnout. Povětrnostní podmínky nebyly vůbec dobré, a když s Chrisem dorazili na letiště. Pat vypadal velmi ustaraně.

„Ahoj, děti.“ Odstrčil jídlo stranou. Právě mluvili s Nickem s obavami o letadlech, která bude možné použít, a o letcích, které pro ně potřebují. Snažili se vypravit čtyři letadla se zásobami a záchrannými týmy. Všechno už bylo připraveno, až na piloty. Zatím jim chyběli ještě dva lidé a oni se pokoušeli navázat s nimi spojení. Pat měl letět novou Vegou s Chrisem.

Mohl by ovšem letět i sám, kdyby to bylo nutné. Právě dorazil jeden z jejich nejlepších pilotů i se svým druhým pilotem a oba už převzali přidělená letadla. Ještě ale potřebovali dva piloty pro starý Handley. Vzhledem k jeho věku a velikosti s nim nebylo snadné létat, a tak ho v tomhle počasí bylo prozíravější obsadit dvěma piloty. Nick by v něm sice mohl letět sám, ale bylo by to nebezpečné. A sám si přál, aby s ním letěl nějaký opravdu dobrý pilot. Mlčky vrhl pohled na Cassii, ale nahlas nic neřekl.

Za chvíli dostali zprávy o dalších dvou pilotech. Jeden byl úplně vyčerpaný po šestnáctihodinovém letu přes celé Státy, kdy doručoval poštu v tomhle hrozném počasí, a druhý přiznal, že pil. „Tak zbývá už jen jeden,“ prohlásil Nick nešťastně. Ještě měli dostat zprávu od posledního muže. Konečně kolem desáté se jim ozval s tím, že má bolestivý zánět ucha. „Tak, a tečka, O’Malley,“ prohlásil Nick. Aby mohli vyletět za svým úkolem, chyběl jim jeden pilot. Pat Nickovi četl myšlenky, a už už začínal vrtět hlavou, ale tentokrát ho Nick nebyl ochoten poslouchat.

„Beru s sebou Cassii,“ oznámil mu klidně. Když Pat začínal prskat, Nick ho zarazil. „Neplýtvej časem, kamaráde, čekají tam stovky zraněných a my jim musíme dovézt pomoc a zásoby, a já se s tebou o to teď nehodlám hádat. Vím, co dělám, a beru Cassii na vlastní odpovědnost s sebou.“ Zbývala druhá možnost, aby

Cassie letěla jako druhý pilot s Patem ve Veze, ale Nick věděl, že k tomu by její otec nikdy nesvolil. Nick popadl bundu a vykročil ke dveřím. Všiml si, jak zuřivě si ho Pat měří, a na okamžik se na odchodu zarazil. Pat ale už nic nenamítl.

„Jsi zatracený blázen. Nicku,“ zavrčel jen za ním, ale když si sbírali své věci, nic už nedodal. Zavolal Ooně a požádal ji, aby na ně počkala na letišti.

Cassie mlčky následovala Nicka do dobře známého letadla.

Hluboko v duši se přitom zachvívala. Na okamžik zahlédla svého otce, jak na ni upírá tvrdý pohled, plný hněvu a vědomí její proradnosti. Ráda by řekla něco na svou obhajobu, ale nic ji nenapadlo, a za okamžik už byl Pat i s Chrisem ve své Veze.

„Ono ho to přejde,“ poznamenal Nick, když jí pomáhal nastoupit. Cassie jen přikývla. Nick stál při nijako vždycky, věřil jí a nebál se to vyslovit nahlas. Byl to obdivuhodný muž a ona jen doufala, že ho teď nezklame jako druhá pilotka, když měli letět ve starém letounu v tomhle hrozném počasí až k Missouri.

Před startem provedli obvyklou kontrolu a také uvnitř v kabině ještě všechno pečlivě prohlédli. Nickovou zásluhou znala

Cassie toto letadlo dobře, a když se připoutávala, zachvátilo ji vzrušení a nadšení z toho, co právě dělají, že úplně zapomněla na potíže s otcem. Dopravují na místo havárie nezbytné věci, které jim za tím účelem dodali na letiště. Ostatní letadla vezla zásoby také, a k tomu dva lékaře a tři

ošetřovatelky. Pomoc přicházela celkem ze čtyř států. Na místě nehody bylo téměř tisíc zraněných. Nick opatrně, ale hladce vzlétl. Na křídlech neměli led a sněžilo už méně hustě. Když se dostali do konečné výšky zhruba dvou a půl kilometru, prakticky přestalo sněžit. Letěli na jihozápad směrem ke Kansas City. Znamenalo to pro ně dvě a půl hodiny letu, zatímco Pat s Chrisem budou na překonání stejné vzdálenosti ve Veze potřebovat jen něco přes hodinu. Většinu doby cítili turbulence, ale to Cassii ani Nicka netrápilo. Cassie byla omráčená krásou nočního letu a klidem a mírem temné oblohy, plné hvězd. Bylo to, jako by se ocitli na hranici světa, uprostřed nekonečného vesmíru. Nikdy se necítila tak svobodná, nepatrná a zároveň tak intenzivně živá jako v této chvíli. Nick ji nechal po většinu letu pilotovat, až když doletěli k dostatečně velkému poli poblíž místa nehody, ujal se přistávacího manévru.

Když dorazili k vlaku, všude kolem sebe viděli zraněné, lidi přinášející zásoby a zdravotníky, snažící se pomáhat lidem ležícím na zemi a plačícím dětem. Nick, Cassie a ostatní tady zůstali také a pomáhali až do svítání, kdy se začalo zdát, že místní policie už má všechno pod kontrolou. Z celého státu se sem sjely sanitky a zdravotníci. Lidé přijížděli auty, přilétali letadly, všichni spěchali, aby přišli s pomocí co nejdříve. Nick a Cassie odletěli s ostatními domů až ráno. Během té noci otce skoro neviděla, protože každý z nich se ze všech sil snažil pomáhat při zachraňování obětí nehody. Když vzlétali, vycházelo právě slunce, a na zpáteční cestě

Nick úplně předal Cassii řízení. Podařilo se jí přímo učebnicové přistání, a to přes silný vítr a náledí na runwayi. Když vypnula motory, Nick jí potřásl rukou a blahopřál jí ke skvěle odvedené práci. A když vylézala z letadla, šťastně se usmívajíc, ke svému překvapení skoro vrazila do otce. Stál hned vedle letadla a unavenýma očima si měřil Nicka. Hned vyštěkl otázku.

„Kdo s tímhle letadlem teď přistál?“ Bylo to jeho letadlo a Cassii okamžitě napadlo, že by z toho mohla mít potíže.

„Já,“ přiznala se tiše, smířená s tím, že jí Pat vyčte všechny chyby, kterých se dopustila. Ke svému létání měla velmi seriózní přístup.

„Provedla jsi to zatraceně dobře,“ prohlásil, a pak se otočil a odkráčel. Dokázala mu tím, že všechno, co o ní Nick říkal, je pravda, a oba mysleli na to, jak se k ní teď Pat zachová. Dalo se to jen těžko odhadnout. Chování Pata O’Malleyho bývalo často nepředvídatelné. Když ho ale Cassie pozorovala, jak odchází, do očí jí vhrkly slzy. Byla to jediná chvála, kterou od něj v životě slyšela a která pro ni skutečně mnoho znamenala. Měla z toho takovou radost, že by teď nejraději vyrazila triumfální výkřik.

Místo toho se ale jen usmála na Nicka a uviděla, že i on se na ni potěšeně zubí. Pak se vrátili do kanceláře, zavěšení do sebe.

Její matka tady už mezitím připravila pro všechny účastníky záchranné výpravy kávu a rohlíky. Cassie seděla, upíjela kávu a bavila se tiše s Nickem o tom, co všechno zažili na místě srážky vlaků. Byla to dlouhá a náročná noc, ale měli pocit, že byli užiteční.

„Tak ty si tedy myslíš, že jsi letecké eso,“ uslyšela hlas svého otce, který k ní přistoupil. Vzhlédla k němu, ale viděla, že v jeho pohledu už není hněv.

„Ne, tati, to si nemyslím. Prostě jen chci létat,“ odpověděla tiše.

„Povím ti, že je to nepřirozené. Podívej se, co se stalo té ubohé bláznivé Earhartové.“ Cassie už to všechno předtím slyšela a byla na to připravená, ale vůbec neočekávala to, co Pat dodal pak. Spadla jí přitom čelist a musela se podívat na Nicka, aby se ujistila, že slyšela správně. „Po škole ti tady dám nějakou práci.

Nic velkého. Jen malé úkoly. Nemůžu nechat Nicka, aby pořád jen lítal s tebou a plýtval časem a benzinem na tvé tréninky.“

Usmála se a vzhlédla ke svému otci. Nick vyrazil jásavý výkřik a ostatní piloti se po nich zmateně podívali.

Vrhla se otci kolem krku, Nick mu potřásl děkovně rukou a Chris přistoupil ke své sestře a objal ji. Nikdy v životě nebyla šťastnější. Pat ji nechá létat. její táta ji dovolí létat a bude jí na svém letišti

zadávat úkoly.

„Jen počkej na leteckou přehlídku v červnu!“ zašeptala Nickovi a pevně ho objala. Zasmál se. Pat se tam teprve dočká velkého překvapení. Ale i dnešní den znamenal báječný začátek.

Kapitola 8.

Následujících šest měsíců uteklo Cassii rychle jako voda. Každý den dojížděla do Bradley College, tři odpoledne v týdnu pracovala v restauraci, aby mohla Nickovi platit za benzin, a snažila se dostat každý den na letiště co nejdřív, než zapadlo slunce.

Pomáhala tam s nejrůznějšími úkoly, ale většinu práce i letů vykonávala o víkendech. To byly její nejšťastnější dny. Nick ji dokonce vzal s sebou na několik letů s nákladem do Chicaga, Detroitu a Clevelandu.

Život seji nikdy předtím nezdál být tak pěkný. Jen se jí někdy zastesklo po Nickových tajných lekcích a po chvílích, které spolu trávili o samotě. Nick ji ale teď učil před zraky všech a létali z Patova letiště. Pat jí sice nikdy nic neřekl, ale bylo jasné, že umí ocenit její styl. Jednou dokonce soukromě přiznal Nickovi, že Cassie létá zatraceně dobře. Všechnu hlasitou chválu však věnoval Chrisovi, který se sice usilovně snažil, ale ve skutečnosti se ničím zvláštním nevyznamenával. Cassii to ale už netrápilo.

Teď měla všechno, po čem kdy toužila.

Problémy teď měla pouze se svým snoubencem, kterého vyděsilo, že jí otec nakonec ustoupil. Bobby se ovšem nemohl stavět proti Patovu rozhodnutí, jen Cassii neustále připomínal, že on její létání neschvaluje. Oona byla toho názoru, že pro Cassii je létání jen chvilkový rozmar a zase ji to přejde, časem o ně ztratí zájem a nakonec se s Bobby m vezmou a budou mít děti.

Největší zprávou toho jara bylo, že Hitler v březnu okupoval

Rakousko. Poprvé si všichni začali dělat vážné starosti, zda se neblíží další světová válka, ale většina lidí stále věřila Rooseveltovi. Ten prohlásil, že žádná válka nebude, a i kdyby vypukla,

Amerika do ní už nikdy znova nevstoupí. Jedné války bylo dost.

Amerika se z ní už poučila.

Nick si ale myslel, že situace je složitější. Četl hodně o Hitlerovi a nedůvěřoval mu. Navíc měl přátele, kteří šli přede dvěma lety jako dobrovolníci do Španělska a bojovali tam v občanské válce, a byl přesvědčený, že brzy celou Evropu zachvátí válečný oheň.

Nick si dokázal snadno představit Ameriku, jak znova vstupuje do války, i přes všechny

Rooseveltovy sliby, že se bude držet stranou.

„Nemůžu uvěřit, že bychom znovu vstoupili do války. Ty ano,

Nicku?“ zeptala se ho Cassie vážným tónem, když jednou skončili výcvik pro leteckou přehlídku. „Já si to představit dovedu,“ odpověděl jí upřímně. „Myslím, že nakonec budeme muset. Hitler zajde příliš daleko a my se do toho budeme muset vložit a podpořit své spojence.“

„Tomu se dá jen těžko věřit,“ řekla Cassie. Ale ještě těžší pro ni bylo věřit tomu, že ji Pat skutečně dovolil zúčastnit se letecké přehlídky. Nick ho nakonec přesvědčil a Pat se nejvíc ze všeho bál, aby mu Cassie neudělala ostudu. Už se přesvědčil, že létá s velkou jistotou, má pevné ruce a absolvovala dobrý výcvik, ale co kdyby to všechno zkazila? Co když to tak strašně zkope, že se za ni bude muset stydět?

„Chris tě nezklame,“ konejšil ho Nick a Pat mu to naivně zbaštil. Nick si byl daleko jistější Cassii než Chrisem, ale to by si

Patovi říci netroufl. Pat chtěl stále věřit tomu, že Chrise čeká skvělá letecká dráha, a nechtěl vidět, jak málo Chrise ve skutečnosti létání zajímá. A Chris před ním své skutečné pocity tajil, protože se mu bál říci plnou pravdu.

Když konečně nadešel ten velký den, všechno, co si Nick myslel a tušil, se ukázalo být přímo prorocké. Chris znovu získal cenu za výškový rekord, ale Cassie získala druhou cenu za rychlost a za

rovný let a první cenu za závod v uzavřeném okruhu.

Když oznamovali vítěze jednotlivých soutěží. Pat nevěřil svým uším a Cassie taky ne. Dali se s Nickem radostí do tance jako malé děti, objímali se, líbali a vyráželi jásavé výkřiky. V místních novinách se objevily její fotografie: na prvním snímku byla samotná a na druhém se svým otcem. Ale Chris jí to v nejmenším nezáviděl. Věděl, jak je to pro ni důležité. Přímo tím žila. Pat stále nemohl věřit tomu, co Cassie dokázala. Nick se ale nedivil.

On to odjakživa předvídal. A také ho nepřekvapilo, když jeden z porotců řekl, že nikdy neviděl pilota, který by byl stejně dobrý jako Cassie v zatáčkách kolem stožárů ve vysoké rychlosti. „No, tak jsi to dokázala, holka,“ usmíval se na ni Nick. Na sklonku dne, poté, co dopravili všechna Patova letadla zpátky na jeho letiště, ji odvážel domů.

„Pořád tomu nemůžu uvěřit,“ řekla a podívala se na něj. Pak vyhlédla oknem auta ven.

„Tvůj táta taky ne,“ usmál se.

„Za to vděčím tobě,“ řekla mu s přesvědčením, ale on jenom zavrtěl hlavou. Věděl, že to tak není. „Je to hlavně tvoje zásluha. Je to prostě v tobě. Já jsem ti tvůj talent nedal. Ten máš od Boha. Já jsem ti jen pomohl.“

„Ale všechno jsi to pro mě zařídil.“ Obrátila se k němu a najednou pocítila smutek. Co když ji teď přestane učit? Co když už teď nebudou tolik spolu? „Budeš se mnou i teď někdy létat?“ „Jasně. Když mi slíbíš, že mi nebudeš nahánět strach.“ Pak jí prozradil, co o ní říkal porotce zatáček, a cítil přitom upřímnou pýchu.

Zachichotala se, a pak skoro zasténala, když uviděla Bobbyho

Stronga, který na ně čekal na verandě. Tak strašně se bál, že by se Cassii něco mohlo stát, že na leteckou přehlídku raději vůbec nešel. Bylo jasné, že si spolu potřebují mnoho věcí vyjasnit, ale Cassie stále neměla odvahu, aby na to zavedla řeč, a Bobby to ani nechtěl poslouchat. Nehodlal uvěřit tomu, že létání pro Cassii opravdu znamená tak strašně moc a že touží dělat v životě jiné věci, než být jeho manželkou a mít s ním děti. Právě teď prahla jedině po tom, aby mohla s Nickem znovu probírat každý okamžik letecké přehlídky a aby ji Nick ujišťoval o tom, že jejich společné létání nekončí. Místo toho se ale teď bude muset bavit s Bobbym.

„Támhle máš svého přítele,“ řekl jí Nick tiše. „Jestlipak se vy dva opravdu jednou vezmete?“ O tomhle dost často přemýšlel, zajímalo ho to.

„Nevím,“ řekla upřímně a povzdechla si. K Nickovi byla upřímná vždycky. Naproti tomu Bobby její upřímné odpovědi slyšet nechtěl. Bylo jí teď devatenáct a necítila se zralá na to, aby se k nějakému muži vázala na celý život, ale přesto to po ní všichni chtěli. „Pořád mi říkají, že se změním, že když člověk žije v manželství a má děti, všechno je hned jiné. Myslím, že právě toho se bojím. Máma říká, že všechny ženy po tom touží.

Tak jak je možné, že já nechci nic jiného než to, co jsem zažívala dnes, a k tomu hangár plný letadel?“

„Přesně tak jsem to vždycky cítil já,“ usmál se Nick a pak se zamyslel. „Ale vlastně to není pravda. Když jsem byl asi tak starý jako ty, cítil jsem to jinak. Snažil jsem se ze všech sil, ale nefungovalo to. A od té doby se nějakých trvalých vztahů se ženami bojím jako čert kříže. V mém životě není místo pro letadla a pro rodinu současně. Ale ty, Cassie, jsi možná jiná.“ Přál jí, aby dokázala mít kromě létání i rodinu, ale ne s Bobbym.

„Zdá se, že můj táta to zvládl obojí,“ usmála se na něj. „Možná že my dva jsme nějací divní. Nebo jsme prostě jen zbabělci.

Někdy je jednodušší milovat letadla než lidi.“ Až na to, že teď už věděla, že Nicka miluje. Byl to nejbližší přítel, jakého kdy měla, a milovala ho už od dětství. Problém byl v tom, že teď už nebyla žádné dítě.

„Víš,“ pokýval zamyšleně hlavou a reagoval na to, jak sama sebe označila jako zbabělce, „přesně to jsem si dneska říkal, když jsem tě pozoroval, jak v tom akrobatickém závodě děláš ten trojitý přemet, následovaný vývrtkou, a pak jsi hned přešla do výkrutu. To jsem si tedy řekl -, páni, nikdy

jsem si neuvědomil, že Cassie je zbabělec!“

Při pohledu na výraz jeho obličeje se musela rozesmát a šťouchla ho, až se zabořil hlouběji do sedadla staré dodávky.

„Však víš, jak to myslím. Třeba jsme zbabělci, co se týká vztahů k lidem,“ řekla opatrně.

„Třeba jen nejsme hloupí. Myslím, že manželství s někým, kdo se k tobě nehodí, je opravdu zlá věc. Mně můžeš věřit, já jsem to prodělal.“

„Chceš říct, že on se ke mně nehodí?“ zeptala se ho Cassie tiše. Bobby na ni trpělivě čekal na verandě. Už věděl, že na letecké přehlídce získala ocenění.

„To ti tvrdit nemůžu, Cass. Tohle musíš vědět jedině ty sama.

Ale na druhé straně si nenech od nikoho namluvit, že je to pro tebe určitě ten pravý. Musíš si to dobře rozmyslet. Když se nedokážeš správně rozhodnout, bude tě to později strašně mrzet.“ Přikývla nad jeho nečekaně moudrými slovy, a pak ho znova objala, aby mu vyjádřila dík za všechno, co pro ni udělal.

„Uvidíme se zítra v práci.“ Chystala se celé léto pracovat na letišti. Pat jí dovolil nechat práce v restauraci a místo toho pracovat za malou odměnu pro něj. Přemítala nad tím, jestli jí otec někdy dovolí samostatně létat s náklady. Byla zvědavá, jestli její úspěch na letecké přehlídce něco změní. Seskočila pružně z dodávky, naposledy pohlédla na Nicka a pak si šla promluvit s Bobbym. Čekal tu na ni už dlouho a potěšilo ho, že měla úspěch, ale když k němu spěchala, viděla, že se tváří podrážděně. Celé odpoledne si o ni dělal takové starosti, až mu z toho bylo špatně, pracoval v obchodě svého otce, a přitom v něm pořád hlodal strach, jestli náhle neuslyší zprávu o katastrofě na letecké přehlídce. A ona teď vypadala tak svěže, jako by si jen zajela se sestrami do města na nákupy.

„Tohle není vůči mně fér, Cass,“ začal jí vyčítat. „Celé odpoledne jsem se o tebe bál. Ty nevíš, jaké to je, když člověk pořád myslí na všechny ty strašné věci, které se můžou stát.“

„To je mi líto, Bobby,“ odpověděla mu tiše, „ale pro mě to byl výjimečný den.“

„Já vím,“ přikývl, ale nevypadal potěšeně. Žádná z jejích sester nelétá, tak co si tím Cassie chce dokazovat? Opravdu jí nechtěl bránit v létání, a také jí to při jiných příležitostech říkal.

Dnes toho ale na něj bylo moc, a tak jí to všechno vyčetl. Cassie se najednou zatvářila stejně rozzlobeně jako on.

„Jak mi můžeš něco takového vůbec říkat?“ Teď, když se její dráha letce rozvíjela, měla úspěch na přehlídce, přesvědčila o svých schopnostech dokonce i svého otce, absolvovala spoustu tréninků s Nickem. Teď už vůbec nechtěla uvažovat o tom, že by toho všeho nechala. Tam nahoře je její život. Bude v tom pokračovat, ať se to Bobbymu líbí nebo ne. Představoval si, že se mu nakonec podaří ji změnit. Koncem léta ale jasně pochopil, že spojil svůj život s rodinou letců a že hlas krve je v Cassii silnější než zasnoubení s ním. A tak na ní v této chvíli nemohl žádat nic víc, než aby byla opatrná. A to samozřejmě byla, ale ne kvůli

Bobbymu. Byla v létání vynikající. A pokračovala v něm. Na podzim, když Jackie Cochranová vyhrála závod Bendix Trophy z Burbanku do Clevelandu, začala Cassie létat pro svého otce s poštou. V té době už jí věřil tak, že ji nechával létat po celém státě samotnou. Konečně Nickovi přiznal, že měl pravdu. Je to samozřejmě náhoda, a na ženu přece jen nemůže být nikdy takové spolehnutí jako na mužského, ale Cassie je opravdu zatraceně dobrá pilotka. Cassii samotné ale Pat samozřejmě nikdy nic takového neřekl.

Zůstala na Bradley College i v druhém ročníku studií a celou zimu pracovala také na letišti. Vypomáhala při několika nouzových případech, kdy naléhavě potřebovali její pomoc, létala s Nickem, kdykoli to bylo možné, a na jaře ji piloti pracující na letišti přijímali už docela samozřejmě mezi sebe. Létala všude, na krátké i dlouhé lety, a samozřejmě znovu trénovala na letni leteckou přehlídku. Někdy ještě létala s Nickem a chvíle, které spolu trávili, jí připomínaly, jak se dřív tajně scházeli kvůli lekcím létání. Teď si ale mohli povídat při práci na letišti, nebo když občas společně dopravovali náklady nebo poštu.

Stále byla zasnoubená s Bobbym Strongem, ale jeho otec už celý rok postonával, a tak měl teď Bobby v obchodě víc odpovědnosti a práce. Zdálo se, že Cassii navštěvuje stále řidčeji.

A ona měla tolik práce, že si toho většinou ani nevšimla.

V březnu Hitler okupoval zbytky Československa, a tak se stal pro ostatní státy větší hrozbou než kdy předtím. Znova se mluvilo o válce a lidé se báli, že do ní Amerika vstoupí. Roosevelt dál sliboval, že tentokrát k tomu nedojde. Ale Nick mu věřil stále méně.

Na jaře 1939 se vrátil z Evropy Charles Lindbergh a začal vášnivě prosazovat, aby v nadcházející válce Amerika zůstala stranou. Pat byl rád, že od něj takové názory slyší. Věřil všemu, co slavný letec prohlašoval. Pro Pata O’Malleyho bylo Lindberghovo jméno stále posvátné.

„V té příští válce nemáme co dělat. Nicku. Už jsme se poučili z té poslední.“ Pat o tom byl skálopevně přesvědčený. Byl si jistý, že se Spojené státy už nikdy nedají zatáhnout do žádné další války v Evropě. V té době se už ale objevily problémy mezi Čínou a Japonskem. Mussolini zabral Albánii a zdálo se, že se Hitler chystá přepadnout Polsko.

Cassie ale v té době myslela jen na letní leteckou přehlídku.

Usilovně trénovala výkruty, zatáčky a některé nové akrobatické prvky, které viděla na malém letišti v Ohiu, kam se jednou vypravili s Nickem. Pracovala na své rychlosti a trénovala, kdykoli si našla volnou chvíli. V červnu ukončila druhý ročník vysoké školy a měla pocit, že je na letošní přehlídku dobře připravená.

Bobbymu vadilo, že se Cassie zase hodlá přehlídky účastnit, ale měl své vlastní problémy v obchodě s potravinami a už dávno pochopil, že Cassii od létání nic neodradí. Když se v červnu objevil nový film o Tarzanovi, vypravili se sice na něj do kina, ale byla to také jediná příležitost, kdy šli někam společně za zábavou, protože Cassie se usilovně připravovala na nadcházející přehlídku. Konečně nadešel ten velký den a Cassie s Nickem byli na letišti v Peorii už ve čtyři ráno. Chris měl přijet později s Patem, ale letos nebyl vyhlídkou na létání na přehlídce nijak zvlášť nadšený. Právě začal studovat na Western Illinois University v Macombu, nesmírně ho to bavilo, a tak skoro vůbec netrénoval. Pat k němu stále upínal všechny své naděje, a přestože byla

Cassie loni na přehlídce tak úspěšná, letos se skoro ani nezmínil o tom, že i ona na ní má vystoupit. Nick jí pomohl natankovat benzin a zkontrolovat letadlo, a pak spolu v šest hodin šli na snídani. „Jen klid,“ usmíval se na ni. Vzpomínal, jak mu bylo, když měl sám poprvé vystoupit na letecké přehlídce. Bylo to hned po válce. Pat šel s ním a Oona přivedla děti, aby se na něj podívaly. Cassie tam byla samozřejmě také, ale tehdy jí byly jen dva roky. Když si na to vzpomněl, náhle si připadal starý.

S Cassií se od doby, kdy ji začal učit létat, velmi sblížili. Existovala mezi nimi vazba, kterou už nikdy nic nepřetrhá. Někdy si ale musel připomínat, že by mohl být jejím otcem, a velmi tím vědomím trpěl. Teď jí bylo dvacet a on byl o osmnáct let starší. Pořád se cítil jako chlapec, vypadal daleko mladší než na svůj věk a Cassie mu neustále vyčítala, že se chová jako malý kluk. Ale přesto mu bylo třicet osm let. a jí pouhých dvacet. Dal by celý svět za to, kdyby mohl ten věkový rozdíl snížit na polovinu. Cassii to zřejmě bylo jedno, ale Nickovi ne. A navíc to přece byla dcera jeho nejbližšího přítele, a na tom se nikdy nic nezmění. Pat by nikdy nepochopil, jak nesmírně jsou si blízcí. Nick věděl, že tuhle překážku nikdy nepřekonají tak, jako se jim podařilo překonat Patův odpor k jejímu létání. Tohle už po Patovi chtít nemůže.

Nick pro ni objednal sázená vejce, párky, topinku a hrnek černé kávy. Ona nad tím vším ale odmítavě mávla rukou.

„Já nemůžu. Nicku. Nemám hlad.“

„Stejně to sněz. Později ti to přijde vhod. Vím, o čem mluvím, holka. Jinak zeslábneš v kolenou, až budeš dělat přemety a ocitneš se v záporné gravitaci. Tak nezlob a sněz to, nebo tě budu muset nakrmit násilím a zdejší personál by to nemusel pochopit!“ Podíval se na ni tak, že pochopila, jak moc mu na ní záleží, a šťastně se na něj usmála.

„Jsi strašný.“

„A ty jsi roztomilá. Zvlášť když přijímáš první cenu. To se mi na dívkách přesně líbí. Spoléhám na to, že zase vyhraješ.“

„No tak, buď na mě hodný a netlač mě do toho. Vždyť se budu opravdu snažit.“ Ale sama také chtěla zvítězit, a možná získat víc než jen jednu první cenu. Kvůli Nickovi, kvůli sobě, ale hlavně proto, aby udělala dojem na svého otce.

„Víš, že ten tě má rád i bez toho. Je ale nad jeho síly přiznat, že se mýlil. Stejně si moc dobře uvědomuje, jak výborně létáš.

Slyšel jsem ho, jak to minulý týden vykládal skupině chlápků na letišti. Jen to nechce říct tobě, to je všechno.“ Nick rozuměl Patovi lépe než ona. Pat sice navenek vypadal nabručeně a zlobil se, když přišla řeč na ženy letkyně, ale ve skutečnosti byl na Cassii neobyčejně pyšný, ale zároveň se styděl to dávat najevo.

„Možná že kdybych dnes získala pár cen, přece jen by nakonec musel uznat, že lítám dobře. tím myslím, že by to řekl do očí mně, a nejenom nějakým chlápkům na letišti.“ Někdy se stále ještě zlobila, když si vzpomněla, jak se k ní otec chová. Dohánělo ji k šílenství, jak se její otec stále pyšnil Chrisem, který přitom neměl létání vůbec v lásce a nevynikal v něm.

„Byl by to opravdu tak obrovský rozdíl, kdybys ta slova z jeho úst uslyšela?“ zeptal se jí Nick a dojídal přitom smažená vajíčka a biftek. Nechystal se sice dělat přemety, ale také si objednal pořádnou snídani.

„Možná že ano. Chtěla bych to od něj prostě slyšet, moc mi na tom záleží. Jen abych věděla, jaké to je.“

„A potom co?“

„No nic zvláštního, potom bych se vrátila k létání s tebou, pro něj i pro sebe.“

„A pak vystuduješ a staneš se učitelkou.“ Bavilo ho takhle ji škádlit, ale oba věděli, že Cassie sama si to tak nepředstavuje.

„Radši bych učila létání, jako ty,“ přiznala se upřímně a upila horké kávy.

„Jo, a lítala bys s poštou. To je ohromný život pro dívku, co má vysokou školu.“

„Vždyť na tom nic není. Nic pořádného jsem se stejně nenaučila, kromě toho, co umím od tebe.“ A myslela to upřímně.

Než se Nick mohl začít bránit její chvále, přerušila jejich rozhovor skupina mladíků, kteří právě dojedli snídani. Otáleli poblíž jejich stolu, nesměle kroužili kolem a s obdivem si prohlíželi Nicka i Cassii.

„Ty je znáš?“ zeptal se jí Nick šeptem a ona zavrtěla hlavou.

V životě je neviděla. Konečně jeden z nich přistoupil k jejich stolu. Podíval se na ni, pak na Nicka, a jak sbíral odvahu je oslovit, působil najednou velmi dětsky.

„Jste. Stick Galvin?“ zeptal se nesměle, a pak se podíval na ni: „A vy jste Cassie O’Malleyová?“ „Ano,“ odpověděla dřív než Nick.

„Já jsem Billy Nolan. Z Kalifornie. přiletěli jsme se podívat na přehlídku. Viděl jsem vás tady loni,“ dokrvava zčervenal,

„byla jste skvělá.“ Vypadal asi tak na čtrnáct a Nick skoro zasténal. Ve skutečnosti bylo Billymu čtyřiadvacet, ale nevypadal na ně. Měl blond vlasy, ulízané chlapecky na patku, a pihovatý obličej. „Můj táta vás zná,“ oznámil Nickovi. „Lítal s váma v 94. eskadře, sestřelili ho tam. Asi si na něj už nepamatujete. Tommy Nolan.“

„Panebože,“ rozzářil se Nick, potřásl hochovi rukou a pozval ho, aby si k nim přisedl. „Co dělá?“ „Má se dobře. Od války kulhá, ale zdá se, že mu to nijak moc nevadí. Máme v San Francisku obchod s botami.“

„To je dobře. Létá ještě?“ Nick se na něj dobře pamatoval a teď si uvědomil, že se mu Billy podobá, jako by mu z oka vypadl.

Billy ale odpověděl, že jeho otec už mnoho let nelétá, a že nebyl nijak nadšený, když Billy po něm zdědil tyto sklony. Jeho přátelé je obklopili a pozorovali je a Billy jim pokývl, aby přišli blíž. Byli čtyři,

všichni zhruba stejného věku, z různých částí

Kalifornie. Většinou byli vystrojení jako kovbojové.

„Kterých závodů se zúčastníte?“ ptali se Cassie a ona jim to pověděla. Plánovala si rychlostní a akrobatickou soutěž, a ještě několik dalších, což Nick pokládal za trošku příliš ctižádostivé. Pro Cassii ale vystupování na leteckých přehlídkách znamenalo tak mnoho a tolik to zbožňovala, že ji od toho nechtěl odrazovat.

Čekala na tuto příležitost dlouho a moc se na ni těšila.

Billy je všechny navzájem představil. Byla to parta milých chlapců a Nick Galvin se dnes ráno už podruhé cítil strašně starý. Většině z těch chlapců bylo o patnáct let méně než jemu.

Všichni byli věkově blíž ke Cassii, a když odcházeli z restaurace, mluvili všichni najednou o přehlídce, smáli se a žertovali.

Připomínali partu dětí, které jdou na školní karneval a strašně se na něj těší.

„Měl bych vás děti nechat, abyste si šly spolu hrát,“ usmál se na ně Nick, „ale Cassie by možná pak zapomněla, kdy má jít létat.

Radši na vás dohlédnu, abyste se chovali jaksepatří a nezapomněli na leteckou přehlídku.“ Všichni se zasmáli a chlapci ho začali zasypávat otázkami o 94. eskadře, o válce a o Němcích, které tehdy sestřelil. „No tak, pomalu, chlapci. vždycky jen jeden,“ a vyprávěl jim další historku z války. Chovali se k němu s úctou jako k hrdinovi, a když dorazili na letiště, byli všichni v báječné náladě. O tohle právě při létání šlo, o pocit soudržnosti a kamarádství, o zábavu, o lidi, které potkáte při podobných příležitostech jako byla tahle, o všechny sdílené zkušenosti a zážitky. Létání, to nejsou jen dlouhé osamělé lety, nebo noční obloha, která vám dává pocit, že celý svět je váš. Skládá se to i z těchto malých věcí, krásných i těch špatných, z prožitků hrůzy i míru a klidu, ze všech nesmírných kontrastů, které poskytuje.

Popřáli Cassii štěstí a odešli, aby zkontrolovali své letadlo.

Střídali se v jeho pilotování a každý z nich se zapsal do jiných soutěží. Jen Billy měl soupeřit s Cassii. „Je milý,“ zmínila se, jakmile chlapci odešli, a Nick se po ní ohlédl přes rameno. „Nezapomínej, že jsi zasnoubená,“ upozornil ji zdvořile a ona se zasmála jeho vážnému výrazu, který u něj byl velmi netypický. Většinou se o Bobbyho Stronga vůbec nestaral, ani o to, jestli je mu Cassie věrná. „Propána. Chtěla jsem jen říct, že je milý, chápeš, jako že je s ním dobrá zábava. Nemám v plánu s ním utéct a tajně se za něj vdát.“ Právě tankovala benzin do letadla a napadalo ji, jestli by na ni Nick mohl žárlit. Byla to absurdní myšlenka a ona ji okamžitě zavrhla.

„Mohla bys s ním utéct, proč ne,“ trval na svém. „Má přiměřený věk. A aspoň létá. To by mohla být osvěžující změna,“ dodal nevinně.

„Tys mi snad začal hledat mužské?“ ptala se pobaveně. „Nevěděla jsem, že i tohle patří k službám, které poskytuješ.“

„Služba, kterou ti poskytnu teď, bude spočívat v tom, že tě přikovám řetězy k zemi, jestli si správně nepřipravíš letadlo. Nerozptyluj se, Cass. Nezapomínej, jak namáhavé létání tě čeká. Soustřeď se.“ „Ano, pane.“ Bylo načase skončit se všemi hrátkami a žerty.

Přesto by byla na zlomek vteřiny přísahala, že Nick skutečně žárlí, třebaže pro to zcela jistě neměl žádný důvod. Byla zasnoubená s někým jiným a s Nickem byli pouze přátelé, a tak to bylo odjakživa. Uvažovala nad tím, jestli ho zlobí, když ji vidí, jak se přátelí s jinými piloty. Byl velmi pyšný na všechno, co dokázala, a tak mu to možná vadilo. Nedospěla ale k žádnému závěru.

Nick jí pomáhal zkontrolovat letadlo. Za chvíli uviděli Pata a Chrise. To už bylo skoro osm ráno a závody měly začít v devět.

Cassii ale čekal první závod až v půl desáté.

„Všechno v pořádku, Cass?“ ptal se jí otec nervózně. „Nezapomnělas nic zkontrolovat?“ „Ne, nic,“ odpověděla dotčeně. Copak jí nevěří, že to dokáže sama? A když mu na ní tak záleží, tak proč nepomáhá jí místo

Chrisovi? Mohl by věnovat stejnou pozornost jim oběma, ale to nedělal. Všechnu svoji starost a

péči upínal ke Chrisovi, který dnes působil dojmem, že by tu nejradši vůbec nebyl. Letos se účastnil pouze jedné soutěže a Cassie doufala, že ji vyhraje a nepřipraví Patovi zklamání.

„Přeju mnoho štěstí,“ řekl jí otec tiše a pak od ní odešel a přidal se na druhé straně letiště ke Chrisovi.

„Proč se s tím vůbec obtěžuje?“ zahuhlala dotčeně. Nick jí jemně odpověděl: „Protože tě má moc rád, ale neví, jak ti to má říct.“

„Dává to tedy najevo opravdu zvláštně.“

„Jo? Možná je to proto, že když jsi byla miminko, nenechala jsi ho vůbec vyspat. Třeba si to zasloužíš.“ Usmála se té odpovědi. Nick jí vždycky dokázal zvednout náladu a vědomí, že ho má vždycky při sobě, ji uklidňovalo a dodávalo jí jistotu.

Před prvním závodem potkala znova Billyho Nolana a ostatní chlapce. Povykovali na sebe, smáli se a vůbec byli velice hluční.

Bylo těžké uvěřit, že jsou schopni se do něčeho pustit vážně, ale účastnili se všech nejtěžších závodů.

„Doufám, že své věci rozumějí,“ poznamenal Nick tiše. Vypadali jako smečka nezvedených dětí, ale věděl, že tohle nic neznamená. Znal několik skutečných leteckých es, jejichž chování bylo úplně buranské. Nikdo by ale nechtěl být svědkem tragédie, a k těm obvykle dochází, když lidé přeceňují své schopnosti nebo neznají hranice možností svých letadel.

„Musí to umět,“ řekla Cassie s důvěrou, „když se na ty soutěže kvalifikovali.“

„To ty ale taky,“ škádlil ji, „a co to znamená?“

„Ty mizero.,“ zasmála se a za půl hodiny už byla v plné práci. Už na ni skoro přišla řada. Ve vzduchu byly do té chvíle vidět některé velmi efektní kousky, při kterých obecenstvo napětím zadržovalo dech a ozvalo se i několik vzrušených výkřiků. To všechno k leteckým přehlídkám patří.

„Jen jim ukaž!“ vykřikl za ní Nick, když se rozjížděla po krátké runwayi v Mothu na soutěž v akrobacii. Poprvé za dlouhá léta se Nick přistihl při modlení. Loni nebyl kvůli Cassii zdaleka tak nervózní, ale letos se bál, že se ze silné touhy po vítězství dopustí nějaké nerozvážnosti, jen proto, aby něco dokázala jemu nebo svému otci.

Začala několika pomalými přemety, dvojitým přemetem, a pak pokračovala výkrutem. Prošla celý repertoár pozadu i popředu, včetně kubánské osmičky a padajícího listu, a Nick viděl, že každý cvik provádí naprosto perfektně. Pak se pustila do letu střemhlav a někde poblíž něj zaječela nějaká žena, která si neuvědomila, že za okamžik se z toho Cassie dostane. a ona to samozřejmě dokázala. A dokonale. Byla to ta nejkrásnější ukázka leteckého umění, jakou kdy viděl, a Cassie ji ukončila vnějším přemetem, který všechny diváky potěšil.

Když přistála, Nick celý zářil.

„Pro začátek to není špatné, Cass. Opravdu čistá práce.“ Oči mu zářily, když ji tak chválil. „A to je všechno?“ Její nadšení a vzrušení rázem přešly v pocit zklamání, ale Nick ji objal a ujistil ji, že byla skvělá. „Bylas nejlepší,“ řekl jí upřímně a porota to o půl hodiny později potvrdila. Když narazila na otce, ten jí zdvořile blahopřál. Chválil ale víc Nicka než Cassii. Byl na ni pyšný, ale zároveň ho popuzovalo, že překonává svými výkony všechny muže.

„Musíš mít velmi dobrého učitele.“

„Měl jsem vynikající žákyni,“ opravil ho Nick a oba muži se usmáli, ale Pat už Cassii nic víc neřekl. Následoval Chrisův závod, ale i když se velmi snažil, nezvítězil v něm. Tentokrát se ani neumístil mezi prvními a popravdě řečeno mu na tom už ani nezáleželo. Období, kdy se věnoval létání, už pro něj skončilo. Daleko víc ho zajímalo studium a všechno ostatní kromě letadel a letišť. Prostě na to neměl buňky a na této prohře mu vadilo jedině to, že způsobil zklamání svému otci.

„Je mi to líto, tati,“ omlouval se mu, když zaparkoval letadlo.

„Asi jsem měl víc trénovat.“ Letěl s Nickovou vylepšenou Bellankou, kterou se chystala použít i Cassie.

„To jsi měl, synku,“ odpověděl Pat posmutněle. Vadilo mu, že jeho syn prohrává, když by mu stačilo

trošku snahy a mohl z něj být skvělý pilot, aspoň podle jeho názoru. Byl ovšem jediný, kdo si to o Chrisovi myslel. Všichni ostatní znali pravdu, včetně

Chrise samotného: prostě se pro létání nenarodil. Cassie mu ale přesto blahopřála.

„Dobrá práce, bratříčku. Hezky jsi letěl.“

„Ale nestačilo to,“ usmál se na ni a pak jí blahopřál k první ceně v akrobacii.

Za chvíli Cassie uviděla, jak jeden z přátel Billyho Nolana získává druhé místo. Předvedl také velmi pěkný výkon.

Cassiin další závod byl těžší. Šlo v něm o rychlost a ona se bála, že Vega to nedokáže. Byla sice rychlá, ale některá závodní letadla ji svými vlastnostmi předčila.

„Dokáže to, když s ní budeš správně zacházet,“ ujišťoval Nick

Cassii těsně předtím, než vzlétla. Vega byla skvělé letadlo a Cassie ji uměla dobře ovládat. Nick věděl, že pro tento závod je lepší než Bellanca. „Jen klid, Cass. Nesmíš si nechat nahnat strach.“ Mlčky přikývla a vyjela na runway. Za chvilku už byla ve vzduchu a podávala obdivuhodný výkon. Podařilo se jí několik krajně složitých manévrů a Nick v životě neviděl nikoho přesnějšího ani rychlejšího. Nedokázal z ní spustit oči a všiml si, že Pat ji také soustředěně pozoruje. A právě tak vysoký blondýn v saku a bílých kalhotách. Nick ho neznal, a tak si pomyslel, že asi bude z některých chicagských novin.

Tentokrát získala Cassie druhé místo, ale jen proto, že neměla rychlejší letadlo. Vyrovnala všechny nevýhody Vegy a Nick nemohl uvěřit tomu, co všechno s ní dokázala. Nikdy by nečekal, že v tomto závodě zvítězí, a umístila se výborně. Když se vrátila na zem, Billy k ní přistoupil a blahopřál jí. Ve stejné soutěži se umístil jako třetí. Billyho pana létala moc dobře a Nick byl potěšený jejich výkony. Billy projevoval jistotu i pečlivost, a tak získal cenu, přestože jeho letadlo bylo horší než jiné stroje. Podobně jako Cass z něj vymáčkl maximum.

Během dne ji ještě čekaly dva další závody. Jeden v poledne, který proběhl dobře, a poslední ještě odpoledne. Podle Nickova názoru se ho raději účastnit neměla. Cassie poobědvala s Nickem a s Billy Nolanem a jeho kamarády. Chris se k nim také přidal, a když šel kolem nich otec, Cassie chlapcům představila slavného Pata O’Malleyho. Všichni ti mladíci mu byli sympatičtí a Billy se s ním bavil zvlášť dlouho, vyprávěl mu o svém otci.

Pat se na něj dobře pamatoval a litoval, že s ním během posledních dvaceti let ztratil spojení. Míval ho ze srdce rád.

A pak nadešel čas Cassiina závodu. Když se Pat dozvěděl, že se přihlásila, rozzuřil se a v očích mu blýskalo. Znovu ze všeho obvinil svého společníka.

„Copak jsi jí neřekl, že to nemá dělat?“ vyštěkl na Nicka.

Toho Patova reakce podráždila. Sám se cítil provinile, že Cassii dovolil se přihlásit, a Pat všechno ještě zhoršoval.

„Je celá po tatínkovi. Pate. Je tvrdohlavá a dělá si, co chce sama.“

„Má na to špatné letadlo a nemá pro to dost zkušeností.“

„Taky jsem jí to říkal. Ale ona hodně trénovala a já myslím, že je dost chytrá na to, aby se nesnažila příliš, pokud jí to nepůjde.

Nebude pokoušet osud. Pate. Sám jsem ji varoval.“ Jen se modlil, aby ho Cassie skutečně poslechla. Oba muži pak spolu stáli a dívali se nešťastně na oblohu, hned vedle Chrise, Billyho party a neznámého muže v bílých kalhotách. Této ďábelsky odvážné soutěže se většinou účastnili jen velmi zkušení piloti s letadly vhodnými k akrobacii, což Nickova Bellanca nebyla. Cassie ale nesmírně toužila si to vyzkoušet.

Umožňovalo jí to ukázat ze svého umění co nejvíce a předvést všem jeden nebo dva zázraky, pokud letadlo ovládne nízko nad zemí. Věděla, že to bude riskantní, ale byla ochotná nebojovat za každou cenu, pokud to opravdu nepůjde.

Šlo o sestavu asi dvanácti cviků a všechny byly velmi efektní a tak působivé, že divákům běhal mráz po zádech. První polovinu provedla Cassie naprosto bezchybně. Pat už se začínal usmívat, když ji

pozoroval. Pak přišel poslední let střemhlav a zdálo se, že Cassie přestala letadlo ovládat. Letoun prudce klesal s nehybnými křídly a Nick nevěděl, jestli zpanikařila a zapomněla na všechno, co ji učil, nebo jestli snad neomdlela. Neudělala ale naprosto nic pro to, aby se zachránila, a všem přihlížejícím se tajil dech hrůzou, protože v příštím okamžiku s jistotou očekávali strašlivou katastrofu. Náhle se ale ozval řev motoru, jak Cassie na plný plyn vytáhla letadlo nahoru, sotva z větší výšky než byly hlavy zděšených diváků, a lehce vzlétla a provedla trojitý výkrut, který všem vyrazil dech. Dokončila sestavu závěrečným přemetem. Bylo jasné, že tento závod vyhrála, ani nebylo potřeba čekat na výrok poroty.

Nick měl v krku knedlík, nebyl schopen slova, a Pat byl v obličeji celý šedivý. Jakmile si Nick uvědomil, co Cassie provedla, chtělo se mu ji za to, jak strašně ho vyděsila, na místě zaškrtit. Jak jim jen mohla nahnat tak hrozný strach? Za to nestála ani první cena. Běžel k místu, kam Cassie přistála, a skoro násilím ji vytáhl z kabiny.

„Co jsi to tam sakra prováděla, ty jeden zatracený blázne?

Snažila jsi se zabít, jen aby ses co nejlíp předvedla? Nedošlo ti, že stačilo jen půl metru navíc a už by ses z toho nevytáhla?“

„To vím,“ řekla klidně a s údivem si uvědomila, že se Nick celý chvěje. Všechno to udělala záměrně a měla to přesně vypočítané.

„Jsi cvok, nic jiného než cvok! Nejsi vůbec člověk a nemáš žádné právo sedět v letadle.“

„Copak jsem prohrála?“ Vypadala, že ji to zdrtilo, a jemu se chtělo s ní pořádně zatřást, aby se probrala. Pat je zpovzdálí fascinovaně pozoroval. Když se díval Nickovi do tváře, uvědomil si, že tam vidí něco docela nového. A teď uvažoval o tom, jestli si je toho sám Nick vědom.

„Jestli jsi prohrálas.“ zuřil Nick a cloumal s ní za paži. „Jsi snad idiot nebo co? Skoro jsi tam nahoře přišla o život a mohla jsi zabít asi tak sto lidí.“

„Promiň mi to. Nicku,“ zatvářila se kajícně. „Myslela jsem si, že mi to projde.“

„A taky prošlo. K čertu s tebou! A byl to ten nejlepší letecký kousek, jaký jsem kdy viděl, ale jestli ještě někdy něco takového uděláš, zabiju tě!“

„Ano, pane.“

„Dobře. A teď mazej z tohohle zatraceného místa a jdi se omluvit tátovi.“

Ten ale byl kupodivu na Cassii mnohem laskavější než Nick, přestože byl vyděšený stejně jako on. Byl šťastný, že u toho nebyla Oona a neviděla to. Zůstala doma s Glynnis, která byla znovu těhotná a všech jejích pět dětí mělo právě spalničky. Pat viděl, jak Nick Cassii vynadal, a myslel si, že už si toho vyslechla dost.

Místo toho jí vyjádřil obdiv za její styl i odvahu.

„Počítám, že Nick měl nakonec pravdu,“ řekl skoro nesměle.

„Jsi opravdu letec jaksepatří, Cass.“

„Díky, tati.“ Objali se a pro Cassii to byl největší okamžik jejího života.

Pak pozorovali, jak létá Billy Nolan, kterému se podařilo získat v jeho posledním závodě první cenu. Cassie získala jednu druhou a tři první, což bylo lepší, než se odvažovala snít. A novináři si ji stále fotografovali.

Všichni tu postávali, popíjeli pivo a pozorovali poslední soutěž, když si náhle Cassie všimla, jak Nick, stojící vedle ní, stiskl napjatě čelist. Sledovala jeho pohled upřený vysoko k obloze a spatřila dým. Vyděsila se, stejně jako všichni kolem.

„Má potíže,“ zašeptal jí Nick. Všichni věděli, kdo tam nahoře právě je. Byl to mladý pilot jménem Jim Bradshaw. Měl dvě malé děti a manželku a jeho letadlo nestálo za nic, ale letecké přehlídky miloval víc než cokoli jiného na světě. „Ach, bože,“ vydechla Cassie, když všichni s hrůzou sledovali, jak se pomalu dostává do vývrtky, právě jako to dělala ona, jenže tohle bylo doopravdy, dým valící se z trupu letadla prozrazoval, že tohle není žádný efektní kousek. Byla to katastrofa. Dav lidí se rozutekl z místa, kam letadlo mířilo, a všude kolem se rozléhaly výkřiky a jekot. Cassie se ale nedokázala ani pohnout, jen upírala zrak na toho mrtvého ptáka, padajícího z oblohy dolů k zemi, a

pak náhle letadlo dopadlo s ohromnou ranou na zem a vybuchlo. Lidé se k němu odevšad sbíhali a Nick a Billy u něj byli mezi prvními. Snažili se Jima vytáhnout z trosek, ale bylo už příliš pozdě. Byl spálený na uhel a bylo zřejmé, že při nárazu na zem zahynul. Jeho žena hystericky vzlykala, podpíraná dvěma svými přítelkyněmi, zatímco její matka držela děti.

Sanitky byly už na místě, byl to pochmurný konec vzrušujícího dne a připomínka pro ně pro všechny, s jakým nebezpečím si neustále zahrávají.

„Myslím, že bychom raději měli jít domů,“ navrhl Nick sklesle a Pat přikývl. Dnes během dne se Pat obával, že by Cassii mohl potkat stejný osud, a teď se styděl sám sobě přiznat, jak je vděčný, že to nakonec potkalo někoho jiného a ne jeho dceru.

Billy se s nimi přišel rozloučit, když nakládali svá tři letadla na plošiny náklaďáků a pevně je připoutávali.

„Rád bych se přišel před odjezdem podívat na vaše letiště,“ řekl Billy Patovi, když si potřásali rukama na rozloučenou.

„Kdykoli budeš chtít. Vracíš se do San Franciska?“

„Vlastně jsem se chtěl zeptat. tak trochu jsem doufal, že by se vám třeba mohla hodit jedna pracovní síla navíc. já. nevadilo by mi pracovat na letišti a přitom taky trochu lítat.“

„Letce jako ty bychom mohli potřebovat, hochu. Přijď se mi ukázat zítra ráno.“

Billy mu srdečně děkoval a pak se znova všichni loučili. Nazítří se Billyho kamarádi vraceli domů, ale Billy vypadal nadšeně, že tu smí zůstat.

„Na co potřebujeme další takové letecké mládě?“ ptal se Nick

Pata trochu nabručeně.

„Plánuješ si, že strávíš zbytek života nočními lety?“ zeptal se ho Pat pobaveně. „Nedělej si starosti. Myslím, že Billy není její typ,“ usmál se a Nick se poprvé za mnoho let začervenal a odvrátil od svého starého přítele tvář. „Možná bych ti ale měl připomenout, Nicku Galvine, že je zasnoubená s tím chlapcem

Strongových a že se za něj jednou vdá, pokud do toho budu moci mluvit. Potřebuje muže, který stojí pevně oběma nohama na zemi a nevznáší se v oblacích tak jako vy dva.“ Myslel to vážně, dnes zahlédl v Nickových očích něco, co ho nepřestávalo zneklidňovat. Mezi ním a Cassií existovala nějaká velmi mocná vazba, ačkoli Pat měl podezření, že Cassie je ještě příliš mladá, na to, aby si to plně uvědomila. Také spoléhal na to, že Nick je dost moudrý, aby se nedal unést svými emocemi. Pak zamířili k domovu O’Malleyových, protože Oona slíbila, že jim všem připraví večeři. Když se vrátili domů, Oonu udivilo, kolik toho Cassie vyhrála. Z mnoha důvodů by to pro ně byl vydařený den. Pokazila jim ho ale smrt Jima Bradshawa. Uprostřed večeře přijel Bobby a vypadal velmi rozrušeně. Vrazil do salonu a omluvil se, když je uviděl sedět u večeře. Nejdřív se podíval na Cassii s výrazem, jako by se měl každou chvíli rozplakat. Vypadal tak nešťastně, že se Oona zvedla a chtěla k němu jít, ale on vycouval s omluvami z místnosti a zůstal ve dveřích.

„Promiňte. já. řekli mi, že na přehlídce došlo k neštěstí.“

Oči se mu znovu naplnily slzami a všem ho bylo líto. Snadno si domysleli, čeho se bál. Cassie vstala a přistoupila k němu.

„Je mi to líto. Byl to Jim Bradshaw,“ řekla mu tiše.

„Panebože. Chudák Peggy.“ V devatenácti letech byla vdovou a zůstala sama se dvěma dětmi. Bobbyho ta představa zřejmě zdrtila, ale nejvíc jím předtím otřásla obava, zdali při havárii letadla nezahynula Cassie. Nikdo z lidí, od kterých tu zprávu slyšel, mu nedokázal říci, o koho šlo. Mlčky vyšli ven, posadili se na verandu a Cassie za sebou zavřela dveře. Zevnitř z místnosti nebylo nic slyšet, ale ostatní stejně viděli, jak nešťastně oba mladí lidé vypadají. Bobby Cassii něco říkal. A ona jen seděla a přikyvovala.

Vysvětloval jí, že takhle už dál žít nedokáže, být s ní jenom zasnoubený, nikam s ní nechodit, nechystat svatbu a nemít žádnou jistotu ohledně jejich společné budoucnosti. Věděl, že Cassie chce dostudovat, ale nebyl si jistý, že dokáže čekat ještě další dva roky. Jeho otec byl teď vážně nemocný

a Bobby nesl odpovědnost za celou rodinu. Zdálo se, že to všechno dohromady je na něj příliš, a bylo zřejmé, že potřebuje, aby mu s celou situací

Cassie pomohla. Stejně tak jim ale oběma bylo jasné, že se Cassie nedokáže vzdát všeho ostatního a stát se takovou ženou, jakou teď Bobby potřeboval.

„A ještě k tomu tohle létání.“ Podíval se na ni s úzkostí. „Já takhle žít nedokážu. Celou dobu jsem se bál, že se zabiješ, a dnes. co kdybys to byla. co kdybys.“ Rozplakal se a ona ho konejšivě objala. „Chudáčku Bobby. chudáčku Bobby. vždyť je všechno v pořádku. no tak.“ Připomínalo to utěšování některého z jejích malých synovců. Cassie ale teď chápala, že Bobby toho má na svých bedrech naloženo mnoho a ona mu jen přidělává problémy. Naléhavě potřeboval dívku, která by mu pomáhala. Bylo mu jen jednadvacet, sám byl skoro ještě chlapec a zasloužil si něco mnohem lepšího, než co mu mohla poskytnout. To si uvědomovali oba. Jak ho utěšovala, jemně si přitom stáhla z prstu jeho prstýnek a vtiskla mu ho do dlaně. „Zasloužíš si toho tolik dobrého,“ šeptala mu, „zasloužíš si dívku, která by ti dala všechno, a já mám před sebou ještě dlouhou cestu. Teď už to vím. Nikdy předtím jsem si tím nebyla jistá, ale teď už ano.“ Chtěla svobodný život a přála si létat. Teď ji konečně otec přijal mezi letce a ona měla svůj cíl na dosah ruky. Bobbymu Strongovi ale nemohla poskytnout to, co by si zasloužil, a popravdě řečeno po tom ani trochu netoužila. „Budeš dál létat, Cass?“ zeptal se nešťastně a popotahoval jako malé dítě. Členové její rodiny v salonu se je mezitím snažili nevnímat.

„Ano,“ přikývla. „Musím, v tom je celý můj život.“

„Jen si něco neudělej. panebože, Cassie. dej si na sebe pozor. já tě miluju. a dnes jsem si myslel, že už jsi mrtvá.“ Znovu se rozvzlykal a Cassie byla zdrcená výčitkami svědomí. Představovala si, jaké by to pro něj bylo. Trpěl by stejně jako Peggy

Bradshawová.

„Mně nic není. mám se dobře.,“ usmála se na něj přes slzy.

„Ale ty si zasloužíš samé báječné věci, Bobby, a ne někoho jako jsem já. Najdi si dobrou manželku. Zasloužíš si ji.“

„Zůstaneš tady?“ zeptal se jí zvědavě a jí se to zdálo jako podivná otázka. Neměla, kam by jinam šla, a tady bydlela odjakživa.

„Kam bych měla chodit?“

„Já nevím,“ usmál se smutně a v ruce držel její prstýnek. Už teď mu začínala chybět. „Zdáš se mi být tak svobodná a nezávislá. Někdy nenávidím ten náš zatracený obchod a všechny problémy, které s sebou nese.“

„Vykonáš jistě v životě velké věci,“ řekla mu s důvěrou. Pokládala to za lež, ale on si zasloužil všechno povzbuzování, jaké mu byla schopna poskytnout.

„Opravdu si to myslíš, Cass?“ Pak si povzdechl, když si vybavil svůj život. „Zvláštní věc je, že si nepřeju nic jiného, než se oženit a mít děti.“

„A já ne,“ usmála se. „V tom je právě ta potíž.“

„Doufám, že jednou to uděláš taky. Třeba k sobě ještě najdeme cestu,“ řekl s nadějí. Nechtěl se vzdát svého snu. Vždycky se mu zdála být tak báječná a zajímavá, možná až moc.

Ona se na něj ale podívala a zavrtěla hlavou. Viděla dál než on.

„Na to nečekej. Zařiď si život po svém.“

„Ale já tě miluju, Cass.“

„Taky tě miluju,“ zašeptala a znovu ho objala. Pak vstala.

„Nechceš jít dovnitř?“ zeptala se ho, ale on jen zavrtěl hlavou a v očích se mu leskly slzy. „Asi bych měl radši jít.“

Přikývla a on si zasunul prstýnek do kapsy. Na chvíli se ještě zastavil a dlouze se na ni zadíval, pak se otočil a spěchal pryč, aby se znova nerozplakal. A Cassie se vrátila do domu a posadila se k ostatním. Nikdo se jí na nic neptal, ale všichni vytušili, co se asi právě stalo. Nick se podíval na její prsteníček a nepřekvapilo ho, že prstýnek zmizel. Svým způsobem se mu při tom pohledu ulevilo.

Teď si nemusel dělat starosti s nikým jiným než s Billym Nolanem.

Kapitola 9.

Když Cassie příštího rána ležela v posteli a vzpomínala na uplynulý den, s překvapením si uvědomila, že už není zasnoubená. Nebyla si jistá, jestli se tím něco mění, ale náhle měla pocit, jako by nikam nepatřila. Měla z toho svým způsobem radost, ale zároveň si připadala velmi osamělá.

Celou dobu si ovšem uvědomovala, že její vztah s Bobbym není v pořádku, ale neměla odvahu vyslovit to nahlas. Předchozího večera jí ale došlo, jak nesmírně kruté je ho dál trápit, nutit ho, aby čekal další dva roky, a pak mu říci, že se stejně ještě vdávat nechce. Teď si konečně připustila, že se možná ani nikdy nevdá, alespoň ne s perspektivou takového života, jaký by vedla s Bobbym. Tím si už byla naprosto jistá.

Udělala si snídani a našla v kuchyni vzkaz od matky, že odešla opět ošetřovat děti ke Glynnis a že asi nepřijde domů včas, aby stačila připravit večeři. Chris tu nechal další vzkaz, že také zůstane někde mimo domov s kamarády. Za půl hodiny už byla

Cassie osprchovaná, oblečená a vydala se na letiště. Oblékla si čistou kombinézu a natankovala benzin do několika letounů.

S Nickem i s otcem se setkala teprve v poledne.

„Tak ty teď vyspáváš až do oběda, Cass?“ dobíral si ji Nick.

„Nebo jsi jen usnula na vavřínech?“

„Nech si ty vtipy. Jsem tu od devíti. Pracovala jsem v zadním hangáru.“

„Jo? No, dnes mám pro tebe jeden let, jestli ho budeš chtít.“

„A kam?“ zajímala se.

„Do Indiány. Trochu nákladu a nějaká pošta, a cestou zpátky krátká zastávka v Chicagu. Nemělo by ti to trvat dlouho. Na večeři bys už měla být doma. Můžeš letět s Handleym.“

„To se mi líbí,“ usmála se. Řekl jí, kde si má vyzvednout příslušné papíry, a v té chvíli se vynořil ze své kanceláře Pat a řekl

Billymu, aby naložil náklad. Billy tu usilovně pracoval už od rána. Pat ji překvapil tím, že Billymu řekl, aby letěl s Cassií.

„Můžu letět sama, tati.“

„To samozřejmě můžeš. On se ale potřebuje naučit naše trasy a taky se mi nelíbí představa, že letíš do Chicaga.“ Obrátila oči v sloup a on udělal grimasu, ale aspoň že nic nenamítal proti jejímu létání. Všechno se zlepšovalo. Nick si káravě změřil ji i Billyho, jako by oba byli zlobivé děti.

„A chovejte se jaksepatří, vy dva. Žádné bláznivé kousky, nezkoušejte si výkruty nebo tak.“ Pak se obrátil k Billymu: „A dej na ni pozor, ať nedělá dvojité přemety.“

„Jestli si něco zkusí, utrhnu jí obě uši,“ zasmál se Billy a nasadil výraz odpovědného staršího bratra. Když se Cassie s Billym vydali k letadlu, Nick se na chvilku zastavil a pozoroval je. Vypadali spokojeně, ale připomínali mu spíš dvě děti. Nedokázal si představit, že by se Cassie do Billyho zamilovala -, i když -, na světě se stávají různé věci. A i kdyby se do něj Cassie nezamilovala, pro Nicka by se tím nic nezměnilo.

Neměl žádné právo ucházet se o tak mladou dívku, a taky by to nikdy neudělal. Zasloužila si něco mnohem lepšího než život v chatce na O’Malleyho letišti, a on to dobře věděl.

Právě odletěli, když na letiště přijel zbrusu nový Lincoln Zephyr a vystoupil z něj muž v šedém obleku s vestičkou. Rozhlédl se kolem, přejel pohledem Nicka i malou budovu letiště, ve které byly jejich kanceláře.

„Kde bych tady mohl najít Cassii O’Malleyovou?“ zeptal se příjemným hlasem. Měl vlnité blond vlasy a vypadal jako filmová hvězda. Nicka napadlo, že možná chce nabídnout Cassii kariéru u filmu. Tohoto muže viděl přece včera na letecké přehlídce, v saku a bílých kalhotách. Teď ale nevypadal na

reportéra. Choval se spíš jako podnikatel nebo to byl možná nějaký agent.

Nick ukázal na oblohu. „Právě odletěla s poštou. Mohu pro vás něco udělat?“

„Rád bych s ní mluvil. Víte, kdy se vrátí?“

„Možná za sedm, možná za osm hodin. Dřív ne. Řekl bych, že bude zpátky někdy během večera. Můžu jí něco vyřídit?“

Muž podal Nickovi vizitku. Jeho jméno znělo Desmond Williams. A na vizitce dál stálo „Williams Aircraft“, s adresou v Newport Beach v Kalifornii. Nick hned věděl přesně, kdo tento muž je. Byl to mladý magnát, který zdědil po otci velké peníze a leteckou společnost. Když si ho Nick prohlédl lépe, usoudil, že tak moc mladý zase není. Mohl být skoro ve stejném věku jako on.

Ve skutečnosti mu bylo třicet čtyři let. Podle Nicka by tedy pro

Cassii byl stejně příliš starý.

„Dáte jí určitě moji vizitku? Bydlím v Portsmouthu.“ Byl to nejlepší hotel v městečku, což ovšem nic zvláštního neznamenalo. V Good Hope ale nic luxusnějšího k dispozici nebylo.

„Vyřídím jí to,“ ujistil ho Nick, který přímo umíral zvědavostí. „Ještě něco?“ Williams zavrtěl hlavou a se zájmem si

Nicka prohlédl. Nick nemohl odolat, aby se ho nezeptal: „Jak se vám líbila letecká přehlídka? Nebyla špatná na tak malé městečko, co?“

„Byla velmi zajímavá,“ uznal Williams s úsměvem. Pak si znova Nicka změřil pohledem a zřejmě se rozhodl, že se ho na něco zeptá. Williamsovo chování bylo velmi zdvořilé a vybroušené a všechno na jeho osobě bylo dokonalé a kultivované, včetně manikúry. Bylo jasné, že vždy jedná přísně vykalkulovaně a plánovitě. Tento muž se nikdy nedopouštěl chyb, ani se nenechával unést emocemi. „Vy jste její instruktor?“

Nick pyšně přikývl. „Byl jsem. Teď by mohla učit létat ona mě.“

„To si nemyslím,“ poznamenal Desmond Williams zdvořile.

Jeho přízvuk prozrazoval léta strávená na východním pobřeží, přestože adresu měl v Los Angeles. Před dvanácti lety absolvoval Princeton. „Je velmi dobrá. Určitě jste na ni hrdý.“

„Díky,“ odpověděl Nick s klidem a v duchu přemítal, co jí může tento muž chtít. Tušil v něm náznak něčeho zlověstného, nesmírně chladného, ale přitom zajímavého. Byl velmi pohledný a aristokratický, ale z celého jeho vystupování vyzařovalo, že nejdůležitější ze všeho na světě je pro něj jeho podnikání.

Nepromluvil už s Nickem ani slovo, ale nastoupil do auta, které si právě před několika dny koupil v Detroitu, a hladce vyjel z letiště ven.

„Kdo to byl?“ zeptal se Pat, který právě vyšel před letištní budovu. „Zvířil tedy hodně prachu. Dalo by se s tím vůbec jet ještě rychleji?“ To auto byl poslední výkřik techniky od Forda.

„To byl Desmond Williams,“ odpověděl Nick a tvářil se trochu ustaraně. „Něco po té holce chtějí. Pate,“ svěřoval svému starému příteli. „Nikdy mě nenapadlo, že by se to mohlo stát, ale možná že už je to tady. Na té letecké přehlídce na sebe opravdu upozornila.“

„Toho jsem se bál.“ Pat se nešťastně podíval na Nicka. Nepřál si, aby Cassii někdo zneužíval nebo vykořisťoval, a uvědomoval si, jak velice snadno by se to mohlo stát. Byla krásná, mladá a nevinná, a tak neuvěřitelně skvěle létala. Oba si uvědomovali, jak je tato kombinace nebezpečná. „Kde je?“ zeptal se Pat.

„Odletěla přece s mladým Nolanem těsně předtím, než sem přijel.“

„Dobře.“ Pat se podíval na vizitku, kterou držel v ruce, a roztrhal ji. „Zapomeneme na něj.“ „Ty jí o tom nechceš vůbec říct?“ podíval se na něj Nick s úžasem. Bez ohledu na svůj vlastní názor by něco takového nebyl nikdy schopen udělat. Ale na druhé straně -, on nebyl její otec. „Neřeknu,“ prohlásil Pat, „a ty taky ne. Rozuměno, Sticku?“

„Ano, pane.“ Nick mu s úsměvem zasalutoval a oba se s pocitem zadostiučinění vrátili ke své práci. Cestou zpátky z Chicaga předala Cassie řízení Billymu, aby viděla, jak mu to půjde. Poznala, že je velmi dobrý. Vysvětlil jí, že se učil létat od otce už od čtrnácti let, takže už má desetiletou praxi. A

dalo se mu to snadno věřit, protože létal opravdu skvěle.

Měl jisté ruce a dobré oči a Cassie věděla, že její otec bude jeho schopnostmi potěšený. Billy znamenal pro letiště velkou pomoc.

Kromě toho to byl milý mladík, bezstarostný a inteligentní, a bylo příjemné s ním trávit čas. Toho dne se oba během letu cítili velmi dobře a vzájemně si vykládali různé historky.

„Včera jsem si všiml, že jsi zasnoubená,“ zmínil se mezi řečí cestou domů. „Ale dnes žádný prstýnek nevidím. To už se budeš brzy vdávat?“

„Kdepak,“ odpověděla a vybavil se jí včerejší rozhovor s Bobbym. „Už nejsem zasnoubená. Včera večer jsem mu ten prstýnek vrátila.“ Nebyla si jistá, proč mu to vykládá, ale byl tady s ni, byl skoro stejně starý jako ona a byl jí sympatický. Kromě toho neměla pocit, že by se o ni Billy zajímal jako o ženu. Prostě se s ní chtěl spřátelit a to jí vyhovovalo.

„A trápí tě to? Myslíš, že se zase dáte dohromady?“

„Kdepak,“ řekla znovu a pocítila skoro něco jako lítost. „Je to ohromný kluk, ale nesnáší moje létání. Spěchá na ženění a já chci dostudovat. Já nevím. nějak to nebylo to pravé, už od začátku, ale nikdy dřív jsem nenašla dost odvahy, abych mu to řekla.“

„Vím jaké to je. Sám jsem byl zasnoubený dokonce dvakrát a pokaždé jsem zažil velký otřes.“ „A co jsi s tím udělal?“

„Poprvé jsem utekl,“ přiznal upřímně s chlapeckým úsměvem na pihovaté tváři.

„A podruhé? Oženil ses?“ Cassie se zatvářila překvapeně, Billy vůbec nevypadal jako ženatý muž. „Ne,“ odpověděl tiše, „ona zahynula, bylo to loni na letecké přehlídce v San Diegu.“ Řekl to velmi klidně, ale Cassie postřehla v jeho očích bolest.

„To je mi líto.“ Nebylo, co k tomu dodat. Všichni letci přicházejí tímto způsobem o přátele. Bylo to strašné neštěstí, a tím horší to muselo být pro něj, když tu dívku miloval.

„Mně taky. Ale nějak jsem si na to zvykl. Od té doby jsem s žádnou holkou doopravdy nechodil, a snad ani nechci.“

„Chceš mě tím snad varovat?“ usmála se.

„Jo,“ odpověděl s šibalským svitem v očích, „jen pro případ, že by ses na mě chtěla tady v tříkilometrové výšce najednou vrhnout. Celou cestu jsem se toho k smrti bál.“ Řekl to tak, že se Cassie neubránila smíchu. Když se vrátili domů, cítili se spolu dobře, jako by byli přátelé už dávno. Cassii ale Billy Nolan ani v nejmenším nepřitahoval jako muž, prostě jí byl sympatický a byl to obdivuhodný pilot. Její otec měl opravdu štěstí, že ho přijal, a myslela si, že i Nick si ho časem oblíbí.

Kolem deváté hodiny přistáli na letišti a Cassie mu nabídla, že ho sveze k penzionu, kde bydlel. Jeho přátelé se vrátili i s letadlem a náklaďákem do Kalifornie, a tak si Billy na auto nejdřív musel našetřit peníze. Cassie věděla, že s platem, jaký dostává od jejího otce, mu to bude nějaký čas trvat. „Jak dlouho myslíš, že tu zůstaneš?“ zeptala se ho.

„Nevím. tak třicet, čtyřicet let. nebo navždycky?“ usmál se.

„No jasně,“ zasmála se jeho odpovědi.

„Já vážně nevím. Nějakou dobu ano. Potřeboval jsem se dostat pryč z domova. Máma mi umřela, a když se to loni stalo se Sally, připadalo mi, že musím z Kalifornie vypadnout. Po tátovi se mi stýská, ale on to chápe.“

„To tedy máme štěstí,“ usmála se na něj srdečně. „Dnes to bylo prima. Ahoj zítra.“ Zamávala mu na rozloučenou a odjela domů. Matka už byla také doma a připravila Cassii sendvič. Otec seděl v kuchyni a upíjel pivo. Zeptal se jí, jaký byl let, a ona mu vyprávěla, jak obdivuhodně dovede Billy létat. Pat potěšeně přikyvoval a myslel na to, že se o tom bude muset přesvědčit na vlastní oči. Když se najedla, řekl jí, aby šla spát. O návštěvě Desmonda Williamse se jí nezmínil.

Kapitola 10.

Příštího dne ležela Cassie s obličejem zamazaným od oleje právě pod zadním kolem Elektry, když se mimoděk podívala vzhůru, a spatřila nad sebou neposkvrněné bílé plátěné kalhoty. Při pohledu na tu bělost se musela usmát, protože se do tohoto prostředí tak nápadně nehodila, právě tak jako ručně šité boty, které měl neznámý muž na nohou. Zvědavě vzhlédla a překvapeně si prohlížela světlovlasého mladého muže, který na ni trochu udiveně zíral. Cassie skoro nebyla k poznání -, vlasy stažené na temeni hlavy, celý obličej umaštěný od oleje, a na sobě měla starou modrou kombinézu, která původně patřila jejímu otci.

„Slečna O’Malleyová?“ stáhl tázavě obočí a ona přikývla. Podobala se žertovné postavě z nějakého kabaretu, protože jí z ušpiněného obličeje svítily bílé zuby. Vymydlený muž se také musel usmát. „Ano, to jsem já.“ Ještě stále ležela na zádech a dívala se na něj nahoru. Náhle si uvědomila, že by měla vstát & zeptat se ho, co jí chce. Vyskočila tedy lehce na nohy a zaváhala, jestli si s ním má potřást rukou. Vypadal tak čisťounce a pěstěně a všechno na něm bylo tak dokonalé. Napadlo ji, že si možná chce najmout letadlo, a chystala se, že ho pošle za otcem. „Co pro vás mohu udělat?“ „Jmenuji se Desmond Williams a předevčírem jsem vás viděl na letecké přehlídce. Chtěl bych si s vámi promluvit, pokud smím.“ Rozhlédl se po hangáru a pak se znova podíval na ni.

„Můžeme jít někam, kde bychom si mohli v klidu pohovořit?“

Ta otázka ji udivila. Nikdy za ní nikdo podobný nepřišel na návštěvu a jediné místo, kde by si mohli promluvit v pohodlí, byla otcova kancelář.

„Pokud vám nevadí hluk z letadel, řekla bych, že bychom mohli jít někam k runwayi.“ Nic jiného tu na výběr nebylo.

Kráčeli spolu k runwayi a Cassie se skoro rozesmála nahlas, když si uvědomila, jak nesourodou dvojici teď představují -, on je tak dokonale čisťounký a ona tak strašně ušpiněná. Přiměla se ale k vážnému výrazu. Netušila, jestli tento muž má smysl pro humor. Všimla si, že je spolu zahlédl Billy. Zamával jí a ona mu pokývla na pozdrav.

„Na letecké přehlídce jste byla oslňující,“ řekl jí Desmond

Williams klidně. Kráčeli spolu podél hranice polí. Na jeho botách začínal být znát prach. „Díky.“

„Myslím, že jsem nikdy neviděl někoho, kdo by získal tolik cen najednou. a určitě ne dívku vašeho věku. Jak jste vlastně stará?“ Velmi pozorně si ji prohlížel a jeho otázka zněla vážně, ale pak se zase usmál. Pořád nevěděla, co od ní vlastně chce.

„Je mi dvacet. Na podzim půjdu do třetího ročníku university.“

„Aha,“ přikývl uznale. Pak se zastavil, významně se na ni podíval a konečně jí položil další otázku. „Slečno O’Malleyová, pomýšlela jste někdy na svoji budoucnost v letectví?“

„V jakém smyslu?“ Teď byla úplně zmatená a najednou ji napadlo, jestli ji nepřišel požádat, aby se u něj stala letuškou, ale to se ji nezdálo být moc pravděpodobné. „Jak to myslíte?“

„Myslím tím létání. jako zaměstnání. jako vaši budoucnost.

Dělala byste to, co máte nejraději, alespoň si to myslím. Rozhodně létáte tak, jako byste to milovala nejvíc ze všeho.“

S úsměvem přikývla a on celou dobu soustředěně pozoroval její obličej. Zatím se mu líbila. „Mluvím o létání s nejlepšími letadly, s takovými, které nemá nikdo jiný. o testovacích letech. o překonávání rekordů. o tom, že byste se stala důležitou postavou moderní aviatiky. jako Lindbergh.“

„Jako Lindbergh?“ zatvářila se udiveně. Tohle nemůže myslet vážně. „A kdo by mě zaměstnal? Chcete říct, že by mi někdo ta letadla prostě dal, nebo bych si je musela koupit?“ Napadlo ji, že se jí možná pokouší prodat nějaké nové letadlo, ale Desmond

Williams se musel usmát její naivitě. Byl rád, že ho někdo nepředběhl a neoslovil ji jako první. „Létala byste pro mě a pro moji společnost Williams Aircraft.“ Jakmile ten název uslyšela, uvědomila si, kdo to musí být.

Nemohla uvěřit tomu, že tady s ní mluví a srovnává ji s Charlesem Lindberghem. „Na někoho, jako

jste vy, slečno O’Malleyová, čeká skvělá budoucnost. Můžete vykonat velké věci. A budete létat s letadly, ke kterým byste jinak neměla vůbec přístup.

S nejlepšími stroji, jaké vůbec existují. To je teprve vzrušující perspektiva. Ne jako tohle.“ Pohrdavě se rozhlédl kolem sebe a ona se na okamžik cítila dotčená. Tato letadla byla jako její přátelé a její otec na ně byl velmi hrdý. „Myslím opravdová letadla,“ pokračoval Williams. „Taková, na nichž se dělají světové rekordy.“

„Co bych musela udělat, abych tu práci dostala?“ zeptala se s podezřením. „Musela bych vám něco zaplatit?“ Nikdo jí v životě nic podobného nenabídl a ona vůbec netušila, jak to v těchto věcech chodí. Vždycky se domnívala, že slavní piloti mají vlastní letadla, a nikdy ji nenapadlo, že je mají od společností, jako je Williamsova. Musela se toho ještě hodně učit a Desmond

Williams byl ochotný jí v tom dělat instruktora. Od chvíle, kdy po otci zdědil rodinný podnik, byla Cassie první svěží a novou tváří, kterou v rámci svého byznysu spatřil.

„Nebudete mi muset platit nic,“ usmál se, „naopak, já budu platit vám, a to velmi slušně. Budou vás stále fotografovat, budete velmi známá, a jestli jste tak dobrá, jak si myslím, můžete se stát opravdu slavnou letkyní.“ Významně se na ni podíval. „Samozřejmě byste si pak musela trochu častěji mýt obličej,“ zažertoval a ona si najednou uvědomila, jak je pravděpodobně umazaná. Otřela si obličej rukávem kombinézy a užasla, kolik oleje se na něm zachytilo. On jí teď ale uviděl do tváře lépe a byl okouzlený. Přesně takovou dívku hledal a vysnil si ji. A teď ji chtěl přimět, aby s ním podepsala smlouvu.

„Kdy bych s tím měla začít?“ zajímala se, protože tohle byla ta nejskvělejší věc, o jaké kdy slyšela, a nemohla se dočkat, až o tom řekne Nickovi a otci.

„Zítra. Nebo příští týden. Hned, jakmile se budete schopná přestěhovat do Los Angeles. Samozřejmě vám cestu zaplatíme a poskytneme vám byt.“

„Byt?“ skoro jí přeskočil hlas a on přikývl.

„V Newport Beach, kde je také Williams Aircraft. Je to krásné místo a do středu města se odtamtud dostanete za chviličku. Tak co tomu říkáte? Chcete tu práci?“ Přinesl smlouvu s sebou a doufal, že ji Cassie okamžitě podepíše. Přikývla, ale přece jen ještě váhala.

„Ano. Ale musím se zeptat svého otce. Musela bych nechat školy a to možná nebude schvalovat.“ Obzvlášť ne kvůli létání.

Nikdy sice nebyl jejím studiem nadšený, ale tohle by se mu nemuselo líbit ještě víc.

„Můžeme vám zařídit, že budete dál chodit na přednášky, kdykoli budete mít volný čas. Většinou ale budete mít velmi nabitý program. Vaše práce bude zahrnovat i hodně propagace,

společenských příležitostí, fotografování. A ovšem i hodně létání.“

Znělo to naprosto fantasticky. „Byl jsem tu vlastně už včera, ale ten muž v kanceláři mi řekl, že právě létáte. Nechal jsem mu vizitku a požádal jsem ho, zda by vám vyřídil, že mi máte zavolat. Pravděpodobně jste se vrátila příliš pozdě, a tak jsem si pomyslel, že se sem raději vrátím, čistě pro případ, že byste vizitku ztratila.“ Vítězně se na ni usmál a Cassie se na něj zamyšleně zadívala. „Říkáte, že jste ji dal nějakému muži?“ Musel to být buďto

Nick nebo její otec.

„Ano, a informoval jsem ho, že bydlím v Portsmouthu. Volala jste mi tam? Možná jsem jen nedostal váš vzkaz.“

„Ne, nevolala,“ řekla upřímně. „Žádnou vizitku ani vzkaz jsem nedostala.“

„No, to nevadí. Jsem moc rád, že dnes jsem vás zde konečně zastihl. Tady je vaše smlouva, abyste si ji mohla s otcem projít.“

„Co v té smlouvě je?“ zeptala se dětsky.

„Zavazuje vás k jednomu roku testovacích letů a publicity pro

Williams Aircraft, nic víc. Myslím, že tam nenajdete nic, co by se vám nelíbilo,“ ujistil ji. Z celého jeho chování vyzařovalo, že tohle je pro ni ohromná příležitost a že se jí to bude určitě moc líbit. Nervózně držela smlouvu v ruce a přemýšlela o tom, co to všechno znamená a proč sem ten muž

ve skutečnosti přišel. Nevěřila tomu, že všechno je opravdu tak jednoduché.

„Ukážu to tátovi,“ řekla tiše. Chtěla se ho zeptat, co si o tom myslí. Proč jí on ani Nick neřekli nic o návštěvě Desmonda Williamse? Pomyslela si, že na to možná prostě zapomněli. Nějaký vnitřní hlas jí ale napovídal, že za tím vězí něco víc. Zamlčeli jí to. Ale proč? Celá ta věc přece vypadá tak skvěle! „Co kdybyste si to všechno důkladně rozmyslela a sešli bychom se zase zítra ráno? Což takhle snídaně v mém hotelu v půl deváté? Pak už se budu muset vrátit na západní pobřeží. Ale doufám, že během několika dní tam budete také.“ Usmál se a ona si uvědomila, že dovede působit nesmírně přesvědčivě. Byl pohledný, choval se velmi uhlazeně a všechno to vypadalo tak úžasně, že se zdálo, že Cassie naprosto nemůže takovou nabídku odmítnout, a rozhodně by ji ani odmítnout nechtěla. „Tak zítra v půl deváté ráno?“ zeptal se jí a ona přikývla. Podali si ruce a za chviličku už odjížděl ve svém autě pryč. Stála tady a dívala se za lincolnem, dokud nezmizel na obzoru. Pokoušela se rozpomenout na všechno, co kdy slyšela o Desmondu

Williamsovi. Bylo mu třicet čtyři, byl jedním z nejbohatších mužů světa a zdědil po svém otci průmyslovou říši. Jeho společnost vyráběla jedny z nejlepších letadel na světě a Cassie si o něm kdesi přečetla, že je v obchodních věcech nelítostný. Viděla nějaké jeho fotografie s filmovými hvězdami. Ani v nejdivočejších snech si nedokázala představit, co by takový muž mohl chtít po ní, Cassii O’Malleyové.

Pomalu kráčela k malé budově, kde pracovali Nick a její otec, a přemýšlela o všem, co jí Williams řekl, a co by to pro ni mohlo znamenat. Bylo jí jasné, že taková příležitost se jí podruhé nenaskytne. Skoro ani nemohla uvěřit, že skutečně takovou nabídku dostala.

Vešla dovnitř, oblečená ve staré kombinéze, a Pat k ní vzhlédl.

Uviděl její obličej se šmouhami oleje, rozcuchané vlasy a zeptal se jí, jestli má nějaký problém s de Havillandem, protože jestli je v pořádku, potřebují ho v poledne na dlouhý let. Cassie ale v ruce držela svoji smlouvu.

„Proč jsi mi neřekl, že mě tu včera někdo hledal?“ zeptala se a Pat se náhle zarazil.

„Kdo ti to pověděl?“ Kdyby ho Nick zradil, pořádně by mu to osladil. Nick si je ale oba udiveně prohlížel. Všiml si totiž, jak se

Cassie tvářila, hned když sem vešla.

„O to teď nejde. Včera sem přišel jeden člověk a nechal mi tu vizitku. A žádný z vás mi o tom neřekl.“ Vrhla obviňující pohled i na Nicka. Oba muži se zatvářili rozpačitě. „Vypadá to, že jste mi lhali. Proč?“

Pat se snažil tvářit, jako že na tom tolik nezáleží. „Myslel jsem si, že to není důležité. Asi jsem na to prostě zapomněl.“

„Víte, kdo to je?“ Přejížděla pohledem z jednoho na druhého, neschopná uvěřit, že by ho neznali. „Je to Desmond Williams ze společnosti Williams Aircraft.“ Byl to jeden z největších světových výrobců letadel, druhý největší v USA. Desmond Williams byl rozhodně velmi významný a známý člověk.

„Co chtěl?“ zeptal se Nick neutrálně a pozorně přitom Cassii sledoval. Už ale vycítil z jejího chování, o čem s ní asi musel

Williams mluvit.

„No. jenom mi nabídl pár úžasných možností létat, víte, testovací lety, dělání rekordů, ověřování letadel pro jeho společnost.

Nic moc. Jen takový malý džob za spoustu peněz, a s bytem.“

Oba muži si vyměnili temný pohled. Přesně tohohle se báli.

„To zní hezky,“ řekl Nick ležérně, „a co za to chce?“

„Nic zvláštního.“

„Ale ano, něco v tom bude,“ zasmál se Nick. Cassie byla ještě dítě a Nick si uvědomoval, že s Patem budou muset udělat všechno, co je v jejich silách, aby ji chránili. Desmond Williams létal po celých Státech a vyhledával všechno, co by mu pomohlo k publicitě. Jakmile jednou Cassii získá, využije ji

doposledka, nejen pro testovací lety, ale ke všemu ostatnímu, co si jen vymyslí, do filmových žurnálů, na reklamy, na nekonečné fotografování. Podle Nickova názoru se to nebude moc lišit od práce letušky nebo modelky v reklamách. „Dal ti smlouvu?“ zeptal se Nick nedbale a Cassie ji honem vytáhla a zamávala mu s ní před očima.

„Samozřejmě že ano.“

„Můžu se na ni mrknout?“ Podala mu ji a Pat je přitom oba zachmuřeně sledoval. Přesně tohle si ani trochu nepřál.

„Odmítneš to, Cassandro Maureen,“ prohlásil, zatímco Nick si pročítal smlouvu. Nebyl sice žádný právník, ale smlouva se mu zdála být solidní. Nabízeli jí byt a auto, samozřejmě jen k dispozici po dobu zaměstnání u Williams Aircraft, ne jako dárek, měla létat s jakýmikoli letadly podle jejich přání a testovat je: a v druhé části smlouvy se říkalo, že Cassie bude poskytovat neomezenou publicitu v souvislosti s jejich letadly. Měla být k dispozici na společenských událostech místního i většího měřítka, měla se dát podle potřeby fotografovat. Bude považována i za osobu,

reprezentující Williams Aircraft, a očekává se od ní, že se bude podle toho chovat. Nesmí kouřit nebo příliš pít, bude mít zvláštní fond na oblékání a poskytnou jí i uniformy, ve kterých bude moci létat. Ve smlouvě se počítalo se vším. Smlouva byla na dobu jednoho roku a za tu dobu jí nabízeli padesát tisíc dolarů, s možností prodloužení smlouvy na další rok, pokud budou obě strany souhlasit, s tím, že pak bude možné vyjednat přiměřeně vyšší honorář. Byla to ta nejvýhodnější smlouva, jakou

Nick kdy v životě viděl, a znamenala příležitost, kterou by odmítl málokdo. Ze smlouvy bylo naprosto zřejmé, že Williams

Aircraft má o Cassii zájem hlavně proto, že je žena. Takovou příležitost by si neměla nechat ujít, přestože bude působit jen částečně jako pilotka a částečně jako modelka. Přes to všechno cítil Nick stále v hloubi duše podezření vůči Desmondu Williamsovi a jeho úmyslům.

„Co si o tom myslíš. Pate?“ podíval se na svého přítele, zvědavý na jeho reakci.

„Zůstane tady a basta. To je můj názor. Nikam nepojede, a už vůbec ne do Kalifornie, aby tam bydlela ve vlastním bytě.“

Cassie se na něj podívala, rozčilená na nejvyšší míru kvůli tomu, že jí Pat ani neprozradil, že ji tu Desmond Williams hledal. „Ještě jsem se nerozhodla, tati. Zítra ráno s ním mám schůzku.“ „Nikam nepůjdeš,“ nakázal Pat své dceři rozhodně a Nick se s ním o to nechtěl před Cassií přít. Byl si vědom, že smlouva sice nevylučuje různé možnosti, jak by mohli Cassii vykořisťovat, ale přesto stojí za to o ní uvažovat. Bude to pro ni zábavné a dostane se k pilotování těch nejlepších letadel. A to Nickovi připadalo velmi vzrušující. Testovali i letadla pro armádu a otevřeně soutěžili s Němci. A peníze, které si tím Cassie vydělá, ji existenčně zajistí na dlouhou dobu. Zdálo se mu nespravedlivé jí v tom bránit, nebo nabídku alespoň pečlivě nezvážit.

„A co vysoká škola?“ zeptal se jí Nick tiše, když její otec zmizel ve své kanceláři a vztekle za sebou práskl dveřmi.

„Říkal, že když budu mít čas, mohu chodit na přednášky.“

„Zdá se mi nepravděpodobné, že bys na to měla čas a náladu.

Když zrovna nebudeš létat, budeš jim zajišťovat publicitu.“ Pak se opatrně zeptal: „Cassie, jsi si jistá, že chceš tohle dělat?“

Zamyšleně na něj pohlédla. Nikdy si nepřála odejít z domova, ale její život tady neměl žádnou perspektivu. Moc ráda pracovala na letišti a vystupování na leteckých přehlídkách ji nesmírně bavilo. Nepřála si ale stát se učitelkou. A také se nechtěla vdát za

Bobbyho Stronga ani za žádného jiného chlapce z těch, se kterými chodila do školy. Tak co vlastně bude v životě dělat? Někdy o tom sama také přemýšlela. Uvědomovala si, že život nabízí i jiné možnosti než opravovat a udržovat otcova letadla a létat na krátké lety do Indiány s Billym Nolanem.

„Co mě tady čeká?“ zeptala se teď upřímně.

„Pořád to stejné -, pracovat a být tu se mnou,“ odpověděl jí smutně. Kdyby to jen mohlo takhle zůstat navždycky. Nick po ničem jiném netoužil.

„To je na tom právě to jediné špatné, že vás všechny budu muset opustit. Bylo by úžasné, kdybych vás všechny mohla vzít s sebou.“

„Ve smlouvě se říká, že ti zapůjčí letadlo, aby ses mohla čas od času podívat domů. Už se nemůžu dočkat. Co kdybys sem přiletěla na víkend s Phaetonem XW-1?“

„Pro tebe sem přivezu třeba Starlifter, jestli budeš chtít. Třeba ho kvůli tobě i ukradnu.“

„Dobrý nápad. To by mohlo tvého tatíka obměkčit. Pár nových letadel by nám tu přišlo vhod. Možná že by nám rádi jedno nebo dvě věnovali,“ žertoval, ale ve skutečnosti byl zdrcený vyhlídkou na to, že odsud Cassie odejde. Patřila k jeho každodennímu životu a během posledních tří let společně létali tolik, že se nemohl vyrovnat s představou, že by se odstěhovala do Los Angeles. Nikdy nepočítal s tím, že ji potká něco takového.

A Pat také ne. Vůbec neměl v úmyslu přijít o svou malou holčičku. Bylo už dost hrozné, že Chris začal mluvit o tom, že odjede do Evropy, aby tam rok nebo dva studoval architekturu. To ale mělo nastat až za několik let. Cassie by odešla ihned. A navíc to byla nezkušená dívka.

„Nikam nepojedeš,“ opakoval jí odpoledne, „a to je moje poslední slovo.“ Cassie se ale stále ještě nerozhodla. Znova to probírala s Nickem, ten sice dovedl rozpoznat, jak by ji mohli zneužívat, ale na druhé straně jí poskytovali tolik výhod, že si nakonec nebyl jistý, jestli případná rizika vůbec stojí za řeč.

Peníze, sláva, letadla, testovací lety, překonávání rekordů, to všechno bylo pro Cassii lákavé. Zdálo se mu nemožné něco takového odmítnout. Neměl ale zdání, jak by Cassie mohla přesvědčit svého otce.

Mluvila o tom i s Billym, který znal Desmonda Williamse ze západního pobřeží, i když jen z doslechu. Někteří lidé ho pokládali za čestného člověka, jiní ho neměli moc rádi. Nabídl práci jedné dívce, kterou Billy znal ze San Franciska, a té se to vůbec nelíbilo. Stěžovala si, že dostává příliš mnoho namáhavých úkolů a měla pocit, jako by byla jejich otrokyní. Billy ale prozradil

Cass, že to byla dost mizerná pilotka. Pro někoho jako je Cassie může tohle znamenat životní šanci. „Opravdu by z tebe mohla být druhá Mary Nicholsonová,“ řekl jí. Byla to jedna z hvězd té doby. Cassie ale nikdy zvlášť netoužila být slavná.

„O tom pochybuju,“ prohlásila posmutněle. To rozhodování bylo pro ni tak těžké, že ji dohánělo k šílenství. Nechtěla opustit domov a rodinu, ale na druhé straně věděla, že ji tu nečeká žádná budoucnost. A pokud se chtěla věnovat létání, Williams Aircraft bylo určitě správné místo, kde by měla pracovat, bez ohledu na to, na kolika hloupých snímcích se ocitne v letecké uniformě, nebo kolik rozhovorů bude muset poskytnout novinářům. Chtěla prostě létat. A Williams měl ta nejlepší letadla.

„Rozmysli si to důkladně, holka,“ nabádal ji Billy vážně.

„Další takovou šanci už nemusíš nikdy dostat.“ Nick mezitím v kanceláři vysvětloval Patovi v podstatě totéž. Cassie je skvělá pilotka a tady ji nic zvláštního nečeká. Má celý život opravovat letadla a létat s poštou po Středozápadě mezi piloty, kteří nikdy nebudou tak dobří jako ona? „Říkal jsem li, abys ji neučil létat!“ křičel na něj Pat. Najednou měl zlost na ně na všechny, na Nicka, Cassii i Chrise. Musí to být chyba někoho z nich. A nejhorší je ten vtělený ďábel, Desmond Williams. „Určitě je to pěkný gauner. pase po nezkušených děvčatech a chce je připravit o nevinnost.“ Nickovi bylo

Pata líto. Po všech těch letech, a dočista bez varování, má přijít o svou malou holčičku. Nick chápal, jak se Pat cítí. Vadilo mu to stejně jako jemu. Ale také věděl, že nemají žádné právo ji tu držet. Musí létat. volně, jako pták. a teď nadešel čas, kdy může rozepnout křídla jako mladý orel a vzlétnout ze svého hnízda.

„Stejně jí v tom nezabráníš. Pate,“ upozorňoval ho Nick klidně. Přál si, aby mu mohl prozradit, jak moc to bolí i jeho. „Nebylo by to spravedlivé. Zaslouží si něco daleko lepšího, než co jí můžeme dát

my tady.“

„Všechno je to tvoje chyba,“ vybuchl Pat znova. „Neměl jsi ji naučit tak zatraceně dobře létat.“ Nick se tomu zasmál a Pat si nalil sklenku whisky. Věděl, že dnes stejně nepoletí, a vědomí, že ztrácí Cassii, ho hluboce zdrtilo. A ještě bude muset oznámit

Ooně, jakou nabídku Cassie dostala od Desmonda Williamse.

Když to později večer udělal, Oona byla v šoku. Představovala si všechna možná nebezpečí, která to může pro nezkaženou Cassii znamenat. Nedokázala si představit, že by Cassie žila někde jinde než doma, a rozhodně ne v LosAngeles a ve vlastním bytě jako testovací pilotka a propagační pracovnice Desmonda Williamse.

„Copak slušné dívky dělají takové věci?“ ptala se Pata nešťastně. „Myslím to pózování pro fotografie a tak. Bude přitom vůbec oblečená?“

„Samozřejmě že ano, Oono. Není to žádný striptýzový podnik, ale továrna na letadla.“

„Tak nač tam potřebují naši holčičku?“

„Tvoje holčička,“ vysvětloval jí nešťastně, „je pravděpodobně ta nejlepší pilotka, jakou jsem kdy viděl, lepší než Nick Galvin nebo Rickenbacker. Je prostě nejlepší a Williams není žádný blázen. Dobře to poznal. Na té letecké přehlídce předevčírem předvedla, co dovede. Nechtěl jsem ti nahánět strach, ale jednu chvíli to vypadalo, že se zabije. Ta bláznivá holka se vytáhla z vývrtky sotva patnáct metrů nad zemí. Málem jsem z toho měl smrt. Ona to ale dokázala, a úplně v klidu. A předvedla ještě spoustu jiných bláznivých kousků, a všechny provedla dokonale.

A v tom on se dobře vyzná.“

„Chce ji na to, aby předváděla akrobatické triky?“

„To ne, jen na testování letadel a na překonávání rekordů, pokud to dokáže. Přečetl jsem si smlouvu a vypadá dobře. Jen se mi nelibí, že by měla od nás odejít, a vím, že tobě to bude vadit taky.“ „A co chce sama Cassie?“ zeptala se Oona. Snažila se tomu všemu porozumět, ale bylo to příliš mnoho novinek naráz.

A všichni věděli, že Cassie se musí rozhodnout do rána.

„Myslím, že tam chce jet. Aspoň to říká. Tedy tvrdí, že chce mít svobodu, aby o svém osudu rozhodovala sama.“

„A cos jí řekl ty?“ zeptala se Oona s rozšířenýma očima. Pat se rozpačitě usmál.

„Zakázal jsem jí to, právě tak jako jsem jí zakazoval létat.“

„To nebylo moc platné,“ usmála se Oona, „a předpokládám, že tentokrát to bude podobné.“ „Co bychom jí měli říct?“ obrátil se Pat ke své ženě o radu.

Spoléhal na její úsudek víc, než si sám uvědomoval, a někdy i víc, než si přál. Ve všem jí ale věřil, obzvlášť pokud šlo o jejich dcery.

„Já myslím, že bychom jí měli dovolit dělat to, co chce sama.

Udělá to stejně. Pate, a bude šťastnější, když bude mít pocit, že smi o sobě sama rozhodovat. A zase se k nám vrátí, ať si v té Kalifornii lítá s kolika letadly chce. Ví, jak moc ji máme rádi.“ Pak ji zavolali do své ložnice a Oona nechala Pata, aby oznámil Cassii, na čem se dohodli.

„Tvoje matka a já chceme,“ na vteřinu zaváhal a podíval se po

Ooně, „aby sis to rozhodla sama. Ať se rozhodneš jakkoli, budeme stát při tobě. Ale jestli odjedeš,“ varoval ji, „měla bys se sem vracet, a to zatraceně často.“ Objal ji a do očí mu vstoupily slzy. Cassie se k němu přitiskla a políbila ho, a pak políbila matku, která se mezitím rozplakala. „Díky. díky.“ Objímala oba rodiče, a pak si s povzdechem sedla k nim na postel. „Bylo to pro mě těžké rozhodování.“

„Už víš, co uděláš?“ zeptala se Oona. Pat si netroufal se jí zeptat, protože už tušil, jak se Cassie rozhodla. Přikývla a podívala se na ně pohledem plným nadšení.

„Přijmu to.“

Rozloučit se s nimi pro ni ale bylo těžší, než si myslela. Nazítří ráno se sešla v Portsmouthu s Desmondem Williamsem a podepsala smlouvu. Dala si jen černou kávu a topinku, byla příliš

nervózní, než aby dokázala sníst něco víc. Podrobnosti, které jí začal vysvětlovat, v ní vyvolávaly takové nadšení, že ani nedokázala mluvit souvisle. Poskytnou jí let z Chicaga do Los Angeles. Tam na ni čeká byt, auto. uniformy. společnice, pokud by měla pocit, že ji potřebuje. nové oblečení. bude chodit do společnosti se zajištěným doprovodem, a na víkend může jezdit do Malibu. Bude mít k osobní dispozici letadlo, kdykoli si bude chtít zaletět domů. A bude létat s takovými stroji, o jakých zatím vždycky jen snila.

Její program měl začít za pět dní. Čeká ji tisková konference, natáčení filmového žurnálu a testovací let se zbrusu novým Starlifterem. Chtěl, aby předvedla celé Americe, jak je skvělá. Ale nejdříve chtěl on ukázat Cassii, co všechno dovedou jeho letadla.

Chtěl s ní strávit první dva týdny, většinou létáním.

„Ani tomu nemůžu věřit,“ řekla pak Billymu, když se spolu vyhřívali to dopoledne na sluníčku na nepoužívaném kousku staré runwaye.

„Rozhodnější udělala velký průlom,“ musel uznat. On osobně byl ale spokojený tady, a v dané chvíli si nijak nepřál vrátit se do

Kalifornie.

„Ať se bude dít cokoli, do dvou týdnů přijedu domů na návštěvu,“ slíbila Billymu i všem ostatním. Rodiče pro ni večer před odletem uspořádali slavnostní večeři se všemi jejími sestrami a švagry a jejich dětmi, s Chrisem, Nickem a Billym. Bobby tu samozřejmě chyběl, přestože ho viděla přede dvěma dny na vigilii za Jima Bradshawa. Mluvil tam tiše s Peggy a držel v náručí jedno z jejích dětí. Během celé vigilie se Cassie neodtrhla od Nicka, a právě s ním jí bylo nejvíc zatěžko se rozloučit. Dostávalo se jí od něj po řadu let tolik povzbuzování, pomoci a podpory, že si teď vůbec nedovedla představit, jak se bez něj obejde.

Když příštího rána odlétala, všichni se s ní přišli na letiště rozloučit. Nick s ní měl letět do Chicaga Vegou, a když políbila na rozloučenou matku, sestry a Chrise, přistoupila k otci. Podíval se na ni a oba měli slzy v očích. Najednou měl hroznou chuť ji požádat, aby si to ještě rozmyslela, ale neudělal to.

„Díky, tati,“ zašeptala, když se objali.

„Buď na sebe opatrná, Cassie. Dávej si dobrý pozor. Nezačni si přespříliš věřit a neriskuj moc ve všech těch jejich krásných letadlech. To by byla osudová chyba.“

„Slibuju, tati.“

„Kéž bych ti mohl věřit,“ broukl tiše, „ty jedna zatracená pilotko.“ Zasmál se skrz slzy, ještě jednou ji objal, a pak ji vyslal s Nickem na cestu. Chris a Billy jim také zamávali z runwaye, když vzlétli, a Cassie si hluboce povzdychla. Rozloučit se s domovem bylo těžší, než si kdy uměla představit. Nedokázala myslet na nic jiného než na lidi, které tu nechává, místo aby se těšila na budoucnost, která ji čeká. A když se podívala na Nicka, srdce jí pokleslo ještě hlouběji. Přála si udržet v paměti každý společný okamžik, který jí s ním ještě zbýval.

„Máš velké štěstí,“ připomněl jí Nick, když stoupali vzhůru.

Chtěl odpoutat její mysl od rodiny, jejíž členové jí ještě mávali,

„ale zasloužíš si to. Využij toho, Cass. Jen nedovol těm velkoměstským floutkům, aby tě zneužívali.“ Desmond Williams působil opravdu až příliš uhlazeně a rafinovaně, ale zdálo se, že s Cassii jedná čestně. Jasně jí řekl, co od ní očekává. Chce mít nejlepší pilotku na světě, a k tomu nejpohlednější a nejkultivovanější dívku, jakou mohl najít, aby propagovala jeho výrobky. Chtěl od ní nové rekordy a žádal, aby nepoškodila jeho letadla v očích americké veřejnosti, ale aby jim naopak dělala dobré jméno. Byly to vysoké požadavky, ale ona je byla schopná splnit a on byl dost chytrý na to, aby to odhadl.

Byla ta nejlepší pilotka, jakou kdy viděl, a k tomu to byla hezká dívka. Pro něj to znamenalo začátek, kdežto pro Nicka konec.

Nick ale byl zcela ochotný obětovat své zájmy Cassiině budoucnosti. Byl to poslední dárek z lásky, jaký jí teď mohl poskytnout.

Nejdřív ji naučil létat a teď jí dával svobodu.

„Nenech je, aby si s tebou hráli jako s nějakou loutkou,“ připomínal jí ještě. „Jsi skvělá holka, a jestli toho na tobě budou chtít příliš, pošli je někam a prostě se vrať domů. Stačí, když zavoláš, a já pro tebe přiletím.“ Znělo to sice trochu přehnaně, ale

Cassii to dodalo jistoty.

„Přijedeš se na mě někdy podívat?“

„Jasně. Vždycky, když budu mít cestu tím směrem, si udělám malou zajížďku.“

„V tom případě nenechávej cesty do Kalifornie Billymu,“ připomněla mu, „určitě létej vždycky ty.“ Usmál se jejímu napomínání. Najednou se mu zdála být velmi nervózní.

„Tak nějak mi připadalo, že bys možná ráda viděla i Billyho,“ snažil se Nick o neutrální tón, ale moc mu to nešlo. „Neměl jsem snad pravdu?“ Při tom, co mu Cassie právě řekla, si oddechl. Už se ale dovtípil, že Billy je pro Cassii skutečně jen přítel a nemá o ni zájem jako o ženu, přesně tak, jak to předvídal její otec. Přesto bylo hezké, že mu to Cassie sama potvrdila. V hloubi duše si přál, aby žila v celibátu a zbožňovala jen jeho, ale uvědomoval si, jaký je to nesmysl. Jednoho dne si Cassie najde manžela a založí rodinu, a on věděl, že za něj se nevdá, přestože si tajně přál, aby to bylo možné. „S Billym jsme jen kamarádi,“ řekla tiše. „To přece víš.“

„Jo. Možná že to vím.“

„Víš spoustu věcí,“ dodala vážně. „O mně, o životě, o všem, co je důležité a co není. Naučil jsi mě toho moc. Nicku. Díky tobě dostal můj život smysl. To ty jsi mi dal všechno.“

„Byl bych rád, kdyby to tak bylo, Cass, ale myslím, že to zdaleka není moje zásluha. Nikdo si tuhle příležitost nezaslouží víc než ty.“

„Ale ano, to ty jsi mi dal všechno,“ přela se s ním. Bylo jasné, že ho velice obdivuje a miluje. „Já nejsem žádný Desmond Williams, Cass,“ řekl jí upřímně.

Nemohl si na ni dělat žádné nároky.

„A kdo taky je? Většina lidí nemá takové štěstí jako on.“

„Ty ale budeš mít, Cass. Jednoho dne třeba budeš opravdu známá a slavná.“

„Protože budu ve filmových žurnálech a budou mě fotografovat? O tom pochybuju. To je jen reklama, není to nic opravdového. Tolik už vím.“

„Jsi chytrá holka, Cass. Zůstaň taková vždycky. Nedovol jim, aby tě zkazili.“

Za chvíli přistáli v Chicagu. Nick ji doprovodil k jejímu letadlu a nesl jí zavazadlo. Měla na sobě námořnicky modrý kostým, který si půjčila od matky. Vypadal trochu vyšlý z módy a byl jí příliš velký, ale Cassie O’Malleyová mohla jen stěží v něčem vypadat jinak než půvabně. Ve dvaceti letech byla opravdu oslňující, se svými zářivě rudými vlasy, velkýma modrýma očima, plnými ňadry, dlouhýma nohama a s útlým pasem, který Nick tak rád objímal rukama, když jí pomáhal seskočit z letadla na zem.

Teď k němu ale vzhlížela jako dítě a nepřála si nic jiného, než aby ji dovezl zpátky k mamince. V očích měla slzy, ale neoplakávala rozloučení s rodinou. Plakala kvůli Nickovi. Nechtěla ho opustit. „Přijeď se na mě podívat. Nicku. Budeš mi tolik chybět.“

„Vždycky se vším můžeš za mnou přijít a já budu stát při tobě, holčičko. na to nezapomínej.“ „Nezapomenu,“ vzlykla a objali se. Nic víc jí už neřekl. Jen ji políbil na temeno hlavy a odešel. Neměl jí už co sdělit a věděl, že kdyby se o to přece jen pokoušel, hlas by ho zradil a on by se od Cassie už nikdy nedokázal odloučit.

Kapitola 11.

Když letadlo z Chicaga přistálo v Los Angeles, čekali tu na

Cassii hned tři lidé -, řidič, zástupce společnosti Williams Aircraft a osobni sekretářka pana Williamse. Cassii trochu překvapilo, když je uviděla. Desmond Williams jí sice řekl, že ji někdo vyzvedne na letišti, ale neočekávala tak oficiální uvítání.

Cestou do Newport Beach jí zástupce společnosti předal program na tento týden, který zahrnoval prohlídku posledních typů jejich letadel, testovací let v každém z nich, tiskovou konferenci se všemi nejdůležitějšími místními novinami a natáčení filmového žurnálu. Sekretářka jí pak dala seznam společenských příležitostí, na které měla Cassie jít buď bez doprovodu nebo s některým z mužů, kteří byli k dispozici, aby jí dělali společnost, a na několika akcích se měla ukázat dokonce přímo s panem Williamsem. Bylo toho najednou trochu moc. Cassii ale ještě víc ohromil byt, který pro ni připravili. Byl v Newport Beach a měl ložnici, obývací pokoj a jídelnu, z nichž byl nádherný výhled na oceán. Z bytu měla také přístup na terasu. Lednice byla plná jídla, nábytek byl krásný a zásuvky byly plné povlečení a ubrusů z italského plátna. Bylo jí řečeno, že kdyby si přála přijímat hosty, bude mít k dispozici služebnou, která jí také bude denně v bytě uklízet.

„Já. Bože!“ vykřikla Cassie, když otevřela zásuvku plnou krajkových ubrusů. Její matka by za kterýkoli z nich dala život, ale Cassie nechápala, proč je tady všechny má. „Na co jsou?“ „Pan Williams si myslel, že možná budete ráda přijímat hosty,“ řekla upjatě osobní sekretářka, slečna Fitzpatricková. Byla dvakrát starší než Cassie a absolvovala školu Miss Portet’s na východním pobřeží. O letadlech toho věděla velmi málo, ale zato perfektně ovládala vše, co se týkalo společenského života a správného chování.

„Já tady ale nikoho neznám,“ zasmála se Cassie, rozhlížela se kolem sebe a zkoumala svůj nový byt. Nikdy se jí ani nesnilo o něčem ani vzdáleně podobném. Toužila to hned někomu vylíčit, nebo jim to rovnou ukázat. Billymu, Nickovi. sestrám. matce. ale nikdo z nich tu nebyl. Byla zde docela sama, jen se zaměstnanci firmy, kteří ji sem doprovodili.

A když nahlédla do ložnice, našla tady spoustu nových šatů.

Bylo tu čtyři nebo pět nových kostýmů ve střízlivých tmavých barvách, k nim několik kloboučků, dlouhé černé večerní šaty a dvoje krátké. Dokonce tu objevila i boty a kabelky. Všechno odpovídalo velikosti, kterou jim předem udala. A v malé šatně nalezla i své letecké uniformy. Měly námořnicky modrou barvu a vypadaly velmi oficiálně. Byla tu dokonce i čapka, kterou k nim měla nosit, a vojenské boty. Na okamžik jí z toho pokleslo srdce. Třeba měl Nick pravdu. Možná že bude pracovat prostě jako letuška a modelka.

Všechno tu bylo připraveno tak pečlivě a důkladně, že si připadala jako v podivném snu. Bylo jí, jako by ji někdo najednou přesadil do života, který patří někomu jinému, a to včetně oblečení a bytu. Bylo těžké uvěřit, že to všechno teď náleží jí.

Na Cassii tu také čekala mladá žena. Byla úpravně oblečená v šedém kostýmu a kloboučku. Měla přátelský úsměv, živé modré oči a perfektně upravené tmavě blond vlasy, které jí sahaly po ramena. Zdálo se, že jí může být něco přes třicet.

„To je Nancy Firestonová,“ vysvětlila jí slečna Fitzpatricková.

„Bude vaší společnicí, pokud pan Williams bude toho názoru, že nějakou potřebujete. Pomůže vám s čímkoli, co budete potřebovat, poradí vám, jak se chovat k novinářům, a bude vás doprovázet na různé schůze a obědy.“ Mladá žena se Cass představila, mile se na ni usmála a prošla s ni celý byt. Společnice? Co s ní bude dělat? Odloží ji na runwayi, když bude testovat letadla?

Když to tak Cassie všechno kolem sebe viděla, začala se bát, jestli bude vůbec mít čas na létání. „Na člověka je toho zpočátku trochu moc,“ řekla jí Nancy Firestonová soucitně. Cassie se rozhlížela a připadala si trochu ztracená, a tak jí Nancy nabídla: „Co kdybych ti pomohla vybalit věci, a pak bychom si při obědě probraly tvůj další program?“

Cassie si všimla, že v kuchyni už služebná připravuje sendviče a salát. Byla to postarší žena v černé uniformě a zdála se tu být jako doma, mnohem víc než zatím Cassie. Ta byla v rozpacích nad tím, co si se všemi těmito lidmi počne. Bylo zřejmé, že tu jsou proto, aby jí pomáhali, a Desmond Williams tu pro ni rozhodně připravil veškeré pohodlí a luxus. A udělal ještě víc. Nabízel jí splnění jejích snů. Teď se ale najednou mezi těmi všemi cizími lidmi cítila tak zoufale osamělá. Zdálo se, že Nancy Firestonová to vycítila. Proto ji právě Williams pověřil rolí společnice. Věděl, že Cassie potřebuje právě někoho takového.

„Půjdeme se ještě dnes podívat na letadla?“ zeptala se Cassie nešťastně. To bylo aspoň něco, čemu rozuměla, a daleko víc ji zajímala letadla než obsah jejího šatníku. V letadlech se vyznala, kdežto v tomhle životním stylu na vysoké noze ne. Nepřijela přece do Kalifornie proto, aby se tu jen převlékala do různých modelů a předváděla se v nich. Přijela sem, aby létala. A mezi všemi těmi kloboučky, botami a kabelkami, a ve společnosti lidí, kteří jí tu měli pomáhat, myslela jen na to, kdy dostane příležitost k létání. Najednou Cassie zatoužila po svém prostém životě v Illinois a po hangáru plném otcových letadel.

„Na letiště půjdeme zítra,“ řekla jí Nancy mile. Instinktivně vycítila, a Desmond jí to potvrdil, že s Cassii musí jednat jemně.

Desmond ji upozornil, že Cassie se tu ocitne v docela novém světě, všechno bude pro ni neznámé a pravděpodobně bude zpočátku trochu zaražená, ale je to samostatná a nezávislá dívka. Nepřál si, aby se toho lekla a usoudila, že tohle pro ni není.

Chtěl, aby si na všechno postupně zvykla a zalíbilo se jí to. „Pan

Williams nechtěl, aby ses první den příliš unavila,“ usmála se

Nancy, když se posadily ke stolu a pustily se do sendvičů. Cassie ale necítila vůbec žádný hlad. „V pět hodin tě čeká tisková konference. Ve tři hodiny sem přijde kadeřnice. A předtím toho spolu musíme spoustu probrat.“

Znělo to, jako by byly dvě kamarádky, které se chystají jít na večírek, ale Cassii se točila hlava, když Nancy poslouchala. Williamsova sekretářka slečna Fitzpatricková ještě předala Cassii hromádku stručných informací o Williamsových letadlech, a pak z bytu odešla. Na odchodu ji upozornila, že ji pan Williams přijede sám vyzvednout mezi čtvrtou a půl pátou.

„Odveze tě osobně na tiskovou konferenci,“ vysvětlila jí

Nancy, když se dveře za slečnou Fitzpatrickovou zavřely. Říkala to, jako by jí tím prokazoval velkou čest, a Cassie věděla, že to je pravda. Přesto ji to děsilo. Všichni ti lidé jí tak trochu naháněli hrůzu. Cassie teď jen němě upírala pohled na Nancy

Firestonovou. Co tohle všechno znamená? Co se to s ní děje?

Co tady vůbec dělá? A co má to všechno společného s letadly?

Nancy z jejího výrazu vyčetla paniku a pokoušela se ji uklidnit. „Vím, že to zpočátku člověku trochu nahání strach,“ usmála se klidně. Byla to hezká žena, ale v očích měla něco smutného -, toho si Cassie všimla hned, jakmile ji spatřila. Zdála se však být rozhodnutá usnadnit a zpříjemnit Cassii pobyt v tomto cizím, neznámém prostředí.

„Vůbec nevím, jak mám začít,“ přiznala se Cassie. Najednou jí z toho všeho bylo do pláče, ale věděla, že tady se rozplakat nesmí. Všichni na ni byli milí a hodní, ale musela porozumět tolika novým věcem a zvyknout si na ně -, na nové oblečení, schůzky, na nejrůznější požadavky svých zaměstnavatelů, nevěděla ani, jak by vlastně měla mluvit s těmi novináři. A ona si přitom přála jediné -, dozvědět se co nejvíc o letadlech, ale namísto toho se teď měla starat o účesy a oblečení, nebo o to, aby mluvila dost inteligentně a dospěle. Nahánělo jí to zkrátka hrůzu, a ani přátelské chování Nancy Firestonové ji neuklidnilo.

Na první pohled to vypadalo, jako by ji sem přivezli jen proto, aby ji mohli ukazovat, a ne aby létala. „Co se mnou chtějí dělat?“ zeptala se polekaně, když tu teď s Nancy seděly a dívaly se ven na Tichý oceán. „Proč mě sem vlastně dovezl?“

„Proto,“ vysvětlovala ochotně Nancy, „že jsi, jak jsem slyšela, jedním z nejlepších pilotů, jaké kdy pan Williams viděl. Musíš být úžasná, Cassie. Není snadné udělat na Desmonda dojem. A od chvíle, kdy tě viděl na letecké přehlídce, pořád mluvil jen o tobě. Samozřejmě tě ale zaměstnal i proto, že jsi dívka, nejen vynikající pilotka. Pro Desmonda je to velmi důležité.“ Ženy pro něj skutečně v určitých směrech byly důležité, ale v jiných zas pro něj neznamenaly vůbec nic. Nancy ale tohle Cassii nehodlala vysvětlovat. Desmond Williams měl rád kolem sebe ženy, které sloužily jeho zájmům, ale nikdy si k žádné nevytvořil hlubší citový vztah. „Je toho názoru, že ženy pomáhají prodávat letadla lépe než muži, protože jsou zajímavější. Myslí si, že ženy -, takové jako ty -, jsou

budoucností letectví. Budeš představovat úžasný magnet pro tisk a uděláš mu obrovskou reklamu.“ Neprozradila už jí ale, že k tomu nepochybně hodně přispěje i její vzhled. Cassie byla opravdu krásná, jinak by ji nenajal. Nancy věděla, že Desmond hledal podobnou dívku už velmi dlouho, jednal s mnoha pilotkami a navštívil řadu leteckých přehlídek, než nalezl Cassii. Tenhle plán měl už řadu let, dokonce předtím, než George Putnám objevil Amelii Earhartovou.

„Ale proč zrovna já? Komu na mně záleží?“ zeptala se Cassie bezelstně. Přes všechno Nancyino povzbuzování a vysvětlování pořád působila zaraženě. Stále tomu příliš nerozuměla. Nebyla hloupá, ale byla ještě dětsky naivní a bylo pro ni těžké pochopit způsob Williamsova uvažování. Nancy o něm hodně věděla od svého manžela, který před svou smrtí testoval jedno z Williamsových letadel, od dalších pilotů, které znala, i ze svých vlastních zkušeností, které získala po manželově smrti. Desmond

Williams pro ni udělal hodně, pomohl jí v nesnázích. Po mnoha stránkách pro ni byl pravým požehnáním. Přesto měl řadu vlastností, které jí ničily nervy. To, jak se dovedl soustředit jen a jen na svůj vytčený cíl, působilo někdy až drtivě. Když něco chtěl, nebo to pokládal za prospěšné pro svoji společnost, pak ho nic nezastavilo, dokud to nedostal.

Po Skipově smrti se k ní choval velmi hezky a všemožně podporoval ji i její dceru. Řekl jí, že ona i Jane jsou součástí jeho

„rodiny“, že se o ně Williams Aircraft bude vždycky starat. Zřídil jim účet v bance a ujistil ji, že se postará o všechny jejich potřeby. Zajistil pro Jane vzdělání a pro Nancy pravidelnou rentu. Skip v Desmondových službách zemřel a Desmond na to nikdy nezapomněl. Dokonce Nancy poskytl i malý domek a nabídl jí pracovní smlouvu. Měla zůstat zaměstnankyní Williams Aircraft po dalších dvacet let a plnit úkoly, jako byl právě tento. Nebudou po ní chtít nic přehnaného nebo příliš náročného. Půjde o práci, která vyžaduje inteligenci a loajalitu k firmě. Jemně jí připomněl, kolik toho pro ni udělal, a Nancy si najednou uvědomila, že už nemá na výběr, že teď musí vždycky udělat to, co on po ní žádá. Po Skipoví jí zůstaly jen dluhy a hezké vzpomínky. Desmond Williams se o ni a o její dceru postaral, ale teď se prakticky staly jeho majetkem. Držel ji ve zlaté kleci, dobře ji využíval, choval se k ní slušně, nebo to tak aspoň vypadalo, ale nikdy jí nedovolil zapomenout, že ji vlastní. Nemohla nikam odejít ani opustit jeho firmu, kdyby to udělala, musela by začínat naprosto od nuly. Neměla žádnou skutečnou kvalifikaci, a tak by nějaké zaměstnání získala jen s velkým štěstím a Janie by vůbec nemohla pomýšlet na studium. Pokud ale Nancy zůstane u Williamse, může si ponechat všechno, co jí poskytl. A Williams ji pokládal za užitečnou, stejně jako Cassii. A to, co od ní chtěl, jako vždycky získal. Prostě si to koupil a dobře za to zaplatil. O jeho majetnictví se ale nedalo pochybovat, jakmile jednou byla smlouva podepsána a obchod uzavřen.

„Uvidíš, že nakonec tady na tobě bude záležet úplně každému,

Cassie,“ ujistila ji Nancy klidně. Věděla o Williamsových plánech víc, než byla teď ochotná Cassii prozradit. Desmond byl génius v tom, jak si dovedl dělat reklamu v tisku, a dokázal i malé věci nafouknout do velkých rozměrů. „Americká veřejnost tě bude milovat. Ženy a letadla, to je teď nejvíc v módě a lidé to chtějí. Williams

Aircraft vyrábí ta nejlepší letadla a prezentovat je veřejnosti tvým prostřednictvím bude velmi působivé. Když si tě lidé s jeho letadly spojí, dodá jim to zvláštní přitažlivost a kouzlo.“ To Desmond Williams dobře věděl a přesně tohle po Cassii chtěl. Už léta hledal ženu, která by ztělesnila americký sen -, mladou, krásnou, nevinnou dívku se skvělým zevnějškem, která navíc musí být inteligentní a také, a to především, výtečná letkyně. K vlastnímu údivu ji nečekaně nalezl v Cassii O’Malleyové. A mohla by si Cassie přát lepší osud? Co víc by mohla chtít? Nancy věděla, jaké má Cassie štěstí, a přestože celá ta záležitost bude mít svá úskalí, Williams by jí vše bohatě vynahradil, i kdyby po ní požadoval celoživotní oddanost. Bude slavná, bohatá a stane se legendou, pokud bude dobře hrát svou roli. A tak i přesto, že věděla, jak Williams dovede člověka polapit do svých sítí, pokládala Nancy Cassiino postaveni za záviděníhodné. Desmond z ní určitě dokáže udělat hvězdu lépe než kdokoli jiný.

„Stejně je to zvláštní, když na to člověk pomyslí,“ řekla

Cassie a zamyšleně pohlédla na Nancy. „Vždyť jsem úplně neznámá. Nejsem žádná Jean Battenová nebo Anny Johnsonová, ani jiná hvězda. Jsem holka z Illinois, která vyhrála čtyři ceny na místní letecké přehlídce. Tak co je na mně tak zvláštního?“ uvažovala skromně a konečně si ukousla z dokonale připraveného kuřecího sendviče.

„Už nejsi jen tak nějaká holka,“ odpověděla jí Nancy zkušeně,

„nebo aspoň určitě nebudeš po dnešní tiskovce.“ Věděla, jak pečlivě Desmond začal rozhazovat sítě od chvíle, kdy s ním Cassie podepsala smlouvu. „A jak si myslíš, že začínaly všechny ostatní slavné letkyně? Bez někoho jako je Desmond, kdo by jim zajistil publicitu, by se jim to nikdy nepodařilo.“ Cassie poslouchala, co jí

Nancy říká, ale tak docela s ní nesouhlasila. Pověst těchto letkyň byla přece založena na jejich vynikajících schopnostech, a ne na publicitě. Nancy ale zjevně věřila tomu, co Williams dělá. „Earhartová byla tím, co z ní udělal George Putnám. Desmonda to fascinovalo. Vždycky měl dojem, že není tak vynikající pilotka, jak to o ní Putnám hlásal, a možná že měl pravdu.“ Skip si to také myslíval, když si teď na něj Nancy vzpomněla, podívala se smutně na Cassii. Ta byla z Nancy trochu zmatená. Byla jí sice sympatická, ale měla v sobě zároveň něco odtažitého. Zdálo se, že i ona je nadšená vším, co teď na Cassii čekalo, a třeba jí to i trochu závidí. Když o tom všem mluvila, znělo to jako ohromná příležitost, a zmiňovala se také tak familiárně o „Desmondovi“, jako by ho znala lépe, než by kdy byla ochotná přiznat.

Když ji Cassie pozorovala, musela přemýšlet o tom, jestli mezi těmi dvěma něco nebylo. Možná ho ale Nancy jen velmi obdivuje a přeje si, aby Cassie dostatečně oceňovala všechno, co pro ni Williams dělá. Pro Cassii však toho všeho dnes už bylo příliš, aby to dokázala vstřebat a utřídit si během jednoho odpoledne.

Probíraly se teď společně Cassiinými věcmi a Nancy jí přitom vysvětlovala, jak je pro ni důležitá reklama. Stejně jako Desmond ji Nancy pokládala za vůbec nejdůležitější věc v byznysu. Díky reklamě si přece lidé kupují výrobky, které jiní lidé vyrobili. V daném případě letadla. Cassie byla součástí širších Williamsových plánů. To, čím byla, i to, čím se teprve měla stát, mělo beze zbytku posloužit k jedinému účelu -, aby se lépe prodávala

Williamsova letadla. Cassii to připadalo neuvěřitelné, ještě když přišla kadeřnice, se stále snažila vše pochopit.

Nancy jí vyprávěla také o svém manželovi a o Jane. Pověděla jí, že Skip zahynul před rokem při nehodě během testovacího letu nad Las Vegas. Mluvila o tom velmi klidně, ale v očích měla bolest. Její život svým způsobem s manželovou smrtí skončil, nebojí to tak aspoň připadalo. Desmond Williams ovšem její situaci po mnoha stránkách změnil.

„Byl ke mě velmi hodný,“ řekla tiše, „a k mé dceři také.“ Cassie přikývla a pozorně se na Nancy dívala. Kadeřnice pak připoutala pozornost jich obou ke svým plánům, co provést s Cassiinou ohnivou hřívou. Chtěla jí dát dobrý sestřih a myslela si, že by Cassie měla nosit delší vlasy, asi jako Lauren Bacallová. Dokonce řekla, že jí je Cassie podobná, na což ona reagovala smíchem. Věděla, že Nick by se také od srdce zasmál, kdyby tohle slyšel, nebo si to aspoň myslela. Nancy ale brala názory kadeřnice velmi vážně a souhlasila se vším, co navrhla.

„Co přesně ode mě tedy chtějí?“ zeptala se Cassie znervózněle, zatímco kadeřnice cvakala nůžkami, stříhala jí vlasy a Nancy ji přitom sledovala.

Podařilo se jí na svou novou svěřenkyni usmát a odpověděla jí, jak nejlépe dokázala: „Chtějí, abys hezky vypadala, mluvila chytře a vtipně, chovala se příjemně a způsobně a létala jako anděl. To je všechno.“ Cassie se tomu také musela zasmát. Když to

Nancy říkala, zdálo se to být jednoduché.

„To by nemělo být tak těžké, aspoň co se týká toho létání. To chování by taky nemělo představovat problém, pokud to znamená nespadnout v opilosti pod stůl nebo neběhat za mužskými. Nejsem si jistá, co obnáší to chytré a vtipné mluvení, to bude možná těžší, a abych vypadala hezky,

to může být úplně beznadějné,“ usmála se Cassie na svou novou přítelkyni. Když ji první strach trochu přešel, začínalo se jí to všechno zdát velmi vzrušující. Jak to, že něco tak úžasného potkalo právě ji? Připadala si jako v nějakém filmu. Bylo v tom něco neskutečného, a toho dojmu se stále nemohla zbavit.

„Mám takový pocit, že už ses dlouho nepodívala do zrcadla,“ řekla jí Nancy mile a Cassie přikývla. „Na takové věci jsem nikdy neměla čas. Měla jsem pořád moc práce s opravováním letadel na tátově letišti.“

„Tak teď se musíš naučit dívat do zrcadla.“ Právě pro tohle měl Williams takovou důvěru v Nancy. Byla taktní, chovala se jako dáma, byla inteligentní, dělala přesně to, co jí řekl, a vždycky pochopila, co se od ní očekává. Desmond Williams znal své podřízené dobře, přesně věděl, co v každém z nich je. Nikdy nezapochyboval ani na okamžik, že mu Nancy bude užitečná.

„Prostě se usmívej a mysli na to, že pár fotografií tě nezabije.

A po zbytek času můžeš létat, s čímkoli budeš chtít. Takovou příležitost nedostane skoro nikdo, Cassie. Máš veliké štěstí,“ povzbuzovala ji Nancy. Věděla, že Cassie je nadšená letadly, a tak se snažila ji nalákat a vysvětlit jí, proč by se měla zajímat i o to ostatní, o věci, které ještě nikdy nedělala. Například o tiskové konference, které už pro ni naplánovali, rozhovory, filmové žurnály a večírky, na kterých se podle přání Desmonda Williamse měla objevit. Slečna Fitzpatricková už dokonce připravila seznam mladých mužů, kteří ji budou doprovázet na různé společenské akce. „Proč na ně musím chodit?“ ptala se Cassie podezíravě.

„Protože lidé si musí zapamatovat tvé jméno. Pan Williams vynaložil velkou námahu, aby tě tam zvali, a tak ho prostě nesmíš zklamat.“ Tohle řekla překvapivě rozhodným tónem.

„A. aha,“ řekla Cassie trochu zaraženě. Nechtěla se zdát nevděčná, a také už začínala důvěřovat Nancyiným radám. Všechno se to na ni nahrnulo tak rychle a Nancy tady zřejmě byla její jedinou přítelkyní. A to, co jí řekla, byla určitě pravda, Williams toho pro ni skutečně hodně udělal, a možná mu dluží aspoň to, aby přijímala pozvání na večírky. Přesto se Cassii zdál seznam společenských závazků nekonečný. Desmond Williams však věděl přesně, co dělá. A Nancy také.

Když byla kadeřnice hotová, všem se Cassiiny vlasy moc líbily. Najednou působila mnohem kultivovanějším dojmem, její účes byl elegantní a zároveň jednoduchý. Pak kadeřnice pomohla Cassii s nalíčením. Ve čtvrt na čtyři se Cassie vykoupala a ve tři čtvrti na čtyři si oblékla své vlastní prádlo a hedvábné punčochy, které jí tady připravili. A když si ve čtyři hodiny oblékla tmavě zelený kostýmek, vypadala báječně.

„No podívejme se,“ řekla Nancy. Pečlivě urovnávala Cassii blůzu a ověřovala, zda její boty ladí s kostýmem a kabelkou.

„Hedvábné punčochy!“ zářila Cassie. „Až tohle povím mámě!“

Radovala se jako malé dítě a Nancy se zasmála a zeptala se jí, zda má nějaké náušnice. Cassie se nejdřív zatvářila zaskočeně a pak zavrtěla hlavou. Oona měla jeden pár, který zdědila po své matce, ale Cassie nikdy žádné neměla a její sestry také ne.

„Musím to říci panu Williamsovi,“ Nancy si to zapsala do paměti. Také bude potřebovat šňůru perel. Williams řekl Nancy přesně, jak má Cassie vypadat. Žádné kombinézy od oleje, žádný pracovní oděv. To si nechají pro některou vzácnou příležitost, možná na snímky pro časopis Life, jako část větší série fotografií. Přál si ale, aby na zemi vypadala každým coulem jako dáma. Když se na ni teď Nancy dívala, vybavovala se jí Rita Hayworthová.

Desmond Williams přijel přesně ve čtyři a Cassiiným zjevem byl velmi potěšen. Dal jí několik fotografií a podrobnějších údajů o Phaetonu a Starlifteru, se kterými bude tento týden létat, aby se s nimi trochu seznámila. Během příštího týdne ji čeká několik důležitých testů letounu určeného pro velké výšky, který se právě upravoval pro potřeby armády. Když se ale dívala na tyto fotografie, vzpomněla si náhle na Nancyina manžela. Co když jsou

Desmondova letadla příliš nebezpečná, nebo na ní bude požadovat příliš velká rizika? Stejně jako všichni dobří testovací piloti krotila svoji odvahu tím, že byla i rozvážná. Když si ale toužebně

prohlížela fotografii experimentálního Phaetonu, usoudila, že se nebude bát létat s žádným jejich strojem.

„Vy mi dovolíte létat s tímhle?“ rozzářila se a on přikývl.

„Páni! Co tam jít hned? Zapomeňte na novináře a půjdeme lítat.“

Šťastně se na všechny kolem sebe usmívala a najednou zapomněla na všechny své předchozí obavy a váhání.

Desmond se zasmál. Moc se mu líbilo, jak Cassie vypadá, a Nancy mu sdělila, že se s ní velmi dobře spolupracuje. Obě dvě mu udělaly velkou radost. Tohle byla ta nejlepší reklamní kampaň, jakou kdy vymyslel, a dobře si to uvědomoval. „Nikdy nesmíš zapomínat na novináře, Cassie. Ti mohou podpořit nebo taky zničit všechno, co děláš. Tedy i můj podnik. Proto k nim chceme být velmi milí. A to vždycky.“ Významně se na ni podíval a ona přikývla. Pořád ještě vůči němu cítila respekt. Měl na sobě dokonale střižený tmavý oblek s vestičkou a vyleštěné ručně šité černé boty. Blond vlasy měl dokonale vykartáčované a všechno na něm bylo naškrobené, nažehlené a bez poskvrnky. Nikdy v životě nespatřila muže, který by byl lépe upravený.

S obdivem si ho prohlížela. Všechno na něm bylo předem dokonale promyšlené. Cassie byla ale příliš mladá na to, aby to prohlédla. Viděla jen konečný výsledek, to, co jí chtěl ukázat.

A přesně to hodlal naučit i ji -, ukazovat světu image přesně podle jeho přání. Usměvavou, veselou dívku z malého městečka, která létá líp než všichni muži, troufá si na cokoli a přitom vždy vystupuje z kabiny letadla se zářivým úsměvem a s dokonale učesanými ohnivými vlasy. Během šesti měsíců, a možná i dříve, se do ní zamilují všichni muži z celých USA a stane se idolem všech žen. Aby to dokázala, musí se chovat dokonale, vypadat úchvatně a létat s takovými letadly, před kterými se i ti nejlepší piloti třesou. Williams dokonale prozkoumal chyby ostatních letkyň a byl rozhodnutý se jich vyvarovat. Nehodlal v tomhle selhat a věděl, že Cassie nezklame také, pokud mu dovolí řídit její jednání. Stane se nejslavnější hvězdou, jakou kdy Amerika viděla.

A on ji od začátku do konce stvoří. A Nancy Firestonová k tomu také přispěje svým malým dílem, čistě tím, že se bude starat o její pohodlí a bude na ni dohlížet. Williams nehodlal dopustit, aby se všechny jeho sny zhroutily jen proto, že by se Cassie někde opila nebo byla na někoho hrubá, vypadala příšerně po nějakém dlouhém letu, nebo se zapletla s nějakým troubou. Musí být prostě dokonalá.

„Tak co, jsi připravená na chvíle slávy?“ usmál se na ni. Vypadala dobře, dokonce skvěle, ale on přesto postřehl, co by se dalo vylepšit. Byla nápadný typ, kráska, ale ten kostým jí byl malinko volný, a tak bude muset Nancy později domluvit změni v šatníku. Byla o vlásek štíhlejší, než si zapamatoval, a výraznější typ, než očekával. Potřebovala trošku efektnější a mladistvější oblečení. A při setkání v Good Hope si neuvědomil, jak nádhernou má postavu. Chtěl to zdůraznit, aniž by ovšem působila lacině nebo vyzývavě. Chtěl ale dosáhnout určitého image a tohle ještě nebylo přesně ono. Napoprvé to ale nebylo vůbec špatné.

Na tiskové konferenci zapůsobila Cassie mnohem lepším dojmem nežli očekával. Setkání s novináři se konalo ve velkém konferenčním sále před jeho kanceláří. Desmond osobně vybral dvacet novinářů, které sem pozval. Byli to lidé, na které Cassie pravděpodobně zapůsobí dobrým dojmem, hlavně muži, kteří si potrpěli na hezké dívky a ženy a z nichž žádný nepsal skeptickým či ironickým stylem. Představil jim ji. Když vstoupila, měla nejdřív trému a zdála se trošku pobledlá. V novém kostýmu a s jasně červenou rtěnkou na rtech se cítila trochu divně, přestože byla opravdu okouzlující. Brzy se ale projevil její přirozený půvab a srdečná, veselá povaha.

Okouzlila je. Williams jim sdělil informace o letecké přehlídce, na které Cassii objevil, a ona o ní mluvila s velkou skromností. Vysvětlila jim, že celý život strávila na otcově letišti, opravovala motory a tankovala.

„Většinu svého dětství jsem byla umazaná od motorového oleje.

Že mám zrzavé vlasy, to jsem zjistila, teprve když jsem se dostala sem,“ žertovala a oni si ji hned zamilovali. Měla schopnost snadno se spřátelit s cizími lidmi, a jakmile si na ně zvykla, chovala se k

nim, jako by byli odjakživa přáteli, a jim se to moc líbilo. Desmond Williams byl upřímně nadšený a neustále se usmíval.

Nakonec ji musel od nich odtrhnout násilím, jinak by tu s ní proseděli celý večer a poslouchali její historky. Dokonce jim prozradila, jak jí otec bránil v létání a jak ho přesvědčilo až to, když letěla s Nickem ve sněhové bouři, aby zachránili raněné ze srážky vlaků.

„S čím jste tenkrát letěla, slečno O’Malleyová?“

„S otcovým starým Handleym.“ Ti novináři, kteří se v tom vyznali, se na ni obdivně podívali. Věděli, jak se toto letadlo těžko ovládá. Ale už věděli, že musí být dobrá pilotka, jinak by ji sem

Williams nepřivedl.

Když se s nimi loučila, všichni jí říkali Cassie. Byla naprosto přirozená a do puntíku splňovala Williamsovy představy. A když se objevila nazítří na první straně L.A.Times, vyvolala její fotografie senzaci, a právě tak článek, který vyprávěl o rudovlasé krásce, která se chystá dobýt L.A. a pak celý svět svým leteckým uměním. Stejně tak mohli palcovými titulky vytisknout MÁME

TĚ RÁDI, CASSIE!, protože bylo jasné, že si získala jejich sympatie a lásku. Kampaň začala. Od této chvíle ji Desmond Williams stále intenzivněji zaměstnával.

Během druhého dne v L.A. si Cassie prohlédla všechna jeho letadla a samozřejmě byli při tom zase novináři, a právě tak štáb, který natáčel filmový žurnál.

Když se zpravodajství objevilo v kinech, Oona vzala všechny své dcery a jejich děti, aby se na něj podívaly. Cassie si přála, aby se na ni šli podívat i Nick s Patem, ale dostala jen pohlednici od Nicka, na které stálo: „Stýská se nám po tobě, letuško!“, což ji zklamalo. Věděla, že v žurnálu tak vypadá, protože si musela obléknout jednu ze svých uniforem, ale také věděla, že Nick určitě umí ocenit Williamsova letadla. Byla skutečně fantastická.

První let vykonala na Phaetonu a další na Starlifteru. Pak ji

Williams nechal zkoušet letadlo, zkonstruované speciálně pro velké výšky, které právě vyvíjel, a Cassie poskytla konstruktérům letounu mnoho připomínek a návrhů na úpravy. Dostala se do výšky patnácti kilometrů a poprvé v životě musela použít kyslíkovou masku a elektricky vyhřívaný oblek. Dokázala ale získat velmi důležité informace. Jejich cílem bylo tento letoun předělat na bombardér, který by mohla armáda používat na bombardování z velkých výšek. Byla to tvrdá práce. Jednou nebo dvakrát už se sama začínala bát, ale Desmond Williams musel nesmírně obdivovat její schopnosti. Jeho konstruktéři a jeden z jeho pilotů s ní vzlétli nahoru a vyjadřovali se, že létá lépe než Lindbergh. Jeden z nich poznamenal, že navíc je i hezčí. To ovšem Williams věděl. Rád ale slyšel, že její letecké umění je ještě dokonalejší, než očekával.

Během druhého týdne svého pobytu v Los Angeles překonala výškový rekord a o tři dny později ve Phaetonu i rychlostní rekord. Oba potvrdila FAI a byly tedy oficiální. O takových letadlech snila po celý svůj život.

Jediné, co ji zdržovalo od létání, byly neustálé tiskové konference, fotografování a filmové žurnály. Bylo to nesmírně nudné a někdy jí novináři skutečně vadili. Když byla v Los Angeles už tři týdny, reportéři ji začali pronásledovat doslova na každém kroku. Stala se hlavním hitem dne. A ačkoli se k nim snažila chovat příjemně, někdy ji to opravdu obtěžovalo. Včera, když měla vzlétnout, málem jednoho z nich přejela přímo na rozjezdové dráze.

„Nemůžete je proboha držet mimo runway?“ křikla z kabiny než vzlétla. Nechtěla, aby si někdo ublížil, a byla vyděšená, že se reportéři dostali tak blízko k letadlu. Personál letiště nad tím ale jen krčil rameny. Tohle už tu měli na denním pořádku. Cassie vyvolávala nadšení veřejnosti, jaké nikdy předtím nezažili. V tisku se o ní pořád objevovaly různé články, doprovázené fotografiemi. Veřejnost ji stále chtěla vidět a Desmond Williams je krmil přesně tím, po čem toužili. Vypouštěl právě tolik nových informací, aby v lidech udržoval nadšení a aby do ní byli stále zamilovaní, ale nikdy tak mnoho, aby je začala unavovat. V tomto umění byl vynikající. A od Nancy Firestonové získával všechny potřebné podrobnosti o Cassiině soukromí. Nancy ovšem stále pro Cassii znamenala velkou pomoc.

Mimo jiné Cassie nafotila i reklamu na vločky k snídani pro děti, kterou otiskl i její oblíbený časopis. Když Nick jednoho dne uviděl na letišti jeho výtisk s Cassiinou fotografií, vztekle ho hodil do koše. Celý rozlícený běžel za Patem.

„Jak jí můžeš dovolit, aby dělala tohle? Co tam propána dělá, prodává vločky nebo létá?“ „Vypadá to, že stihne obojí.“ Tohle Patovi příliš nevadilo.

Stejně si nemyslel, že by se ženy měly věnovat letectví vážně.

„Ooně se to moc líbí.“

„Kdy ale má čas na létání?“ reptal Nick a Pat se jen usmál.

„To nevím, Sticku. Co kdybys tam zaletěl a zeptal se jí sám?“

Pat byl překvapivě klidný, když teď byla Cassie v Kalifornii. Jediná věc, které litoval, byla, že teď neměla čas na školu, ale na druhé straně létala se zatraceně dobrými letadly. V jádru na ni byl hrdý, i když to nikdy nevyslovil nahlas.

Nick už několikrát pomýšlel na to, že by se na ni zaletěl do

Kalifornie podívat, ale pořád mu to v návalu práce na letišti nějak nevycházelo. Když teď byla Cassie pryč, zdálo se, že na

Nicka zbývá víc letů než obvykle, přestože Billy Nolan znamenal velkou pomoc. Podnik

O’Malleyových se ale stále rozšiřoval. Pat si všiml lépe než ostatní, že hvězdná sláva jejich dcery jim zřejmě dělá reklamu. Několikrát se tu objevili reportéři, ale nenašli tu mnoho materiálu, a tak udělali pár snímků, vyfotografovali si dům, v němž Cassie vyrůstala, a vrátili se zpátky do Chicaga. Zdálo se, že Cassiin život na západním pobřeží nabírá ještě vyšší obrátky než její letadla. Sotva stíhala všechny ty testovací lety, krátké zkoušky všelijakých nových přístrojů a vybavení letadel i schůzky s konstruktéry, kteří jí vysvětlovali aerodynamiku letounů. Šla i na několik schůzí vývojového oddělení, aby lépe pochopila trendy, které Williams Aircraft sleduje, a Desmonda ohromilo, do jaké hloubky všemu rozumí. Chtěla se o jeho letadlech dozvědět úplně všechno. Lichotilo mu to a musel ji obdivovat, kromě toho byl nesmírně hrdý na svůj skvělý úsudek. Zdědil průmyslovou říši a podařilo se mu ji v neuvěřitelně krátké době zdvojnásobit. Ve třiceti čtyřech letech byl jedním z nejbohatších lidí v zemi a možná na celém světě, a mohl mít nebo podniknout cokoli se mu zamanulo. Byl už dvakrát ženatý, ale pokaždé se rozvedl, děti neměl a jediná věc, na které mu záleželo a kterou miloval s veškerou vášní, jaké byl schopen, bylo jeho podnikání. Lidé v jeho životě přicházeli a zase odcházeli a vždycky se hodně mluvilo o jeho pletkách se ženami, ale jedině, co pro něj bylo skutečně důležité, byla jeho letadla a pozice na samém vrcholu leteckého podnikání. A v této chvíli mu Cassie O’Malleyová pomáhala získat to, po čem prahl.

Moc se mu líbilo, jak neuvěřitelně dobře Cassie rozumí letadlům, a oceňoval její prosté, ale jasné úsudky, týkající se jeho podniku. Nebála se říkat, co si myslí, a když to bylo nutné, odporovat mu. Rád ji viděl na schůzích a líbilo se mu, že na ně chodí z vlastního zájmu. A také byl nadšený rekordy, které překonávala. Troufala si téměř na všechno, ovšem s rozvahou. Jediná věc, ve které se projevovala váhavě a do níž se jí často nechtělo, byly společenské příležitosti, které byly podle jeho přesvědčení ze všeho nejdůležitější, ale Cassie je pokládala za nesmysl.

„Ale proč?“ hádala se neustále s Nancy Firestonovou. Nemůžu přece být celou noc vzhůru a pak jít ve čtyři ráno lítat a podat slušný výkon.“

„Tak začneš později. Pan Williams to pochopí. Přeje si, abys večer šla do společnosti.“

„Ale já nechci.“ Cassie, která nenechala svoji vrozenou tvrdohlavost v Illinois, byla rozhodnutá prosadit svou. „Radši bych zůstala doma a četla si o jeho letadlech.“

„To si pan Williams nepřeje,“ odpověděla Nancy pevně. Zatím obvykle v podobném dohadování zvítězila ona, ale Cassii se přece jen podařilo několikrát jí uniknout. Daleko raději se šla projít po pláži nebo zůstala večer sama a psala dopisy Nickovi, sestrám nebo matce. Strašně se jí stýskalo po rodině a po lidech, se kterými prožila celé dětství. Když psala Nickovi, bolelo ji u srdce.

Když mu líčila, co tu dělá, někdy jí připadalo, že se tady dusí.

Stýskalo se jí po létání s ním, po žertovných hádkách, kdy mu dokazovala, že se mýlí nebo jaký je

blázen. Toužila dát mu nějak najevo, jak moc se jí po něm stýská, ale v dopise se jí to vždycky zdálo být divné. A tak své výlevy většinou roztrhala a vyprávěla dál jen o letadlech, s jakými létá. Nikdy se mu nezmínila o svém společenském životě a svým příbuzným také ne, protože to pro ni vůbec nic neznamenalo.

V novinách však o ní psali neustále. Nancy našla řadu mladých mužů, ochotných dělat Cassii doprovod. Většinou nevěděli o letadlech vůbec nic, mnozí z nich byli herci, kteří se také potřebovali ukazovat na veřejnosti. Všechno se točilo kolem jediného účelu -, aby Cassii někde „viděli“, aby ostatní mluvili o tom, kam šla a s kým „se objevila“. Ona sama si nepřála se vídat s žádným z těch mladíků. Většinou s ní prostě jen pózovali pro fotografy, a pak ji hned odvezli domů, kde padla na postel s pocitem úlevy, že se jich konečně zbavila. Jediná věc, která se jí na tomto novém životě hvězdy skutečně líbila, bylo létání.

A létání to bylo neuvěřitelně krásné. Vznášet se za svítání ve

Phaetonu a překonávat všechny rychlostní rekordy, to byla ta nejhezčí věc, jakou kdy v životě dělala, a asi také ta nejnebezpečnější. Ale k vlastnímu velkému překvapení si se zdejšími nesmírně dokonalými stroji ještě tříbila své dovednosti. Učila se, jak zacházet s velmi těžkými letadly, jak odstraňovat různé problémy, které s nimi mohly nastat, upozorňovat na ně konstruktéry a společně s nimi je napravovat. Její příspěvky tu všichni oceňovali, vážili si jejích názorů, obdivovali její letecké schopnosti a okamžitě pochopili každý její návrh. Taková práce je snem každého pilota, a pokud byla Cassie ve vzduchu, vůbec nepochybovala o tom, jak je to tu báječné. Milovala to tady. Jednoho odpoledne právě přistála s armádní stíhačkou vylepšenou motorem Merlin, který jí měl přidat na rychlosti, po krátkém letu nad Las Vegas, během kterého získávala nové poznatky pro tým konstruktérů. Vtom jí někdo podal ruku, aby ji pomohl vystoupit. Cassie s překvapením zjistila, že je to sám Desmond

Williams. Vypadal sice perfektně jako vždycky, mírný vánek mu čechral vlasy, ale najednou se zdál být méně upjatý a mnohem mladší než jindy.

„Měla jsi dobrý let?“

„Ano. Ale ten motor Merlin mě zklamal. Není z něj takový užitek, jak jsme očekávali. Musíme zkusit něco jiného. Mám několik nápadů, které bych chtěla zítra probrat s konstruktéry.

A letadlo taky táhlo při vzlétání doleva, a to je opravdu problém.“ Cassie myslela jen na jeho letadla a na problémy kolem nich. V noci se jí o letadlech zdálo a ve dne z nich vymačkávala všechno, až k hranici jejich možností. Díval se na ni a musel ji obdivovat víc než kdy předtím. Tahle dívka pro něj představovala zlatý důl.

„Zdá se mi, že by sis potřebovala na chvíli oddechnout.“

Usmál se na ni a ona si odhrnula vlasy z očí a uhladila si uniformu. Někdy se jí stýskalo po kombinézách a po starých dobrých časech, kdy vůbec nezáleželo na tom, jak při létání vypadá. Jí osobně to bylo úplně lhostejné.

„Co kdybychom si spolu dnes zašli na večeři?“

Tím pozváním ji překvapil. Přemýšlela, jestli po ní něco bude chtít. Možná že je s ní nespokojený. Nikdy předtím ji nikam nepozval, vždycky spolu jednali ryze obchodně.

„Je něco v nepořádku, pane Williamsi?“ zatvářila se starostlivě a on se její otázce musel zasmát. Napadlo ji, jestli ji snad nechce propustit, ale on jen zavrtěl hlavou a pobaveně si ji měřil. „Jediná věc, která je v nepořádku, je to, že až moc pracuješ a vůbec netušíš, jaký jsi zázrak. Samozřejmě že je všechno v pořádku. Jen jsem si myslel, že by mohlo být hezké zajít si na večeři.“ „No jasně,“ souhlasila nemotorně a uvažovala, jaké to asi bude, večeřet s ním. Zdál se být tak hezký, dokonalý, inteligentní a bohatý, že jí to až nahánělo strach. Nancy o něm vždycky říkala, že je to vynikající společník, a zdálo se, že ho opravdu dobře zná. Přesto z něj měla Cassie stále tak trochu obavy.

„Jakou kuchyni máš ráda? Francouzskou? Italskou? V Los

Angeles jsou skvělé restaurace. Představuju si, že teď už je znáš všechny.“

„To ano,“ podívala se mu přímo do očí a na okamžik překonala svou nesmělost. „Ale byla bych radši, kdybych do nich nemusela chodit.“

„Co to slyším?“ usmál se. „Tobě se tedy nelíbí, jaký společenský život ti tu připravujeme?“ Na okamžik na ni pohlížel skoro otcovsky, navzdory svému věku, a Cassie pochopila, proč ho má Nancy tak ráda.

„To je slabé vyjádření. Nechápu, proč musím každý večer někam chodit, když mám ve čtyři ráno létat.“

„Možná že bys mohla začínat později,“ poznamenal věcně, ale Cassie se hned ohradila.

„To mi říkala Nancy také. Létání je ale ta nejdůležitější část mé práce. Chození do společnosti je mi lhostejné.“

Zastavil se v chůzi a shlédl k ní. Překvapilo ji, oč vyšší je než ona. Svému okolí však imponoval nejen svou výškou. „Všechno je to důležité, Cassie. Všechno. Nejen létání, i společenský život je důležitý. Podívej, co se o tobě píše v novinách. co si o tobě myslí veřejnost. jak moc tě zbožňují. uvědom si, jak mnoho to znamená, že se k nim prostřednictvím zpráv ze společnosti dostáváš, jak jsi na veřejnosti známá, a to jsi tady strávila teprve měsíc. Zajímá je, co jíš, co čteš, co si myslíš. Tohle nikdy nepodceňuj. Americká veřejnost má obrovskou moc.“

„Nechápu to,“ řekla a vypadala přitom velmi dětsky. Usmál se na ni. Už ji velmi dobře znal, lidi dovedl odhadovat neomylným šestým smyslem.

„Ale ano, chápeš to,“ řekl jí tiše. „Jenže si to nechceš přiznat.

Chceš tu hru hrát tak, jak se to líbí tobě. Pokud ji ale budeš hrát tak, jak ti radím já, nakonec z ní získáš mnohem víc. To mi věř.“

„Když budu večeřet v Coconut Grove nebo u Mocamba, nebude ze mě lepší pilotka.“

„To ne, ale uděláš tím ze sebe zajímavou, obdivuhodnou ženu. budeš v módě. lidé toho o tobě budou chtít vědět pořád víc. Budou poslouchat, co říkáš, a ty pak získáš moc nad jejich názory.“ „A když budu místo toho doma spát, tak mě nebudou poslouchat?“ Usmála se, ale pochopila, jak to Williams myslí. Zaujalo ji to a on to dobře věděl.

„V tom případě, slečno O’Malleyová, uslyší jen a jen vaše chrápání.“

Zasmála se a Desmond se s ní o chvíli později v hangáru rozloučil. Slíbil jí, že ji v sedm hodin přijde vyzvednout, a prohlásil, že jí řekne až pak, kam přesně půjdou.

Když dorazila domů, hlásila hned Nancy, s kým jde dnes na večeři, ale ta už o tom věděla od slečny Fitzpatrickové. Ve Williams Aircraft neexistovala žádná tajemství. Nancy jí pomohla s výběrem zvlášť rafinovaných šatů a ujistila Cassii, že přesně tento styl se Desmondovi líbí nejvíc.

„Proč myslíš, že se mnou chce jít na večeři?“ zeptala se jí Cassie s obavami. Pořád si nebyla jistá, jestli se na ni přece jen kvůli něčemu nezlobí. Možná že má na ni zlost kvůli tomu, jak nerada se účastní společenských událostí, a chce jí za to vyčinit.

„Myslím, že chce s tebou jít na večeři proto, že jsi tak ošklivá,“ žertovala Nancy. Začala s Cassii jednat jako se svou dcerou.

Cassie byla v mnoha ohledech ještě dítě, jako Janie. Jane a Cassie si skutečně skvěle rozuměly, když někdy Nancy pozvala Cassii k sobě na večeři. Zvala by ji častěji, ale Cassie neměla skoro nikdy čas kvůli různým společenským povinnostem. „Teď se jdi umýt a přestaň si dělat starosti. Je to dokonalý gentleman.“ To byl při každé příležitosti, ať už šlo o podnikání nebo zábavu.

Desmond Williams byl vždycky vtipný společník a choval se dokonale. Chybělo mu ale srdce, nebo to alespoň o něm ženy říkaly. Pokud nějaké srdce měl, pak k němu ještě nikdo nikdy nepronikl. Nancy ale věděla, že Desmond nechce získat Cassiino srdce. Žádal od ni naprostou oddanost, celý její život, její myšlenky, úsudky o letadlech i její odvahu. To chtěl od všech lidí kolem sebe. Chtěl mít všechno, kromě toho, co bylo vůbec nejdůležitější. A na oplátku byl ochoten se o ni starat, a to způsobem, který ovládal nejlépe, to znamená prostřednictvím smluv a peněz.

Cassie byla připravená včas a Desmond ji přijel vyzvednout ve zbrusu novém packardu. Měl rád stroje a kupoval si všechna pěkná auta, která vůbec existovala. Zephyr, ve kterém ho viděla doma v

Illinois, si už nechal odeslat do Kalifornie.

Cassie měla na sobě rafinovaně elegantní černé šaty, které jí vybrala Nancy, černé hedvábné punčochy a černé boty na „podezdívce“, ve kterých byla ještě vyšší. Přesto jí Desmond stále převyšoval a v černých šatech se její postava vyjímala nádherně.

Vlasy měla vyčesané nahoru ve volných loknách a během měsíce, který tu strávila, se už naučila dokonale líčit.

„Páni! Musím uznat, že ti to sluší,“ rozzářil se Desmond, když ji uviděl. Zamířili spolu do města. „Máš krásné šaty.“

„Chtěla jsem si vzít kombinézu,“ usmála se šibalsky, „ale

Nancy mi ji poslala do čistírny.“

„Nemůžu říct, že bych byl zklamaný,“ oplácel jí žertování.

Celou cestu do města spolu takto nezávazně hovořili a bavili se o novém letadle, které jeho podnik právě vyvíjel a Cassie se o něj zajímala. Ptala se na konstrukci trupu a její zasvěcené otázky na něj jako obvykle udělaly hluboký dojem.

„Jak jsi mohla vůbec získat tolik znalostí o letadlech, Cass?“

„Prostě je mám hrozně ráda. Víte, jako jiné holky mají rády panenky. Já jsem si prostě odjakživa hrála s letadly. První motor jsem opravila, když mi bylo devět. Vyrůstala jsem mezi nimi. Můj otec mě k nim sice pouštěl už od pěti let, ale když jsem se naučila létat, měl z toho záchvat. Nevadilo mu tolik, když jsem se hrabala v motorech, ale létání je podle něj jen pro chlapy a ne pro ženské.“

„Tomu je těžké uvěřit,“ zatvářil se pobaveně. Znělo mu to jako názory z temného středověku. „Já vím.“ Usmála se, a s láskou si vzpomněla na tatínka. „Je to takový hodný, roztomilý staroušek a já ho mám moc ráda. Když jste u nás poprvé nechal vizitku, tak ji zahodil.“

„Měl jsem obavu, že on nebo ten jeho společník udělají něco takového. Proto jsem se také vrátil.“ To už byli v L.A. a on se na ni významně podíval. „A jsem šťastný, že jsem to hned nevzdal. Když si pomyslím, oč bych se připravil! A o co by přišla tahle země. Vždyť by to byla tragédie.“ Vyslovil to velmi dramaticky a Cassie se musela zasmát. Připadalo jí to jako nesmysl. Vždycky znala svoji hodnotu, nebo si to alespoň myslela. Věděla, že je velmi dobrá pilotka, ale není takový zázrak, jak se jí snaží namluvit, nebo nějaký génius. nebo taková oslnivá krasavice.

Američané si už ale začínali myslet něco jiného. Souhlasili s názorem Desmonda Williamse. „Kam dnes večer půjdeme?“ zeptala se ho zvědavě. Poznávala tuto čtvrť, ale ještě neuhodla, kam ji Desmond zavede. Oznámil jí, že jdou do Trocadera.

Když vešli dovnitř, hned postřehla, jak módní a luxusní podnik to je. Světla tu byla tlumená a kapela právě hrála nimbu.

„Tady jsi ještě nebyla, Cassie, že ne?“

Zavrtěla hlavou a bylo vidět, že zdejší prostředí na ni zapůsobilo. Okouzlovalo ji i to, že ji sem pozval právě Williams. Bylo jí dvacet let a v životě nic podobného neviděla. „Ne, nebyla,“ řekla a on se k ní naklonil blíž a dotknul se její paže.

„Říkej mi Desmonde.“ Usmál se na ni a ona se začervenala.

Připadalo jí divné, že by měli být tak blízkými přáteli. Byl to tak známý a důležitý člověk, byl to její šéf a byl o tolik starší než ona.

„Ano, Desmonde.“ Ještě se v přítmí červenala, když je vrchní vedl ke stolu, vyhrazenému pro ně. Desmond pomohl Cassii s výběrem jídla. Díky němu se tu cítila překvapivě dobře, přestože celé toto prostředí bylo pro ni nové. Desmond se ale postaral o to, aby ji nic nepřivádělo do rozpaků. Choval se, jako by ta večeře byla ohromná událost nejen pro ni, ale i pro něj. Dával jí neustále najevo, že se cítí velmi šťastný, že je tady právě s ní. Mistrně ovládal jemné umění, jak způsobit, aby se cítila příjemně, a než jim přinesli večeři, dosáhl už toho, že se Cassie uvolněně smála, tančila s ním a cítila se v jeho společnosti dokonale přirozeně. Dokonce tančila v jeho objetí, jako by na to byla odjakživa zvyklá, a když se tu po večeři objevili fotografové, získali krásné snímky, na nichž se

Cassie smála a vypadalo to, že Desmonda přímo zbožňuje.

Příštího dne cítila rozpaky, když si cestou do práce všimla novin. Fotografovi se podařilo vyvolat dojem, že Cassie má k Desmondovi velmi důvěrný vztah, což samozřejmě nebyla pravda. V Desmondově pohledu a v tom, jak blízko sebe stáli, však bylo něco, co naznačovalo blízkost. Přesto mezi nimi za celý večer nedošlo k ničemu nepatřičnému, ani k nejslabšímu náznaku milostné hry. Byl to její šéf, muž, který ji „objevil“ a poskytl jí velkou životní příležitost. A ona mu za to byla vděčná. Naprosto nic ale mezi nimi nebylo. Byla zvědavá, jestli někdo v práci bude mít na toto téma nějaké poznámky, ale nikdo nic nenaznačoval.

Teprve za tři dny jí volal Nick. Večer měl letět s poštou do San

Diega a ráno by se s ní mohl se jít. Byla to zrovna sobota, a tak s ním Cassie mohla strávit třeba celý den. Večer měla jit na dobročinný ples s jedním z Nancyiných mladíků, ale kvůli Nickovi to s radostí zrušila.

„Tak co, svádí tě ten Williams, nebo ses nám do něj zamilovala?“ zeptal se jí přímo, když se dohodli, že jakmile dorazí ze San

Diega, přijde za ní do jejího bytu.

„Co tím chceš říct?“ ptala se nazlobeně.

„Včera jsem byl v Chicagu, Cass. Viděl jsem v novinách fotku vás dvou. Vypadalo to, že je ti s ním moc dobře.“ V jeho hlase vycítila výčitku, jakou tam nikdy předtím nepostřehla, a to se jí nelíbilo. „Pracuju pro něj, jestli to nevíš. A tak mě pozval na večeři. Ale to je všechno. Má o mě přesně takový zájem jako o své konstruktéry, a tak to můžeš pustit z hlavy.“

„Myslím, že jsi naivní. A ty tvoje šaty nevypadaly zrovna pracovně.“ Byl rozzlobený, žárlil a litoval toho, že jí otec dovolil jet do Kalifornie. To létání pro Williamse je zatraceně nebezpečné. Nezlobilo ho ale jenom létáni. Byl to hlavně výraz, s jakým se

Desmond na fotografii v novinách díval na Cass.

„Byla to jen pracovní večeře. Nicku. Prostě se ke mně chtěl zachovat hezky, a tak mě pozval. Asi se se mnou hrozně nudil.

A věř mi to nebo ne, ale tohle jsou opravdu moje pracovní šaty.“

Myslela tím elegantní černý model, který měla při večeři na sobě. „Všechno mi kupuje moje společnice a každý večer mě někam posílají jako cvičeného psíka, abych se ukázala ve společnosti a aby mě tam fotili. Říkají tomu public relations.“

„To podle mě nevypadá jako opravdová práce. Ani to nesouvisí s létáním.“ Byl rozčilený a cítil se osaměle, protože ji už přes měsíc neviděl. Toužil po setkání s ní. Cassie ale zatím neměla čas, aby se podívala domů. Samotného ho překvapilo, když zjistil, jak moc se mu po ní stýská. Měl pocit, jako by ztratil část sebe sama, nebo přišel o svého nejlepšího přítele. A nelíbilo se mu, že s ní Williams chodí na večeři.

„Promluvíme si o tom, až budeš tady,“ řekla mu tiše a znělo to nějak dospěleji, než když bývala doma. Změnila se tady, ale neuvědomovala si to. Už pochytila hodně z velkoměstského chování. „Jak dlouho se tu můžeš zdržet?“

„Asi v šest bych měl odletět. Musím ještě dodat nějakou poštu.“ To ji zklamalo, teď nebude mít žádný důvod zrušit účast na dobročinném plese.

„No, tak využijeme ten čas co nejlíp. Pokus se, aby ses sem dostal brzy.“

„Jak nejdřív to půjde, holka. Já nelítám s tak úžasnými letadly jako ty.“

„Tyje nepotřebuješ. Pilotuješ tak skvěle, že bys mohl létat třeba ve starých škatulích a dostal bys z nich víc než já z těchhle všech letadel,“ řekla mu srdečně.

„No tak, nelichoť tolik staříkovi,“ řekl a znělo to už přívětivěji. „Uvidíme se zítra.“

Cassie se už nemohla dočkat. Vstala jako obvykle v půl čtvrté ráno, dychtivá setkání s ním. Zdála se jí to být nekonečná doba, než, ve čtvrt na osm Nick zazvonil konečně u jejích dveří. Kvapem seběhla dolů po schodech a vrhla se mu do náruče s takovou silou, že ho skoro povalila. Oslnila ho její krása i síla její náklonnosti. Stýskalo se jí po něm, možná víc, než si sama uvědomovala. Chybělo jí jejich

důvěrné přátelství, dlouhé rozhovory i společné létání.

„No tak, počkej přece. ať se můžu nadechnout.“ Líbala ho a objímala, byla jako ztracené dítě, které konečně nalezlo své rodiče. „No tak, to stačí. to stačí.“ V očích měla slzy, tiskla se k němu a on ji objímal tak, jako by ji nikdy nechtěl pustit. Nikdy předtím nevypadala tak dobře, ani neměl tak příjemný pocit, když ji měl v náručí, a musel se silou vůle přinutit, aby ustoupil a pustil ji z objetí. Rád by byl takhle zůstal věčně. „Páni. ty ale vypadáš hezky.“ Usmál se na ni. Všiml si nového sestřihu i nalíčení. Cassie měla na sobě bezové kalhoty a bílý svetr. Překvapilo ho, jak moc se podobá Hepburnové nebo Hayworthové. „Nepůsobíš dojmem, že by se ti tady vedlo špatně,“ škádlil ji. Pak se rozhlédl po jejím bytě a hvízdl.

„No páni. ty mi něco povídej o těžkém životě.“

„Že je to tu ohromné?“ zářila a všechno mu ukazovala. Udělalo to na něj velký dojem a musel si připomínat, že tohle je ta malá holčička, kterou znal už v době, kdy byla miminko. Není to žádná nová filmová hvězda. Je to dcera Pata O’Malleyho.

„Vypadá to, že máš opravdu štěstí, Cass,“ musel uznat. Byl ale přesvědčený, že Cassie si to všechno zaslouží. Nebyl žádný důvod, proč by jí tohle všechno nemělo právem náležet. Přesto si o ni dělal starosti. „Zacházejí s tebou dobře?“

„Dělají pro mě úplně všechno. Kupují mi šaty, krmí mě, mám i služebnou, je to ta nejhodnější paní, jakou si dovedeš představit. Jmenuje se Lavinia. Mám i společnici, jmenuje se Nancy, a ta mi kupuje šaty a všechno za mě vyřizuje a organizuje, třeba společenské akce, na které mám jít, kdo mě tam doprovodí, s kým se mám setkat.“ Jak mu to tak všechno vykládala, Nick na ni náhle vrhl zvláštní pohled.

„Kdo tě doprovodí? Oni ti domlouvají schůzky s muži?“ Vypadal udiveně a nijak potěšeně. Předložila mu snídani, kterou sama připravila, a ještě smažila vajíčka.

„Vlastně ano. Ale není to doopravdy. Někteří z nich nejsou skutečně. totiž. nemají opravdu rádi ženy, víš. ale jsou to

Nancyini přátelé, nebo aspoň známí. Někteří jsou herci, kteří se potřebují ukazovat před lidmi, a tak chodíme. chodím. na různé ty večírky a oslavy a tam nás společně fotografují.“ Když se mu to snažila vysvětlovat, byla z toho sama v rozpacích, protože tuhle část své práce rozhodně neměla právě v oblibě, ale po tom, co ji to Desmond objasnil, byla teď ochotná se s ní smířit. „Mně osobně se to nelíbí, ale pro Desmondaje to důležité.“

„Pro Desmonda?“ Nick se právě pustil do vajíček, která mu připravila, a zvedl významně obočí. Vajíčka byla skvělá, ale když slyšel, jak familiárně se zmínila o Williamsovi, přestal rázem jíst. „Myslí si, že v podnikání je ze všeho nejdůležitější reklama a public relations.“

„A co létání? To pro něj není důležité? A dostaneš se k tomu vůbec?“

„Ale jdi. Nicku, buď spravedlivý. Mojí povinností je dělat to, oč mě požádají. Podívej se na tohle všechno.“ Ukázala rozmáchlým gestem po prostorné moderní kuchyni a na zbytek bytu. „Jen se podívej, co pro mě dělají. Tak jestli po mně chtějí, abych někam večer chodila a nechala se fotit, je mojí povinností jim vyhovět. Vždyť to není nic tak strašného.“ Nick ale přesto vypadal nazlobeně. „To jsou hlouposti a ty to víš. Nepřišla jsi sem proto, aby se z tebe stala modelka, ani jsi kvůli tomu nenechala školy. Jediná tvoje povinnost vůči nim spočívá v tom, že musíš riskovat život v jejich letadlech a překonávat všechny rekordy. To jim dlužíš.

Ten zbytek závisí na tobě, nebo by aspoň měl na tobě záviset.

Williams není prokristapána tvůj majitel. Nebo snad ano?“ Podíval se na ni výhružně a ona zavrtěla hlavou. Pod Nickovým vlivem se teď styděla za to, že se podvoluje Williamsovým požadavkům. Na druhé straně ale skutečně měla pocit, že by to pro ně dělat měla, a také už rozuměla tomu, proč to po ní Williams chce. Přál si, aby se z ní stala hvězda, což pomůže jak její další kariéře pilotky, tak publicitě pro jeho letadla. To nebylo tak špatné a jiné letkyně dělaly podobné věci také. Člověk prostě musí dělat, co je třeba.

„Myslím, že teď nejsi spravedlivý,“ odporovala mu klidně.

„Myslím, že tě zneužívají, a děsně mě to štve,“ odpověděl a odstrčil talíř. Pak upil kávy. „Chce tě zneužít, Cass. Cítím to ve vzduchu.“

„To není pravda. Chce mi pomoci. Nicku. Už pro mě toho udělal spoustu, a to jsem tu teprve chvíli.“ „Jako co například? Že tě večer vzal tančit? Jak často to dělá?“

„Jen jednou. Byl na mě prostě hodný. A snažil se mi vysvětlit, jak je důležité pěstovat taky společenský život, protože od Nancy věděl, že se mi to vůbec nelíbí.“

„No dobře, tak aspoň vím, že tě ještě úplně neoblbnul. Jak často s ním někam chodíš?“ zeptal se významně a ona se mu podívala do očí.

„Už jsem ti řekla, že to bylo jen jednou. A byl naprosto zdvořilý a korektní. Je to dokonalý džentlmen. Dvakrát se mnou tančil, a právě když jsme tančili podruhé, vyfotografovali nás přitom.“ „A to byla náhoda, předpokládám.“ Žasl nad její nevinností.

Jemu bylo všechno úplně jasné. Nejdřív si myslel, že je to pro ni ohromná příležitost, samozřejmě pouze v případě, že jim půjde především o její létání. Ale všechny tyhle společenské nesmysly a koketování s tiskem vypovídaly o něčem úplně jiném. Bylo zřejmé, že ji Williams využívá v mnohem širším smyslu. A věděl, že

Cassie je příliš nezkušená, než aby to chápala. Co ještě na ní bude

Williams chtít? Chce ji snad mít pro sebe? Je tak mladá a naivní, že jím bude zákonitě okouzlená. Nick si náhle uvědomil, že ani tahle vyhlídka se mu vůbec nelíbí. Byla příliš mladá na to, aby se zapletla s mužem jako je Williams. A kromě toho ji Desmond Williams nikdy nebude milovat. Nick tohle všechno řekl Patovi a dokonce naznačil, že by jí Williams mohl dělat nevhodné návrhy. Snažil se, aby Pata tyhle představy naštvaly. Cassiin otec byl ale ovlivněný

Oonou, a tu naprosto okouzlovalo, že svoji dceru vidí ve filmových žurnálech. Pat tedy neudělá nic, aby se do věci vložil. Cassie je koneckonců v bezpečí, daří se jí dobře a z jejích dopisů vyplývalo, že se k ní chovají jako ke královně. Dokonce má i společnici, tak co by na tom mohlo být nevhodného? A ke všemu jí báječně platí. Tak co by si ještě mohla přát?

„Copak si neuvědomuješ,“ přesvědčoval ji Nick, „že ten chlápek tě buďto chce svádět, anebo to schválně tak narafičil, aby vás reportéři viděli spolu a vyfotili vás? Asi jim ten tip podstrčil on sám. Tak, aby teď Amerika měla nejen hezkou tvářičku, kterou může zbožňovat, ale dokonce románek! Úžasný magnát Desmond Williams se dvoří miláčkovi Ameriky ze Středozápadu, holce, která je jedna z vás a k tomu letecké eso. Cassie, prober se. Ten chlápek tě využívá a ohromně se v tom vyzná. Funguje to. Nejdřív tě proslaví tak, že nikdo nemluví o nikom jiném, jen proto, aby líp prodával ta svoje zatracená letadla, a potom co?“

To přesně dělalo Nickovi starosti. Co kdyby se s ní Williams oženil? Při té představě se mu dělalo špatně, ale neprozradil jí to.

„A co na tom záleží? Co je na tom špatného?“ Cassie nepředvídala různá hrozící nebezpečí tak jako on.

„Dělá to pro sebe, pro svůj podnik, ne pro tebe. Není k tobě upřímný. Na tebe úplně kašle. Tohle všechno je pro něj jen byznys. Využívá a zneužívá tě, Cass, a já z toho mám hrůzu.“ Děsilo ho všechno, co souviselo s Williamsem i s jeho plány s Cassií.

„Ale proč?“ nechápala pořád. Proč je Nick tak strašně proti tomu? A proč tolik podezírá DesmondaWilliamse? Udělal pro ni zatím samé dobré věci.

„Podívej se, jak dopadla Earhartová. Udělali z ní větší hvězdu, než ve skutečnosti byla, a troufla si na něco, do čeho se nikdy pustit neměla. spousta lidí si myslela, že na tu poslední cestu má, ale podle všeho se mýlili. Co když na tobě bude chtít něco podobného? Co když už něco takového chystá? Ublíží ti,

Cass.“ Srdce se mu svíralo, když myslel na takové věci, a netoužil po ničem jiném než ji odvézt zpátky do Good Hope, kde by byla už navždycky v bezpečí.

„Tohle neudělá, Nicku. Přísahám. Nemá se mnou žádné takové plány, aspoň zatím o ničem nevím. A stejně jsem lepší letkyně, než byla ona.“ Znělo to velmi sebevědomě a ona se tomu hned zasmála.

Nickji ale bral vážně. Seděl tu a pozoroval ji. Za ten měsíc, co byla pryč, ještě získala na půvabu, aniž si to sama uvědomovala.

„To je pravda. Ale jeho plány neznáš. Tenhle chlap se nespokojí s nějakými malými rybami. Chystá se na něco velkého.“

„Možná máš pravdu,“ připustila. Nevylučovala, že by po ní

Williams mohl požadovat cestu kolem světa. „Jestli mi něco takového navrhne, řeknu ti o tom. Slibuju.“

„Buď opatrná.“ Vážně se na ni podíval, pořád ještě měl o ni strach. Pak si zapálil cigaretu. Zavřela oči a čichala známou vůni camelky. Připomínala jí otcovo letiště. a Nicka. a staré časy, kdy se scházeli na letišti v Prairie City. Když tu s nim seděla, cítila silný stesk po domově, po Nickovi i po všech ostatních lidech, které milovala. Ale Nickji chyběl možná nejvíc ze všech.

Nakonec se uklidnil a dokázal se těšit z toho, že se konečně zase shledali. Tak dlouhé odloučení ho skoro dohánělo k šílenství. Každý den ho napadaly nové finty, které si Williams možná vymyslí, aby ji vykořisťoval. Konečně ji přestal trápit na téma, jaké s ní má

Williams plány a jak ji využívá, a strávili spolu hezké odpoledne.

Šli na dlouhou procházku po mořském pobřeží, seděli v písku na srpnovém sluníčku a pozorovali oceán. Bylo nesmírně příjemné sedět tady zase bok po boku. Dlouho jen přátelsky mlčeli. „V Evropě brzy vypukne válka,“ prohlásil Nick prorocky, když se znova dali do řeči. „Signály jsou jasné jako tamhleto slunce,“ pokračoval vážně. „Hitler se nedá zadržet. Budou ho muset zastavit silou.“

„Myslíš, že se do toho nakonec taky zapojíme?“ Byla ráda, že s ním může zase mluvit o politice. Tady si o tom neměla s kým popovídat. Byla příliš osamělá a měla příliš mnoho práce.

S Nancy se bavila o oblečení a se svými „doprovody“ jen pózovala pro fotografie.

„Většina lidí si myslí, že tentokrát do toho nepůjdeme,“ řekl tiše. „Ale já myslím, že budeme muset.“ „A co uděláš ty?“ Znala ho dobře. Až příliš dobře. A tak ji napadlo, že jí tím Nick chce něco naznačit. Že ho to tam táhne stejně jako před dvaceti lety. Doufala, že ne. „Ty bys do toho šel?“

„Asi jsem na to už příliš starý.“ Bylo mu třicet osm a starý rozhodně nebyl. Kdyby si to ale přál, mohl zůstat doma. Pat už byl skutečně příliš starý na to, aby bojoval v další válce. Ale

Nick měl na výběr. „Ale asi bych tam chtěl.“ Usmál se na ni a slaný vánek jim oběma čechral vlasy. Seděli vedle sebe v písku a dotýkali se rameny a rukama. Pro Cassii bylo nesmírně uklidňující, když měla Nicka tady u sebe. Tak dlouho ji byl oporou a tolik se toho od něj naučila. Stýskalo se jí po něm víc než po komkoli jiném, koho nechala doma, a on zjistil, že její nepřítomnost je pro něj jako fyzická bolest, která stále nechce ustoupit.

„Nechci, abys tam chodil,“ řekla nešťastně a dívala se do jeho modrých očí, které znala tak dobře a k nimž patřila drobná vráska uprostřed čela. Nedokázala se smířit s představou, že by ho ztratila. Chtěla ho přimět, aby jí slíbil, že do další války v Evropě už nepůjde.

„Nesnesla bych, kdyby se ti něco stalo. Nicku,“ zašeptala téměř neslyšně.

„Podobně přece riskujeme každý den,“ odpověděl jí upřímně.

„Nějaké potíže tě můžou potkat třeba zítra a mně taky. Myslím, že tohle víme oba.“

„To je ale něco jiného.“

„Snad ani ne. Mám o tebe starost, i když jsi tady. Létat s těmihle letadly je riskantní. Jde tu o velké rychlosti, těžké stroje a různě pozměňované motory v nezvyklých výškách. Tvým úkolem je vyhledávat problémy a překonávat rekordy. To je dost nebezpečné,“ vysvětloval jí vážně. „Pořád mi dělá starosti, že se někde můžeš zabít v nějakém tom zatraceném testovacím letadle.“

Vrhl na ni naléhavý pohled a oba si uvědomovali, že je to pravda. „A kromě toho tvůj táta říká, že ženy pilotky stejně neumějí vůbec lítat,“ dodal škádlivě a oba se rozchechtali.

„Díky.“

„A taky vím, jak mizerného učitele jsi měla.“

„To jo.“ S úsměvem k němu vzhlédla a pohladila ho po tváři.

„Moc se mi po tobě stýská. stýská se mi po časech, kdy jsme spolu takhle mluvívali na našem letišti.“

„Mně taky,“ odpověděl tiše a sevřel její prsty ve svých. „To byly přece časy.“ Přikývla a pak žádný z nich dlouho nepromluvil. Potom zase chvíli pokračovali v procházce podél pobřeží a mluvili o příbuzných a přátelích doma. Její bratr od letecké přehlídky do letadla nesedl a zdálo se, že Patovi to nevadí. Chris měl teď spoustu práce ve škole. Colleen byla už zase těhotná.

Cassii se zdálo, že to nebere konce. A Bobby začal chodit s Peggy Bradshawovou. Ovdověla a zůstala sama se dvěma malými dětmi, aNick ho několikrát viděl, jak ve své dodávce jede k jejímu malému domku.

„Bude se k němu dobře hodit,“ uznala Cassie. Samotnou ji překvapilo, že ji to vůbec nemrzí. Teď jí připadalo zvláštní, že byla s Bobbym rok a půl zasnoubená. K tomu nikdy nemělo dojít. „Teď bude Peggy nenávidět létání úplně stejně jako on,“ poznamenala smutně, protože si vzpomněla na hrůznou tragédii, k níž došlo na letecké přehlídce.

„Ty bys s ním stejně byla nešťastná,“ řekl Nick a vrhl na ni vlastnický pohled. Přál si, aby tady mohl zůstat a ochraňovat ji, aby ji nic neohrožovalo a nikdo ji nezneužíval.

„Já vím. Asi jsem si to uvědomovala už tenkrát. Jen jsem nevěděla, jak z toho ven, aniž bych ho zranila. A byla jsem přesvědčená, že ode mě všichni čekají, že si ho vezmu. Nevím, co budu dál v životě dělat,“ řekla a dívala se zamyšleně k obzoru.

„Jednoho dne ode mě všichni budou chtít, abych už konečně dospěla a nechala létání, a co pak se mnou bude. Nicku? Myslím, že s tím bych se nevyrovnala.“

„Možná že jednou přijdeš na to, jak lze obojí spojit. Mít nějaký osobní život a přitom létat. Já jsem to nedokázal, ale ty jsi šikovnější než já.“ Vždycky s ní mluvil upřímně. Většina z letců si vybere buď jedno, nebo druhé. On si vybral létání. A ona prozatím také.

„Nechápu, proč bys nemohl mít obojí. Ale zdá se, že všem ostatním je to jasné.“

„Pro toho druhého partnera to není žádný pořádný život a většina lidí je dost chytrých, aby to pochopili. Bobby to věděl.

A moje bývalá žena taky.“

„Jo,“ přikývla, „asi to tak bude.“

Pak se vrátili do jejího bytu a ještě chvíli spolu hovořili. Slíbil, že její matce důkladně vylíčí, jak to vypadá u Cassie v bytě. Pak ho odvezla na letiště. Nastoupila s ním do staré známé Bellanky a skoro se rozplakala. Bylo jí, jako by se vrátila domů. Dlouho tady s ním seděla a pak konečně vystoupila, teprve když dojel na runway.

Podíval se na ni dolů z kabiny s úsměvem, který znala a milovala po celý svůj život. Měla chuť se rozplakat a prosit ho, aby ji s sebou vzal domů. Oba ale museli pokračovat ve své práci. On se musel vrátit do Illinois a ona podepsala smlouvu s Desmondem Williamsem. Většina lidí by umřela touhou, aby dostala to, co jí poskytl, ale ona si nebyla tak docela jistá, jestli to všechno nechce odhodit a vrátit se domů, kde byl život o tolik jednodušší.

„Opatruj se, holka. A nedovol jim, aby tě příliš fotili.“ Usmál se na ni. Pořád Williamsovi tak docela nevěřil. Teď, když Cassii viděl, měl ale mnohem lepší pocit. Myslí jí to a ví, co dělá. Nedá se někým jen tak snadno obalamutit. Také to nevypadalo, že by byla do Desmonda Williamse zamilovaná. „Přijeď zase brzy. Nicku.“

„Pokusím se.“ Dlouho se jí díval do očí. Chtěl ji toho ještě hodně povědět, ale teď na to nebyla vhodná chvíle.

„Pozdravuj ode mě všechny. mámu, tátu. Chrise, Billyho.“

Pořád tu stála a přála si, aby tu Nick tak mohl zůstat. Věděla ale, že to nejde.

„Jasně.“ Shlížel na ni a přál si, aby ji mohl unést s sebou. Chtěl to udělat už dlouho, ale uvědomoval si, že to nikdy nebude možné.

Jejich osudy byly jiné. A on se s tím musí vyrovnat. „Určitě nesmíš utéct s Desmondem Williamsem. Jestli to uděláš, vyřídím si to s tebou. I když mě tvoje máma zastřelí, že ti ničím štěstí.“

„Vyřiď jí, aby si nedělala starosti,“ smála se Cassie. Byla si naprosto jistá, že tohle se určitě nikdy nestane. „A řekni jí, že ji mám moc ráda.“ Pak nastartoval motory, takže na něj musela křičet: „Mám tě moc ráda. Nicku. a díky, že jsi přijel.“

Přikývl a chtěl jí také říci, že ji má moc rád, ale neudělal to.

Nedokázal to. Zasalutoval jí, ukázal gestem, aby ustoupila, a za chvíli už pomalu kroužil na obloze a mával jí křídly nad letištěm v Pasadeně. Pozorovala ho, dokud se jeho letadlo nezměnilo v malou tečku na obzoru a nezmizelo.

Kapitola 12.

Přesně dva týdny po Nickově návštěvě v L.A. Německo přepadlo Polsko a celý svět se zhrozil nad zkázou, kterou tam Hitler způsobil. O dva dny později, třetího záři, vyhlásily Británie a Francie válku Německu. Tak se to tedy přece jen stalo. Nick se nemýlil -, v Evropě opět zuřila válka.

Když se to Cassie dozvěděla, zatelefonovala hned domů na letiště, ale Nick tam nebyl a otec právě dopravoval cestující do

Clevelandu. Toho dne šla na oběd s Desmondem, který dopoledne předtím mluvil s prezidentem. Nebylo pochyb o tom, že USA hodlají zůstat stranou války, která vypukla v Evropě. Když to Cassie uslyšela, pocítila ohromnou úlevu.

Řekla Desmondovi, že by se ráda podívala domů, a on jí na víkend přenechal jedno ze svých osobních letadel. Víkendovou návštěvu doma si plánovala už od července, ale ještě nikdy jí zatím nevybyl čas. Tohle byla dobrá příležitost a nikdo proti tomu neměl námitky.

Na otcově letišti přistála v pátek večer. Z L.A. odletěla v poledne a do Good Hope se dostala v půl deváté místního času.

Nikdo už tu nebyl, ale když přistála na dlouhé runwayi vedoucí od východu na západ a pomalu letadlo zastavila, ještě se docela nesetmělo. Připoutala letadlo a došla ke staré dodávce, o které věděla, že ji tu otec nechává. Nikomu předem neoznámila, že přijede. Chtěla je překvapit. A to se jí také podařilo.

Po deváté večer tiše vklouzla do domu. Rodiče byli už v posteli a spali. Ráno matka skoro omdlela, když Cassie vyšla v noční košili ze svého pokoje.

„Panebože!“ vykřikla Oona, „Pate!“ Ten hned vyběhl ze dveří a rozzářil se štěstím, když spatřil dceru.

„Ahoj, mami. ahoj, tati. napadlo mě, že se tu zastavím a kouknu se na vás,“ Cassie také celá zářila. „Ty jsi ale liška,“ objal ji otec. Oona, která neustále radostně štěbetala a švitořila, připravila Cassii obrovskou snídani a vzbudila Chrise, kterého také potěšilo, že ji vidí.

„Tak co, jaké to je, být filmovou hvězdou?“ škádlil ji otec. Pořád si nebyl úplně jistý, jestli se mu to líbí, ale podle názoru všech sousedů z městečka to byl ohromný úspěch a pro Pata bylo těžké si jejich obdivu nevšímat.

„Nick nám vyprávěl, že bydlíš v hotovém paláci,“ řekla jí matka a důkladně si Cassii prohlížela. Vypadala zdravě a spokojeně, a až na dobrý sestřih vlasů a rudé nehty s krásně provedenou manikúrou nevypadala jinak než dřív.

„Je to tam moc hezké,“ přiznala Cassie s úsměvem. „To ráda slyším, že se tam Nickovi líbilo.“ Hodnou chvíli ještě všichni seděli a mluvili o jejím životě v Los Angeles, a pak se Cassie konečně šla obléct a odjela s otcem na letiště. Byla šťastná, že se zase setká se všemi svými starými přáteli. Když ji Billy uviděl, hlasitě zajásal. Oblékla si starou kombinézu a šla s ním pracovat na jednom z letadel. Asi za půl hodiny uslyšela, jak přijíždí Nickova stará dodávka. Vzhlédla tím směrem a usmála se. Nick ale nevylezl z hangáru a nepřišel se na ni podívat až do oběda. Pomyslela si, že má asi moc práce a že ho stejně za chvíli uvidí, a byla šťastná jen z vědomí, že je blízko něho.

„Vy chlapi tady ale začínáte pracovat pořádně pozdě,“ dobírala si ho, jakmile ho potom spatřila. „To já jsem každé ráno ve čtyři už v pětikilometrové výšce.“

„Jo? Opravdu?“ usmál se a bylo znát, jak ji rád vidí, „to tam máš schůzku s kadeřnicí?“ Když se na ni díval, oči mu svítily a srdce se mu rozbušilo. Začínalo mu dělat starosti, že ke Cassii cítí příliš silnou náklonnost. Možná že je dokonce lepší, že Cassie teď pracuje v Kalifornii. V poslední době pro něj bylo stále těžší ovládat své city k ní.

„To je tedy opravdu vtipné.“

„Štáb z Hollywoodu sem dorazí ve tři,“ usmál se spiklenecky na Billyho a dva další muže, „radši bychom se měli převléct do něčeho Čistého.“

„To by ti jen prospělo, Sticku,“ odsekla Cassie. Nick se opřel o letadlo, na němž právě pracoval s Billym, a změřil si ji obdivným pohledem. Vypadala lépe než kdy předtím.

„Přivezla sis s sebou svoji společnici?“ škádlil ji.

„Myslela jsem si, že s tebou si dokážu poradit sama.“

„Jo,“ přikývl, „to asi dokážeš. Chceš se jít někam najíst?“

Bylo pro ni nezvyklé, aby ji zval na společné jídlo. Obyčejně spolu jen pracovali a povídali si na letišti.

„Jasně.“ Šla s ním k jeho dodávce a on ji odvezl do mléčného baru Paoli’s. Vzadu tam byla jídelna a měli tu dobré sendviče a domácí zmrzlinu.

„Doufám, že ti to tady bude stačit. Není to právě Brown

Derby.“

„Já se s tím už nějak vyrovnám.“ Byla s ním tak ráda, že by klidně šla kamkoli a všude by se jí v jeho společnosti líbilo.

Objednal pro oba sendviče s pečeným hovězím a pro Cassii čokoládový mléčný koktejl. On sám chtěl k pití jen černou kávu.

„Nemám narozeniny, jestli to nevíš,“ připomněla mu. Pořád ještě byla okouzlená tím, že ji pozval na oběd. Vůbec si nevzpomínala, kdy to naposledy udělal. Možná že nikdy.

„Představuju si, že jsi teď strašně rozmazlená, takže jíst vzadu v hangáru sušené hovězí by nebylo to pravé,“ pokrčil rameny, ale vypadal přitom nesmírně šťastně, že ji zase vidí. Byli teď v polovině oběda a ona si všimla, že Nick jí jen málo. Napadlo ji, že mu nešlo jen o to, aby se někde společně najedli. Najednou se jí zdál být rozpačitý a nějak ustaraný.

„Co se děje, Sticku? Vyloupil jsi banku?“

„Ještě ne. Ale pracuju na tom.“ Tady ale s žerty skončili. Podíval se jí do očí, a jakmile jeho pohled opětovala, věděla to. A vyslovila to dokonce dřív než on sám.

„Odcházíš tam?“ Slova se jí zadrhla v hrdle a mléčný koktejl jí zhořkl, jakmile Nick přikývl. „Ale. Nicku, ne. ale vždyť nemusíš. My jsme přece do války nevstoupili.“

„Nakonec se do toho vložíme, ať si kdo chce říká co chce.

Myslím, že Williams to ví taky. Asi s tím dokonce počítá. Prodá armádě spoustu letadel. Nevěřím všem těm řečem, že Amerika zůstane stranou. A pokud ano, je to jedno. V Evropě potřebují pomoc. Jedu do Anglie a vstoupím do RAF. Už jsem se poptával a potřebují tam každou ruku. A já jim můžu nabídnout to, co chtějí, kdežto tady zas tolik potřeba nejsem. Na létání s poštou do Cincinnati nepotřebují žádného génia.“

„Ale taky není potřeba, aby ses nechal sestřelit ve válce, která se nás netýká.“ Do očí jí vhrkly slzy. „Táta už to ví?“

Přikývl. Strašně nerad jí to říkal. Chtěl jí to ale oznámit osobně. Tak to také řekl Patovi, jakmile se dozvěděl, že Cassie je tu na návštěvě, a Pat souhlasil, že jí to Nick má raději oznámit sám. „Řekl jsem mu to včera. Odpověděl mi, že s tím stejně počítal.“

Pak na ni vrhl zvláštní pohled. „Já se vrátím, Cass. Měl jsem spoustu času na to, abych se naučil pořádně létat. A kdo ví?

Možná že tentokrát v té válce dospěju. Od té poslední války jsem v životě ještě neudělal spoustu věcí.“

„Můžeš je dělat i tady a nemusíš k tomu riskovat život, pokud ti jde o to, abys změnil něco, co se ti

na tvém životě nelíbí.“

„Nelíbí se mi, jak líný jsem byl, jak jsem si všechno usnadňoval. Celých posledních dvacet let jsem jen lítal, protože to bylo tak snadné. Všechno to šlo tak rychle, že jsem zapomněl, kdo jsem a co chci. No a teď jsem tady, asi tak v půlce cesty, a vím, že jsem promarnil spoustu času. Podruhé už to tak neudělám.“ Nebyla si jistá, jak to přesně myslí, ale bylo jasné, že lituje věcí, které neudělal, a vztahů, s nimiž si nedal dostatečnou námahu. Vždycky měl pocit, že má na všechno dost času. A také měl. V jistých věcech mu ale chyběla odvaha. Nikdy se nechtěl podruhé oženit, mít k nějaké ženě příliš blízký vztah, o někoho pečovat, připoutat se k někomu, nebo mít své vlastní děti. Nikdy nechtěl na zemi nic riskovat. Nechtěl selhat. Smrt mu ale nevadila. Byl to velmi zvláštní typ strachu, který ale je vlastní mnoha pilotům, ve vzduchu jsou velmi stateční, ale na zemi hrozní zbabělci. „Nejezdi tam.,“ zašeptala nad napůl dojedeným obědem. Nevěděla, co by měla říci, aby mu v tom zabránila, ale přála si to víc než cokoli jiného. Nechtěla ho ztratit.

„Musím.“

„Ne, nemusíš!“ zvýšila hlas a lidé od ostatních stolů se po nich začali otáčet. „Nemusíš dělat vůbec nic!“

„A ty taky ne,“ najednou se rozzuřil, jenže ty sis už vybrala, co v životě budeš dělat. A já mám právo udělat to taky. Nebudu tu sedět a dívat se, jak vedou tu válku beze mě.“ Vyšli spolu ven a pokračovali v hádce pod zářijovým sluníčkem.

„To si myslíš, že jsi tak důležitý? Jsi jediný letec, který je může všechny spasit? Proboha, Nicku, kdy už konečně dospěješ! Zůstaň tady. nenech se zabít v boji, který se nás ani netýká. Nicku. prosím.“ Rozplakala se a Nick si ani neuvědomil, jak se to stalo, ale najednou ji objímal a ujišťoval ji, že ji miluje. Slíbil sám sobě, že to nikdy neudělá, ale teď už se nedokázal dál ovládat.

„Holčičko, neplač. prosím. tolik tě miluju. ale tohle musím udělat. a až se vrátím, všechno bude jiné. Možná už budeš mít za sebou ty hrátky na letušku pro Desmonda Williamse a já zase přijdu na něco, co mi po první válce vůbec nepřišlo na mysl.

Chci toho o tolik víc, než mám teď. a nikdy jsem, Cassie, nepřišel na to, jak to dostat.“

„Stačí natáhnout ruku a vzít si to. to je celé,“ tiskla se k němu a on ji objímal. Najednou si nepřála nic jiného, než s ním odjet někam daleko a zapomenout na válku, ale nebylo kam utéct. „Tak jednoduché to není,“ odpověděl jí pomalu a shlížel na ni.

Chtěl jí toho tolik říci, ale netroufal si. A možná že se k tomu neodhodlá nikdy.

Kráčeli zpátky k jeho dodávce, drželi se za ruce, a když dorazili na letiště, dojel Nick rovnou k hangáru, kde stála Jenny.

V tomto letadle ji učil pilotovat a ona okamžitě věděla, kam spolu poletí. Z úcty k němu vyskočila do předního sedadla, protože instruktor má vždycky sedět vzadu, a za chvíli už měli dokončeny všechny kontroly a pojížděli po runwayi. Její otec je viděl, jak vzlétají, a nijak to nekomentoval. Věděl, že Nick jí už musel prozradit, že odchází do války.

Doletěli ke starému letišti a Nick ji nechal přistát. Pak si sedli pod svůj starý známý strom. Opřela se hlavou o Nickovo rameno, seděli spolu v měkké trávě a dívali se na klidnou oblohu.

Bylo těžké uvěřit, že někde na světě zuří válka a že do ní Nick odchází.

„Proč?“ zeptala se ho žalostně po chvíli. Slzy se jí pomalu kutálely po tvářích a pak se jejich pohledy setkaly. Pomyslel si, že mu snad pukne srdce. Pohladil ji po tváři a jemně jí setřel slzy.

„Proč tam musíš jít?“ Po všech těch dlouhých letech jí teď konečně řekl, že ji miluje, ale hned zase odchází, a možná navždy.

„Protože věřím, že je to správné. Věřím ve svobodu, čest a ve svět, kde vládne bezpečí, a všechny tyhle věci chci bránit na nebi nad Anglií.“

„Už jsi to dělal jednou. Nech to tentokrát ostatním. Tvůj problém to není.“

„Ale ano, je. A tady nemám na práci nic opravdu důležitého.

I když i to je jen moje chyba.“

„Tak ty tam jdeš, protože se tady nudíš.“ Věděla, že všichni muži v sobě mají aspoň trošku něčeho

podobného duši lovce.

Nick ke svému rozhodnutí ale měl také dobré důvody. Jen si myslela, že je od něj bláznivé, jít do války už teď, a nepřála si, aby se mu něco stalo. On ale přísahal, že všechno v pořádku přečká. „Na to jsem moc dobrý, nedostanou mě,“ ujišťoval ji napůl žertem.

„Když jsi unavený, lítáš náhodou mizerně,“ řekla. Samozřejmě to nemyslela vážně a on se zasmál. „Dám si záležet, abych tam hodně spal. Ale co ty?“ zamračil se. „Ty lítáš s těmi zatraceně těžkými letadly nad pouští, a nemysli si, že nevím, jaké riziko to tvoje testování obnáší.

Spousta chlapů se přitom zabila, a možná to byli lepší letci než ty.“ Připomnělo jí to Nancyina manžela a jen přikývla. Nemohla popírat, že její zaměstnání je nebezpečné, ale také věděla, že je opravdu dobrá pilotka, a nad Las Vegas ji nemohli sestřelit žádní Němci.

„Jsem opatrná.“

„To jsme všichni. Někdy to ale nestačí. Někdy musí mít člověk taky štěstí.“

„Ty musíš mít štěstí. prosím.,“ šeptala a on se na ni dlouho díval. Pak beze slova udělal to, co chtěl udělat už dlouho, ale nikdy si netroufal. Vždycky se ovládal a myslel, že už to tak bude napořád. Teď ale věděl, že to udělat musí. Nemohl odejít do války, aniž by jí dal najevo, jak nesmírně ji miluje. Jemně se k ní naklonil a políbil ji. A ona reagovala na jeho polibek jako ještě na žádného muže před ním. Žádný muž v jejím životě nebyl. jen chlapec. a teď tady byla s Nickem, s mužem, do kterého byla zamilovaná už od nejútlejšího dětství.

„Miluju tě,“ zašeptal jí do vlasů udýchaně a přál si, aby mohl pokračovat dál, ale dobře věděl, že nesmí. „Vždycky to tak bylo. a vždycky bude. chtěl bych ti toho tolik dát, Cass. ale nemám nic.“ „Jak to můžeš říkat?“ Ta slova ji zabolela. „Byla jsem do tebe zamilovaná asi od pěti let. vždycky jsem tě milovala. Nic jiného přece nepotřebujeme. A já nic jiného ani nechci.“

„Zasloužíš si o moc víc. měla bys mít dům a děti. měla bys toho mít spoustu, jako všechny ty věci, které ti dali v Kalifornii.

Ale měl by ti je poskytnout tvůj manžel.“

„Moji rodiče nikdy neměli žádný luxus, ale nezáleželo jim na tom. Měli jeden druhého a vybudovali tátův podnik z ničeho. Je mi jedno, že bychom začínali od nuly.“

„To ti nemůžu dovolit, Cassie. A tvůj táta by mě za to zabil.

Jsem o osmnáct let starší než ty.“

„No a co?“ Nepokládala to za žádnou překážku a dokázala teď myslet jen na to, že ji Nick miluje. A že ho nechce ztratit. Zvlášť po tom všem, čím společně prošli.

„Jsem už stařík,“ namítal nepřesvědčivě, „aspoň ve srovnání s tebou. Měla by ses vdát za někoho stejně starého jako jsi sama a mít spoustu dětí jako tvoji rodiče.“

„Z toho bych se asi zbláznila. Tolik dětí stejně nechci. A nikdy jsem nechtěla. Jedno nebo dvě by mi úplně stačily.“

S Nickem by ani vyhlídka na děti nebyla tak odstrašující, jak jí to vždycky připadalo.

Něžně se na ni usmíval, když poslouchal, jak se ho snaží přesvědčit o něčem nemožném. On odchází do války a ona má smlouvu, že bude létat v Kalifornii. Musel ale přiznat, že to, co mu říkala, ho těšilo. Možná že někdy by se to stát mohlo, ovšem on o tom pochyboval. Ne, on nikdy nebude mít takové štěstí, ani nebude takový blázen. Cassie si zaslouží něco mnohem lepšího než to, co jí kdy může poskytnout on. „Moc rád bych s tebou měl děti, Cassie. a moc rád bych ti dal všechno, co by bylo v mých možnostech. Já ale nikdy nebudu mít nic víc než pár starých letadel a chatu na konci letiště tvého táty.“

„Dal by ti půlku všeho a ty to dobře víš. Zasloužíš si to. Vybudoval jsi s ním jeho podnik. Víš, že vždycky chtěl, abys byl jeho společníkem.“

„Je to zvláštní, ale byl jsem tak mladý, když jsem tu začínal, že jsem si ani později nepřál nic jiného než pracovat za plat jako zaměstnanec, a teď je mi to líto. Možná že to děláš s tou svou bláznivou prací dobře, Cass. Vydělej si hromadu peněz, ulož si je, a vrať se tam kam patříš s kapitálem do podnikání. Já na to nemám talent a nikdy mi na tom nezáleželo. dokud jsi nevyrostla a já jsem si

neuvědomil, co všechno ti nedokážu poskytnout.

Kromě toho jsem skoro dvakrát starší než ty, a tak by mě tvůj otec za to asi zabil.“

„O tom pochybuju.“ V tomhle znala svého otce lépe než Nick.

„Vždycky jsem měla dojem, že by ho to nepřekvapilo. Myslím, že by spíš chtěl, abych byla šťastná, než abych se vdala za muže, který se ke mně nehodí.“

„Měla by ses vdát za někoho jako je Desmond Williams,“ řekl nešťastně a ona se tomu zasmála. Nickovi ta představa velmi vadila, ale Williams jí toho mohl spoustu poskytnout.

„A ty by sis měl vzít anglickou královnu. Nebuď hloupý, Nicku. Kdo by nad takovými nesmysly uvažoval?“ Přesto ho nepřesvědčila.

„Taky nad tím budeš uvažovat, až budeš starší. Jsi ještě dítě.

Myslíš si, že tvoje sestry jsou šťastné, když žijí v takové chudobě, anebo tvoje matka?“

„Moje matka si nikdy na nic nestěžovala, já myslím, že je šťastná. A možná že kdyby moje sestry neměly každý rok nové mimino, nebyly by tak strašně chudé.“ Cassie byla vždycky toho názoru, že mají příliš mnoho dětí. Jedno nebo dvě se jí zdály být rozumné. Glynnis ale právě čekala své šesté dítě a Colleen a Megan každá po pátém. To už bylo pro Cassii příliš.

Znovu ji políbil a představil si děti, které by s ní rád měl, ale nikdy je mít nebude. Nikdy by sám sobě nemohl dovolit takovou nerozvážnost a sobectví, aby se oženil s Cassii. Přestože ji tolik miloval, nebo možná právě proto. Podle něj si zasloužila něco mnohem, mnohem lepšího.

„Miluju tě. Nicku. Neuteču ti, ani ti nedovolím, abys utekl ty mně. Jestli to bude potřeba, půjdu za tebou a najdu si tě.“ A on věděl, že by toho skutečně byla schopná.

„To ať tě ani nenapadne. Kdybych musel, z té Anglie bych tě rovnou poslal šupem zpátky. A nedovol Williamsovi, aby tě umluvil k nějaké té zatracené cestě kolem světa. Já prostě cítím ve vzduchu, že přesně tohle na tebe chystá. Přesně jako to bylo s Earhartovou.

Když je teď ale v Evropě válka, nebudeš v bezpečí nikde, dokonce ani v Tichomoří ne, natož v Evropě. Zůstaň doma, Cass. Slib mi to.“ Podíval se na ni se zoufalou obavou a ona přikývla. „Ty taky,“ odpověděla tiše a pak ho políbila. Musel se ovládat, protože cítil, že Cassie reaguje se stejnou vášní jako on. Ležel na zemi vedle ní, objímal ji a přál si, aby to tak mohlo být navždycky. „Kdy odjíždíš?“ zeptala se ho chraptivě.

Dlouho váhal a pak odpověděl: „Za čtyři dny.“

„Počítá s tím táta?“ Věděla, že pro jejího otce to bude těžké, a teď skoro litovala, že nezůstala doma a nemůže mu pomáhat.

„Počítá. Billy řekl, že mě ve všem zastoupí. Je to dobrý kluk a báječný pilot. Myslím, že se prostě potřeboval dostat pryč od vlastního táty. Stará letecká esa někdy ztěžují svým potomkům život, ale řekl bych, že o tom taky víš svoje, co?“ Usmála se při vzpomínce, jak nemožně se její otec dříve choval. V poslední době byl ale už mnohem laskavější.

Posadila se a podívala se na Nicka. Chtěla vědět, jak se věci mezi nimi dvěma mají. „Co si mám o tom všem myslet. Nicku?

Právě jsme zjistili, že se navzájem milujeme, a ty odjedeš? A co s námi bude? Jak tady mám teď vydržet bez tebe?“

„Budeš dělat totéž co předtím,“ odpověděl jí pevně. „Budeš chodit mezi lidi a hezky se usmívat do foťáků.“

„Co to má znamenat?“

„Přesně to, co říkám. Nic se mezi námi nezměnilo. Jsi dál volná. A já jedu do Anglie.“

„Kecy,“ rozzuřila se. „A to má být všechno? Miluju tě, ty miluješ mě, a nic, měj se hezky a ahoj, já si jdu do války a ty si tu pěkně žij, a uvidíme, až se vrátím. Možná.“

„Přesně tak.“ Najednou vypadal nepřístupně, ale tohle rozhodnutí udělal už před dlouhou dobou a nehodlal ho měnit. Už kvůli ní ne.

„A co potom? Vrátíš se domů, a když budeme mít štěstí, najdeme k sobě zase cestu a začneme od začátku?“

„Kdepak,“ odpověděl smutně. „Jestli budeš mít štěstí, zase se setkáme a ty mi představíš svého manžela a děti, jestli totiž budu pryč tak dlouho, a pokud ne, tak mě prostě představíš svému manželovi.“

„Co to s tebou je? Jsi blázen nebo co?“ dívala se na něj rozzuřeně a náhle měla chuť ho uhodit. Co to má být za podivnou hru? Pro Nicka to ale žádná hra nebyla. Slíbil si už před mnoha lety, že sám sobě nesmí dovolit zničit Cassii život jen proto, že ji miluje.

„Copak jsi neposlouchala, co jsem ti říkal?“ teď na ni už také křičel, ale na tomto odlehlém místě je stejně nikdo neslyšel. Byli tady dobře ukryti. „Nemám ti co nabídnout, Cass. To se nezmění, zatímco budu pryč, a až se vrátím, asi se to taky nezlepší, ledaže bych vyloupil banku nebo vyhrál v Las Vegas. Ty si daleko spíš vyděláš nějaké peníze než já.“

„Tak jdi pracovat pro Desmonda Williamse,“ odsekla naštvaně. Jak jen může být tak hloupý! „Na to nemám dost hezké nohy. Podívej, ty jsi pro něj pravý poklad -, ve vzduchu génius a k tomu tak hezká. Jsi panenka, která dovede létat, jsi pro něj lepší než zlatý poklad, Cass. Kdežto já jsem jen jeden z mnoha pilotů.“

„A proč by to měla být moje chyba?“ namítla rozčileně. „Proč mi to vyčítáš? Co jsem udělala špatného, kromě toho, že mám štěstí?“ Teď už plakala a celá se třásla vzteky a zoufalstvím. Proč jsou muži někdy tak strašně nespravedliví? Být ženou je skutečně vyčerpávající.

„Neudělala jsi nic. Problém je v tom, že ani já jsem za celých dvacet let nic neudělal. Nemám nic až na pár starých letadel a lítám u tvého otce. Měl jsem se tam dobře, zažil jsem pár hezkých věcí a to nejlepší bylo, že jsem tě naučil létat, nebo lépe řečeno jsem tě naučil, jak se nezabít, protože létat ses naučila sama. To ale není dost, Cass. Nehodlám se s tebou oženit, vždyť nemám ani vlastní účet v bance, mám jen prázdné kapsy.“

„Jsi hlupák!“ vykřikla přes slzy. „Máš tři letadla a vybudoval jsi s tátou to jeho zatracený letiště.“ „Možná že se nikdy nevrátím, Cass,“ řekl tiše. I tohle patřilo k jeho plánu. Nechtěl, aby tady na něj čekala. Nebylo by to fér, zvlášť vzhledem k jejímu mládí. „Tak to je. Můžu být pryč třeba pět let. Nemusím se už vůbec vrátit. Budeš čekat tak dlouho? Při tom životě, jaký máš teď, při všech těch možnostech, by sis vybrala tohle? Čekat na chlápka, který je dvakrát starší než ty a který tě tu může zanechat jako chudou vdovu? Na to zapomeň! Tohle je můj život, Cass. Tohle jsem se svým životem udělal. A tohle taky chci. Chci létat. Nevázat se. Nic neslibovat. Tak to je a hotovo. radši na to na všechno zapomeň.“

„Jak to můžeš říct?“ zlobila se, ale on se na ni podíval velice klidně.

„Snadno. Protože tě tak zatraceně moc miluju. Chci, abys dobyla svět. Chci, abys dostala všechno, co dostat můžeš, abys létala na všech těch nejlepších letadlech, pokud budeš v bezpečí, a chci, abys byla navždycky šťastná. Nechci si dělat starosti, že tě tady zanechám jako vdovu, zatímco budu létat za nějakým

Skopčákem nad La Manchem.“

„Jsi tak strašně sobecký,“ obvinila ho naštvaně.

„To je většina lidí, Cass,“ odpověděl jí upřímně, „a letci zvlášť. Kdyby nebyli, nelétali by. Nenaháněli by strach lidem, které milují, neriskovali by každodenně své životy a nezabíjeli by se přímo před nosem svých milovaných na leteckých přehlídkách. Jen si to uvědom. Vzpomeň si, co děláme lidem, které milujeme.“

„Na to jsem myslela, a hodně. Ale my to víme oba, a to je velká výhoda. Jsme na tom stejně.“ „Ne, nejsme. Tobě je dvacet, prokristapána. Máš před sebou celý život, a to skvělý život. Já nechci, abys na mě čekala. Jestli se odtamtud vrátím s hlavní výhrou z loterie, zavolám ti.“

„Nenávidím tě,“ zuřila. Nedokázala s ním pohnout ani změnit jeho postoj. Nick byl stejně tvrdohlavý jako ona.

„To jsem si všiml. Zvlášť když jsme se líbali.“ Pak ji znovu políbil a všechna její zuřivost, vztek a smutek v ní vybuchly ve vlně vášně, která zachvátila stejně silným plamenem i jeho. Přál by si spoustu věcí změnit, ale věděl, že to není v jeho silách.

Chtěl ji objímat a milovat se s ní, dokud by oba nezemřeli rozkoší. Silou vůle se ale přinutil ji pustit, než by bylo příliš pozdě a on by se už nedokázal zastavit. A pro ně pro oba byl ten okamžik už na dosah.

„Budeš mi psát?“ zeptala se udýchaně o chvíli později.

„Pokud to půjde. Ale nepočítej s tím. A když ode mě nedostaneš žádnou zprávu, nedělej si starosti. To si v žádném případě nepřeju. Nechci, abys na mě čekala. Tohle je ten nejkratší příběh lásky na světě. Miluju tě. A konec. To je všechno. Asi jsem ti to vůbec neměl říkat.“

„Tak proč jsi mi to řekl?“ zeptala se ho nešťastně.

„Protože jsem sobecký prevít a už jsem si to nedokázal nechávat pro sebe. Musel jsem se ovládat, abych ti to neříkal pokaždé, když jsme sem přišli. A když jsem se s tebou loučil v Kalifornii, skoro jsem měl pocit, že z toho umřu. Už dlouho jsem ti to potřeboval říct. Tím se ale nic nemění, Cass. Je hezké to vědět. Možná pro nás pro oba. Ale přesto odjíždím.“

Probírali to pořád dokola ještě dlouho, ale Cassie ho stejně nedokázala přesvědčit, aby nikam nejezdil. A nakonec, poté co se dlouho líbali a jen tak tak jeden z druhého nestrhali šaty, spolu odletěli zpátky na Patovo letiště.

Pro Cassii to byl dlouhý a smutný víkend. Spoustu času během něj strávila s Nickem. V neděli odpoledne, když odlétala, se cítila zničená jako nikdy v životě předtím. Její otec vycítil, co se děje, a než odletěla, promluvil si s ní, ale jí to doopravdy nepomohlo.

Díky tomu rozhovoru si s Patem teď byli bližší, ale na situaci s Nickem se nezměnilo nic. Milovala ho a on ji také, a přesto po ní Nick chtěl, aby s ním nepočítala. Cassie to vylíčila otci jen stručně, ale on to pochopil.

„Takový je, Cass. Musí mít svobodu a dělat to, čemu věří.“

„Do téhle války ale nepatříme.“

„On si ale přeje do ní patřit a je v tom dobrý. Je to dobrý chlap,

Cassie.“

„To vím.“ Pak se podívala nešťastně na otce. „Myslí si, že je pro mě příliš starý.“

„To je. Kdysi mi dělalo starosti, aby se do tebe nezamiloval,“ přiznal Pat, „ale teď si myslím, že by ti v lecčems taky prospěl. Ale o tomhle mužského přesvědčit nemůžeš. Musí to zjistit sám.“

„Myslí si, že by ses na něj kvůli tomu zlobil.“

„Sám dobře ví, že to není pravda. v tom problém není. problém je v něm, v tom, čemu věří a co si přeje pro tebe. Na to všechno nenajdeš odpovědi teď, Cass. Když budeš mít štěstí, vrátí se a oba si to nějak vyjasníte.“

„Ale co když se nevrátí?“ zeptala se smutně.

„Pak tě miloval správný mužský a měla jsi štěstí, že jsi ho znala.“ Objala otce a cítila, že lekce, které se má od života ještě naučit, jsou skoro nad její síly.

Rozloučila se doma se svou rodinou a Nick ji odvezl na letiště. Pomohl jí odvázat letadlo a provést všechny pozemní kontroly. Obdivoval krásné letadlo, kterým sem přiletěla, ale když nastartovala motory, přitáhl ji k sobě a držel ji mlčky v objetí.

„Opatruj se.,“ řekla mu s úzkostí. „Miluju tě.“

„Já tě taky miluju. Buď hodná holka a odveď pořádnou práci v létání. Teď už chápu, proč ti přidělili gardedámu,“ škádlil ji, aby trochu projasnil náladu této chvíle. Během tohoto víkendu se několikrát velmi přiblížili okamžiku, kdy málem ztratili hlavu.

„Piš mi. dej mi alespoň vědět, kde budeš.,“ nabádala ho a slzy se jí proudem řinuly po tvářích. Se smutným úsměvem ukázal na oblohu. Jeho oči jí říkaly všechno, co potřebovala vědět a co už jí dopovědět nedokázal.

Opouští ji a jestli se vrátí, kdo ví, co může skrývat budoucnost. Nedávali si žádné sliby,

neponechávali si žádnou jistotu.

Existovala jen přítomnost. A právě teď, v této chvíli, ji miloval tak, jak nemiloval nikdy žádnou ženu, ani už nikdy milovat nebude.

„Neber si to tak, Cass,“ řekl jí tiše, když od ní odstoupil. „Hlavu vzhůru.“ Usmíval se, ale i on měl v očích slzy. „Miluju tě,“ naznačil jí ústy a pak odstoupil od letadla. Dívala se na něj po dlouhý bolestný okamžik a v očích měla tolik slz, že když se rozjela po runwayi, skoro nic neviděla. Bylo to poprvé za celý její život, kdy necítila žádné vzrušení z toho, jak se letadlo odlepilo od země. Pomalu zakroužila nad letištěm a pak zamířila k západu. Nick se za ní ještě dlouho díval.

Kapitola 13.

První týdny po Nickově odjezdu byly pro Cassii těžké. Stále na něj myslela, ale při létání se musela přinutit soustředit se i na jiné věci. Létání se teď věnovala celé dny od rána do večera a během září překonala ve Phaetonu dva další rekordy. V říjnu už bylo

Polsko obsazeno Německem. Cassie věděla, že Nickje na letišti

Hornchurch, a že ho přidělili k jednotce stíhačů jako instruktora.

Cvičil mladé piloty v tom, co sám dělal v minulé válce, a zatím sám neplnil bojové úkoly. Pat sice říkal, že ho do nich kvůli jeho věku možná vůbec nezařadí, ale sám to vzhledem k jeho vynikající pověsti pokládal za málo pravděpodobné. Alespoň zatím byl tedy Nick v bezpečí. Nenapsal jí, ale poslal alespoň vzkaz jejímu otci přes jiného pilota.

Cassiin život v Los Angeles byl hektický jako obvykle -, zdálo se, že fotografování a společenské události jsou stále častější.

Desmond ale tvrdil, že je to důležité. Čas od času bral Cassii na oběd, při kterém spolu diskutovali o jeho letadlech a o tom, jaké při práci s nimi Cassie získala poznatky. Žasl sice nad jejími odbornými schopnostmi, ale nezapomínal jí zdůrazňovat, jak důležité jsou public relations. Jejich rozhovory se téměř výhradně točily kolem jeho letadel a v tomto směru s ní jednal velmi věcně.

Panoval mezi nimi vzájemný respekt a postupně se k ní Williams občas začínal chovat trošku přátelštěji. Bylo ale zřejmé, že ho v hloubi duše stejně nezajímá nic jiného než jeho podnik. Cassii udivovalo, že o něm v novinách nachází jen velmi zřídka nějaké osobní informace, zvlášť vzhledem k tomu, jak silný zájem o publicitu vždycky projevoval.

Stále se vůči ní choval velmi velkoryse a pokaždé, když překonala nějaký rekord, jí poskytl velkou prémii. A chtěl po ní, aby létala ve všech jeho letadlech. Na Díkůvzdání letěla domů v typu Williams P-6 Storm Petrel, bylo to elegantní, štíhlé letadlo, nastříkané načerno, a čistá krása jeho linií Pata naprosto okouzlila.

Cassie ho vzala v tomto letounu nahoru a nabídla projížďku i Chrisovi, ale ten řekl, že má moc práce. Měl ve Walnut Grove novou přítelkyni a nechtěl marnit čas na letišti. Billy byl ale nadšením bez sebe, že mohl s Cassii letět. Dostal také zprávy od

Nicka. Zdálo se, že tu a tam píše všem, kromě Cassie. Skoro jí připadalo, že tím potvrzuje to, co jí říkal. Ona ale pochopila už dávno, na čem s ním je. Všechno bylo podle jeho přání, přes všechny její prosby a protesty. „Miluju tě. A konec.“ Neexistovalo nic, co by s tím Cassie teď mohla dělat, a kdoví, jestli to někdy v budoucnu půjde změnit. Jednou pozdě večer o tom mluvila s Billym a on jí řekl, že Nick je ten nejbáječnější chlap, jakého zná, ale také nejzarytější starý mládenec na světě. „Myslím, že je do tebe blázen, Cass. Poznal jsem to okamžitě, hned když jsme se seznámili. Myslel jsem si, že to víš taky, a překvapilo mě, že to tak nebylo. Myslím ale, že se bojí.

Není zvyklý s někým sdílet svůj život. A musí počítat i s tím, že se možná tentokrát nevrátí. Nechce abys trpěla v případě, že bys ho ztratila.“

„To je ohromné. Takže on mi dokazuje, že mě miluje tím, že mě nechá být.“

„Myslí si, že by ses měla vdát za nějaké letecké eso v L.A. Aspoň to tak říkal.“

„To je od něj hezké, že o tom za mě rozhoduje,“ stěžovala si, ale byla bezmocná. Rozhovor s Billym jí přesto pomohl. Byl pro ni jako další bratr, až na to, že měl rád létáni stejně jako ona. Plánoval, že za ní někdy před Vánoci přijede do L.A.

Když Cassie tentokrát odjížděla z domova, slíbila, že se vrátí na vánoční prázdniny. Do svátků ji ale

ještě čekala spousta práce. Williams uváděl na trh dva nové typy letounů a ona hrála v jejich představování veřejnosti důležitou roli. Měla dělat testovací lety, rozhovory, pózovat fotografům. Počítala ale s tím, že před Vánoci už bude mít největší nápor této kampaně za sebou. Desmond souhlasil, že ji poskytne mezi Vánoci a Novým rokem týden volna.

Toho dne, kdy se po Díkůvzdání vrátila, Rusové napadli Finsko a bylo zřejmé, že v Evropě se věci nevyvíjejí dobře. Dělala si starosti o Nicka, ale při svém nabitém programu neměla dost času, aby sledovala podrobně všechny zprávy.

Cítila však úlevu, že aspoň prozatím Nick pracuje jako instruktor.

Když ji Billy přijel uprostřed prosince navštívit, proletěla se s ním ve všech nejlepších letadlech. Žasl, s čím vším Cassie létá.

„Máš tady opravdu báječné stroje, Cass.“ Když uviděl novou variantu letounu pro námořní hlídky, kterou Williams vyvinul z dřívějšího dopravního typu a vypůjčil si do ní inovace ze slavného závodního letadla Howarda Hughese, oči mu svítily jako dítěti u vánočního stromečku.

„Pravděpodobně by tě zaměstnali jako testovacího pilota, kdybys chtěl,“ navrhovala mu, ale její otec by nejspíš zuřil, že ho sem odlákala. Pat na něj teď ve všem spoléhal a Billy si to uvědomoval. „Nedokázal bych Pata opustit,“ usmál se Billy. „Bude mi stačit ke štěstí, když se v některém z těchhle krasavců přiletíš čas od času ukázat domů.“

Přesto ho představila Desmondovi Williamsovi, a jakmile s ním pak zase jednou obědvala v jeho kanceláři, vylíčila mu, jak vynikající pilot Billy je. Projevil o něj sice mírný zájem, ale doopravdy ho zajímala jedině Cassie. Nedokázal si představit, že by někdo mohl létat stejně dobře jako ona. V těchto dnech spolu také hodně mluvili o válce v Evropě. Williams doufal, že se mu podaří prodávat vojenská letadla do ciziny, a podobně jako Nick soudil, že Amerika se válce ani tentokrát nevyhne. „Myslím, že nakonec stejně budeme muset pomoci našim spojencům,“ prohlásil klidně. Přesně tak to bylo minule.

„Mám tam přítele,“ přiznala se mu jednou. „Zapsal se jako instruktor létání u RAF. Teď je v Homchurchi.“ Byla to jedna ze vzácných příležitostí, kdy spolu mluvili o něčem jiném než o podnikání a letadlech.

„Zřejmě je to nesobecký člověk,“ poznamenal Desmond, zatímco jim oběma číšník naléval kávu v jeho soukromé kanceláři.

„Ale ne, je to jenom další blázen, jako většina z nás,“ řekla smutně a on se zasmál. Oba věděli, že letci jsou zvláštní plemeno lidí.

„A co ty, Cass? Žádné velkolepé myšlenky nebo vznešené plány? Za tu dobu, co jsi tady, jsi už zaznamenala velké úspěchy.

Nepřivádí tě to na ještě smělejší myšlenky?“ Nebyla si jistá, kam tím míří, ale zdálo se jí, že Desmond má za lubem nějaký nápad, o němž ale ještě nechce mluvit.

„Zatím ne,“ odpověděla upřímně, „jsem tu šťastná. Byl jsi ke mě vždycky velmi hodný, Desmonde.“ Musel si všimnout, že za těch pět měsíců, co strávila v Los

Angeles, hodně vyspěla. Vypadala nyní velmi kultivovaně a elegantně, což byla částečně i zásluha Nancy. Cassie ale teď už měla své vlastni názory i na oblečení, s tiskem vycházela skvěle bez cizí pomoci a veřejnost ji zbožňovala. Na jeho vkus ale stejně ještě nebyla Cassie dost proslavená, přál si, aby na jaře zahájila turné po místních leteckých přehlídkách. Někdy uvažovala o tom, jaký přínos může způsobit tento typ propagace v prodeji letadel. Zdálo se jí, že letecké přehlídky jsou většinou jen malé a mají pouze místní význam, pro Desmonda to však bylo zřejmě důležité. Připomněl jí také, že od ní očekává, že pro vánoční filmové zpravodajství navštíví několik nemocnic a sirotčinců. „Měla by sis na to udělat čas, než poletíš domů,“ kladl jí na srdce.

„Nedělej si starosti, udělám to.“ Usmála se na něj a v očích měla jako vždycky šibalské jiskřičky, což Desmondovi připadalo velmi přitažlivé. Věděl, že jeho představy o publicitě Cassii žádným nadšením nenaplňují, a tak se vždycky trochu bál, že to pro něj odmítne dělat. Ale nakonec se pokaždé přece jen podvolila jeho záměrům.

„Mimochodem, v lednu poletíme do New Yorku,“ řekl ležérně, ale tentokrát zasvítily oči zase jemu. „Na schůzku královny kokpitu, Cassie O’Malleyové, se slavným Charlesem Lindberghem.“ Věděla, že tahle zpráva jejího otce nadchne. Dokonce i na ni samotnou to udělalo velký dojem a se zájmem poslouchala, když jí Desmond vysvětloval všechny podrobnosti.

Plánoval, že pro tuto příležitost použijí zbrusu nové Desmondovo letadlo a Cassie předvede krátce Lindberghovi, co umí. On pak dá jak jí, tak letadlu své dobrozdání. Už to Desmondovi slíbil, byli staří přátelé. Stejně jako Desmond znal i Charles Lindbergh hodnotu public relations, a kromě toho se slavný „Lindy“ také dosti zajímal o setkání s Desmondovou legendární mladou pilotkou. Všechny návštěvy nemocnic se jí povedlo vykonat podle plánu a Desmond byl velmi potěšen tím, co se z nich objevilo ve filmových žurnálech. A pak odjela na týden domů. Její matka měla právě chřipku, ale přesto vstala a připravila pro ně pro všechny vánoční večeři. Patovi se vedlo dobře. Billy odjel domů, za svým tatínkem do San Franciska. Chris byl stále po uši zamilovaný do

Jessie, své dívky z Walnut Grove, a tak tu nezbyl nikdo, s kým by

Cassie mohla létat. Přesto byla šťastná. Na Štědrý večer šla na dlouhou procházku a později do kostela se sestrami. Cestou zpátky se zastavila na letišti, aby zkontrolovala své letadlo.

Vždycky cítila ještě větší odpovědnost za Williamsova letadla než za otcova, protože byla tak cenná a nepatřila jí. Zkontrolovala, zda není nic poškozeno, že okna jsou zavřená a motor chráněný. Pat pro ni vyhradil svůj nejlepší hangár a ona věděla, že všichni jeho přátelé se na letadlo přijdou podívat, než zase odletí. Krůček po krůčku se stávala legendou.

Když zkontrolovala letadlo, vyšla zase ven. Byla chladná, jiskřivá noc a na zemi ležel sníh. Připomnělo jí to Vánoce, když ještě byla malá holčička a chodila na letiště s otcem a s Nickem. Bylo těžké nevzpomenout si tady na něj. Nick byl součástí většiny jejích vzpomínek. Vzhlížela k obloze a vzpomínala na něj, když vtom skoro leknutím vyletěla z kůže, protože za sebou zaslechla někoho zašeptat „Veselé Vánoce!“. Rychle se otočila a vydechla překvapením, když ho uviděla, jak tu před ní stojí ve vojenské uniformě. Bylo to jako vidina.

„Panebože.,“ upírala na něj nevěřícně zrak. „Co tu děláš?“ zeptala se ho a vrhla se mu do náruče. „Měl bych zase odejít?“ zeptal se jí s úsměvem. Slušelo mu to lépe než kdy předtím. Dlouho se objímali.

„Ne, to nikdy,“ zašeptala a tiskla se k němu stejně silně jako on k ní. V životě nebyl šťastnější než v této chvíli, když ji líbal.

Byly to pro ně nádherné dny. Hovořili spolu, smáli se, létali, chodili na dlouhé procházky, občas zašli na zmrzlinu, bruslili na rybníce a vypravili se spolu dokonce do kina na Ninočku s Gretou Garbo. Bylo to jako sen. Čas, který trávili společně, byl nesmírně drahocenný a idylický, ale krátký. A ačkoli spolu někdy seděli, líbali se a objímali celé hodiny, Nick trval neústupně na tom, že nikdo nesmí vědět, co se mezi nimi změnilo.

„Můj táta to stejně ví. Tak co na tom záleží?“ Vždycky byla velmi věcná, ale on jako vždy tvrdohlavě trval na svém a byl přesvědčený, že má pravdu.

„Nechci ti zničit pověst.“

„Tím, že mě líbáš? Jak můžeš být tak staromódní?“

„To je jedno. Ale celý svět nemusí hned vědět, že ses zamilovala do takového Stanka.“

„Dám si záležet, abych jim neprozradila, jak strašně jsi starý.“

„Díky.“ Ale jako obvykle umíněně trval na svém. Zase si nic neslibovali, ničím se k sobě nevázali a Cassie nemohla stavět na vztahu k Nickovi žádné své plány do budoucnosti. Existovala pouze přítomnost a nesmírná krása i bolest těchto okamžiků.

Kdykoli se spolu ocitli sami, neustále se líbali a museli se velmi ovládat, aby nezašli o nic dál. Ale to poslední, co by si Nick přál, bylo zanechat ji tu těhotnou.

Den před svým odjezdem zavedl Nick řeč na válku. Tvrdil, že podmínky v Anglii jsou dobré a že ho zatím neposlali do žádné bojové akce.

„A pravděpodobně ani nepošlou, s ohledem na můj věk, a ty mě tady, až válka skončí, budeš mít

zase na krku. A pak budeš litovat, milá kamarádko,“ varoval ji. Ona si ale nic jiného nepřála. „A co potom?“ snažila se z něj vylákat odpověď, ale on jí nechtěl nic slibovat.

„Pak tě přesvědčím, aby sis vzala Billyho, a ne takového starého kozla jako jsem já.“ Bylo mu teprve třicet osm, ale přestože ho Cassie vůbec nepokládala za starého, on na tom tvrdošíjně lpěl. Cassii občas napadlo, že kdyby ji kdysi nevídal jako miminko v plenkách, možná by mu to tak nepřipadalo. „Billyho ale nemiluju, jestli tě to zajímá,“ vysvětlila mu s úsměvem. Právě se procházeli kolem jezera.

„To je úplně jedno. Nakonec si ho stejně budeš muset vzít.“

„Díky.“

„Rádo se stalo.“

„Neměli bychom ho varovat?“ Cassii bylo vždycky moc dobře v Nickově společnosti, uměl ji rozesmát, dokonce i když ji zároveň doháněl k slzám, což se v poslední době stávalo často. „Někdy ano. Zatím ho ale můžeme nechat v klidu. Kromě toho by mohl uprchnout, kdyby se to dozvěděl.“

„To jsou tedy lichotky!“ Strčila do něj tak, že se skoro svalil na led. Také ji postrčil a za chvilku se spolu váleli ve sněhu a líbali se.

Byly to nádherné dny a skončily příliš brzy, zdálo se, že jen chviličku potom, co začaly. Vzala ho letadlem do Chicaga a on tam nasedl na vlak do New Yorku, odkud měl odletět zpět do Anglie.

„Budeš moci zase brzy přijet?“ zeptala se ho, když spolu čekali na vlak na nádraží Union Station. „Nevím. Tohle byla tak trochu šťastná náhoda. Musím zjistit, jak situace vypadá, až se vrátím do Homchurche.“ Přikývla. Chápala to.

Ani tentokrát si nic neslíbili, a tak Cassii zůstaly jen slzy a bolestné vědomí, že by se Nick nemusel vrátit, a že tohle bylo možná naposledy, co ho v životě viděla. Než odjel, naposledy ji políbil a ona běžela podle vlaku, dokud příliš nezrychlil. Pak byl pryč a ona zůstala stát sama na nástupišti. Během letu zpátky do Good Hope se cítila velmi osamělá.

Hned nazítří se vrátila zpátky do L.A. Tentokrát se jí po Nickovi stýskalo přímo zoufale a cítila se unavená všemi starostmi a nejistotou, zda se mu daří dobře, zda se vrátí a jestli vůbec někdy najdou nějaký způsob, jak být zase spolu. Přemýšlela, jestli Nick někdy překoná své předsudky, týkající se jejich věkového rozdílu. Bylo tak těžké uhádnout, co jim budoucnost přinese. V lednu letěla s Desmondem do New Yorku, aby předvedli

Charlesů Lindberghovi nový letoun. I kolem této události bylo hodně fotografování a filmování. A pak jí nastalo dlouhé jaro, kdy se cítila velmi osaměle, přestože stále podnikala dlouhé lety, testovala různá letadla a kontrolovala jejich přístroje a vybavení.

Díky svému umění i vášni pro létání si získala vynikající pověst.

A začala se seznamovat s některými ženami, o nichž po celé léta jen četla, jako s Pancho Bamesovou a Bobbi Troutovou. Ty daly celému jejímu životu nový rozměr. Také trávila dosti času s Nancy a Jane Firestonovými. Být v jejich společnosti jí připadalo zábavné, ačkoli si začínala uvědomovat, že s Nancy nikdy nebudou tak blízké přítelkyně, jak doufala. Možná to bylo způsobeno příliš velkým věkovým rozdílem.

Jednoho dubnového večera šla podruhé s Desmondem na večeři. Překvapil ji otázkou, jestli s někým chodí. Vzhledem k tomu, že jejich vztah byl vždycky přísně pracovní, ji to překvapilo, ale odpověděla, že ne a že jí Nancy stále dodává „doprovody“.

„To jsem překvapený,“ řekl potěšeně.

„Prostě jsem asi moc ošklivá,“ odpověděla Cassie s úsměvem a on se tomu musel zasmát. Ve skutečnosti vypadala ještě úchvatněji než jindy. Byla opravdu krásná a Desmond nikdy neměl z žádného svého plánu či projektu takové potěšení.

„Možná že moc pracuješ,“ řekl jí Desmond zamyšleně a podíval se jí přímo do očí. „Nebo snad máš někoho doma?“

„Už ne,“ usmála se smutně. „Je v Anglii. A nepatří ke mně,“ dodala tiše. „Ten patří jen sobě. On je prostě takový.“

„Aha. To se ale může změnit.“ Desmonda Cassie velmi zajímala. V létání byla stejně dobrá jako kterýkoli muž, a možná lepší, a brala svou práci nesmírně vážně. Zdálo se, že jí vůbec nezáleží na společenském životě a ještě míň na tom, jestli je slavná. Patřilo to k jejímu kouzlu a veřejnost to vycítila, i proto ji tak zbožňovali. Navzdory svým oslnivým úspěchům a stoupající slávě během posledních devíti měsíců zůstala skromná. Neznal mnoho podobných žen. Líbila se mu na ní spousta věcí, až ho to samotného překvapovalo. Jen zřídka ho začal některý z jeho zaměstnanců zajímat osobně, kromě výjimečných případů, jako byla Nancy.

„Válka dělá s muži zvláštní věci,“ řekl jí. „Někdy se změní. a někdy si uvědomí, co je pro ně důležité.“

„To ano,“ řekla Cassie s úsměvem, „třeba bombardéry. Myslím, že letci jsou úplně zvláštní plemeno. Aspoň všichni, které znám já. A nejen muži, i ženy. Všichni jsou tak trochu blázni.“

„To patří k jejich kouzlu.“ Usmál se na ni a najednou vypadal uvolněněji a spokojeněji než kdy předtím.

„To si budu muset zapamatovat,“ řekla a upila vína. Pozorovala ho a přemítala, jaký asi pod svou dokonalou slupkou je, ale nemohla se to nijak dozvědět. I když se choval přátelsky, stále se dokonale ovládal a hlídal všechny své reakce. Neexistoval způsob, jak by ho člověk mohl skutečně poznat. Pečlivě si udržoval odstup. Nancy jí to o něm už říkala a Cassie konečně pochopila, jak to myslela.

„A pak jsme tu my všichni ostatní,“ znovu se na ni usmál.

„My, co žijeme na zemi. Jsme tak jednoduší a skromní.“

„To bych neřekla,“ namítla tiše a on ji přitom pozoroval.

„Možná že jste rozumnější. Máte víc jasno v tom, co od života čekáte, jste víc zaměření na své cíle. Myslím, že to je hodně potřebné.“

„A ty? Kam spadáš v tomhle všem ty, Cass? Patříš nahoru na oblohu, nebo dolů na zem? Zdá se, že žiješ velmi úspěšně v obou světech, jak jsem si všiml.“ Obloze ale dávala přednost, žila létáním a on to věděl. Na zemi jen nějak přečkávala čas, než mohla znovu vzlétnout a vznášet se ve vzduchu volně jako pták.

Pak se Desmond rozhodl, že ji seznámí se svým nápadem.

Bylo na to ještě brzy, ale semínko už zasít mohl, jako drahocenný zárodek vytouženého dítěte. „Co bys říkala cestě kolem světa?“ zeptal se obezřetně a ona k němu překvapeně vzhlédla. Nick ji přesně před tímto nápadem a nebezpečími, která představuje, varoval. Říkal jí, že Williamsovi jde po celou dobu právě o tohle.

Ale jak to mohl vědět? Cassie se zatvářila zmateně a v duchu hledala odpověď.

„Teď? Nebylo by to strašně těžké?“ Němci už zabrali Norsko a Dánsko a právě mířili na Belgii a Holandsko. „Velká část Evropy bude pro nás nepřístupná a v Tichomoří je také choulostivá situace.“ Ovlivnilo to i trasu Earhartové, a to bylo už před třemi lety. Teď byla celková situace mnohem horší. „S tím bychom se asi nějak vypořádali. Nebylo by to snadné, ale kdybychom museli, dokázali bychom to. Vždycky jsem právě tohle pokládal za konečný cíl, za smysl všeho ostatního. Myslím cestu kolem celé zeměkoule, kdyby se ti to podařilo. Muselo by to být pečlivě naplánované a dokonale zorganizované. A samozřejmě s tím nezačneme hned. Bude to vyžadovat přinejmenším rok plánování.“

„Vždycky jsem si myslela, že něco takového by bylo fantastické, ale právě teď nebo třeba i za rok si nedokážu představit, jak by se to dalo provést.“ Ta myšlenka ji zaujala, ale zároveň ji znervóznila. Stále si musela připomínat Nickovo varování.

Desmond se ale zdál být naprosto přesvědčený o správnosti svého plánu.

„Přenech všechny starosti mně, Cass,“ řekl a pohladil ji po ruce. Poprvé, co ho znala, vypadal opravdu nadšeně a vzrušeně.

Tohle byl jeho sen. A právě se s ní o něj podělil. „Ty nebudeš muset dělat nic jiného, než pilotovat to nejlepší letadlo. O všechno ostatní se postarám já. Pokud se rozhodneš do toho jít.“

„Budu si to muset rozmyslet.“ Rozhodně by to změnilo její život. Její jméno by pak už navždy bylo slavné, právě jako jméno Cochranové, Lindbergha, Elinor Smithové nebo Helen

Richeyové.

„Promluvíme si o tom znova v létě.“ Oba věděli, že v té době bude potřeba rozhodnout o prodloužení její smlouvy. A Cassie neměla důvod si její prodloužení nepřát. Vůbec se netajila tím, že svoji práci tady zbožňuje. Cesta kolem světa ale znamenala něco jiného. Cassie o ní vždycky snila, ale Nick jí tvrdošíjně vštěpoval, že se nesmí od Williamse nechat pro nic takového získat. „Zneužívá tě.,“ znělo jí pořád v uších. „Cassie. nedělej to. bojím se o tebe.“ Ale proč by to neměla udělat? Co je na tom špatného? A proč právě ona by si neměla dělat co chce, když Nick jedná docela podle svého? A k tomu se skoro nenamáhá, aby jí psal. Od Vánoc od něj dostala jen dva dopisy. A v nich jí jen líčil, co dělá, a vůbec se nezmiňoval o tom, co k ní cítí. Ani v nejmenším se nesnažil udržovat jejich vztah. Byl toho názoru, že pro ni není vhodným partnerem, a tak v ní nechtěl živit žádnou naději nebo jí naznačovat, aby na něj čekala. Jeho dopisy připomínaly spíš zápisky z letecké školy.

Desmond s ní šel toho večera tančit, a když spolu vířili po parketu v Mocambu, nemluvil o ničem jiném než o plánované cestě kolem světa. Teď, když jí svůj plán prozradil, se nedokázal ovládnout a musel o tom pořád mluvit. Byl si jistý, že tím bude

Cassie nadšená stejně jako on sám.

Následující týden se jí o tom zmínil znovu, ne aby ji k tomu nějak nutil, ale jen tak mimochodem, jako by šlo o jejich společné tajemství, o cíl, po kterém oba touží. Bylo zřejmé, že to pro něj znamená opravdu hodně, a teď, když se s ní o to podělil, mu byla mnohem bližší.

Vzhledem k tomu, jak byl neustále zaneprázdněný, Cassii udivilo, když se jí zeptal, jestli by s ní mohl jít někam oslavit její jednadvacáté narozeniny. Překvapilo ji, že o tom ví, ale

Desmond měl celé armády lidí, kteří mu připomínali podobné drobnosti. Detaily pro něj byly důležité, vždycky ho fascinovaly a pokládal je za to, co odlišuje obyčejné věci od těch dokonalých. Cassie tady neměla nikoho blízkého, s kým by slavila, a tak ji potěšilo, že si na to vzpomněl. Vzal ji do restaurace Victora

Huga a pak spolu večer tančili v Ciro’s, a to na ni hluboce zapůsobilo. V restauraci pro ni nechal připravit narozeninový dort a tam i potom v Ciro’s pili šampaňské. Bylo zřejmé, že se vyptal Nancy Firestonové, co má Cassie ráda, a jídlo naplánoval podle toho. A tak měla své oblíbené pokrmy i desert, a k tomu své nejmilejší písničky. Cítila se jako holčička, které někdo připravil kouzelnou narozeninovou oslavu. A pak jí věnoval diamantovou brož v podobě letadélka, s číslem 21 na křídlech a s nápisem Cassie na boku. Dal ji zhotovit už před několika měsíci u Cartiera. Prozradil jí to, když otevřela krabičku a uviděla zvláštní šperk, a ona nemohla uvěřit tomu, že si s ní dělá tolik starostí.

„Jak jsi mohl něco takového udělat?“ začervenala se a prohlížela si šperk. Nikdy předtím neviděla něco tak krásného a měla pocit, že si to nezaslouží.

Desmond se na ni ale díval velmi vážně. Takový výraz u něj viděla jedině v případech, kdy si prohlížel nějaké letadlo s úmyslem změnit jeho konstrukci. „Vždycky jsem věděl, že si jednou budeme velmi blízcí. Věděl jsem to od prvního dne, kdy jsem tě poznal.“ Řekl to naprosto vážně, ale Cassie se zasmála, protože si vzpomněla na jejich první setkání.

„Když jsi mě uviděl v kombinéze, s olejem po celém obličeji?

To jsem na tebe musela udělat opravdu dobrý dojem!“ Zasmála se a prohlížela si brož, která jí připadala obdivuhodná. Dokonce i vrtule se točila, když se jí dotkla prsty.

„Ale ano,“ přesvědčoval ji. „Jsi jediná žena, která vypadá dobře i s obličejem černým od oleje.“ „Desmonde, ty jsi hrozný.“ Zasmála se, a náhle měla pocit, že jsou si blízcí. Bylo to zvláštní, ale navzdory odstupu, který mezi nimi přetrvával, k němu cítila přátelství. Byl jedním z mála kamarádů,

které tu měla. Kromě Desmonda se spřátelila jedině s Nancy a s jedním nebo dvěma z ostatních pilotů. Nebyl tu ale nikdo, s kým by si mohla od srdce popovídat. K Desmondovi cítila ohromnou úctu a spolu s ním i ke všemu, co představoval a co tak usilovně budoval. Věřil v dokonalost za každou cenu, u sebe i u své společnosti. Nikdy se nespokojil s ničím menším než s nejvyšší kvalitou. Přesně jako tohle malé letadélko, které jí právě věnoval. Bylo prostě dokonalé.

„Jsem opravdu tak strašný, Cass?“ zeptal se jí vážně. „Když to říká odbornice jako ty, bude to asi pravda.“ Řekl to tak odzbrojujícím způsobem, že k němu Cassie pocítila nával soucitu. Uvědomila si, jak je osamělý, přestože je tak známý, vlivný a žije v takovém luxusu. Neměl žádné děti, manželku, jen málo přátel, a podle toho, co o něm v současné době říkaly noviny, neměl ani žádnou přítelkyni. Neměl nic jiného než svá letadla a podnik.

„Víš dobře sám, že nejsi strašný,“ odpověděla mu Cassie tiše.

„Chtěl bych, abychom byli přátelé, Cass,“ nabídl jí upřímně a vzal ji přes stůl za ruku. Cassie si nebyla docela jistá, co to v jeho představě znamená, ale přesto na ni tato jeho nabídka přátelství hluboce zapůsobila.

„Já už přece jsem tvoje přítelkyně, Desmonde. Byl jsi vždycky ke mně tak laskavý. i předtím, a teď tenhle dárek. opravdu nemám pocit, že bych si to všechno zasloužila.“

„Proto tě právě mám rád,“ usmál se, „neočekáváš nic a zasloužíš si všechno, a dokonce ještě víc.“ Vzal Cassii z ruky letadélko s diamanty a přes stůl jí ho připjal na šaty. „Jsi jedinečná dívka, Cass. Nikdy jsem žádnou podobnou ženu nepoznal.“ Usmála se na něj, dojatá jeho slovy a vděčná za jeho přátelství.

Toho večera ji dovezl domů a doprovodil ji nahoru ke dveřím bytu. Nežádal ji, aby ho pozvala dál, a o cestě kolem světa už se ani nezmínil. Nazítří ji ale překvapil tím, že jí poslal květiny, a v neděli jí zavolal a pozval ji na vyjížďku. Nikdy předtím nepřemýšlela o tom, co asi Desmond dělá o víkendech. Sama obvykle létala, pokud měla čas, nebo jí Nancy zařizovala účast na společenských událostech, kde se Cassie musela ukazovat s některým z dlouhého seznamu mladíků, kteří jí dělali doprovod.

Desmond ji vyzvedl ve dvě hodiny. Vyjeli si do Malibu a procházeli se po břehu moře. Byl nádherný den a pláž byla skoro prázdná. Desmond chvíli mluvil o svém mládí, o létech strávených v internátní škole a pak v Princetonu. Během té doby netrávil mnoho času doma. Matka mu zemřela, když byl ještě malý, a otec se nezajímal o nic jiného než o svůj byznys. Vybudoval velkou průmyslovou říši, ale přitom zapomínal na své jediné dítě. Nikdy se ani neobtěžoval s tím, aby pozval Desmonda domů na prázdniny. A tak Desmond zůstával i přes svátky a v létě na různých školách, kde právě studoval, nejdřív na Fessendenu, potom na St.PauFs, a nakonec na Princetonu. V té době už mu na tom nezáleželo a jezdil na prázdniny se svými přáteli.

„To jsi neměl vůbec žádnou rodinu?“ Když Cassie slyšela jeho vyprávění o beznadějně osamělém dětství, cítila upřímné zděšení.

„Žádnou. Oba moji rodiče byli jedináčci. Všichni prarodiče zemřeli dřív, než jsem se narodil. Nikdy jsem neměl nikoho kromě otce, a ani toho jsem vlastně doopravdy nepoznal. Myslím, že právě proto jsem nikdy nechtěl mít vlastní děti. Nechtěl bych nikomu způsobit podobnou bolest. Jsem spokojený i takhle, a aspoň nepůsobím zklamání žádnému dítěti.“ Působil v té chvíli opravdu osaměle a smutně, Cassie mu teď mnohem lépe rozuměla. To, co u něj vždy vyciťovala, byla osamělost a izolovanost, kterou pociťoval po mnoho let svého života. Nakonec ji dovedl dobře využít, ale jak bolestné to pro něj muselo být! A stále ještě působil velmi osamělým dojmem. „Desmonde. vždyť ty bys nikomu nepůsobil zklamání. ke mně jsi vždycky byl tak laskavý.“ To byla pravda. Jejich vzájemné styky jí nepřinášely nic jiného než potěšení. Vždycky byl dokonalý džentlmen, chápavý přítel i zaměstnavatel. Neexistoval určitě žádný důvod, proč by nemohl být i dokonalým manželem nebo rodičem. Slyšela, že byl už dvakrát ženatý, a také věděla, že nemá žádné děti. Časopisy se stále zabývaly tím, že jeho průmyslová říše nemá žádného dědice. Teď ale věděla proč. Desmond žádného nechtěl.

„Poprvé jsem se oženil velmi mladý,“ vysvětloval jí, když si konečně sedli do písku a dívali se na oceán. „Byl jsem ještě v Princetonu. A byla to neuvěřitelná hloupost. Amy byla půvabná dívka, ale rodiče ji úplně rozmazlili. Když jsem absolvoval školu, vrátili jsme se sem a ona to tu z duše nesnášela.“ Pobaveně se podíval na Cass. „Byl jsem stejně starý jako jsi ty dnes, ale měl jsem obrovské iluze o vlastní dospělosti a o tom, že vím, co dělám. Chtěla, abychom se přestěhovali do New Yorku, ale já jsem to odmítl. Chtěla být blíž své rodině a mně to připadalo strašně divné. Místo toho jsem ji vzal do Afriky na safari a pak na šest měsíců do Indie. Pak jsme pokračovali do Hongkongu, ale ona nasedla na první loď, která ji odvezla zpátky k rodičům.

Prohlásila, že jsem ji týral a nutil ji pobývat na všech těch strašných místech. Řekla, že se stala rukojmím u divochů.“ Usmál se tomu nesmyslu a Cassie se musela zasmát. Z jeho úst znělo všechno zábavně. „Když jsem se vrátil, právníci jejího otce už požádali o rozvod. Myslím, že jsem vlastně nikdy nepochopil, že chtěla být nablízku své matce, chtěl jsem jí přece ukázat něco daleko zajímavějšího.“

S mou druhou ženou to bylo složitější. Tehdy mi bylo pětadvacet a ona byla fascinující Angličanka, kterou jsem potkal v Bangkoku. Byla o deset let starší nežli já a zdálo se, že její život je velmi rušný. Ale nakonec se ukázalo, že už je vdaná za někoho jiného, a ten se nečekaně objevil, když jsme spolu žili šťastně jako dvě hrdličky. Nepotěšilo to jeho ani mne a mé druhé manželství bylo zrušeno. A pak jsem se vrátil sem a konečně jsem se usadil. Ty dva pokusy měly možná něco do sebe, ale myslím, že žádný z nich se nedá označit za skutečné manželství. Tady jsem to pak už nikdy nezkusil, neudělal jsem to, co ode mě všichni čekali. Neměl jsem čas na nic. kromě podnikání. A tak mě tu teď máš, o deset let později, a jsem osamělý a velmi nudný.“

„To mi tedy nudné nepřipadá. safari. Indie. Bangkok. Určitě to má hodně daleko k Illinois, odkud pocházím. Jsem čtvrtá z pěti dětí, strávila jsem celý život na letišti a mám šestnáct neteří a synovců. Těžko si představit něco obyčejnějšího. Jsem první z rodiny, kdo začal studovat na vysoké škole, a první žena, která začala s pilotováním, a taky první, kdo se odstěhoval někam jinam. Můj otec a matka ovšem pocházejí z New Yorku a mají irský původ. Ale to všechno je strašně obyčejné a ani trochu obdivuhodné nebo zajímavé.“

„Obdivuhodná a zajímavá jsi ty, Cassie,“ řekl tiše a pozoroval ji. Zdálo se, že ho všechny její reakce velmi zajímají.

„To si nemyslím. Vím, že jsem pořád ta holka v kombinéze, s olejem rozmazaným po celém obličeji.“ „Ostatní ale vidí hodně jiný obrázek.“

„Možná že mi to prostě nedochází.“

„Nedá se říci, že bychom toho měli zrovna nejvíc společného,“ uvažoval, „ale to právě někdy vychází. Já už vlastně ani nevím, co vychází a co ne. Je to už tak dlouho, co jsem se na to naposledy snažil přijít, že si na to ani nevzpomínám.“ Usmála se, neboť najednou měla pocit, jako by s ní dělal rozhovor kvůli nějakému místu, ale nebyla si jistá, o jakou pozici by mělo jít.

„A co ty, Cass? Proč nejsi v tak zralém věku jednadvaceti let a dvou dní ještě vdaná?“ Říkal to jen napůl jako škádlení. Chtěl vědět, jestli je volná. Nikdy si tím nebyl tak docela jistý, ačkoli nepozoroval, že by měla k někomu příliš úzký vztah, snad kromě toho pilota od RAF v Anglii. „Nikdo mě nechce,“ vysvětlila mu bezstarostně a oba se tomu zasmáli. Cítila se v jeho společnosti překvapivě příjemně.

„Zkus to zdůvodnit nějak líp.“ Ležel na zádech v písku a vzhlížel k ní. Velmi ho bavila a v její přítomnosti se díky jejímu přirozenému chování cítil uvolněně. „Řekni mi nějaký důvod, kterému bych mohl věřit.“ Byla příliš krásná na to, aby ji nikdo nechtěl.

„Myslím to vážně. Kluci mého věku se žen pilotek bojí, pokud sami nelétají -, ale pak si zase nepřejí mít v rodině jiného pilota, který by s nimi soutěžil.“

„A co kluci mého věku?“ zeptal se opatrně. Uvědomila si, že je o čtyři roky mladší než Nick, kterému teď bylo devětatřicet.

„Těm zase ten věkový rozdíl vadí. Aspoň některým, takovým, kterým je řekněme. o čtyři roky víc

než tobě.“

„Aha. Pokládají tě snad za nedospělou?“ On ji ovšem za žádné dítě nepokládal.

„To ne, ale myslí si, že jsou příliš staří a že to sami v životě nikam nedotáhli a nemají mi co nabídnout. A tak odletěli do Anglie a řekli mi, abych si hrála s dětmi svého věku. Nic jsme si neslíbili. Ani žádnou naději.“

„Aha. A hraješ si s hochy tvého věku?“ Její příběh ho zaujal.

Okamžitě ho napadlo, jestli nejde o společníka Cassiina otce, se kterým se tehdy setkal na letišti, ale nezeptal se jí na to. Usoudil, že to asi je on, protože seji snažil chránit před jeho návrhy. „Ne,“ odpověděla upřímně. „Nemám čas na žádné kluky žádného věku. Mám moc práce s létáním pro tebe a s chozením na všechny ty společenské akce, které pokládáš za tak důležité.“

Také si ani nepřála s někým chodit. Byla příliš zamilovaná do

Nicka, než aby myslela na kohokoli jiného, ale to už nedodala.

„Společenské události jsou přece důležité, Cassie.“

„Pro mě ne,“ usmála se.

„Tobě asi není snadné se zavděčit, slečno O’Malleyová.

Chodíš pět večerů v týdnu do společnosti, pokaždé s jiným mužem, už skoro rok. Tvrdíš, že žádný z těch mladíků tě vůbec nezaujal?“

„Řekla bych, že ne. Moc práce, málo času a málo zábavy.

Všichni mě nudí.“ Nenamáhala se s vysvětlováním, že většinou jde o manekýny nebo herce, kteří často bývají homosexuální. Jí to bylo ovšem jedno.

„Jsi rozmazlená,“ pohrozil jí prstem a ona se tomu zasmála.

„Jestli jsem, tak za to můžeš jedině ty. Podívej se, co jsi všechno pro mě udělal, podívej se na ten byt, oblečení, na všechna letadla, se kterými si můžu létat, včetně tohohle diamantového,“ vděčně se na něj usmála, právě dnes ráno mu posílala děkovný dopis, „auta, hotely, drahé restaurace. kdo by z toho všeho nezačal být rozmazlený?“

„Ty,“ řekl prostě a byla to pravda. Pak jí pomohl vstát a pokračovali bosky v chůzi po pláži. Přitom si vyprávěli různé legrační historky. Povečeřeli spolu v malé mexické restauraci blízko jejího bytu a on prohlásil, že jídlo je tady strašné, ale Cassii moc chutnalo, a pak ji dovezl domů a oznámil, že jí nazítří ráno zatelefonuje.

„Odcházím do práce ve čtyři,“ pohotově ho upozornila. „Nebudu doma.“

„To já taky,“ usmál se, „tak to asi oba pracujeme pro stejného tyrana. Zavolám ti v půl čtvrté.“ Překvapilo ji, že to skutečně udělal. Byl to velmi zvláštní člověk. A byl tak osamělý. Při jeho vyprávění o dětství ji bolelo u srdce. Není divu, že nikdy nikoho nemiloval, když nikdo doopravdy nemiloval jeho. Cítila touhu ho chránit, napravit všechny křivdy, které ho potkaly, ale zároveň nezapomínala, kolik toho pro ni udělal. Představoval nezvyklou kombinaci vřelosti a chladu, byl nezranitelný, a přece hluboce zraněný.

Odpoledne ji vyzvedl na letišti a dovezl ji domů, ale dál nešel. Od té doby jí volal každý den a několikrát týdně s ní chodil na večeři do různých malých restaurací. Nikdy si k ní víc nedovolil a Cassie nikdy neměla pocit, že by byli něčím víc než přáteli, ale zakrátko se hodně sblížili. O cestě kolem světa se už nezmínil, ale ona na ni někdy myslela, když létala, a připomínala si Nickova opakovaná varování. Myslela si, že je od něj pošetilost, že se o ni tak bojí. Desmond si nepřeje udělat nic, co by jí mohlo ublížit, nebo ji nutit k něčemu, co by sama nechtěla. Chtěl pro ni vždycky jen to nejlepší. Tím si byla jistá. Teď byl víc než kdy předtím jejím opravdovým přítelem. Objevoval se v nejpodivnější dobu, když právě vystupovala z letadla, nebo když odcházela ve čtyři ráno do práce. Když ho potřebovala, byl jí vždycky k dispozici, ale nikdy seji nevnucoval do jejího soukromí, ani od ní nechtěl víc, než mu sama byla ochotná poskytnout. Zdálo se jí, že toho od ní chce jen málo, ale přesto na něj musela často myslet.

Koncem června jí osobně donesl novou smlouvu. Cassii udivilo, co v ní našla. Většina článků byla ponechána beze změny, až na to, že některé společenské události pro ni nebudou povinné, a že

měla dostat dvojnásobek peněz. Zavázal se, že ji nechá testovat všechna svá nejlepší letadla, a chtěl od ní slib, že během roku udělá minimální určený počet reklam. Poslední klauzule smlouvy ji ale omráčila. Říkalo se v ní, že sto padesát tisíc dolarů navíc, plus případné další odměny a prémie, které z toho poplynou, jí nabízí jako odměnu za to, že přibližně za rok vykoná cestu kolem světa, v nejlepším letadle, jaké Williams bude mít, a po nejbezpečnější trase, jakou naleznou. Cesta má začít druhého července, v den čtvrtého výročí zmizení Amelie Earhartové.

Plánovaná cesta bude zaměřená na publicitu a na překonávání rekordů. Tato vyhlídka byla pro Cassii neobyčejně lákavá, ale pomyslela si, že by to měla přece jen probrat s otcem. Tento týden se stejně chystala domů na leteckou přehlídku.

„Myslíš, že to otec neschválí?“ ptal se jí Desmond nervózně, než odjela. Působil přitom dojmem chlapce, který se bojí, že mu někdo sebere oblíbenou hračku. Cassie se ale usmála a snažila se ho uklidnit.

„To si nemyslím. Možná to bude pokládat za nebezpečné, ale pokud si ty myslíš, že se to dá provést bez rizika, věřím ti.“ Nikdy jí nelhal, nikdy ji nepodvedl ani si z ní netropil šašky. Jako přítel ani jako zaměstnavatel ji nikdy nezklamal. A trávili spolu hodně času. Byl to zvláštní vztah mladé dívky a muže jeho věku, ale byl založen pouze na práci a přátelství. Nic víc v tom nebylo.

Nikdy se ji nepokusil políbit, ale přesto chtěl vědět, jestli je volná. A viditelně se mu ulevilo, když mu řekla, že je. Nicka nemohla počítat, ten jí nenapsal už několik měsíců. Věděla, jak zuřivě by jí rozmlouval podepsání této smlouvy. „Můj otec je velmi rozumný,“ ujistila Desmonda.

„Cassie, vždycky jsem toužil tohle udělat. Nikdy jsem ale neměl nikoho, kdo by to dokázal, komu bych dostatečně důvěřoval nebo s ním chtěl spolupracovat. Tobě naprosto věřím. Nikdy jsem neviděl nikoho létat tak, jako to umíš ty.“ To, co říkal, jí zalichotilo.

„Promluvíme si o tom, až se vrátím,“ slíbila mu. Teď jen potřebovala pár dní na to, aby si to mohla rozmyslet, ale byla ve velkém pokušení souhlasit, a on to věděl.

„Nebudeš vystupovat na té letošní letecké přehlídce, že ne?“ vyptával se jí starostlivě, než se rozloučili. Cassie ale zavrtěla hlavou. Její život byl teď každodenní letecká přehlídka a ona na nic podobného netrénovala. Letos na to prostě vůbec neměla čas.

Přesto se na přehlídku velmi těšila.

„Neletím, ale můj bratr ano. Nemá létání nijak zvlášť rád, jen tím chce potěšit tátu.“

„Je stejný jako my ostatní. Na Princetonu jsem trénoval pěstní zápas, protože ho pěstoval i můj otec. Je to ten nejodpornější sport na světě a já jsem nenáviděl každou minutu, kdy jsem to musel dělat, ale myslel jsem si, že tím udělám tátovi radost. Nejsem si jistý, jestli se to vůbec někdy dozvěděl. A když si vzpomenu na všechny ty strnulé šíje a krev z nosu, co jsem přitom utržil, a to nemluvím o modřinách!“ Zasmála se jeho líčení a slíbila, že mu z domova zavolá a leteckou přehlídku mu popíše.

„Bude se mi po tobě stýskat, víš. Nemám nikoho jiného, komu bych mohl volat ve tři ráno.“ „Můžeš volat mně,“ řekla velkoryse. „Vstanu, abych si s tebou mohla popovídat, v té době je tam už pět ráno.“

„Jen se tam dobře bav,“ usmál se na ni, „a vrať se a podepiš smlouvu i s tou cestou kolem světa. Ale kdybys to odmítla,“ dodal velkoryse, „budeme i tak dál přáteli. Pochopím, kdybys do toho nechtěla jít.“ Řekl to tak, že měla chuť se mu vrhnout kolem krku a říci mu, jak moc ho má ráda. Byl taková osamělá duše a bylo na něm vidět, jak touží se chovat čestně a správně. Ale také tolik toužil po té cestě kolem světa. A ona ho opravdu nechtěla zklamat.

„Pokusím se nezklamat tě, Desmonde, to ti slibuju. Jen potřebuju trochu času, abych si to rozmyslela.“ Byla ráda, že to nemusí říkat Nickovi a sledovat, jak při té zprávě vybuchne jako sopka. „Chápu.“ Než odletěla, políbil ji na tvář a řekl jí, ať za něj popřeje svému bratrovi mnoho štěstí, a Cassie mu to slíbila.

Domů letěla v jednom z Desmondových dopravních dvoumotorových letounů a přemýšlela o tom, jak bude její otec reagovat na zprávu o chystané cestě kolem světa. Nedalo se pochybovat o tom,

že je to do značné míry nebezpečné, a to i kdyby právě neprobíhala válka a v Tichomoří nebyly žádné problémy. Létání na tak dlouhé vzdálenosti může mít katastrofální následky, pokud člověk přecení své možnosti, nebo když má velkou smůlu a setká se s nečekanými bouřemi. Nikdo už nezjistil, co přesně se stalo s Earhartovou. To zmizení nemělo žádné rozumové zdůvodnění, snad až na to, že jí mohlo dojít palivo a ztroskotala beze stopy. Byl to jediný rozumný důvod, který se dal vymyslet. Fanoušci letectví si vymysleli řadu odvážnějších teorií, ale těm

Cassie nevěřila.

Přesto celou cestu domů stále přemítala o cestě kolem světa.

Velmi toužila se do toho pustit, i když to mohlo pro ni představovat určité nebezpečí.

Kapitola 14.

Letecká přehlídka v Peorii byla stejně nádherná podívaná, jak si na ni Cassie pamatovala od loňska. Když tady teď stála s Billym a s otcem, cítila se dokonale šťastná. Matka a sestry byly i se všemi dětmi někde jinde. Chris nervózně přecházel sem a tam a cpal se párky v rohlíku.

„Úplně mě z tebe bolí žaludek,“ plísnila ho Cassie, ale on se jen usmál a koupil si navrch ještě cukrovou vatu.

Byli tu všichni jejich staří přátelé, otcovi kamarádi i mladší piloti. Pat pozval většinu nadšených fanoušků letectví z širého okolí k sobě na návštěvu už včera. Zdejší letecká přehlídka byla známá široko daleko. Letos by mělo vystoupit v méně náročných soutěžích i několik dívek. A Chris se chystal ke své obvyklé soutěži ve výškovém letu, což měl být poslední odpolední závod.

Nebylo to nic oslnivého, ale oba věděli, že tím Pata velmi potěší.

„Nechceš taky něco zkusit, sestřičko? Táta by ti půjčil letadlo.“ Letoun, kterým přiletěla z Kalifornie, byl na akrobacii příliš veliký a neohrabaný. A kromě toho také příliš drahý a patřil

Desmondovi. Testovala ho pro něj hned poté, co k němu nastoupila do zaměstnání, a teprve nedávno na něm byly provedeny změny, které konstruktérům doporučila. Na jednadvacetiletou dívku měla velmi prestižní zaměstnání, všichni tady věděli, jak je slavná, a mluvili o tom, že sem přijede. Od Desmonda dostali tip i rozhlasoví reportéři, kteří se tu samozřejmě kvůli ní okamžitě objevili.

Cassie ale bratrovi vysvětlila, že na přehlídce vystupovat nebude. „Už to ani dost dobře neumím. Celý rok jsem létala s těmihle koráby, Chrisi. A kromě toho jsem vůbec netrénovala.“

„Já taky ne,“ usmál se. Bylo mu dvacet let a byl hodně podobný Patovi. Ve škole prospíval dobře a stále se chtěl stát architektem. pokud se mu podaří získat na další rok nebo dva stipendium na illinoiské universitě. V současné době trávil veškerý volný čas procházkami se svou dívkou Jessií. Moc dobře jim to spolu vycházelo a Pat prohlásil, že by ho vůbec nepřekvapilo, kdyby se vzali. Billy nevypadal o nic starší než Chris. Zdálo se jen, že letos je ještě pihovatější než předtím. Z toho, co předvedl v prvních dvou závodech, bylo zřejmé, že na rozdíl od Chrise trénoval. Dvakrát vyhrál první cenu a o půl hodiny později získal ještě třetí, všechny v těch nejtěžších soutěžích.

„Tys tady celý rok musel jenom trénovat! Páni, vy kluci tady ale máte hromadu času na to, abyste jen tak blbli!“ škádlila ho a paží ho objala kolem ramen. Jeden reportér je přitom pohotově vyfotografoval. Cassie hned prozradila novinářům Billyho jméno včetně způsobu, jak se správně píše, a připomněla jim, že Billy získal za dopoledne tři ceny.

„A to dnešní den ještě neskončil,“ mrkl Billy šibalsky na Cassii.

„A co vy, slečno O’Malleyová?“ zeptal se jí jeden z reportérů.

„Vy dnes soutěžit nebudete?“

„Bohužel ne. Dnešní přehlídka patří mému bratrovi a panu

Nolanovi.“

„Existují snad mezi vámi a panem Nolanem nějaké důvěrnější vztahy?“ zeptal se novinář významně. Usmála se na něj, zatímco

Billy předstíral, že se zakuckal limonádou.

„Vůbec ne,“ odpověděla klidně.

„A co mezi vámi a panem Williamsem?“

„Jsme ti nejlepší přátelé,“ řekla s úsměvem.

„A nic víc?“ tlačil na ni muž a Pat se podivoval, s jakým klidem Cassie podobné otázky snáší. Měla s novinářem velkou trpělivost a jednala s ním s ohromným šarmem. Desmond ji to naučil dobře a ona se mu cítila zavázaná -, proto se chovala k novinářům i v jeho nepřítomnosti mile a vstřícně, ačkoli byla v pokušení trochu si s nimi zažertovat a vyvést jim nějaké šibalství. Na rozdíl od Cassie totiž brali sami sebe nesmírně vážně.

„O ničem takovém se mi nezmiňoval,“ odpověděla přívětivě a pak se od něj odvrátila, aby si promluvila s nějakými přáteli.

Novináři ji konečně nechali na pokoji.

„To jsou ale otravové,“ řekl Billy a tvářil se znechuceně. „Nejdou ti na nervy, když tě v jednom kuse obléhají?“

„To ano, ale pan Williams si myslí, že to prospívá podnikání.“

„Mimochodem, říkalas jim pravdu?“ zeptal se jí Billy, když spolu znova hovořili o samotě. „Myslím o tom, jestli něco je mezi tebou a Williamsem.“

„Není,“ ujistila ho, „jsme opravdu jen přátelé. Nemyslím si, že by si přál nějaký užší vztah. Asi jen nemá lepší přátele, než jsem já. Je to velmi osamělý člověk. Někdy je mi ho až líto,“ dodala tak tiše, že to nikdo nemohl zaslechnout. Billy ale neměl náladu na vážné hovory a vždycky se vyjadřoval o miliardářských magnátech neuctivě.

„Mně je ho taky líto. Musí se chudák starat o ty obrovské hromady těch hnusných prachů. A k tomu musí chodit na rande se všemi těmi filmovými hvězdami. Opravdu chudák chlap.“

„Ale jdi,“ přátelsky do něj šťouchla a v té chvíli k nim přistoupil Chris. Zas už něco jedl a Cassie se na něj významně podívala. Takhle neustále jedl už od čtrnácti, a přesto byl pořád hubený jako tyčka. Po boku mu stála Jessie a zářila tichým obdivem.

Pracovala v místní knihovně. Byla to vážná dívka a odevzdávala všechny peníze, které si vydělala, rodičům, aby jim pomáhala živit čtyři mladší sestry. Každému bylo jasné, že je do Chrise celá blázen. K celé rodině O’Malleyových se chovala velmi mile, zvlášť k malým dětem.

„Copak nikdy nepřestaneš s tím jídlem?“ zeptala se ho Cassie s předstíraným pohoršením. „Když nebudu muset, tak ne. Když si to člověk správně načasuje, může klidně jíst v jednom kuse od chvíle, kdy se vzbudí, až do chvíle, kdy jde večer spát. Máma říká, že jím víc než celý zbytek rodiny.“ „Jednoho dne z tebe bude tlustý stařík,“ varoval ho Billy a mrkl na Jessii, která se tomu zahihňala. Všichni byli v dobré náladě a viděli toho dne několik opravdu pozoruhodných výkonů, ale nikdo se nevyrovnal Cassii a tomu, co tu předvedla loni, hlavně jejímu děsivému letu střemhlav, ze kterého se zvedla až v posledním okamžiku.

„Když jsi to tenkrát udělala, byl jsem z toho celý pryč,“ přiznal se jí Chris. „Úplně se mi z toho zvedl žaludek. Už jsem si myslel, že budeš havarovat.“

„Na to jsem příliš šikovná,“ řekla samolibě. Byla ale šťastná, že Chris se nechystá dělat nic nebezpečného. Výškový závod nikdy nikoho nedostal do vážných potíží. Nebyl sice moc vzrušující, ale ona byla ráda, že je to bezpečné a že Chris nic neriskuje.

„Tak co je nového v L.A.?“ zeptal se Billy, když měli klidnější chvilku, a ona mu vyprávěla o své práci s novými letadly, ale o cestě kolem světa se zatím nezmínila. Chtěla si o tom nejprve promluvit s otcem, a pak to teprve měla v úmyslu prozradit Billymu. Sama už ale o tom hodně přemýšlela a došla k názoru, že pokud by se rozhodla letět, chtěla by, aby Billy letěl s ní. Byl to ten nejlepší pilot, jakého kdy viděla, během posledního roku v Los Angeles sice létala s některými skutečně skvělými letci, ale Billyho stále pokládala za nejlepšího ze všech.

Chvíli se tak spolu bavili a on pak znovu naskočil do letadla a získal další první cenu. Krátce nato málem došlo ke katastrofě, když se jen tak tak nesrazila dvě letadla, ale nakonec všechno přece jen

dobře dopadlo. Z davu se chvíli ozývaly poděšené vzdechy a výkřiky, ale pak se přihlížející zase uklidnili. Všichni si přitom vzpomněli na loňský rok, kdy se na této přehlídce zabil

Jim Bradshaw. Peggy se tu letos samozřejmě neukázala, ale Cassie se už dozvěděla od Chrise, že chystají s Bobbym Strongem svatbu. Cassie ale rozchodu s Bobbym vůbec nelitovala. Život ji odnesl úplně jinam. Přála ze srdce jemu i Peggy všechno dobré.

Chris tady s ní stál až do chvíle, kdy začala jeho soutěž, a bavili se o některých starých známých. Pak zavolali jeho skupinu k letadlům.

„Neboj, nic to nebude,“ uklidňovala ho. Vypadal nervózně, což Cassie chápala. Podíval se po ní s úsměvem a ona ho poplácala po rameni.

„Hodně štěstí, bráško. Až se vrátíš, půjdeme si spolu něco sníst. Do té doby se to pokus vydržet.“ „Díky,“ usmál se na ni. Jessie tu zrovna nebyla, právě šla hledat některou ze svých sestřiček. Když šel ke svému letadlu, Cassie za Chrisem zavolala, bez zvláštního důvodu, ledaže na něj byla pyšná: „Mám tě moc ráda!“ Otočil se, naznačil gestem, že ji slyšel a zmizel v letadle.

Pak na něj konečně přišla řada a šplhal se svým malým červeným letadélkem po obloze výš a výš a Cassie ho přitom pozorovala. Najednou jí připadlo, že zahlédla něco podezřelého, přimhouřila oči proti slunci a chystala se o tom zmínit Billymu.

Někdy dokázala vycítit potíže ještě dřív, než k nim došlo. Než se ale zmohla na slovo, spatřila to, čeho se obávala: úzký proužek dýmu. Upřeně se na něj dívala a přála si, aby se co nejrychleji a nejbezpečněji dokázal vrátit na zem. Nebyla si dokonce ani jistá, zda si Chris uvědomuje, že s jeho letadlem není něco v pořádku, ale za chviličku už to určitě musel poznat. Motor letadla vzplanul a za okamžik už jeho letadlo klesalo k zemi ještě rychleji než předtím stoupalo. Všechno se odehrálo příliš rychle, nikdo nemohl nijak zasáhnout. Z davu přihlížejících se ozývaly povědomé vzdechy a výkřiky, které znamenaly, že se děje něco hrozného, a všichni čekali, co bude dál. Cassie mu v duchu soustředěně pomáhala držet knypl, jak padal k zemi, sevřela Billyho rameno, ale přitom stále nespouštěla oči z bratrova letadla. A pak letadlo narazilo na zem a vzplanulo v ohnivém sloupu. Cassie i ostatní přihlížející se k němu hned vrhli. Žár plamenů ale byl příliš silný a z trosek letadla se valil smolně černý dým. První tam doběhl Billy a Cassie hned po něm. Společně vytáhli Chrise z plamenů, ale už byl mrtvý a celé jeho tělo hořelo. Někdo přiběhl s pokrývkou, aby plameny udusil, a Cassie Chrise stále držela v náručí a vzlykala. Ani si nevšimla, že si přitom ošklivě spálila paži. Neuvědomovala si vůbec nic, jedině to, že Chris je mrtvý, že už se na ni nikdy nepodívá, nezasměje se, nebude plakat, nedospěje v muže, nebude se s ní o nic hádat, ani se neožení. Stále plakala a všude kolem sebe slyšela zděšené výkřiky, protože trosky letadla vybuchly a rozprskly se do davu přihlížejících. Billy seji snažil odtáhnout dál, ale ona pořád držela Chrise a Pat se jí ho snažil vytáhnout z náruče.

„Můj chlapec.,“ vzlykal, „můj chlapec. Bože, to ne. ne. moje dítě.“ Drželi ho teď oba a všude kolem nich pobíhali a ječeli lidé, a pak jí Chrisovo tělo odebraly něčí silné paže, jejího otce někdo odváděl pryč, v dálce zahlédla plačící Jessii a uvědomovala si jen to, že ji Billy objímá kolem ramen. Pak uviděla matku, jak vzlyká v otcově náručí. Všichni kolem nich plakali.

Takhle to vypadalo i před rokem, ale tentokrát to bylo horší, protože to potkalo Chrise. jejího malého brášku.

Neuvědomovala si jasně, co se dělo potom, jen si vzpomínala, že ji převezli do nemocnice a Billy tam byl s ní. V popálené paži necítila vůbec bolest, ale zdravotníci s ní stále něco prováděli. Někdo řekl, že jde o popáleninu třetího stupně, a pořád mluvili o nehodě. o havárii. o letadle. ale ona přece žádnou havárii neměla. Nehavarovala ve svém letadle, a tak to také pořád Billy mu opakovala.

„Já vím, Cass. Já vím, zlatíčko. Ty jsi nic neudělala.“

„Je Chris v pořádku?“ Náhle si vzpomněla, že s Chrisem se něco stalo, ale nedokázala se rozpomenout, oč šlo, a Billy jen přikývl. Od chvíle, kdy se to stalo, byla v šoku.

Dali jí nějaký lék, aby trochu spala, a když se probudila, paže ji začala strašlivě bolet, ale na tom

nezáleželo. Teď teprve se na všechno jasně rozpomínala.

Billy byl ale stále u ní a plakali společně. To už sem dorazili i její rodiče, aby se podívali, jestli už se jí vede lépe. Matka byla na pokraji hysterie a otec byl úplně zdrcený. Přišla i Glynnis se svým manželem Jackem, ale všichni pořád vzlykali. Glynnis jí pověděla, že Jessii odvedli domů Chrisovi kamarádi, a že její rodiče museli zavolat lékaře.

Protože Chris byl tak ošklivě spálený, ponechali jeho rakev zavřenou a příští noci se konala v Good Hope vigilie. Pohřeb byl následujícího dne u St. Mary’s. Přišli tam všichni Chrisovi bývalí spolužáci, všichni jeho kamarádi a Jessie. Ta byla v hrozném stavu, všechny její sestry ji utěšovaly a Cassieji šla políbit. Pro devatenáctiletou dívku bylo strašné se s něčím takovým vyrovnat.

Byl tady i Bobby Strong, přišel za Cass a promluvil si s ní, ale

Peggy s ni prostě hovořit nedokázala. Přišli i někteří Chrisovi přátelé z vysoké školy a skoro všichni účastníci letecké přehlídky, právě tak jako šli před rokem na pohřeb Jimovi. Chrisova smrt byla tak nesmyslná a zbytečná -, stoupal do nebeských výšin jen proto, aby ukázal, jak vysoko se dokáže dostat, nebo, což bylo horší, kam se dostat nedokáže.

Cassie měla pocit, že odumřela část její duše, ke všemu ještě, když vycházeli za rakví z kostela, musela společně s otcem podpírat matku. Bylo to to nejhorší, co Cassii zatím v životě potkalo, největší tragédie, jakou musela projít.

Když vyšli z kostela, vzhlédla a spatřila DesmondaWilliamse.

Nedokázala si představit, jak se o tom mohl dozvědět, ale pak si uvědomila, že tu byli reportéři a že toho byly patrně plné všechny noviny. Teď byla hvězda, a tak pro ně smrt jejího bratra při létání znamenala důležitou zprávu. Přesto byla ráda, že sem Desmond přijel. Když ho uviděla, pocítila určité uklidnění. Jakmile byli venku z kostela, přistoupila k němu a poděkovala mu, že přišel. Požádala ho, aby potom přišel s dalšími rodinnými přáteli k nim domů, a řekla mu, jak je mu vděčná za to, že se tu objevil.

Přikývl a Cassie se rozplakala. Desmondji podpíral a cítil se přitom rozpačitě a nešikovně. Nevěděl, co jí má říci nebo co udělat, a tak s ní tady jen stál a doufal, že to stačí. Pak si všiml její paže a jemně ji natočil tak, aby na ni viděl.

„Co tvé zranění? Je velké?“ Dělalo mu starosti, když se doslechl, že ve snaze zachránit bratra utrpěla popáleniny.

„Jsem v pořádku. Tahali jsme ho s Billym ven, a on. on. ještě hořel.“ Obraz, který mu tu vykreslila, byl tak strašný, že se mu z toho skoro udělalo špatně. Uklidnilo ho však, když mu řekla, že lékaři si myslí, že není důvod k obavám. Poznamenal, že chce, aby se dala prohlédnout také v Los Angeles, až se tam vrátí. Pak si pohovořil i s jejími rodiči a chvilku se bavil i s Billym.

Potom se rozloučil. Řekl, že dnes večer letí zase zpátky. Chtěl se s ní jen vidět a ona byla ráda, že se tu objevil. Znamenalo to pro ni hodně, a tak mu to také řekla.

„Díky, Desmonde. za všechno.“ Nezmínil se o cestě kolem světa, ale ona věděla, že na ni určitě myslí. A stále měla v plánu promluvit si s otcem. Desmondovi řekla, že chce zůstat doma s rodinou týden nebo dva, a on ji ujistil, že tu může pobýt tak dlouho, jak bude chtít.

Vyšla s ním ven a on ji objal. Pak s vážným výrazem odešel.

Když se Cassie vrátila dovnitř do domu, Pat už zase plakal a vyčítal si, že Chris létal jen kvůli němu, a že mu to nikdy neměl dovolit.

„Dělal to proto, že chtěl sám, tati,“ uklidňovala ho Cass tiše.

„Jako my všichni. Vždyť to víš.“ V jejím případě to byla pravda, ale v Chrisově ne, ale ona měla pocit, že to musí Patovi zatajit.

„Předtím než vzlétl mi říkal, že to chce dělat. Líbilo se mu to.“

Byla to lež, ale milosrdná.

„Opravdu?“ Pat se zatvářil překvapeně, ale ulevilo se mu tím.

Osušil si oči a nalil si další hlt whisky.

„To bylo od tebe hezké, jak jsi otce uklidnila,“ řekl jí Billy později a ona jen přikývla. Myslela na něco

jiného.

„Kdyby tady tak mohl být Nick,“ poznamenala tiše. A pak se

Billy rozhodl, že jí řekne, co udělal.

„Ten večer, co se to stalo, jsem mu poslal telegram. Myslím, že v udělování dovolenek

dobrovolníkům jsou dost rozumní. Nevím, jen mi připadalo.“ Nebyl si jistý, jestli se na něj Cassie nebude kvůli tomu zlobit, ale teď viděl, že ji to potěšilo.

„Jsem ráda, žes to udělal,“ řekla mu vděčně. Pak vstala a šla obejít různé rodinné přátele a promluvit s nimi.

Byl to nešťastný důvod k setkání. Myslela na to, jestli sem bude moci Nick přijet, jestli ho pustí od jeho jednotky domů.

Večer seděla dlouhé hodiny s rodiči a vzpomínala s nimi na

Chrise a na to, když byl malý chlapec. Plakali, smáli se a vzpomínali na různé maličkosti, které pro ně teď, když už nebyl mezi nimi, najednou znamenaly nesmírně mnoho.

Příští dopoledne se Cassie zastavila v nemocnici, aby se podívali na její paži. Vyměnili jí obvazy, pak se vrátila domů a sedla si zase k otci.

Od té nehody nešel na letiště a o všechno se místo něho staral

Billy. Cassie se tu cestou zastavila a Billy se jí ptal, jak se daří tátovi.

„Moc dobře ne.“ Ráno, když po snídani odcházela, zase pil.

Ještě se nedokázal vyrovnat s tím, co se stalo. Měl ve zvyku pít jen tehdy, když byl z něčeho velmi nešťastný, nebo na oslavu.

Když se vrátila, seděl osaměle v saloně a plakal.

„Ahoj, tati,“ pozdravila ho. Probděla celou noc a vzpomínala na to, co všechno jí na Chrisovi vadilo, jak na něj žárlila, protože se jí zdálo, že ho Pat má raději než jí. Přemítala o tom, jestli to Chris někdy tušil. Doufala, že ne. „Jak ti je?“

Jen pokrčil rameny a ani neodpověděl. Začala pak mluvit o některých lidech, kteří je navštívili, a o tom, jak se zastavila na letišti u Billyho. Otec se jí ale ani nezeptal, jak to na letišti vypadá. „Viděl jsi tady včera Desmonda Williamse?“ zeptala se. Snažila se najít něco, co by mu mohla říci, když na ni jen mlčky upíral prázdný pohled. Aspoň tentokrát jí odpověděl.

„On tady byl?“ Přikývla a sedla si k němu. „To od něj bylo hezké. Jaký je, Cass?“ Pat s nim sice krátce mluvil, ale teď už si na to nevzpomínal.

„Je velmi zdvořilý a distingovaný, jedná vždycky čestně. žije jen prací. a je osamělý.“ Bylo zvláštní, že takhle mluví o svém zaměstnavateli. „Je své práci příliš oddaný, to je myslím ten pravý výraz. Žije svým podnikáním. Nic jiného nemá.“

„To je smutné,“ poznamenal Pat a podíval se na ni. Pak se znovu rozplakal a v myšlenkách se vrátil k letecké přehlídce.

Chudákovi chlapci bylo jen dvacet let. „Mohlas to být právě tak ty, Cass,“ řekl ji přes slzy. „Mohlo se to stát minulý rok tobě. Nikdy v životě jsem neměl větší strach, než když jsem tě tehdy pozoroval.“ „Já vím,“ usmála se, „Nicka jsem tenkrát taky vyděsila k smrti, ale přitom jsem věděla, co dělám.“ „To si myslíme všichni,“ poznamenal smutně. „Chris si to pravděpodobně myslel také.“

„On to ale nikdy doopravdy nevěděl, tati. Nebyl stejný jako my.“

„Já vím,“ přiznal. Všichni věděli, že Chris letadlo nikdy neovládal příliš dokonale. „Jen musím pořád myslet na to, jak vypadal, když jste ho s Billym vytáhli ven.“ Zdálo se, že při té vzpomínce se mu stále ještě dělá špatně. Cassie nevěděla, co by pro něj měla udělat, a tak mu nalila další skleničku. Ačkoli bylo teprve poledne. Pat už těžce vyslovoval a napůl spal. Pak si konečně zdříml a ona ho tam nechala sedět. Možná že je pro něj nejlepší, když bude spát. Odpoledne se vrátila matka se dvěma z Cassiiných sester a v té době byl Pat už zase vzhůru a vystřízlivěl. Cassie jim všem připravila něco k jídlu a pak seděli v kuchyni a tiše hovořili.

Bylo zvláštní být tady zase s ostatními členy rodiny a Cassie si uvědomila, že se zdá, jako by na něco čekali. Jako by si ještě nedokázali plně uvědomit, že Chris zemřel, a jako by očekávali, že se vrátí

domů, nebo že jim někdo najednou oznámí, že to všechno není pravda. Bohužel to ale pravda byla. Bylo to opravdu zlé. Horší by snad mohlo být jen to, kdyby se

Chris před smrtí dlouho trápil.

Glynnis a Megan odešly, ale vtom dorazila Colleen se všemi svými dětmi. Zmatek, který přitom nakrátko vznikl, je všechny trochu rozptýlil. Nakonec odešli i oni a Cassie s rodiči zase osaměli. Cassie uvařila večeři a byla ráda, že tu může být s nimi.

Nevěděla ještě, kdy odjede. Když dojídali, matka se znova rozplakala a Cassie ji uložila do postele jako malé dítě. Pat se ale večer zdál být už v lepším stavu. Byl už klidnější a měl velmi jasnou hlavu, když šla Oona spát, chtěl ještě s Cassií hovořit.

Ptal se jí na její práci, chtěl vědět, jak se jí u Williamse líbí a s jakými letadly létá, a zajímal se o její život v L.A. Věděl, že už uplynula roční lhůta, a zajímalo ho, zda Cassie zůstane v L.A. další rok nebo se vrátí domů. Když tady teď neměli Chrise, měl pochopitelně zájem, aby se vrátila.

„Nabídli mi novou smlouvu,“ odpověděla mu Cassie přímo.

„Co ti nabízí?“ zeptal se jí se zájmem.

„Dvakrát víc než za minulý rok,“ řekla pyšně, „ale chystám se rozdíl poslat tobě a mamince. Já ty peníze nepotřebuju.“

„Ale mohla bys je potřebovat,“ řekl její otec káravě. „Člověk nikdy neví, co se může stát. Tvoje sestry mají muže, kteří se o ně postarají, ale ty a Chris.“ Náhle si znovu připomněl hroznou skutečnost a do očí mu vhrkly slzy. Pohladila ho po ruce a on jí pevně stiskl ruku. „Chvílemi na to zapomínám,“ řekl.

„Já vím, tati. já taky.“ To odpoledne si vzpomněla na Chrise a napadlo ji, jestli je ve Walnut Grove u Jessie, a pak se náhle rozpomněla. Připadalo jí, že se s tím jejich srdce i duše prostě odmítají smířit. Odpoledne mluvila s Jessií telefonicky a ta jí říkala totéž. Zmínila se, že pořád poslouchá, jestli neuslyší přijíždět Chrisovu dodávku. Tohle všichni prožívali stejně.

„No, ale stejně chci, aby sis ty peníze nechala,“ prohlásil její otec pevně.

„To přece nemá smysl.“

„Proč ti platí tak moc?“ zeptal se starostlivě. „Nechce od tebe nic nečestného, že ne, Cass? Nebo příliš nebezpečného?“

„O nic nebezpečnějšího, než co chce na kterémkoli z ostatních testovacích pilotů, kteří pro něj pracují, a pravděpodobně spíš míň. Hodně do mě už investoval. Myslím, že mě považuje za užitečnou pro svoji společnost, protože jsem dívka, a tak mám hodně publicity. moje rychlostní rekordy jsou pro jeho firmu důležité.“ Pak se na něj podívala a přemítala, zda je ještě příliš brzy na to, aby mu to řekla. Chtěla mu to ale prozradit už teď.

Měla v úmyslu podepsat smlouvu okamžitě po návratu. Během posledních několika dní o tom hodně uvažovala, i přes to, co se stalo s Chrisem, a věděla už přesně, že si to přeje.

„Chce po mně, abych vykonala cestu kolem světa, tati,“ řekla tiše. Na chvíli nastalo ticho, jak Pat tu informaci vstřebával.

„Jakou cestu kolem světa? Je přece válka.“

„Já vím. Řekl, že budeme muset pečlivě vypracovat plán cesty. Myslí si ale, že se to dá zvládnout celkem bez rizika, pokud trasu naplánujeme opravdu pečlivě.“

„To udělal George Putnám také,“ připomněl jí Pat smutně.

Právě přišel o jedno dítě a nechtěl ztratit další. „Cesta kolem světa nikdy nemůže být tak úplně bez rizika, Cass, ať je válka nebo není. Existuje příliš mnoho neznámých, příliš mnoho různých nebezpečí. Mohou ti selhat motory. Můžeš se zmýlit v navigaci. Můžeš vletět do bouře. A může se stát milion jiných nečekaných věcí.“

„Ale v jeho letadlech je riziko menší, a taky si s sebou vezmu toho správného druhého pilota.“ „Máš snad už někoho konkrétního na mysli?“ Okamžitě si vzpomněl na Nicka, ale ten by teď přece letět nemohl.

Cassie přikývla. „Myslela jsem si, že by to mohl být Billy.“

Pat nejdřív zaváhal, ale pak přikývl.

„Je dobrý,“ souhlasil. „Ale je hodně mladý.“ Pak si to ale rozmyslel. „Možná že člověk na takové věci právě musí být mladý.

Nikdo starší by už nebyl dost velký blázen, aby se do něčeho takového pouštěl.“ Pak se pousmál a Cassie se najednou cítila lépe. Pat už jí skoro k té cestě dal svůj souhlas. A to si moc přála. Chtěla se do toho pustit s otcovým požehnáním. „Tak proto ti tolik platí?“ zeptal se jí.

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Za cestu kolem světa by mi dali ještě víc.“ Ani si netroufla mu říci, kolik by to bylo. Sto padesát tisíc dolarů by se mu zdálo být nesmírné jmění, což také byla pravda.

Ale Cassie nechtěla, aby si myslel, že to dělá z touhy po penězích, protože ta jejím motivem nebyla. „A budou k tomu různé příplatky, smlouvy o reklamách a tak. Je to opravdu dobrý obchod,“ vysvětlovala mu horlivě, ale ve skutečnosti byla nesvá z toho, když měla mluvit o tak velkých sumách peněz.

„Nebude to dobrý obchod, kdybys měla přijít o život,“ řekl

Pat otupěle a ona přikývla. „Radši by sis to měla opravdu pečlivě rozmyslet, Cassandro Maureen. Tohle už není žádná hra. Jestli se do toho pustíš, budeš riskovat život.“

„A jak myslíš, že bych se měla rozhodnout, tati?“ Prosila ho o svolení a on si to uvědomoval. „Já prostě nevím,“ řekl. Pak zavřel oči a přemýšlel o tom.

Když je znova otevřel, uchopil ji za obě ruce. „Musíš udělat to, co sama chceš, Cass. To, co ti říká tvoje mysl a tvé srdce. Nemůžu se stavět mezi tebe a tvoji velkou budoucnost. Ale kdyby se ti něco stalo, nikdy bych si to neodpustil. ani Desmondu Williamsovi. Přál bych si, abys zůstala tady, a už nikdy v životě nic neriskovala. zvlášť po tom, co se stalo Chrisovi. To by ale nebylo správné. Musíš jít za hlasem svého srdce. Totéž jsem řekl i Nickovi, když se rozhodl odejít do Anglie. Jsi mladá a kdybys to dokázala, byla by to velká věc. Ale kdyby se ti při tom přihodilo něco zlého, byla by to pro nás pro všechny strašná tragédie.“

Dlouho a naléhavě se na ni díval a nebyl si jistý, co ještě by jí měl říci. Nakonec to stejně musí být jen a jen její rozhodnutí.

Před rokem udělala dobře, když odešla do Los Angeles, ale v tomto případě věděl ještě méně než tenkrát, jaké rozhodnutí by bylo správnější.

„Ráda bych do toho šla, tati,“ řekla mu tiše a on přikývl.

„V tvém věku bych to udělal také. Byla by to největší příležitost mého života, kdyby mi to byl někdo nabídl. Ale nikdo to neudělal.“ Usmál se a už zase vypadal trochu víc ve své kůži. „Máš asi štěstí, Cass. Ten člověk ti dává velkou šanci, aby ses proslavila. Je to dar. ale je nebezpečný. Doufám, že ví, co dělá.“

„To já taky, tati. Ale já mu důvěřuju. Je příliš chytrý, než aby něco riskoval. Svým letadlům naprosto věří.“

„Kdy chce, abys odstartovala?“ zeptal se Pat.

„Až za rok. Chce všechno dokonale naplánovat.“

„To se mi líbí,“ připustil Pat. „No, tak o tom ještě přemýšlej a dej mi vědět, jak ses rozhodla. Jestli se rozhodneš do toho jít, nějakou dobu bych to ještě neříkal mámě.“ Přikývla a za chvíli zhasli a uložili se ke spánku. Cassii se ulevilo, že si s ním o tom dokázala promluvit, a že se nerozhněval. Zdálo se, že se konečně smířil s tím, jaká Cassie je, a co dělá. Od dob, kdy jí zakazoval létat nebo se to třeba jen učit, ušel dlouhou cestu. Při těch vzpomínkách se Cassie musela usmát.

Nazítří o tom řekla Billymu, a když mu navrhla, aby s ní letěl jako navigátor a druhý pilot, byl bez sebe nadšením.

„Cože, ty chceš mě?“ vykřikl a pak se jí vrhl kolem krku a políbil ji. „Hurááá!“

„Tak poletíš se mnou?“

„Děláš si legraci? Kdy odlétáme? Okamžitě začínám balit.“

„Jen se uklidni,“ zasmála se, „bude to až za rok. Přesněji řečeno druhého července 1941. Desmond chce, abychom vyletěli v den výročí zmizení Earhartové. Zní to sice trochu zlověstně, ale jemu se to

líbí.“ Souviselo to s publicitou a ona v tom důvěřovala Desmondovu úsudku.

„Proč až za takovou dobu?“ Billy se zdál být zklamaný.

„Chce to pečlivě naplánovat, všechno promyslet, vybrat a důkladně otestovat nejvhodnější letadlo. Desmond uvažuje, že bychom použili Starlifter, znamenalo by to ohromnou reklamu pro tohle letadlo, pokud jde o jeho dolet a výdrž.“ To bylo skutečně hlavním smyslem celé akce, ale kdyby to dokázali, změnilo by to i celý jejich život. Cassie už teď věděla, že pro Billyho by to znamenalo odměnu padesáti tisíc dolarů, a řekla mu to.

„To bych se pak měl opravdu dobře, co říkáš?“ Stejně jako

Cassii ho ale nepřitahovaly peníze, zajímal ho tento náročný a vzrušující úkol sám o sobě. A ze stejného důvodu se celá akce tak líbila Desmondovi a i v Patovi nakonec roznítila jiskřičku nadšení. „Tak mi dej vědět, jak se rozhodneš.“ Ale stejně tušil, že

Cassie už se rozhodla. To byla sice pravda, Cassie chtěla letět.ale přesto v duchu stále celý plán přezkoumávala a přemýšlela o něm, protože chtěla mít vnitřní jistotu, že si skutečně přeje tento závazek přijmout. O tom, že bude pro Desmonda pracovat další rok, se rozhodla snadno, ale souhlasit s cestou kolem světa bylo něco úplně jiného, a ona si to uvědomovala. Chápala, jak velké riziko to s sebou nese, i jaké by to na druhé straně přineslo výhody, kdyby to dokázala. Uvažovala o tom, co by asi bylo dál s Earhartovou, kdyby svoji cestu dokončila úspěšně. Bylo obtížné si představit, že její sláva by byla ještě větší než předtím, ale bylo by to tak. Kdyby ovšem. Billy odpoledne odletěl na krátký let do Clevelandu a Pat ještě zůstal doma, a tak se Cassie dobrovolně nabídla, že zůstane na letišti. Vyřídila nějaké papíry a pak si oblékla starou známou kombinézu a šla natankovat palivo do několika letadel. Stejně neměla nic jiného na práci a Billymu tím alespoň ušetří námahu na zítřejší dopoledne.

Právě dokončila poslední tankování a uklidila rozházené nářadí, když si všimla, že na hlavní runway dosedá nějaké malé letadélko. Zdálo se, že vůbec neváhá, kam zamířit. Přistálo a pojíždělo ke vzdálenému hangáru. Cassie nevěděla, jestli to není některý z pilotů, kteří sem létají pravidelně. Už je všechny neznala. Zdálo se, že se tady dobře vyzná. Chvíli se po něm dívala, ale slunce jí svítilo do očí. A pak ho poznala. To přece nemůže být. to není možné. ale bylo. Přijel za nimi. Byl to Nick. Okamžitě se k němu s výkřikem rozběhla. Vletěla mu do náruče a on ji objímal a dával přitom pozor na její ovázanou paži. Když tady byl s ní, najednou se jí vrátily vzpomínky na všechno, co prožila, na smutek, bolest, šok ze ztráty Chrise, led smíšený s radostí ze shledání s Nickem. Dlouho ji líbal, a ona se náhle cítila v bezpečí a plná míru a klidu z vědomí, že Nick je s ní tady doma.

„Dovolili mi odjet, jakmile jsem se o tom dozvěděl,“ vysvětloval jí, když se od sebe odtrhli, aby se mohli nadechnout. „Ale strašně těžko jsem se dostával do New Yorku. Musel jsem letět do Lisabonu, tam jsem dorazil převčírem večer, a v New Yorku jsem si včera najal tuhle kraksnu. Už jsem si myslel, že se sem nedostanu. Ten zatracený krám se v New Jersey jen tak tak odlepil od země.“

„Jsem tak šťastná, že jsi tady,“ znovu ho objala a zaléval ji pocit nesmírné úlevy, že ho zase vidí. V uniformě RAF mu to moc slušelo, ale bylo vidět, že má starosti.

„Jak je tátovi?“

„Ne zrovna nejlíp,“ řekla mu upřímně. „Bude moc šťastný, až tě uvidí. Hned tě tam dovezu. Můžeš zůstat u nás.“ Skoro nemohla vyslovit: „V Chrisově pokoji. nebo v mém, a já můžu spát na gauči v saloně.“ V Nickově starém domku teď bydlel Billy a oba by se tam tísnili.

„Můžu spát na podlaze,“ usmál se. „To není problém. Britové nemají zrovna nejpohodlnější kasárna. Od loňského září jsem se pohodlně nevyspal.“

„Kdy se sem vrátíš natrvalo?“ ptala se ho, když ho odvážela k rodičům.

„Až to skončí.“ Bylo ale jasné, že válka hned tak u konce nebude. Francie před třemi týdny padla a Hitler teď ovládal ještě větší část Evropy. A Britové měli plné ruce práce s tím, aby před ním uchránili zbytky francouzské flotily v Severní Africe. Řešení všech problémů bylo v nedohlednu. Nick se jí teď vyptával na její paži a ona přiznala, že si ji popálila, ale že už se hojí.

Pak přijeli k domu a uviděli posmutnělého Pata, jak sedí v křesle na verandě.

„Máš tu kavalec pro vojáka, kamaráde?“ zeptal se ho Nick tiše. Přistoupil ke svému starému příteli a objal ho. Oba muži vzlykali, sdíleli vzájemně svou bolest a Cassie je nechala samotné, aby si promluvili. Šla jim připravit něco k večeři, protože

Oona ulehla s hroznou bolestí hlavy. Pořád to všechno nesla velmi těžce, pochopitelně, vždyť Chris byl její nejmladší dítě a zemřel v pouhých dvaceti letech.

Cassie oběma mužům připravila sendviče a nalila jim pivo, a její matka už předtím připravila velkou mísu salátu. To jim k večeři stačilo, protože nikdo z nich neměl velký hlad. Při jídle

Nick líčil, co se děje v Evropě. Měl různé zprávy z první ruky o tom, jak to bylo před třemi týdny s pádem Francie a o otřesné kapitulaci Paříže. Němci už byli všude a Britové se obávali, že Hitler teď zaútočí na ně.

„Nechávají tě už létat do bojových akcí?“ zeptal se Pat a usmál se při vzpomínce na jejich společné dny na konci války.

„Na to jsou moc chytří, kamaráde. Vědí, že už mám nejlepší časy za sebou.“

„V tvém věku ne. Jen jim dej čas. Až jim poteče do bot, honem tě posadí do stíhačky a ještě ti dají pusu na rozloučenou.“

„To snad ne.“ Když je Cassie poslouchala, rozzlobilo ji to.

Vypadalo to, že jsou do války zamilovaní a že pokládají za úplně správné podstupovat riziko, pokud šlo o ně samotné.

Nechala je, aby spolu na verandě hovořili až do pozdního večera. Byla by si také ráda povídala s Nickem o samotě, ale věděla, že její otec ho potřebuje víc. A ona měla dost času. Nick tady měl strávit tři dny. Uvidí se s ním ráno.

Nazítří se Pat konečně vrátil do kanceláře a potěšilo ho, že našel všechno v pořádku. Billy se staral o provoz letiště dobře.

Cassie zase pečovala o pořádek v různých dokladech a všichni piloti tu jako vždy čekali na Patový pokyny. Návrat do práce mu prospěl. Uprostřed dopoledne Cassii překvapilo, že jí zatelefonoval Desmond. Zeptal se, jestli Cassie může mluvit, a ona za sebou zavřela dveře otcovy kanceláře. „Už to je v pořádku. Je od tebe hezké, že mi voláš.“

„Dělal jsem si o tebe starosti, Cass. Nechtěl jsem se ale vtírat do vašeho soukromí v tak těžkých chvílích. Jak vypadá tvoje ruka?“

„Bude v pořádku.“ Nechtěla mu přidělávat starosti tím, že by mu popisovala, jak ošklivé její popáleniny ve skutečnosti jsou, ale zatím se hojily pěkně. „Jak to vypadá u vás v L.A.?“ ptala se, protože se cítila provinile, že tak dlouho zůstává stranou. Byla teď pryč už skoro týden. Desmond jí ale řekl, že nemusí pospíchat s návratem. Znovu se mu omluvila a on ji ujistil, že má zůstat doma tak dlouho, jak bude chtít.

„Jak se vede tvým rodičům?“

„Moc dobře ne. Ale táta už se dnes vrátil do práce. Myslím, že mu to prospěje, zvlášť jestli ho někdo zase něčím rozčílí, protože to by ho rozptýlilo nejlíp.“ Zasmál se tomu a zeptal se jí, jestli přemýšlela o cestě kolem světa, a ona se usmála a řekla, že ano.

„Promluvila jsem si o tom s tátou.“

„Dovedu si představit, jak ho to zrovna v takové chvíli nadchlo. Vaše načasování nebylo právě nejlepší, slečno O’Malleyová.“ Při té představě v duchu úpěl. Dokázal si představit, co jí otec v takové situaci asi musel říci. Cassie ho ale překvapila.

„Ve skutečnosti nebyl vůbec proti, když jsme to spolu chvilku probírali. Myslím, že mu to sice dělá starosti, ale bere to překvapivě rozumně. Pokládá to za moji životní šanci. Řekl mi, že si to musím rozhodnout sama.“

„A rozhodla ses?“ zeptal se, a v tom okamžiku nedýchal napětím. Od chvíle, kdy odjela z L.A„ byl kvůli ní nervózní a neklidný. Sám byl překvapený, jak velmi mu Cassie chyběla. A ještě větší starosti mu dělalo, že by se po bratrově smrti už nemusela vrátit a prodloužit s ním smlouvu. Byla teď už

důležitou částí jeho života.

„Skoro,“ řekla mu tajemně. „Chci si to ale ještě jednou důkladně promyslet, zatímco budu tady. Jakmile se vrátím, řeknu ti to s jistotou, Desmonde, to ti slibuju.“

„Tu nejistotu nevydržím.“ A myslel to vážně. Doháněla ho k šílenství.

„Myslím, že odpověď ti bude za to čekání stát,“ škádlila ho a on se musel usmát. Znělo to slibně. A musel kupodivu také myslet na to, jak asi teď Cassie u telefonu vypadá. Slušelo jí to dokonce i na pohřbu, kdy měla obličej zpustošený zármutkem a paži v obvazech, ale to se mu zdála být nevhodná myšlenka.

„Sliby chyby. Radši si pospěš a vrať se domů, stýská se mi po tobě.“

„Mně po tobě taky.“ Řekla mu to jako příteli, jako by to oznamovala Chrisovi nebo Billymu. Chyběly jí rozhovory s ním v časných ranních hodinách, když byli oba už vzhůru uprostřed spícího světa, a o tom, co bylo pro ně pro oba nejdůležitější, to znamená o jeho letadlech.

„Uvidíme se brzy, Cass.“

„Opatruj se. A díky za zavolání.“ Zavěsila a vrátila se ven k otci a k Nickovi. Pat se zeptal, kdo jí to volal, a Cassie mu řekla, že to byl Desmond Williams.

„Co chtěl?“ zeptal se Nick a vypadal podrážděně.

„Chtěl si se mnou popovídat,“ odpověděla mu s klidem. Nelíbilo se jí, jakým tónem se jí Nick na to ptá. Choval se, jako by patřila jemu. A vzhledem k tomu, že se po celé tři měsíce ani neobtěžoval jí napsat, to bylo podle jejího názoru už opravdu příliš.

„A o čem?“ naléhal Nick.

„O práci,“ řekla neutrálně a změnila téma hovoru.

Pat se pro sebe pousmál a odešel pryč. Postřehl, že se blíží bouře. Cassie byla opravdu pravou příslušnicí rodu O’Malleyových.

„Jak to vypadá s tvou rukou?“ zeptal se jí Nick, když se ocitli o samotě.

„Jakž takž to jde,“ řekla podle pravdy. „Začíná to strašně bolet, ale doktoři říkají, že to je dobré znamení.“ Pokrčila rameny a pak k němu vzhlédla a pozvala ho, aby se s ní šel projít. Souhlasil a vydali se na vzdálený konec letiště.

„Co pořád děláš, Cass?“ Mluvil teď jemněji než před chvílí a její srdce roztálo, jakmile se ocitla v jeho blízkosti a Nick ji objal paží kolem ramen.

„Pořád totéž. Létám, zkouším letadla a posouvám hranice jejich možností. Tenhle týden mi končí smlouva. Nabídli mi ale novou.“

„Za stejných podmínek?“ zeptal se neutrálně,

„Za lepších,“ odpověděla mu stejným tónem.

„A vezmeš to?“

„Myslím, že ano.“

A pak jí Nick položil nečekanou otázku. „Jsi do něj zamilovaná, Cass?“ Vypadal, že mu to dělá starosti, a ona se přímosti jeho otázky usmála.

„Do Desmonda? Samozřejmě že ne. Jsme přátelé, ale to je všechno. On je velice osamělý.“ „To já jsem v Anglii taky.“ Neříkal to ale se sebelítostí. Říkal to tak, že bylo znát, že vůči Desmondovi cítí zlost a žárlivost.

„Zjevně se necítíš dost osamělý na to, aby ses namáhal napsat mi,“ odpověděla mu kousavě. Opravdu jí vadilo, když od něj nedostávala žádné zprávy, zvlášť když občas psal jejímu otci a Billymu.

„Víš dobře, jak to beru. Nemá smysl, abychom se na sebe nějak vázali, Cass. Pro tebe v tom není žádná budoucnost.“

„Pořád nechápu, proč by to tak muselo být. Ledaže mě nemiluješ. To bych dokázala pochopit. Tohle ale vážně ne. Tohle je absurdní.“

„Je to strašně jednoduché. Třeba příští týden můžu být mrtvý.“

„Já taky. No a co, vždyť jsme letci. Já ze své strany to chci riskovat. Ty to snad riskovat nechceš?“

„O to tady nejde a ty to víš. Když budu mít štěstí a přežiju to, což by bylo dobré pro mě, ale možná už ne tak dalece pro tebe, tak co potom? Budeš po zbytek života se mnou žít v chatičce a hladovět? To by tedy byla výhra. Já jsem letec, Cass. Nikdy nebudu žádný zazobanec. Až doteď mi to nikdy nevadilo. Nikdy jsem tomu nevěnoval pozornost, zrovna tak jako Billy. On si to prostě užívá a je spokojený. To já jsem byl taky. A pořád ještě jsem. Ale co z toho? To pro tebe není žádná budoucnost, Cass.

Neudělám to. A tvůj otec by mě zabil, kdybych si něco takového vůči tobě dovolil.“

„Možná tě zabije ještě dřív, když se to mezi námi nějak nevyřeší. Myslí si, že jsme oba blázni. Já, protože tě miluju, a ty, protože před tím utíkáš.“

„Možná že má pravdu. Kdo ví. Ale já se na to dívám takhle.“

„A co když si uspořím nějaké peníze?“ To byla zajímavá otázka.

„To ti přeju. Užij si je. Doufám, že se ti podaří si hodně vydělávat. Dnes jsi skoro něco jako filmová hvězda. V amerických žurnálech, které mám možnost vidět, jsi častěji než Hitler.“

„No děkuju pěkně.“

„No co, je to pravda. Williams se rozhodně vyzná. Tak na co se mě ptáš? Jestli bych byl ochoten se od tebe nechat vydržovat, pokud jeho zásluhou zbohatneš? Pokud stojí ta otázka takhle, tak odpověď zní ne.“

„Ty prostě musíš všechno zkomplikovat, co?“ Začínalo ji to opravdu zlobit. Podle něj bylo nemožné úplně všechno. V téhle hře nemohla zvítězit, kdyby se sebevíc snažila, protože čím bohatší by byla, tím to bylo podle jeho názoru horší. Už toho začínala mít po krk. „Chceš říct, že kdyby sis byl našetřil během minulých roků nějaké peníze, pak by ses po návratu domů se mnou oženil. Ale protože jsi to neudělal, pak není v pořádku, že já vydělávám. Je to tak?“

„Vystihlas to,“ prohlásil spokojeně. Rozhodl se, že jí nebude ničit život, a byl odhodlaný na tom za všech okolností trvat. „Já se nenechávám vydržovat od žen.“

„To, co říkáš, jsou samé nesmysly. Jsi jediný mužský z těch co jsem kdy potkala, který je ještě tvrdohlavější než můj táta. Ale on s přibývajícím věkem přece jen začíná dostávat rozum. Tak jak dlouho to asi bude trvat tobě?“ poznamenala netrpělivě.

„Dokud nebudu bradou vzhůru,“ prohlásil s úsměvem, „a to teď už možná nebude dlouho trvat.“ Už byl unavený z toho věčného dohadování s Cassií. Netoužil po ničem jiném než ji obejmout a políbit. Šíleně ho vytáčelo, když ji vídal ve filmových žurnálech. Chtělo se mu křičet: „Počkejte, tohle je moje holka!“

Jenže ona nebyla jeho dívka. Sám by to nedopustil. Byla to dcera jeho nejlepšího přítele a holčička, do které byl zamilovaný už od jejích tří let. Ale snažte se tohle vysvětlovat ostatním mužským v RAF. Byl z toho celý pryč, když zjistil, že dva nebo tři z nich si připíchli její fotku na stěnu mezi různé herečky.

„Pojď ke mně,“ řekl jí tlumeně, když se zastavila kus od něj se založenýma rukama a poklepávala nohou o zem. „A nedívej se na mě takhle.“

„Proč ne?“ stáhla obočí.

„Protože jsem asi úplný hlupák, ale přeju ti, aby sis vzala někoho o polovinu mladšího než jsem já a abyste spolu měli deset dětí, ale přesto tě miluju, Cass. a vždycky tě budu milovat, holčičko. a ty to víš.“

„Nicku.“ Při pohledu na něj roztála, a když si ji přitáhl do náruče, nechtěla nic jiného než jeho. Dlouho tu stáli, líbali se a zapomněli přitom na všechno, co si řekli, na všechny hádky,

nedorozumění a problémy. A pak se spolu zvolna vraceli zpátky k letišti. Pat je uviděl oknem své kanceláře a pomyslel si, že si asi vyjasňují své vztahy a svou situaci. Napadlo ho, kdy asi oba zmoudří a uvědomí si, že mají něco vzácného a nesmírně cenného. Oba ale byli strašně tvrdohlaví a on se mezi ně nechtěl plést. Rád by věděl, jestli Cassie už pověděla Nickovi o chystané cestě kolem světa, a jak by na to Nick asi reagoval. Vyšlo to ale najevo teprve příštího dne, když všichni tři seděli v Patově kanceláři a Pat se o cestě kolem světa jen tak mimochodem zmínil.

„O čem to mluvíš?“ zatvářil se Nick zmateně. Pat se podíval na dceru a zvedl obočí. „Copak ty se mu to nechystáš říct?“

„Co jestli mi má říct? No výborně. Tak co je to velké tajemství?“ Věděl, že není zamilovaná do nikoho jiného, ani se s nikým neschází, ačkoli jí to sám radil, ale tím Cassii jen strašně rozčiloval. A určitě také není těhotná, protože Nick velmi dobře věděl, že je ještě panna. Cassie nikdy neměla užší vztah s žádným mužem kromě Bobbyho a Nicka. S Bobbym se nikdy nepokusili o nic víc než o trochu líbání na verandě a Nick by se jí nikdy nedotknul. „Tak oč tady jde?“

Rozhodla se, že mu to řekne sama. Ještě o tom nebylo úplně rozhodnuto. Přesto už si byla jistá, že to chce udělat. Až se vrátí do L.A„ řekne Desmondovi, že přijímá.

„Dostala jsem od Williams Aircraft velmi zajímavou nabídku.“

„Já vím. Smlouvu na další rok. To už jsi mi říkala,“ prohlásil s klidem, ale Cassie se na něj podívala a mlčky zavrtěla hlavou.

„Ne. Jde o nabídku na cestu kolem světa. Mělo by to být za rok. Přemýšlela jsem o tom a mluvila jsem o tom s tátou, ještě než ses tady objevil. Chtěla jsem si to ale pořádně sama rozmyslet, než ti to povím.“

„Cestu kolem světa?“ Vyskočil na nohy a zatvářil se zuřivě.

„Přesně tak, Nicku,“ řekla klidně. Neprozradila mu, kolik peněz za to má dostat, protože kvůli nim se do toho nepouštěla.

A navíc by to v tomto okamžiku vyznělo vulgárně.

„Říkal jsem ti, že přesně tohle měl ten mizera za lubem od samého začátku. Sakra, Cassie, copak vůbec neposloucháš, co ti povídám?“ rozčiloval se. „Přesně k tomu mířily všechny ty filmové žurnály a ta neustálá publicita. Chtěl ti udělat jméno a teď tě chce vymačkat jako citron a dát v sázku tvůj život. Vždyť je přece válka, tak jak si sakra myslíš, že dokážeš obletět zeměkouli? I kdyby sis vymyslela nějakou šílenou trasu, o čemž pochybuju. Sakra, Cass, já ti to nedovolím!“ „To je moje rozhodnutí. Nicku,“ odpověděla mu klidně. „Tvoje ne. Stejně jako jsem já

nerozhodovala o tvém vstupu do RAF.

Každý z nás rozhoduje sám za sebe.“

„To je tedy skvělé. Co to na mně zkoušíš? Má to být pomsta?

Za to, že jsem se dobrovolně přihlásil do války? Nebo za to, že ti nepíšu dopisy? Nechápeš, co s tebou ten chlápek dělá? Využívá tě, Cass. Proboha, prober se, než tě zabije.“ Nick byl strašlivě rozzlobený kvůli tomu, co Williams provádí, ale Cass se na to odmítala podívat jeho očima. „On mě přece nechce zabít. To by bylo absurdní.“

„Jsi blázen? Víš, jak nebezpečná taková cesta je, ať už je válka nebo není? Je to sebevražda. A ty do toho nepůjdeš. Nemáš na to dost vytrvalosti ani zkušeností.“

„Teď už ano.“

„Nesmysl, nedělalas nic jiného než testovací lety. To je něco úplně jiného. Kdy jsi naposledy letěla na dlouhou vzdálenost?“

„Minulý týden, když jsem letěla sem. Dělám to pořád. Nicku.“

„Zabiješ se, ty jeden zatracený blázne! A co ty?“ obrátil se se zuřivým výrazem na Pata. „Ty jí dovolíš, aby do toho šla?“

„Nejsem z toho zrovna šťastný,“ odpověděl mu Pat smutně.

Konec konců právě ztratil syna, ale v posledních letech se mnohému naučil, a z velké části od Cassie. „Ona je ale už dost stará na to, aby o sobě rozhodovala sama. Nicku, ať to bude k dobrému nebo ke špatnému. Nemám právo rozhodovat za ní.“

„Co se to s tebou stalo?“ Nick vypadal šokovaně. „Jak můžeš něco takového říkat?“

„Protože jsem teď starší a víc toho vím, a možná že tobě by to taky prospělo. Na jedné straně jí říkáš, že s tebou nemá počítat, a nechceš si ji vzít, protože jsi pro ni příliš starý, nebo pánbůhví proč, a pak jí chceš poroučet, co má dělat. Takhle to nejde. Nicku. A i kdyby ses s ní oženil, nemusela by si od tebe dát mluvit do svých plánů. Tohle je nová generace žen. A já se učím rychle. Jsem ale moc

rád, že sám mám svoji Oonu, to ti tedy povím. S těmi dnešními ultramoderními dívkami není snadné pořízení.“

„Nemůžu uvěřit tomu, jak ses změnil. Nechal ses od ní k tomu ukecat.“

„Ne“ trval na svém Pat. „Vždyť ona mi ještě ani neřekla, jestli se do toho opravdu pustí. Je to její rozhodnutí. Nicku. Jenom její. Ani moje, ani tvoje. A já nechci, aby se toho zřekla kvůli mně, a ty bys to po ní neměl chtít taky.“

„A co když se zabije?“ zeptal se Nick přímo.

„Pak to sám sobě nikdy neodpustím,“ řekl Pat upřímně. „Ale přesto ji musím nechat, aby to udělala.“ Při těch slovech mu vhrkly do očí slzy a Cassie k němu přistoupila a objala ho.

Nick se na ni upřeně díval. „No co, půjdeš do toho?“ Oba muži čekali se zatajeným dechem na její odpověď. Přikývla a Nick působil dojmem, že se každou chvíli rozpláče.

„Ano. Ale Desmondovi jsem to ještě neoznámila.“

„To se nedivím, že včera volal,“ zasténal Nick bolestně. Nemohl uvěřit, že se k tomu Cassie opravdu chystá. Sám ji učil létat. Věděl, že dokáže velké věci, ale tohle ne. ještě ne. aspoň teď ne. a možná nikdy.

„Volal, aby se zeptal, jak se mi daří a jak se vede tátovi.“

„To je tedy dojemné.“ Změřil si ji s novým záchvatem vzteku.

„A teď udělá ještě další tah, ne?“

„A co?“ Nerozuměla mu a Pat také ne, ale Nick už zavětřil novou stopu.

„Chce stále víc publicity. Víc senzací. Nebyla to náhoda, když tě loni vzal do té restaurace, tančil tam s tebou a postaral se, aby vás tam spolu vyfotografovali. V novinách to vypadalo tak zajímavě, tak tajemně. tentokrát ale bude muset zajít mnohem dál, aby to zase zaujalo, aby to nezevšednělo. Chceš se vsadit, že tě požádá o ruku?“ chrlil Nick, unesený vztekem. Cassie se na něj znechuceně podívala a Pat ho pobaveně pozoroval. Nikdy ještě nepřistihl svého starého přítele při záchvatu žárlivosti.

„Nic hnusnějšího jsem v životě neslyšela,“ obvinila ho Cassie, ale on si byl jistý, že se nemýlí. Pat teď k němu pronesl moudrá slova: „Řekl jsi jí, že si ji v žádném případě nevezmeš, až se vrátíš, a dokonce jí ani nepíšeš, tak co od ní vlastně čekáš? Že vstoupí do kláštera, nebo že z ní bude stará panna? Má právo na vlastní život. Nicku. Když ne s tebou, tedy s někým jiným. A on působí slušným dojmem, pokud by ses mě na to zeptal. Pro tuhle cestu může mít různé reklamní důvody, to je pravda. Ale vždyť se živí prodáváním letadel! Musí dělat, co je v jeho silách, aby připoutal ke svým letadlům pozornost, a když s nimi létá hezká dívka, která je taky zatraceně dobrá pilotka, pak to může jeho podniku jen prospět.

A jestli ty se s ní oženit nechceš a on ano, pak si tedy nemyslím, že bys do toho měl právo nějak moc mluvit, nemám pravdu?“

Cassie musela potlačovat úsměv, když ho poslouchala. Nikdy neslyšela od svého otce podobný proslov, a nejlepší na tom všem bylo, že měl pravdu. Nick to ale nechtěl přiznat.

„On ji nemiluje. Pate. kdežto já ano.“

„Tak si ji tedy vezmi,“ řekl Pat tiše a vyšel z místnosti, aby mohli být chvíli spolu o samotě. Velice teď potřebovali být jen spolu. O hodinu později se ale stále ještě hádali a nikam se nedostali. Nick ji obviňoval, že je buďto naivní nebo podléhá Desmondovi, a ona mu zase vyčítala, že se chová dětinsky. Bylo to hrozné odpoledne a na konci dne byli oba úplně vyčerpaní.

A Nicka čekala ráno zpáteční cesta do New Yorku.

Dohadovali se skoro celou noc a nic nevyřešili. On jí stále opakoval, že je mu devětatřicet a že si nehodlá vzít malou holčičku a zničit jí celý život.

„Tak mě tedy nech na pokoji!“ křičela už na něj nakonec Cassie. Konečně šli spát a ráno, než odletěl, se na sebe ještě stále zlobili.

„Zakazuju ti na tu cestu kolem světa letět,“ oznámil jí, než vzlétl ve svém pronajatém letadle, a ona ho prosila, aby byl rozumný a nedával jí žádná ultimáta.

„Co kdybychom na to teď zapomněli? Vždyť je to až za rok a ty se vracíš zpátky do Anglie.“ „Ať si letím třeba na Měsíc, ale nechci, abys tu smlouvu podepsala.“

„Nemáš právo tohle říkat. Nech toho. Nicku!“

„Ne, sakra, nenechám toho, dokud mi neslíbíš, že to nepodepíšeš.“

„Ale já do toho půjdu!“ vykřikla a rudé vlasy jí vlály ve větru.

Prudce ji uchopil a přitáhl ji k sobě.

„Ne, to neuděláš!“ Políbil ji prudce na rty, ale neznamenalo to smíření.

„Udělám!“

„Mlč!“

„Miluju tě.“

„Tak to tedy nedělej!“

„Ale proboha.“ Políbil ji znovu, ale když odlétal, nic se mezi nimi nevyřešilo, jak se také dalo čekat. Když se jeho letadlo vzneslo do vzduchu, Cassie stála vedle runwaye a plakala. O pět minut později vtrhla do otcovy kanceláře. „Já z něj snad zcvoknu.“

„Vy dva se asi jednoho krásného dne zabijete navzájem. Je s podivem, že jste to ještě neudělali,“ prohlásil Pat s úsměvem.

„Oba jste paličatí jako dva mezci. Byla by to opravdu škoda, kdybyste se jednou nevzali. Zasloužíte si jeden druhého. Oba jste takoví, že byste jakéhokoli jiného partnera zničili.“ Pak se na ni podíval vážně. „Myslíš si, že má pravdu, a že by tě Williams mohl požádat o ruku kvůli větší reklamě pro tu svoji cestu kolem světa?“

„Ne, to si nemyslím,“ zatvářila se podrážděně. „Desmond se děsí jakéhokoli důvěrného vztahu. Prodělal dvě katastrofální manželství. A já si myslím, že jestli se ještě někdy ožení, bude to jedině z lásky.“

„To doufám.“ Přesto se mu ulevilo, když mu to Cassie řekla.

„Projevil snad o tebe nějaký zájem, Cassie?“ Kromě toho, že přišel na Chrisův pohřeb. To od něj určitě bylo moc hezké a Pat to také Cassii řekl.

„Ani ne. Jsme jen přátelé. Nick vůbec neví, o čem mluví.“

„No, v každém případě bys mohla dopadnout mnohem hůř.

Pokud si ovšem stejně nakonec nevezmeš toho šílence, co je právě na cestě zpátky do Anglie. Přísahám, že ten chlap bude jednou moje smrt. Za starých časů jsem s ním míval přesně takovéhle hádky. Je to ten nejpaličatější mizera, jakého jsem kdy potkal.“

Cassie s Patem do puntíku souhlasila. Vrátila se domů, aby se podívala na matku.

Příští týden odletěla z Illinois a vrátila se do Newport Beach, do svého bytu a ke své práci. Také podepsala novou smlouvu na příští rok za dvojnásobnou odměnu. První den po svém návratu si šla promluvit s Desmondem, když byl ve své kanceláři sám.

„Je něco v nepořádku?“ zeptal se jí nervózně. Jakmile vešla, rychle vstal. Dělal to vždycky, když vstoupila do místnosti, a jí se to líbilo. „Fitzpatricková mi řekla, že je to naléhavé.“

„To záleží na tom, jak se na to díváš,“ řekla mu klidně. „Myslela jsem si, že bys rád znal moji odpověď, co se týče té cesty kolem světa.“ Desmond měl z výrazu jejího obličeje náhle pocit, že se rozhodla cestu nepodstoupit, a srdce mu pokleslo.

„Já. to chápu, Cass. myslel jsem si, že pravděpodobně po tom, co se stalo s tvým bratrem. nečekal jsem, že by to tvé rodiče potěšilo. nebylo by to vůči nim fér.“ Snažil se přijmout její rozhodnutí důstojně, ale znamenalo to pro něj obrovské zklamání, a velmi bolestné. Tak nesmírně po tom toužil. Chtěl se na tom projektu osobně podílet a všemožně pomáhat Cass, aby to dokázala. „Ne, nebude to asi vůči nim moc fér,“ souhlasila s ním.

„A tátu to taky zrovna moc nepotěšilo.“ Shodli se, že matce to zatím neřeknou. „Ale řekl mi, že je to jen a jen moje rozhodnutí, a tak jsem to tedy rozhodla sama.“ Mlčky se na ni díval a ona k němu přistoupila o krok blíž. „Udělám to, Desmonde.“

„Cože?“ zašeptal.

„Podniknu tu cestu. Chci to pro tebe udělat.“

„Můj bože.“ Klesl do křesla se zavřenýma očima, a pak k ní vzhlédl a uviděl, jak se Cassie tváří. Vyskočil a obešel stůl, aby ji políbil. Byl to počestný polibek, ale byl v něm všechen vděk, který k ní Desmond pociťoval. V životě mu nikdy na ničem tolik nezáleželo a věděl, že už nikdy pro něj nic nebude důležitější.

Osobně se postará, aby všechno vyšlo. Měl pro Cassiinu cestu tisíce plánů a nápadů a o všechny se s ní chtěl podělit. Čekal je úžasný rok příprav. Když se znova posadil a začal jí o tom vyprávět, svíral dosud pevně její ruku a stále jí děkoval. A ona byla šťastnější než kdy předtím, že se rozhodla to přijmout. K čertu s Nickem. Tohle je přece její život!

Kapitola 15.

Publicita chystané cesty kolem světa se rozpoutala téměř ihned, velkým oznámením plánované akce na tiskové konferenci v Newport Beach. Následovala série zpráv a krátkých přednášek, proslovených Cassii, které Desmond zorganizoval a promyšleně zrežíroval. Hovořila ke skupinám mužů i žen, k členům různých klubů i politických asociací. Rozhovory s ní se objevovaly v rádiu a jedno filmové zpravodajství bylo věnováno jen jí. Za dva týdny se tisk zprávami o připravované cestě nasytil. V polovině srpna byla Cassie vytlačena z titulních stránek novin, protože válečná situace v Evropě se opět vyostřila. Začala bitva o Británii, kterou Němci nazvali blesková válka. Luftwaffe zasypávala

Anglii bombami v naději, že ji rychle přemůže. Cassie věděla beze vší pochyby, že teď Nickovi opravdu hrozí velké nebezpečí.

Přestože se na něj zlobila, válečné zprávy jí naháněly strach a musela na něj stále myslet. Zatelefonovala svému otci, aby zjistila, má-li od Nicka nějaké zprávy, ale on samozřejmě nevěděl nic a to se do konce srpna nezměnilo.

„Myslím, že žádné dopisy teď chodit nemůžou, Cass. Prostě počítej s tím, že je Nick v pořádku. Uvedl mě jako svého nejbližšího příbuzného, takže kdyby se s ním něco stalo, oznámili by mi to.“ Neznělo to dvakrát povzbudivě. Pat se stejně jako Cassie domníval, že Nick teď už určitě létá na bojové mise. Už pravděpodobně nevyučuje létání, ale místo toho pilotuje bombardéry nebo stíhačky. Cílem Luftwaffe bylo zničení RAF, a tak Cassie věděla, že se Nick do bitvy na obranu Británie určitě zapojil. Tím větší strach o něj neustále cítila. Teď se jí zdálo ještě hroznější, že se rozloučili tak rozhádaní. Živila v sobě naději, že je Nick v pořádku. Nic jiného pro ni teď nebylo důležité.

Navzdory válce Desmond pokračoval v pečlivém plánování cesty kolem světa, postupoval přitom s nesmírnou precizností.

Dohodli se, jaké letadlo Cassie použije, a už začali s jeho úpravami a vybavováním různými mimořádnými novými přístroji, přídavnými nádržemi s palivem a dalšími pomůckami pro dálkové lety. Desmond věnoval všem podrobnostem puntičkářskou pozornost, která Cassii utvrzovala v dojmu, že riziko tohoto podniku je opravdu minimální.

Jediná skutečná potíž v jejich plánu spočívala v tom, že byli nuceni změnit zamýšlenou trasu vzhledem k válce v Evropě.

V roce 1940 už se válka příliš rozšířila po celém světě. V Tichomoří byly nyní také oblasti, kde nebylo bezpečno, stejně tak ve velké části severní Afriky a samozřejmě v celé Evropě.

Teď zkrátka nebyla nejšťastnější doba k úvahám o skutečném obletu zeměkoule. Přesto i nyní existovaly různé možnosti překonávání výjimečných rekordů, které bylo možné realizovat, především prolétávání obrovských vzdáleností. A vzhledem k tomu, že Desmondův zájem se právě teď soustředil zejména na válečná letadla, toužil samozřejmě po tom, aby mohl dokázat spolehlivost svých letadel nad ohromnými vodními plochami oceánů. V podstatě se chystali obletět celé Tichomoří -, v osmi etapách během deseti dní překonat celkovou vzdálenost pětadvaceti tisíc

kilometrů. Trasa jejich letu měla vést z Los Angeles do Guatemaly a pak na Galapágy. Odtud měli pokračovat na Velikonoční ostrov a na Tahiti. Z Tahiti pak na Pago Pago a na ostrov Howland, kde Desmond hodlal uspořádat malý vzpomínkový obřad na počest Amelie Earhartové. Odtud měli pokračovat do Honolulu, tam se samozřejmě měl oslavit úspěch jejich vzdušné pouti, a Desmond si plánoval, že se na této slavnosti s oběma letci setká a pak s nimi poletí zpátky do San Franciska poslední triumfální etapu jejich cesty. Byl sice zklamaný, že Cassie nemůže obletět celou zeměkouli, ale tichomořská cesta, jak jí teď začal říkat, umožňovala dosažení mnoha srovnatelných cílů. Na opravdovou cestu kolem světa může dojít později, až válka v Evropě skončí.

A trasa dlouhá pětadvacet tisíc kilometrů přinese prakticky stejný efekt, ať už co se týče Cassiiny slávy či pověsti jeho letadel. Na Cassii také udělalo dobrý dojem, jak rozumně nakonec její cestu naplánoval. Do značné míry to vyvracelo všechna ta hrozná podezření, která vznesl vůči Desmondovi Nick.

Nebyl to žádný blázen, který by byl rozhodnutý ji zabít. Letos by se ale určitě nikdo, ani ten sebevětší šílenec, nepokoušel jen tak proletět nad Evropou.

Na podzim Desmond připravil pro Cassii další tiskové konference a postaral se, aby se o ní stále mluvilo ve zprávách. Chtěl, aby na sebe soustředila co nejvíc pozornosti. A pro veřejnost to představovalo vhodné rozptýlení od válečných zpráv z Evropy.

Tohle bylo něco zdravého, vyvolávajícího naději a nadšení, a Cassie vypadala na všech snímcích tak krásně, že se do ní každý musel zamilovat a přát jí úspěch. Lidé ji teď zastavovali na ulici a mávali jí z aut. Její fanoušci ji žádali o autogram. Nick měl pravdu, že po této stránce se k ní chovali jako k filmové hvězdě. Desmond ale v poslední době omezil její společenský život. Zdálo se, že si přeje, aby zůstala nedotčená různými klípky o milostných vztazích. Nancy Firestonová pro ni stále pracovala, ale už jí nesháněla mladíky jako doprovod. Pokud Cassie teď šla na nějakou důležitou společenskou událost, doprovázel ji tam Desmond osobně. Říkal, že když je při tom, má nad situací lepší kontrolu. Navštěvovali spolu hollywoodské premiéry a vernisáže, po večerech spolu chodili tančit nebo do divadel. Byl dobrý společník, Cassie s ním ráda trávila čas, a protože ráno vstával stejně časně jako ona, vždy se vraceli domů brzy. Oběma jim to tak dokonale vyhovovalo. Mezitím Luftwaffe dál nemilosrdně bombardovala Británii.

A Cassie věděla, že její otec konečně dostal zprávy od Nicka, a že počátkem října byl ještě živ a zdráv. Létal se Spitfirey u 54. eskadry, stále na letišti v Homchurchi. Zdálo se, že se mu tam líbí, a sliboval, že pokud to bude v jeho silách, přispěje k tomu, aby to Britové brzy Němcům natřeli na celé čáře. O Cassii se zmínil jen jedinkrát -, napsal Patovi, aby pozdravoval svoji velmi nerozumnou dceru. Boj mezi nimi tedy ještě neskončil, ale Nick byl v pořádku. Při té zprávě se všem

O’Malleyovým ulevilo.

Dokonce i Desmond se Cassie zeptal, jak se Nickovi vede, a ona mu řekla, co o něm věděla. Konečně v listopadu se začalo zdát, že útoky Luftwaffe trochu polevují. Do té doby byla Anglie vystavena neustálému a nelítostnému bombardování. Do Spojených států začaly přijíždět anglické děti, aby tu v bezpečí přečkaly válku, a Colleen si vzala dvě z nich na starost, což Cassii hluboce dojalo. Byly rozkošné, a když je Cassie při své návštěvě doma na Díkůvzdání uviděla, byly chudinky ještě celé vyděšené.

Kupodivu měly obě rudé vlasy jako ona. Annabelle byly tři roky a Humphreyovi čtyři. Byli to sourozenci, jejichž rodiče přišli v Londýně o domov a neměli žádné příbuzné na venkově. Červený kříž zorganizoval jejich dopravu do New Yorku a Billy tam pro ně doletěl. Šokovalo ho, když se ho děti na zpáteční cestě zeptaly, jestli se chystá k bombardování.

Cassie si je, jako všichni ostatní, bezvýhradně zamilovala.

Když Oona dostala na starost ty dvě malé děti, měla aspoň stále na co myslet, a nevzpomínala tolik na Chrise. Oslavy Díkůvzdání byly letos pro celou rodinu mimořádně těžké, ale všichni se přes to nějak přenesli a byli si za to navzájem vděční. Cassie také zašla navštívit Jessii a zdálo se jí, že dívka tu tragédii překonala lépe než O’Malleyovi. Byla mladá a v budoucnosti si jistě najde jiného

chlapce, kdežto Cassie už jiného bratra mít nebude.

Srazila se také s Peggy a Bobbym. Správně uhodla, že Peggy je těhotná. Pogratulovala jim a Bobby na ni zapůsobil dojmem, jakoby od svatby dospěl a rozkvetl. Jeho otec umřel a obchod teď patřil jemu. Stále snil o tom, jak vybuduje síť obchodů po celém státě Illinois, ale v této chvíli se nejvíc ze všeho těšil na miminko.

„A co ty, Cass?“ zeptal se váhavě. Nechtěl do ní nějak rýpat, ale doslechl se jako každý o její chystané cestě kolem světa, a zajímalo ho, co ještě se v jejím životě děje, kromě létání.

„Mám spoustu práce s přípravami na tu tichomořskou cestu,“ odpověděla mu upřímně. A jemu jí bylo líto. Už dávno usoudil, že se asi nikdy nevdá a nepozná štěstí, jaké nyní prožívali s Peggy. Cassiina cesta mu nepřipadala vůbec lákavá.

Cassie teď ale musela tichomořské cestě každodenně věnovat mnoho hodin. Trávila spoustu času čtením zpráv, kontrolami vybavení letadla a důkladným ověřováním i té nejmenší změny, kterou konstruktéři udělali. Také teď podnikala dálkové lety, aby se připravila na vlastní akci a aby se seznámila s podrobnostmi jejich trasy přes Pacifik.

Když přijela domů, popisovala to podrobně otci a toho všechny ty přípravy plnily nadšením. Toužil uvidět její letadlo a ona ho pozvala do Kalifornie, aby ji tam navštívil a podíval se na ně. On ale odmítl, že nemá čas, a že má příliš mnoho práce na letišti. A v budoucnu měl mít práce ještě mnohem více, až Billy po

Vánocích odjede do Newport Beach, aby se i on začal připravovat na velkou cestu. Byl tím tak nadšený, že nemluvil o ničem jiném, a Pat jen bručel, jak to pro něj bude obtížné, když bude mít Billyho pryč celých sedm nebo osm měsíců. Očekávali, že vlastní cesta nezabere ani celý měsíc, ale po ní měly ještě následovat tiskové konference a rozhovory. Kdoví, zda se Billy k Patovi vůbec vrátí. Stejně jako Cassie se stane hrdinou a dostane mnohem lákavější nabídky, než je práce na O’Malleyho letišti. A Pata strašně trápilo pomyšlení, že o Billyho možná přijde.

V prosinci se Cassie snažila stihnout tisíc věcí ještě než se vypraví domů na Vánoce. Dny pro ni teď byly příliš krátké a nakonec musela poslat Nancy, aby nakoupila hračky pro všechny její neteře a synovce, a také pro Annabelle a Humphreyho. Svým sestrám koupila dárky sama a pro své švagry a rodiče také. Byla smutná, když si uvědomila, že Chrisovi už nikdy žádné dárky kupovat nebude. Když byl malý, dávala mu autíčka, která získávala výměnou za své panenky. Byla by pro něj udělala všechno, a teď ho ztratila. Pořád se s tím nemohla smířit.

Věděla, že letos budou pro celou rodinu Vánoce smutné, ale s tím všichni počítali. Dojalo ji, když za ní večer před odletem přišel Desmond a přinesl své vánoční dárky pro ni. Cassie mu koupila krásnou námořnicky modrou kašmírovou šálu, kterou pro něj vybrala v Edward Bursals v Beverly Hilis, a hezký kufřík z obchodu s taškami na Beverly Hilis, o kterém jí Nancy prozradila, že tam Desmond kupuje svá zavazadla. Nedovedla si představit, že by mu darovala cokoli méně elegantního, třeba plandavý svetr nebo křiklavou kravatu. Při takovém pomyšlení se musela zasmát. A potěšilo ji, že se mu její dárky líbily. Nebyly nijak osobní, ale byly užitečné, a právě takové měl rád.

Dárky, které dal Desmond Cassii, jí jako vždy připomněly, jak na ni myslí. Věnoval jí knihu Poslouchej vítr od Anně Morrowové-Lindberghové, manželky slavného letce a také letkyně, a krásný akvarel pláže v Malibu, protože věděl, že se jí tam moc líbilo. Nakonec jí podal malou krabičku, a když ji rozbalovala, nesměle se usmál.

„Nejsem si jist, jestli se ti tohle bude líbit,“ poznamenal se zřejmou úzkostí v hlase, což pro něj nebylo typické. A pak ji zarazil při rozbalování a vzal ji za ruku. „Ale jestli se ti to líbit nebude, Cass, prostě mi to vrať, a já to pochopím. Nemusíš se vůči mně cítit nijak zavázaná, abys to přijímala.“ „Nedovedu si představit, že bych ti vrátila cokoli, co bys mi ty věnoval,“ řekla mu mile a on ji nechal, aby pokračovala v rozbalování. Pod červeným papírem objevila černou krabičku, ale nedovedla si představit, co to může být. Muselo to být něco malinkého. A tu ji Desmond znova zastavil a vzal obě její ruce do svých. Byl teď tak bledý, že se začala bát, co s ním je. Tohle chování u něj bylo velmi

nezvyklé. Skoro to vypadalo, jako by litoval, že jí tenhle dárek vůbec dává, nebo jako by se bál, jak na to

Cassie zareaguje.

„Nikdy jsem nic podobného neudělal,“ řekl a vypadal velmi nervózně. „Možná si budeš myslet, že jsem se zbláznil.“

„Neboj se,“ řekla jemně. Obličej měla velmi blízko jeho a poprvé za celý rok a půl cítila, jak se mezi nimi šíří podivné napětí.

„Ať je to co chce, jsem si jistá, že se mi to bude moc líbit,“ slibovala mu tiše. Desmond působil dojmem, že se mu ulevilo, ale pořád si nebyl jistý. Byl to mocný muž, ale v této chvíli působil nesmírně bezbranně. Nechápala, co se to s ním děje, oč tady jde.

Napadlo ji, že vánoční svátky jsou pro něj možná také těžké, protože je tak osamělý. Bylo jí ho líto, když na to pomyslela, a tak se na něj usmála.

„Všechno je v pořádku, Desmonde. Určitě.“ Chtěla ho uklidnit. Teď byli přece přátelé. A během dlouhých příprav na tichomořskou cestu se ještě víc sblížili. „Neříkej to, dokud se nepodíváš do té krabičky.“

„Tak dobře, nech mě, ať ji otevřu,“ řekla klidně. Pustil její ruce, ona konečně otevřela krabičku a jen bez hlesu pozorovala její obsah. Byl to krásný zásnubní prsten s výjimečně velikým

patnáctikarátovým diamantem. Jak na něj naprosto nevěřícně hleděla, navlékl jí ho na prst. „Desmonde, já.“ Nevěděla, co mu má říci. Tohle vůbec nečekala. Nikdy ji ani doopravdy nepolíbil. „Ať se rozhodneš jakkoli, nezlob se prosím na mě,“ zašeptal.

„Nechtěl jsem to udělat. takhle. ale, Cass.,“ podíval se na ni s prosbou v očích a náhle vypadal velmi zranitelně a plaše. „Zamiloval jsem se do tebe až po uši. Samotného mě to překvapilo. Myslel jsem si, že jsme jen přátelé, a pak. nevím, co se to se mnou děje. Ale jestli si mě nechceš vzít, pochopím to. Všechno mezi námi bude jako předtím, připravíme tichomořskou cestu. Cass, prosím. tak řekni něco. Bože můj, Cassie. já tě tak miluju.“ Zabořil obličej do jejích vlasů a Cassie zalila vlna něhy a náklonnosti. Nemilovala ho tak, jako milovala Nicka, to ani nebylo možné, ale milovala ho tak, jak máme rádi blízkého přítele nebo někoho, kdo nás zoufale potřebuje. Chtěla, aby byl v životě spokojený a šťastný, chtěla mu pomáhat a být mu oporou. Toužila dokonce i vymazat jeho bolest z minulosti, kdyby to bylo v jejích silách. Ale ani na okamžik ji nikdy nenapadlo, že by se mohli vzít.

„Ach, Desmonde,“ řekla tiše, když se od ní opět odtáhl, aby se jí podíval do obličeje a zjistil, co na to říká.

„Zlobíš se na mě?“

„Jak bych mohla.?“ Vypadala naprosto omráčeně. Nevěděla, co by mu teď měla říci.

„Ach, Cassie, pane Bože, jak já tě miluju,“ zašeptal, a pak ji poprvé políbil, aniž počkal, jestli od něj prsten přijme. Cassie byla překvapená silou jeho vášně. Desmond se náhle projevil hluboce citově, jak by to od něj nikdy nečekala. Svoji emocionálnost v sobě potlačoval pravděpodobně už po řadu let. Znovu ji políbil a ona k vlastnímu překvapení zareagovala stejně. Když se od něj odtáhla, byla úplně zadýchaná. Celý ten zážitek ji omamoval, točila se jí hlava a byla zmatená z neuspořádané směsi svých pocitů.

„Myslela jsem, že tohle má být zasnoubení a ne líbánky,“ řekla ochraptěle a on se usmál. Vypadal přitom chlapecky a v očích mu svítila vášeň.

„Opravdu? Je to zasnoubení, Cass?“ nemohl uvěřit tomu, co slyšel. Přál si to, ale ona si tím ještě nebyla jistá. Přišlo to pro ni příliš nečekaně.

„Já nevím, já. tohle jsem nečekala.“Ale nezlobila se na něj, ani ho zatím neodmítla.

„Neočekávám, že se do mě okamžitě zamiluješ. Vím, že máš toho přítele v RAF. tak jestli. jestli si myslíš, že. Cassie, musíš udělat to, co je pro tebe nejlepší. jak to s ním vypadá?“ Teď to potřeboval vědět. A ona k němu chtěla být upřímná.

„Stále ho miluju.“ Nedokázala si představit, že by kdy milovala někoho jiného. Milovala Nicka

vždycky, pokud si jen dokázala vzpomenout. „Ale on říká, že si mě nikdy nevezme. naposledy, když jsem ho viděla, odjel celý vzteklý kvůli té tichomořské cestě, a od té doby mi o sobě nedal vědět. A myslím, že ani nedá.“ Podívala se na něj trochu posmutněle, protože si vzpomněla na své poslední setkání s Nickem. Pomyslela si, že Desmond není takový, jak si o něm Nick myslí.

„Takže jak na tom jsme my dva?“ zeptal se jí jemně. Vzhlédla k němu a zachvěla se. Byl na ni tak hodný, laskavý, tak plný porozumění. A ona věděla, že by ho teď, když toho pro ni tolik udělal, nedokázala opustit. Nezdálo se jí ale správné milovat jednoho muže a vdát se za druhého. Nebylo by to spravedlivé především k Desmondovi, ale zdálo se, že on je ochoten se s touto situací smířit. A Nick si ji nikdy nevezme, tím si byla jistá. Je to ten nejpaličatější mužský na světě. A s

Desmondem toho vlastně mají hodně společného. Oba zajímá jeho podnik a její tichomořská cesta. Společně dokáží vykonat velké věci. A když nemůže mít Nicka, pak by pro ni možná bylo nejlepší vdát se za dobrého přítele. Zdálo se jí nemožné, že by ještě někdy v životě nalezla jiného muže, kterého by milovala tak jako Nicka. Ale časem Desmonda třeba začne milovat stejně silně, doufala, ačkoli si to nedokázala představit. Byl jí však už teď po mnoha stránkách velmi blízký. A to by se v manželství mělo ještě zlepšit. Přesto ji bolelo, když si pomyslela, že by se měla vdát za někoho jiného než za Nicka Galvina.

„Nejsem si jistá,“ podívala se upřímně na Desmonda. „Nechci ti poskytnout méně, než by sis zasloužil. Už jsi prodělal dvě manželství, která tě ošidila o to, na co máš právo. Já.“ Podívala se mu do očí a uviděla v nich všechnu jeho zoufalou naději. Mlčky žadonil, aby svolila, a ona mu toužila udělat radost. Chtěla mu pomoci, chtěla mu být oporou. a kdoví, možná že to znamená, že ho miluje.

„Vím, jak moc pro tebe musí ten tvůj přítel znamenat,“ řekl jí s porozuměním. „Nečekám, že ho nahradím okamžitě, Cass. chápu to. já tě prostě miluju.“

„Taky tě miluju,“ odpověděla tiše. Cenila si velmi jeho přátelství i oddanosti, ve všem si ho vážila a obdivovala ho. Nikdy jí ani v nejmenším neublížil. Hned od prvního okamžiku, kdy se poznali, se k ní choval báječně. A teď jí chtěl dát všechno. Chtěl, aby se stala paní Williamsovou. Při té představě se musela usmát. Velmi ji to dojímalo.

„Kdyby ti to manželství nevyhovovalo, můžeme se zase rozvést,“ ujišťoval ji, jako by ji tím chtěl uklidnit. Ji ale taková myšlenka děsila.

„To bych nikdy neudělala.“ Měla před sebou příklad manželství svých rodičů. „Nechci, aby sis myslel, že jsem. nevděčná. nebo že váhám.,“ hledala usilovně v mysli ta správná slova a on ji přitom pozoroval. Stále se jí díval do očí a Cassie cítila sílu jeho touhy. Byla překvapená naléhavostí jeho žádosti, když ji uchopil za ruku a sedl si vedle ní. Vnímala, jak silně ji potřebuje a jak velmi jí touží dát všechno.

„Nikdy ti neublížím, Cass. A vždycky ti ponechám svobodu, abys mohla být sama sebou. Jsi pro mě příliš důležitá, než abych se tě pokoušel nějak omezovat. Jestli se vezmeme, můžeš dělat, cokoli budeš chtít, a stát se čímkoli, po čem zatoužíš.“

„Chtěl bys mít někdy děti?“ Skoro jí bylo trapné se ho na to ptát. Bylo to velmi důvěrné téma a jejich vztah nikdy takto důvěrný nebyl.

„Nejsou pro mě důležité,“ odpověděl jí upřímně. „Ale možná že někdy, pokud je opravdu budeš chtít a nebudeš mít moc práce s létáním, bychom je mít mohli. Myslím, že tuhle věc si musíš opravdu dobře rozmyslet. V životě na tebe čeká spousta důležitých věcí. Mít děti je asi správnější pro takový typ žen, jako jsou tvoje sestry. Je to jejich práce. Ty máš zase svoji práci, a taje velmi důležitá. Ale tím neříkám, že bys nemohla mít dítě. Jen chci, aby sis uvědomila, jestli si to opravdu přeješ.“

„Nikdy jsem si tím nebyla jistá. Kdysi jsem si myslívala, že děti nechci.“ Ale ve vztahu k Nickovi jí začalo připadat, že by s nim měla děti moc ráda. Ani teď neměla pocit, že by se toho chtěla navždy vzdát. Byla ještě na podobné rozhodování příliš mladá a on to věděl.

„Máš dost času, aby ses o takových věcech rozhodla později.

V jednadvaceti letech to opravdu není tak důležité. A teď musíš myslet na tichomořskou cestu.“ Právě taje v poslední době sblížila. A Cassie si teď dokázala představit, že by si byli ještě bližší, pokud by se vzali.

„Desmonde, já nevím, co ti teď mám říct.“ Měla pláč na krajíčku a on ji k sobě přitáhl.

„Řekni, že si mě vezmeš,“ objal ji paží kolem ramen a přitáhl si ji k sobě. „Řekni, že mi důvěřuješ. řekni, že i když si tím teď nejsi tak moc jistá, věříš, že jednoho dne budeš schopna mě skutečně milovat. Já už tě miluju, Cass. Miluju tě víc, než jsem v životě cokoli nebo kohokoli miloval.“ Jak by se s ním o to mohla přít? Jak by ho teď mohla odmítnout, nebo mu utéct? Proto, aby mohla strávit celý život čekáním na Nicka, o kterém věděla, že si ji stejně nevezme? Pat mu při jeho poslední návštěvě doma řekl přesně tohle. Když si ji Nick nehodlá vzít, nemá žádné právo zasahovat do její budoucnosti nebo do jejích rozhodnutí.

„Ano.,“ zašeptala skoro neslyšně a on se na ni podíval s obdivem a úžasem. „Ano,“ opakovala velmi tiše a on ji mlčky políbil. Zdálo se jako celá věčnost, než ji zase pustil, a Cassie se celá chvěla citovým vypětím.

„Moje rodiče to ohromí,“ řekla a najednou vypadala jako dítě.

Pak ji něco napadlo. Všechno teď bude tak jiné.

„Co kdybys se mnou jel domů na Vánoce?“ Chtěla ho vzít ke své rodině. Pokud se mají brát, bylo pro ni důležité, aby se s nimi seznámil blíž a strávil s nimi nějaký čas. Její rodiče si ani nevzpomínali, že se s Desmondem setkali po Chrisově smrti.

A kdyby jim oznámili své zasnoubení, určitě by to vneslo do jejich Vánoc nečekaný pocit štěstí. On ale vypadal z toho pozvání nesvůj. Celé roky neprožil rodinné Vánoce. Už mu dokonce ani nechyběly. „Cass, drahoušku, já se nechci mezi vás vtírat. Zvlášť ne letos. Pro tvé rodiče by mohlo být příliš obtížné, vyrovnávat se s tolika věcmi najednou.

A oslavy svátků nejsou právě moje silná stránka.“

Ale Cassie vypadala strašně zklamaně. „Desmonde, prosím.

Jinak si budou myslet, že jsem si to všechno vymyslela a ten prsten jsem ukradla.“

„Ale nebudou. Budu ti třikrát denně telefonovat. Upřímně řečeno, já tady mám kupu práce. To přece víš líp než kdo jiný. A až se vrátíš, pojedeme na víkend lyžovat.“ Opravdu vůbec netoužil po tom, strávit Vánoce v Illinois s O’Malleyovými. Při té představě se cítil zoufale nesvůj a nic, co mu Cassie řekla, ho nepřesvědčilo o opaku.

„Já ale nechci jet lyžovat. Chci, abys se mnou jel domů,“ trvala na svém a v očích měla slzy. Najednou na ni dolehly všechny ty nečekané události a emoce, které právě prožila. Je zasnoubená s Desmondem Williamsem. Připadalo jí to neuvěřitelné. A při tom všem se snažila nemyslet pořád na Nicka Galvina.

„Slibuju ti, že tam pojedeme za rok,“ řekl jí pevně.

„No, to tedy doufám,“ odpověděla. Šokovala ji představa, že by domů na Vánoce nejeli. „Ale nebereš si jen mě, bereš si i celou moji rodinu. A je nás celá hromada.“ Zářivě se na něj usmála, protože se už začínala těšit, jak jim oznámí své zasnoubení.

„Ne, ty jsi pro mě jediná,“ zašeptal, a znova ji políbil. Na záblesk okamžiku si vzpomněla na Nicka a uvědomila si, že ho právě zradila. A také si vzpomněla na jeho varováni, týkající se

Desmonda. Byla ale přesvědčená, že se v Desmondovi mýlil.

Desmondje čestný muž. Miluje ji a ona si byla jistá, že časem ho začne milovat také a že spolu prožijí báječný život.

„Na kdy stanovíme datum?“ přerušil Desmond tok jejích myšlenek, když jí naléval další sklenici šampaňského. „Nečekejme příliš dlouho. Nejsem si jistý, jestli to dokážu vydržet, když jsi teď souhlasila. Budeš muset pořád mít kolem sebe Nancy, aby tě hlídala.“ Usmál se na ni významně a ona se začervenala a vzhlédla k němu s úsměvem.

„Určitě ji budu varovat,“ poznamenala Cassie tiše. Byla s ním šťastná jako vždycky, a dokonce i teď byli spíš přátelé než milenci, až na jeho překvapivě vášnivé polibky.

„Co takhle svatý Valentin?“ navrhl jí. „Trošinku to zavání kýčem, ale mně se to líbí. Co si o tom myslíš?“ Znělo to, jako by plánoval cestu kolem světa, ale Cassii to nevadilo. Byla zvyklá, že Desmond všechno promýšlí pečlivě dopředu, ale také věděla, že respektuje její názory.

Všechno to bylo tak nesmírně romantické. Bere si muže, o jakém sní všechny dívky na světě, a on si ji chce vzít na svatého

Valentina, na svátek zamilovaných. Napadlo ji, jestli to vůbec ještě může být dokonalejší. O moc ne. až na Nickův postoj k tomu všemu. ale na to by teď myslet neměla. To nesmí. Na

Nicka jí navždy zůstanou vzpomínky -, ale nic víc.

„Svatého Valentina bude už za necelé dva měsíce,“ řekla Cassie překvapeně. „Budeme mít velkou svatbu?“ Dívala se na svůj prsten a pohybovala s ním tak, aby házel záblesky. Svítil skoro jako reflektor. Všechno se jí to zdálo být neskutečné, jako v nějakém snu. Dnešní večer byl opravdu jedinečný.

„Líbí se ti?“ zeptal se jí, znova ji k sobě přitáhl a políbil.

„Moc.“ Nikdy neviděla tak veliký diamant. Byl víc než úchvatný. A Desmond Williams také. „Odpověď na tvoji otázku,“ řekl s úsměvem, když znova zablýskala prstenem a upila šampaňského, „zní, že podle mého názoru bychom neměli mít velkou svatbu. Myslím, že bychom měli mít velmi malý obřad, kterého by se měli účastnit jen naši nejbližší.“ Znova ji políbil a vysvětlil jí: „Pro tebe to bude první svatba, lásko. ale pro mě ne. Myslím, že potřetí by člověk měl už být diskrétní, aby nevyvolával příliš velkou pozornost.“

„Ach.“ Na to nepomyslela, ale měl pravdu. A nemohou se také vzít v kostele, když je rozvedený. Přemýšlela o tom, jestli to jejím rodičům bude hodně vadit, ale ti nebyli nikdy příliš nábožensky založení. „Jaké je mimochodem tvé vyznání?“ zeptala se ho nevinně. „Já jsem katolička.“ Usmál se. Někdy byla ještě jako dítě a jemu se to moc líbilo.

„To jsem si myslel. Já patřím k episkopální církvi. Myslím ale, že nějaký milý, přátelský soudce nás taky oddá docela dobře, ne?“ Cítila se úplně omámená a přikývla. „A budeš potřebovat nějaké krásné šaty. řekl bych, že krátké, ale velmi elegantní, z bílého saténu. A klobouk s malým závojem. To je škoda, že je nemůžeme objednat v Paříži.“ Klobouky z Paříže, patnáctikarátový prsten. svatba s Desmondem Williamsem na svatého Valentina. Napadalo ji, jestli to všechno není sen. Desmond byl ale skutečný, seděl tady s ní a mluvil o bílých šatech a kloboucích se závoji, a ona měla na prstě ten největší diamant, jaký kdy viděla.

Vzhlédla k němu a do očí jí vhrkly slzy. Jak tady tak před ním seděla, působila velmi dětsky. „Desmonde, řekni mi, že to všechno není sen.“

„Není to sen, moje lásko. Jsme zasnoubení. A brzy se za mě vdáš a budeme svoji navždycky, v dobrém i zlém.“ Desmond měl teď nadšený, triumfální výraz.

„Chceš mít svatbu tady?“ zeptala se tiše a přitiskla se k němu.

Bylo to pro ni příliš mnoho dojmů, než aby je dokázala najednou vstřebat, a cítila se skoro zesláblá, když se na něj dívala. Najednou si uvědomila víc než kdy předtím, jak je urostlý a pohledný. Měl v sobě mužnou přitažlivost, kterou dosud záměrně držel neustále pod kontrolou, ale teď fyzicky cítila jeho blízkost a jeho zájem. Od chvíle, kdy ji požádal o ruku, ji neustále líbal a jí se z toho točila hlava.

„Myslím, že bychom se měli vzít tady. Nemůžeme mít svatbu v kostele v Illinois, Cass. Podle mě to takhle bude jednodušší, diskrétnější a bude to vyžadovat méně vysvětlování.“

„Myslím, že máš úplnou pravdu. Doufám, že sem moji rodiče přijedou.“

„Samozřejmě že ano. Pošleme pro ně letadlo. Mohou bydlet v Beverly Wiishire.“

„Moje máma z toho umře,“ usmála se.

„Doufám, že ne.“ A pak ji znovu objal a zapomněl na všechno organizování. Byla tak mladá, líbezná a nevinná, že se skoro cítil provinile, že ji líbá a že touží, aby od ní hned teď dostal mnohem víc. Bylo ale příliš brzo a on to věděl.

Toho večera se musel násilím přinutit k odchodu, a jakmile dorazil domů, zatelefonoval jí, a pak

znova v půl čtvrté ráno, jako to dělal vždycky. Bavili se spolu jako staří přátelé a vědomí, že se už brzy stane jeho ženou a že s ním bude žít navždycky, bylo pro Cassii vzrušující. Společně se rozhodli, že o tom zatím nikomu neřeknou, dokud to Cassie neoznámí svým rodičům.

Oba věděli, že to způsobí velký rozruch po celé Americe.

Desmond ji osobně odvezl na letiště a Cassie před letem jako obvykle zkontrolovala své letadlo. Tentokrát ji opakovaně nabádal, aby byla opatrná.

„Neboj se, na mozek mi to nevlezlo,“ ujistila ho. „Ačkoli možná ano.“ Usmála se, a on ji znova políbil. Všimla si, že jeden člen personálu letiště je pozoruje a usmívá se na ně. „Když si nedáš pozor, budou toho plné noviny.“

„Noviny by mohly být plné něčeho mnohem dramatičtějšího, jestli si nepospíšíš a rychle se za mě nevdáš, slečno O’Malleyová.“

„Vždyť jsi mě o to požádal teprve včera! Tak mi propána dej aspoň čas, abych si sehnala nějaké šaty a boty. Nečekáš, že si tě vezmu v téhle uniformě, že ne?“

„Možná že ano. Nebo v něčem ještě míň. Možná že jsem s tebou teď měl letět domů do Illinois.“ To ale říkal jen žertem. Věděla, že má příliš mnoho práce, než aby kamkoli jezdil, zvlášť teď, když usilovně plánoval tichomořskou cestu. Ale přesto jí bylo líto, že s ní neletí.

„Rodiče budou zklamaní, že jsi je nenavštívil se mnou,“ řekla mu upřímně. Zvlášť když jim poví tu velkou novinu. Pořád tomu sama nemohla věřit, přestože měla na ruce jeho prsten. Věděla, že nikdy v životě nezapomene, jak milý byl, když ji žádal, aby si ho vzala.

„Dávej na sebe pozor, lásko,“ varoval ji znova, když za chviličku opouštěl letadlo a zamával jí z runwaye. Lehce odstartovala a celý let proběhl hladce. Měla spoustu času, aby přemýšlela o Desmondovi i o Nickovi. Srdce ji pořád bolelo kvůli Nickovi, ale on všechno za sebe už dávno rozhodl, a tak se ona rozhodla teď také. Odteď budou oba muset pokračovat zvoleným směrem. Let do Good Hope trval přesně sedm hodin. Přistála v době večeře a první, koho na letišti uviděla, byl Billy.

„Jsi připravený, že se mnou příští týden poletíš do Kalifornie?“ zeptala se ho, ale bylo to zbytečné. Byl by ochotně odletěl už dnes večer. Celé týdny už nemyslel na nic jiného. Když jí podepisoval letové doklady, všiml si jejího prstenu a udiveně se na ni podíval.

„Co to má být? Létající talíř?“

„Něco takového.“ Usmála se na něj a najednou se cítila nesvá.

Dříve či později mu to ale stejně bude muset říci. „To je můj zásnubní prsten. Včera večer jsme se s Desmondem zasnoubili.“

„Ty ses zasnoubila?“ zíral na ni nevěřícně. Věděl, že to je nemožné. Nebo snad ne? „A co Nick?“ „Co má být s Nickem?“ zeptala se chladně.

„No dobře. promiň, že jsem se na to zeptal. ale ví o tom?

Řekla jsi mu to?“ Místo odpovědi jen zavrtěla hlavou. „A řekneš mu to? Napsala jsi mu?“ „On mi nepíše,“ odpověděla nešťastně. Proč se Billy pokouší vyvolat v ní pocit viny?! „Dříve či později to stejně zjistí.“

„To tedy ano,“ řekl Billy, který nechápal, proč to Cassie udělala. Od chvíle, kdy Cassii a Nicka poznal, mu bylo jasné, jak velmi se navzájem milují. „Bude tím hodně zklamaný, nemyslíš?“ řekl nakonec tiše a ona přikývla a potlačovala přitom slzy.

Už se ale rozhodla a Desmonda teď nemohla odmítnout. Požádal ji, aby se stala jeho ženou. Nick si to nepřál. Řekl jí to tak. Přesto teď, když byla doma, pro ni byl Nick najednou reálnější, a tím to bylo všechno těžší.

„S tím, že se to Nicka dotkne, nemůžu nic dělat,“ vysvětlovala Billymu klidně. „Když odcházel, řekl mi, že si nepřeje, abychom se na sebe jakkoli vázali. Výslovně mi řekl, že chce, abych si vzala nějakého jiného muže.“ Smutně se na něj podívala.

„Doufám, že to myslel vážně,“ řekl Billy měkce a odvezl ji domů k rodičům. Všichni už na ni čekali a za malou chvíli začala jedna z jejích sester s výkřiky ukazovat na její prsten.

„Panebože, copak je to?“ ptala se Megan, a Glynnis s Colleen ukazovaly prsten Ooně, která si hrála s dětmi.

„Myslím, že je to žárovka,“ poznamenal Colleenin manžel.

„To tedy musí být,“ žertovala Megan a její rodiče si vyměnili tázavé pohledy. Cassie se jim o ničem nezmínila, když jim telefonovala.

„To je můj zásnubní prsten,“ vysvětlila Cassie klidně.

„Že jsem si to ale hned myslela,“ zvolala Glynnis. „A kdo je ten šťastlivec? Alfred Vanderbilt? Prozraď, kdo je to?“

„Desmond Williams.“ Jakmile vyslovila jeho jméno, rozezněl se jako na zavolanou telefon. Byl to Desmond. „Právě jsem jim to řekla,“ vysvětlila mu Cassie. „Moje sestry byly v šoku, když si všimly mého prstenu.“

„A co na to řekli tvoji rodiče?“

„Ještě neměli příležitost se k tomu vyjádřit.“

„Mohl bych mluvit s tvým otcem, Cassie?“ zeptal se jí Desmond jemně. Podala telefon Patovi, a pak si ještě Desmond promluvil s její matkou. Její sestry z toho byly celé vyvedené z míry a její švagři ji škádlili. Právě jim oznámila, že se bude vdávat na svatého Valentina v Los Angeles a že Desmond přepraví rodiče letecky na svatbu.

Pak její rodiče ukončili telefonický hovor. Oona tiše plakala, což dělala v poslední době často, a pevně Cassii objala.

„Zdá se, že je to milý člověk. Slíbil mi, že se o tebe bude vždycky starat jako o malou holčičku.“ Pak Cassii políbila.

Také Pat působil potěšeně. Desmond mu řekl všechno, co chtějí otcové v takové situaci slyšet. Když se ale ocitl večer se svou dcerou o samotě, položil jí několik otázek, na které chtěl znát odpovědi přímo od ní.

„A co Nick, Cassie? Když dá Bůh, nakonec se vrátí domů.

Nemůžeš se na něj zlobit navždycky a nemůžeš si vzít jiného muže jen z trucu vůči Nickovi. To by bylo dětinské a pan Williams si to nezaslouží.“ Do telefonu mu byl sympatický, ale chtěl si být jistý, že se jeho dcera chová čestně k Desmondovi i sama k sobě.

„Přísahám ti, že si ho neberu proto, abych se Nickovi pomstila. Požádal mě o ruku teprve včera večer a strašně mě to překvapilo. ale je tak osamělý a má opravdu smutný život. Je to slušný člověk a chce se se mnou oženit. A já ho svým způsobem mám moc ráda, i když ho nemiluju tak jako Nicka.

Jsme dobří přátelé a já jsem mu hodně zavázaná za všechno, co pro mě udělal.“

„Nikoho si nemusíš brát jen z vděčnosti, Cassie. Platí ti za tvoji práci a ty si svůj výdělek zasloužíš.“ „To vím. Ale on je na mě tak hodný, tati. Chci mu to oplácet po celý život. A o Nickovi ví. Říká, že to chápe. Myslím, tati, že časem ho začnu opravdu milovat.“

„A co Nick? Co bude s ním?“ Podíval se jí přímo do očí. „Můžeš mi tvrdit, že ho nemiluješ?“ „Ještě pořád ho miluju, tati,“ vzdychla. „Ale s ním se už nic nezmění. Až se vrátí, bude mi dál vykládat, proč se se mnou nemůže oženit. Je moc starý, moc chudý. možná že ve skutečnosti mě nemiluje. Nenapsal mi od té doby, co odešel, ani jednou. A před odchodem mi jen pořád opakoval, že se na sebe nesmíme vázat a že nás nečeká žádná společná budoucnost.

On mě nechce, tati. Kdežto Desmond mě chce. Doopravdy mě potřebuje.“

„A dokážeš tak žít? S vědomím, že miluješ jiného muže?“

„Myslím, že ano, tati,“ řekla tiše, ale pomyšlení na Nicka působilo, že se jí podlamovala kolena. Když byla tady doma, Nick byl mnohem reálnější, všude jako by cítila jeho přítomnost. Věděla ale, že teď ho musí pustit z hlavy. Musí to dokázat kvůli

Desmondovi.

„Měla by sis tím být ale skálopevně jistá, než se za něj vdáš,

Cassie.“

„Já vím. To taky jsem. Budu se k němu chovat čestně. To ti slibuju.“

„Nechci, abys mi sem pak utíkala, podváděla manžela a chodila někam s Nickem, až se vrátí. Vdaná žena zůstává v tomhle domě vždycky vdanou ženou a chová se počestně.“

„Ano, jistě.“ To, co jí řekl, a způsob, jak to vyslovil, na ni hluboce zapůsobilo.

„Manželství je posvátný závazek, bez ohledu na to, kde budete oddáni.“

„Já vím, tati.“

„Dej si pozor, abys na to nezapomněla a abys tomu muži dělala čest. Zdá se, že tě skutečně miluje.“ „Nezradila bych ho. ani tebe. to slibuju.“

Pat přikývl, uspokojen jejími odpověďmi. Ještě se jí ale chtěl zeptat na jednu věc. Možná to bylo nespravedlivé, ale přesto se o tom musel zmínit. „Vzpomínáš si, co říkal Nick, než odjel, o tom, že se Williams pokusí s tebou oženit před tou cestou kolem světa, a to jen kvůli tomu, aby zvýšil pro ten svůj podnik publicitu? Myslíš, že by to tak mohlo být, anebo je k tobě upřímný? Já toho člověka neznám, Cassie. Ale přece jen chci, aby ses nad tím zamyslela a řekla mi, jestli je to možné.“ Nickova slova mu toho večera zněla v uších od okamžiku, kdy Cassie všem oznámila, že se vdává za Desmonda WillÍamse. Přece jen jí bylo teprve jednadvacet let a byla ještě naivní. Williamsovi bylo pětatřicet a byl to protřelý světák. Obelstít ji by pro něj byla dětská hračka. Cassie ale zavrtěla hlavou, když na to myslela. Tentokrát se Nick mýlil. Tím si byla naprosto jistá.

„Nevěřím tomu, že by mi něco takového provedl. Myslím, že je to jen shoda okolností. Od chvíle, kdy jsme začali připravovat tu cestu, jsme trávili spoustu času spolu a sblížili jsme se. a on je hodně osamělý, a tak chápu, proč se to stalo zrovna teď. A od

Nicka to nebylo hezké, že něco takového řekl. Myslím, že z něj mluvila žárlivost.“

Pat přikývl. Toužil jí věřit. Pak se na ni musel proti své vůli usmát. „To nebude nic proti tomu záchvatu, co dostane, až se vrátí domů a zjistí, že jsi vdaná. Před tím jsem ho přesně varoval.“ „To vím. Myslím, že se nechce vázat vůbec na nikoho. a zcela určitě ne na mě.,“ uvažovala, ale zdálo se, že se s tím teď už smířila. Její osud byl vlastně velmi šťastný a Pata potěšilo, co mu řekla. Na Štědrý večer se na ni Pat něžně podíval, chvíli ji držel za ruku a pak ji políbil na tvář. Když na ni promluvil, měl slzy v očích. A když slyšela, co jí říká, vhrkly jí slzy do očí také.

„Cassandro Maureen, máš moje požehnání.“

Kapitola 16.

Cassie zůstala doma až do jednatřicátého prosince, a pak se s Billym vydali společně do Los Angeles. Jejich odlet všechny ostatní velmi rozrušil. Většina členů rodiny se s nimi přišla na letiště rozloučit, dokonce i malá Annabelle a Humphrey. Cassie chtěla strávit Nový rok s Desmondem. Když přistáli, už na ni čekal na runwayi. Měl na sobě námořnicky modrý plášť, který mu povlával ve větru, a za zády mu zapadalo slunce. Vypadal hezky, byl vysoký a velmi elegantní, měl kultivovaný, aristokratický vzhled a společně tvořili nápadně krásný pár.

Desmond křepče vyšplhal do kokpitu a překvapil ji tím, že ji políbil na rty a usmál se na ni, ještě než stačila opustit své sedadlo. Zdálo se, že ani moc nevnímá Billyho, který se přitom s úsměvem podíval jinam.

„Ahoj, slečno O’Malleyová. stýskalo se mi po tobě.“

„Mně po tobě taky,“ řekla s nesmělým úsměvem. Včera večeřela s celou svou rodinou a všichni si s ní připíjeli na její zásnuby. Všichni byli nadšení představou, že se Cassie už za šest týdnů má vdávat, a všichni chtěli Desmonda poznat. Najednou se stala nejúspěšnějším členem rodiny. Byla z ní teď skutečná hvězda. A na levé ruce se jí třpytil zásnubní prsten, jako by to všechno dosvědčoval. „Mám pro tebe překvapení,“ řekl jí se zářivým úsměvem, když se konečně přivítal i s Billym. Ten si sbíral svoje věci a chystal se vystoupit z letadla.

„Další překvapení už snad ne!“ podivovala se Cassie, celá rozzářená. „Můj život se už celý týden skládá ze samých překvapení.“ Bylo těžké uvěřit, že se zasnoubili teprve před týdnem. Zdálo se,

jako by k němu patřila odjakživa. Už si na to zvykla a opravdu se jí to líbilo. Být zasnoubena s Desmondem bylo velmi příjemné.

Když pobývala v Illinois, nutilo ji to vzpomínat hodně na Nicka, ale pokaždé si připomněla, že ji sám žádal, aby se vdala za někoho jiného. Uvědoměle se jí vzdal, zatímco Desmond ji velmi potřebuje a touží po ní. A ona byla pevně rozhodnutá být mu dobrou manželkou. Při té myšlence k němu vzhlédla, usmála se, a on ji znovu políbil a jemně jí přejel po tváři konečky prstů. Zaměstnanci letiště na ně čekali v uctivém odstupu. Všichni už se doslechli tu velkou novinu, že Cassie O’Malleyová se už brzy stane příští paní Williamsovou.

„Tak jaké je to překvapení?“ ptala se zvědavě. Billy je mezitím pozoroval. Williams působil dojmem, že je do Cassie velmi zamilovaný, ale Billymu bylo přesto líto Nicka Galvina. Až zjistí, že ji ztratil, bude zdrcený.

„Venku na nás čeká pár přátel,“ vysvětlil jí Desmond a nesměle se usmál. „Bohužel jsem tím byl tak nadšený, že jsem neudržel jazyk za zuby. pár chlapců z AP nás chce společně vyfotografovat. Všichni chtějí být první. Řekl jsem všem, že budeš pryč, ale oni přece jen doufali. prozradil jsem jim, že se večer vracíš, a když jsem sem přijel. tak tady čekali. vadí ti to moc, Cass?

Jsi hodně unavená po té cestě? Prostě jsem se neovládl a řekl jsem jim, že jsme se zasnoubili. jsem na to tak pyšný.“ Působil teď chlapečtěji a zranitelněji než kdy předtím. Při jiných příležitostech vypadal jako skutečný magnát a choval se jako nelítostný byznysmen, ale teď připomínal malého chlapce a Cassie ho toužila obejmout.

„To je v pořádku. Já jsem tím taky nadšená. V Illinois jsem o tom všem vyprávěla. Myslím, že kdyby tam byli nějací novináři, obléhali by náš dům od rána do večera.“ Vstala a chystala se vystoupit z těsné kabiny i se svým zavazadlem, záznamem letu a mapami. Desmond jí zavazadlo galantně vzal z ruky. Pak se podíval na Billyho, jako by si na něj teprve teď vzpomněl.

„Víš, myslím, že by se teď s námi mohl ukázat i tvůj navigátor,“ řekl Cassii. „Přidejte se, prosím, k nám,“ pokynul s úsměvem Billymu, ale ten byl v rozpacích.

„Nechci se nějak vtírat.“

„Ale vůbec ne,“ trval Desmond na svém. Cassie se mezitím česala a líčila si rty rtěnkou.

Desmond vystoupil z letadla jako první a Cassie hned za ním.

Jakmile se objevila, vypadalo to, jako by se rázem rozzářila stovka žárovek, až ji to skoro oslepilo. Oba s Desmondem zamávali vesele reportérům, a pak ji Desmond přede všemi objal a políbil ji. Když s ním sestoupila na runway, s ohromením zjistila, že tu na ně čeká nejméně dvacet fotografů. Billyho si ani nevšimli.

„Kdy bude ten velký den?“ vykřikl reportér z L.A. Jimes a fotograf z Pasadena Star News se tlačil dopředu, aby získal další snímek. Reportéři z New York Times udělali ještě další dva snímky a novinář ze San Francisco Chronicle chtěl něco vědět o tichomořské cestě a o jejich líbánkách. „Počkejte přece. ne všichni najednou,“ usmíval se na ně přátelsky Desmond. „Ten velký den je na svatého Valentina. tichomořská cesta se bude konat v červenci. a své líbánky nebudeme trávit v Jitřence.“ Tak pojmenoval Cassiino letadlo, určené pro tichomořskou cestu.

Pak zodpověděli ještě nejmíň stovku dalších otázek a po celou dobu stál Desmond vedle Cassie a smál se a žertoval s novináři.

Cassie se mezitím snažila zorientovat v tom zmatku a pochopit, co se to vlastně děje.

„Myslím, že to je všechno, chlapci,“ řekl jim Desmond konečně přátelským tónem. „Moje nevěsta má za sebou dlouhý let.

Musíme se vrátit domů, aby si odpočinula. Díky, že jste přišli.“

Když snoubenci nastupovali do svého Packarda, novináři ještě pořídili další fotografie. Billyho svezl jeden člen personálu letiště. Cassie jim na odjezdu ještě znovu zamávala. Přes noc se z ní stala nevěsta roku a miláček celé Ameriky.

„Zdá se to být tak zvláštní, viď?“ zeptala se Desmonda. Stále se snažila se s tím nějak vyrovnat. „Chovají se, jako bychom byli nějaké filmové hvězdy. Všichni jsou z toho celí vedle.“ Cestou domů ji

lidé zastavovali na ulici, jen aby se zeptali na tichomořskou cestu, a to ještě ani nevěděli, že se zasnoubila.

„Lidé zbožňují pohádky, Cass,“ řekl jí Desmond tiše, když ji odvážel domů. Seděla vedle něj a on ji pohladil po koleni.

Opravdu mu tady chyběla. „A je hezké, když jim člověk může nějakou pohádku poskytnout.“ „Asi ano. Ale pro mě je divné to, že tou jejich pohádkou mám být právě já. Vždyť jsem jenom obyčejná holka, nijak jsem se nezměnila. ale oni se chovají, jako by. já nevím. jako bych byla někdo jiný, koho ani neznám. a chtějí o mně vědět všechno, jako by se chtěli stát součástí mého života.“ Působilo to na ni skoro dojmem, že by ji chtěli vlastnit. A při té myšlence se cítila nesvá. Jednoho večera se to snažila vysvětlit svému otci a ten jí připomněl, že po tichomořské cestě to všechno bude ještě horší.

Jen ať se podívá na cenu, kterou za to musel zaplatit chudák Lindy. unesli a zabili mu malého synka. cena slávy může být děsivá. Pat ale doufal, že ji Desmond ochrání.

„Teď jim opravdu patříš, Cass,“ řekl jí Desmond, jako by tomu věřil. A ještě podivnější bylo, že se s tím byl zřejmě ochoten smířit a přistoupit na jejich hru. „Chtějí tě. Nebylo by fér se před nimi skrývat. Chtějí se podílet na tvém štěstí. Je hezké, když jim člověk může něco takového dát.“ Desmond se vždycky vyjadřoval tak, jako by byl veřejnosti velmi zavázán.

Cassie přesto nebyla připravená na tak intenzivní zájem novinářů, jaký o ni projevovali po celých následujících šest týdnů až do svatby. Všude ji sledovali a fotografovali ji -, v hangáru, v kanceláři, jak prochází s Billym rozpisy cesty a mapy, před jejím bytem, na cestě do práce, v obchodních domech, při nákupech svatebních šatů a ovšem pokaždé, když se někde objevila s Desmondem. Brala teď s sebou všude Nancy Firestonovou a někdy se dokonce snažila maskovat velkým kloboukem nebo pomocí šátku a tmavých brýlí. Novináři ji však stále vytrvale pronásledovali. Pronikali do jejího soukromí nouzovými východy a po římsách, spouštěli se z plátěných stříšek, číhali v křoví nebo v autech. Počátkem února už měla Cassie pocit, že ji doženou k šílenství, protože se kdykoli a odkudkoli mohl vynořit fotograf, snažící se ulovit její snímek. A Nancy jí teď kupodivu příliš nepomáhala.

S ničím. Přestože obvykle projevovala velký organizační talent, teď najednou působila mnohem odtažitěji než dřív. Zdálo se, že se nápadně málo zajímá o podrobnosti Cassiiny svatby. Desmond Cassii řekl, aby si s tím nedělala starosti, a dal slečně Fitzpatrickové a jedné z asistentek sám přesné pokyny, aby zařídily většinu detailů kolem obřadu. Cassie měla dost práce už jen s tím, aby zvládala nápor novinářů současně s přípravou na tichomořskou cestu. Nechtěl, aby se příliš rozptylovala tím, že by ještě organizovala vlastní svatbu.

Když se s ním ale Cassie pokoušela promluvit o Nancy Firestonové, ujistil ji, že určitě nejde o nic vážného. Snažila se mu vysvětlit, že má v poslední době dojem, jako by se na ni

Nancy zlobila, a neměla tušení, z jakého důvodu by to mohlo být. Nancy teď dokonce bývala podrážděná a odměřená, a to všechno od chvíle, kdy s Desmondem oznámili své zasnoubení. Cassie si to nedovedla nijak rozumně vysvětlit. Nancy s ní teď trávila mnohem méně času, a když ji jednou Cassie pozvala na večeři, odmítla a trvala na tom, že musí jít domů a pomáhat Jane s domácími úkoly.

„Nevím, co se to s ní děje. Cítím se kvůli tomu hrozně. Někdy mám dokonce pocit, že mě nenávidí.“ Nikdy se nesblížily natolik, jak Cassie doufala při prvním setkání, ale vždycky spolu vycházely dobře a vzájemná spolupráce jim oběma byla příjemná.

„Ta svatba jí asi vadí,“ usoudil Desmond s racionalitou muže, který se snaží analyzovat situaci. „Asi jí to připomíná její vlastní manželství. A tak se raději stáhla do ústraní, protože se bojí, že by to v ní vyvolalo příliš mnoho smutných vzpomínek, kdyby všechno prožívala s tebou. Asi ji to nutí myslet na jejího manžela,“ usmál se na svoji nevěstu. Byla tak mladá a spousta věcí by ji nikdy nenapadla. „Jak jsem ti říkal, pracuj prostě s paní Fitzpatrickovou.“

„To budu. A určitě musíš mít pravdu. Cítím se jako hlupák, že mě tohle nenapadlo.“ Když se příště s

Nancy setkala, uvědomila si, že Desmondovo vysvětlení se na tuto situaci přesně hodí.

Nancy jí skutečně několikrát odpověděla nápadně stroze a zdála se vůbec odměřená, když ji Cassie žádala o radu v některých podrobnostech kolem svatby. Od této chvíle se tedy Cassie z ohledů na Nancy řídila Desmondovou radou a udržovala si od ní odstup.

Snažila se ze všech sil, aby nějak zvládla novináře sama, ale někdy to bylo opravdu nemožné. „Copak si už nikdy nedají pokoj?“ nemohla Cassie popadnout dech jednoho dne, když vběhla do Desmondova domu přes kuchyň a zhroutila se vyčerpaně do křesla. Snažila se přestěhovat sem pár věcí ze svého bytu a někdo to zřejmě musel vypátrat.

Reportéři sem přijeli hromadně, až se kvůli nim nemohla dostat do dveří, a rozpoutali tu opravdový zmatek.

Desmond vyšel o půl hodiny později před vstupní dveře a oni ho okamžitě oblehli. Nakonec přesvědčil i Cassii, aby vyšla ven a pózovala s ním pro několik snímků, aby z toho vyvázli. Uměl s nimi výborně jednat. Vždycky jim poskytl právě tolik, aby byli spokojení.

„Jste už nervózní?“ vykřikl na ni jeden z reportérů. Cassie se usmála a přikývla.

„Bojím se hlavně, že mě budete takhle pronásledovat i ve svatební den,“ odsekla mu a oni se zasmáli a začali na ni povykovat.

„Určitě přijdeme!“

Za chvíli se Desmond s Cassii vrátili dovnitř a reportéři odešli a vrátili se až ráno.

Den před svatbou přijeli její rodiče a Desmond jim rezervoval apartmá v hotelu Beverly Wiishire. Žádná z Cassiiných sester nakonec nedorazila. S tolika dětmi by to znamenalo příliš složitou organizaci. Cassii proto příjemně překvapilo, když Desmond požádal Billyho, aby mu šel za svědka. Svatby se měli skutečně zúčastnit jen jejich nejbližší. Otec ji měl vést k obřadu, i když se konal pouze před soudcem. A Cassie požádala Nancy Firestonovou, aby šla za svědka jí. Nancy se nejdřív snažila odmítnout s tím, že by to správně měla být jedna z Cassiiných sester. Nakonec si s ní Desmond ale promluvil a ona pak souhlasila. Vybrali pro ni šedé saténové šaty, zatímco Cassie měla krásně vypracované bílé šaty ze stejného materiálu, od Schiaparelliho. K nim si dala udělat malý klobouček s krátkým bílým závojem a měla mít kytici, složenou z bílých orchidejí, konvalinek a bílých růží.

Desmond jí věnoval šňůru perel po své matce a nádherné perlové a diamantové náušnice. „Budeš nevěsta roku,“ řekla její matka pyšně, když si ji v hotelu prohlédla. Měla v očích slzy a pomyslela si, že Cassii to nikdy tolik neslušelo. Byla oslňující a velmi rozrušená. „Jsi tak krásná, Cass,“ vydechla Oona a pak pyšně dodala: „Pokaždé, když se podívám do nějakých novin nebo časopisu, tak tam vidím tvůj snímek!“

Svatební den se jim vydařil podle očekávání. Fotografové, reportéři a štáby filmových týdeníků čekali před úřadem soudu, kde se měl obřad konat. Byli zde přítomni dokonce i zástupci mezinárodního tisku. Když svatebčané odjížděli a vraceli se do Beverly Wiishire, kde Desmond uspořádal v soukromém salonku malou recepci, zástup přihlížejících na

Cassii házel rýži a květiny. I před hotelem a v jeho hale čekaly davy novinářů a zvědavců, protože někdo prozradil tisku, že se bude slavit právě tady.

Desmond pozval asi tucet přátel. Bylo tu několik jeho nejvýznamnějších konstruktérů, hlavně ten, který navrhl Cassiino letadlo pro tichomořskou cestu. Byly zde i různé významné osobnosti a nevěsta mezi nimi působila jako filmová hvězda. Byla to ta nejkrásnější žena, jakou Desmond kdy v životě viděl, a když spolu tančili valčík Na krásném modrém Dunaji, celý zářil.

„Jsi úchvatná, má drahá,“ řekl jí hrdě a pak se usmál ještě radostněji. „Kdo by si byl pomyslel, že ten skřítek umaštěný od oleje, kterého jsem nalezl pod letadlem před necelými dvěma lety, se promění v takovou krasavici. Přeju si, abych měl tvůj snímek z toho dne. nikdy na to nezapomenu.“ Klepla mu do ramene svou kyticí a šťastně se zasmála. Její rodiče je přitom dojatě pozorovali. Byl to dokonalý den a Cassie si po Desmondovi zatančila i se svým otcem a pak s Billym. Ten si pro tuto slavnostní příležitost koupil nový oblek a moc mu to slušelo. Svůj pobyt v L.A. si skvěle užíval,

zvlášť když teď vydělával tolik peněz. A také se těšil z báječného létání v letadlech, která si po celý svůj život toužil vyzkoušet.

„Máte skvělou dceru, paní O’Malleyová,“ řekl Desmond vřele své nové tchyni. Cassie jí koupila modré šaty, které měly stejnou barvu jako její oči, a k nim klobouček. Oona vypadala velmi hezky a hodně připomínala Cassii.

„Má velké štěstí,“ odpověděla Oona plaše. Byla tak okouzlena

Desmondovou elegancí a kultivovaností, že s ním sotva dokázala mluvit. On se k ní ale choval velmi zdvořile a přátelsky.

„To já mám velké štěstí,“ odporoval jí. O chvilku později pronesl Pat přípitek a popřál jim, aby společně strávili mnoho šťastných let a měli hodně dětí.

„Ale to až po tichomořském letu!“ upřesnil Desmond a všichni se zasmáli. „Pak ovšem třeba okamžitě!“

„Výborně!“ souhlasil Pat pyšně.

Desmond se rozhodl, že sem na chvíli vpustí novináře, aby je mohli všechny vyfotografovat. Stejně se celou dobu tísnili v hale a on soudil, že bude lepší mít situaci pod kontrolou. Vpustili je sem všechny najednou, celý dav, a umožnili jim získat velmi hezké snímky nevěsty, jak tančí nejdřív s Desmondem a pak se svým otcem. Hodně je zaujalo, že za první světové války Pat býval leteckým esem, a Cassie jim o tom vyprávěla řadu podrobností, protože věděla, že tím Pata potěší. Pak konečně v dešti okvětních lístků růží a rýže nastoupili do čekající limuzíny. Cassie teď měla na sobě smaragdově zelený kostým a velký klobouk, což později na fotografiích vypadalo skvěle, a Desmond ji lehce zvedl na rukou a odnesl ji do limuzíny. Když odjížděli pryč, oba mávali ze zadního okénka, a Oona jim také zamávala a přitom plakala. Vedle ní stál Pat a i on měl slzy v očích. Novomanželé strávili noc v hotelu Bel Air a příštího rána odletěli do Mexika, kde měli jen pro sebe celou pláž na ostrůvku Mazatlánu. Desmond tu pronajal celý hotel jen pro ně.

Byl malý a poskytoval dokonalé soukromí. Pláž byla zářivě bílá, slunce jasně svítilo a hřálo, ale stále tu vanul lehký vánek, a v noci jim pod okny hráli serenádu mexičtí mariachis.

Cassie nikdy v životě nebyla na romantičtějším místě. Řekla to, když spolu leželi na pláži a povídali si, a Desmond jí připomněl, že některá z míst, která má navštívit na své cestě, budou ještě půvabnější a exotičtější.

„Já ale asi nebudu trávit moc času ležením na plážích,“ smála se, „natož s tebou. Budeš mi opravdu chybět.“

„Budeš dělat něco nesmírně důležitého pro letectví, Cassie.

To má přednost před čímkoli jiným,“ řekl jí pevně, tónem, jakým se mluví s dítětem, které je nepozorné při domácím úkolu.

„Nic není důležitější než my dva,“ opravila ho, ale on zavrtěl hlavou.

„Nemáš pravdu, Cass. To, co se chystáš udělat, bude mít nesmírný, dalekosáhlý význam. Lidé si budou tvé jméno pamatovat ještě nejméně po sto letech. Budeš pro ně vzorem. Budou po tobě pojmenovávat letadla a konstruovat podobná, jako to tvoje.

Dokážeš, že přes obrovské plochy oceánu se dá létat bez rizika, když k tomu má člověk správné letadlo. Ovlivníš statisíce lidí a jejich myšlenek. Ani na chvilku si nesmíš myslet, že tohle není ze všeho nejdůležitější.“ Říkal to tak vážně a s takovým patosem, že se až zdálo, že jde o něco víc než jen o létání. A Cass někdy napadalo, že tomu Desmond připisuje až příliš velký význam, jako by šlo o nějakou hru, která najednou přestala být zábavná a stala se tak strašně důležitou, že na ní začaly záviset lidské životy. Její život samozřejmě na úspěchu této hry závisel, a stejně tak život Billyho, ale přesto. vždycky to chápala především jako radostnou a zábavnou věc. On ale ne.

„Stejně jsi pro mě důležitější než cokoli jiného.“ Překulila se ve svých nových bílých plavkách na břicho a podepřela se lokty.

Desmond se na ni podíval a usmál se.

„Víš, jsi příliš krásná,“ řekl a pozoroval jemnou prohlubeninu mezi jejími ňadry. Měla velmi

vzrušující tělo. „Rozptyluješ mě.“

„To je dobře,“ odpověděla spokojeně, „protože to potřebuješ.“

„Ty jedna svůdnice,“ sklonil se k ní a políbil ji. Za chvilku se spolu vrátili do hotelu. Oba udivovalo, jak snadno si na sebe navzájem zvykli. Cassie se ho nejdřív bála, jako všeho, co souviselo s fyzickou láskou, ale on ji překvapil tím, že ji k ničemu nenutil a první společnou noc v Bel Air strávil pouze tím, že ji objímal, hladil a mluvil s ní o jejich životě, snech a budoucnosti. Bavili se dokonce i o tichomořském letu a o tom, co pro ně pro oba znamená.

Díky tomu se s ním znovu začala cítit volně, tak jako vždycky předtím. Teprve když následujícího odpoledne dorazili do hotelu v Mexiku, dovolil si ji svléknout. Jemně z ní stáhnul šaty a pak jen stál a díval se na její nádherné tělo. Byla vysoká a štíhlá, s vysoko posazenými oblými ňadry a útlým pasem, který přecházel v křivku úzkých, ale půvabných boků, a nohy měla skoro tak dlouhé jako on sám. Pomalu a opatrně si ji vzal a během uplynulého týdne ji zasvětil do všech nádherných požitků, které poskytovalo spojení jejich těl. Jako všechno, dělal i tohle s dokonalou znalostí věci a s výjimečnou precizností. A ona na to byla připravená a přála si to. Chtěla být jeho manželkou, žít pro něj, milovat se s ním a dokázat mu, že k němu někdo cítí opravdovou lásku.

Byla zdravá, mladá, plná života a vzrušující. On byl mnohem zdrženlivější, ale ona ho pobízela do výšin vášní, na které už dávno zapomněl. A Desmond se přistihl, že se raduje z tohoto nečekaného přílivu mládí a nespoutanosti, jenž mu přinášela.

„To jsem o tobě nevěděl,“ řekl jí ochraptěle potom, co se to odpoledne milovali, „ty jsi

nebezpečná.“ Milování s ní se mu nesmírně líbilo, mnohem víc, než očekával. Měla v sobě vřelost a upřímnost, která ještě zesilovala její smyslnost. Cassie ho překvapovala a dojímala.

„Možná že bych měla nechat létání a mohli bychom jednoduše zůstat v posteli a dělat děti,“ řekla, ale hned přitom v duchu zasténala sama nad sebou při pomyšlení, že je zrovna taková jako její sestry. Přemýšlela, jestli je potkalo právě tohle, bylo tak snadné podlehnout přirozenému běhu života, poddat se osudu v náručí milovaného muže a rozplynout se v radostech těla i v jejich přirozených důsledcích.

„Vždycky jsem si myslela, že o hodně přicházejí, když se vdávají tak mladé a mají tolik dětí,“ vysvětlila mu, když vedle sebe leželi v posteli s těly horkými, vlhkými a uspokojenými. „Teď už si ale dovedu představit, jak se to stane. Je tak snadné dát věcem volný průběh, být prostě ženou, být vdaná a mít děti.“

Desmond ale zavrtěl hlavou. „Tohle nebude nikdy tvým osudem, Cass. Ty jsi určena k tomu, abys vykonala mnohem větší věci.“

„Možná. Zatím.“ Když to říká on. Právě teď si ale připadala, jako by nebyla určena k ničemu jinému než pro jeho objetí, a po ničem víc netoužila. Tohle jí stačilo. Chtěla prostě být jeho navždycky. Náhle ji uvedl do tajů tělesné lásky, což byl svět, který předtím vůbec neznala, a líbilo se jí to. „Ale jednou bych ráda měla děti.“ A on jí odpověděl, že jestli si to bude přát, pak je on bude chtít také. „Ale nejdřív tě čeká spousta jiných úkolů. Musíš vykonat důležité věci,“ připomněl jí znova tónem učitele. Cassie se usmála, otočila se, aby se na něj podívala, a líně a pokušitelsky mu přejížděla prstem po těle.

„Dovedu si představit některé velmi důležité věci,“ prohlásila šibalsky a Desmond se usmál a nechal ji, aby dělala, co chce.

Výsledky byly nevyhnutelné. A slunce už zapadalo nad jejich opuštěným ostrůvkem, když se od sebe vyčerpaně odpoutali a připadali si jako kusy vyplaveného dřeva, unášené bez života oceánem. „Tak jaké byly líbánky?“ volali na ně při návratu reportéři, postávající na trávníku před jejich domem. Jako obvykle se jim nějak podařilo zjistit, kdy se Williamsovi budou vracet, a když limuzína přijela k domu, hned se k ní vrhli. Cassie se občas divila, že se novináři vždycky tak přesně dozvědí, kde s Desmondem právě jsou a kam pojedou.

Dveře jejich domu byly rovněž zablokované reportéry, a tak se

Desmond jako obvykle na chviličku zastavil a promluvil k nim, a oni si mezitím udělali spoustu

snímků. Jeden z nich, který se příští týden objevil na obálce časopisu Life, zachytil Desmonda, jak přenáší Cassii přes práh.

Od tohoto okamžiku ale líbánky pro Cassii skončily. Byli pryč po dva idylické týdny, ale hned první ráno ji Desmond vzbudil už ve tři a ve čtyři se vrátila k tréninkům ve své Jitřence.

Časový rozvrh příprav byl vyčerpávající a Cassie s Billym si všechno procházeli nejméně tisíckrát. Simulovali všechny možné nehody, vzlétali a přistávali s jedním motorem, pak se dvěma, létali s oběma motory vypnutými a zkoušeli si přistávání na nejkratší možné dráze a v divokých bočních větrech.

Také simulovali přistání ve všech možných podmínkách, od obtížných až po skoro nemožné. K tomu vykonávali lety na dlouhé vzdálenosti, trvající mnoho hodin. A když někdy právě nelétali, procházeli si různé plány a rozpisy, klimatické mapy a tabulky spotřeby paliva. Setkávali se s konstruktéry a strojaři a od mechaniků se učili provádět všechny možné typy oprav.

Billy trávil dlouhé hodiny nácvikem zacházení s vysílačkou a Cassie v trenažéru, kde se učila létat bez vidu, jen podle palubních přístrojů, za jakýchkoli podmínek.

Oba s Billym létali pilně a výborně, tvořili spolu skvělý tým a v dubnu už dělali kousky, které by oslnily na kterékoli letecké přehlídce. Každodenně spolu trávili čtrnáct hodin. Desmond vozil Cassii do práce ve čtyři ráno a vyzvedával ji každý večer přesně v šest. Odvezl ji domů, kde se vykoupala, a pak spolu snědli rychlou večeři. Potom se uchýlil do své pracovny s kufříkem plným poznámek a plánů na tichomořský let a v poslední době také se žádostmi o víza. Musel zajistit i to, aby na každé zastávce dostali palivo. A samozřejmě už také vyjednával smlouvy na články a knihy, které pak vydají. Obvykle jí různé papíry nosil také k nahlédnutí, včetně informací o počasí na různých místech světa, o důležitých nových vynálezech a novinkách v letectví, nebo o tom, na které oblasti si bude potřeba během cesty dávat zvláštní pozor vzhledem k napětí ve světové politice. Bylo to, jako by Cassii každý večer čekaly domácí úkoly, a po dlouhém dni, stráveném létáním, na ně většinou už neměla náladu.

Čas od času by byla ráda šla s Desmondem na večeři do nějakého podniku nebo do kina. Byla jednadvacetiletá dívka a on s ní jednal jako s robotem. Chodili spolu jedině na důležité společenské akce, na kterých se podle Desmondova názoru bylo třeba ukázat.

„Copak už nemůžeme dělat vůbec nic, co by nesouviselo s tou tichomořskou cestou?“ postěžovala si mu jednoho večera, když jí přinesl k prostudování zvlášť tlustou hromadu papírů a požádal ji, aby se na ně okamžitě podívala.

„Teď ne. Bavit se můžeš příští zimu, pokud nebudeš mít v plánu další velký let. Ale teď se musíš věnovat tomuhle podniku,“ odpověděl jí pevně.

„Nic jiného už neděláme,“ kňourala a on na ni vrhl nesouhlasný pohled.

„Chceš snad skončit jako Hvězda Plejád?“ zeptal se jí rozzlobeně. Tak se jmenovalo letadlo Earhartové a Cassie už někdy měla po krk toho, jak jí tohle pořád opakoval.

Vzala si od něj ty papíry, vyšla nahoru a přibouchla za sebou dveře své studovny. Později se mu za to omluvila a on jako vždycky projevil velké porozumění.

„Chci, abys na to byla po všech stránkách připravená, Cassie, abychom opravdu nic neopomenuli.“ Oba si ovšem uvědomovali, že některé věci se prostě předvídat nedají, například nečekané bouře nebo problémy s motorem. Jinak ale Desmond myslel úplně na všechno a promýšlel i ty nejmenší detaily.

Dokonce i na Pata udělalo velký dojem, když mu Cassie vyprávěla o přípravách na cestu. Desmond byl pravý génius plánování a přesnosti. A ještě víc v oboru public relations. Přestože své plány vůči ní tak neúprosně prosazoval, leželo mu na srdci její bezpečí a přál si, aby cestu v pořádku přežila. Jako odměnu za všechnu usilovnou práci ji vzal koncem dubna do San Franciska na romantický víkend. Cassii se to nesmírně líbilo, až na to, že jakmile dorazili na místo, ukázalo se, že jí tady Desmond domluvil tři rozhovory.

V květnu jejich publicita radikálně zesílila. Každý týden teď měli tiskové konference a ve filmových

týdenících se objevovaly záběry, jak Cassie létá. S Billym teď vystupovali všude, od rádia až po ženské kluby. Uzavírali smlouvy pro různé reklamy a pózovali pro fotografy. Někdy měla pocit, že už nemá vůbec žádný vlastní život, a vlastně ho opravdu neměla. A čím usilovněji pracovali, čím víc se jejich velká cesta přibližovala, tím méně času

Cassie trávila s Desmondem. Ten dokonce někdy večer zašel na pár hodin do svého klubu, aby si trochu vydechl. A koncem května si už po většinu večerů četl ve své pracovně noviny tak dlouho, až tam usnul.

Měla toho už plné zuby, a tak ho požádala, zda by mohla v květnu odjet na víkend domů, aby si trochu odpočinula. Velmi se jí tím ulevilo. Byla šťastná, že znova vidí své rodiče. Tentokrát to znamenalo, že netrávila s Desmondem své narozeniny, ale on jí před odjezdem věnoval krásný safírový náramek a řekl jí, že příští padesátery narozeniny budou jistě trávit spolu. Proto Cassie neměla pocit, že by to byla nějaká tragédie, když přijde o jednu společnou oslavu. Teď před velkou cestou stejně byla příliš napjatá, než aby se z oslavy příliš radovala. A v těchto dnech se zdálo, že jsou si s Desmondem stále vzdálenější. Nezajímal se o nic jiného než o tichomořskou cestu. Připadalo jí to absurdní, bylo jí dvaadvacet a byla vdaná za jednoho z nejvýznamnějších mužů světa. Sama byla jednou z nejobdivovanějších žen vůbec, a přesto se cítila neklidná a nešťastná. Desmond nemluvil o ničem jiném než o tichomořské cestě, nepřál si nic jiného, než aby se o ní všude psalo, a od Cassie chtěl jedině to, aby pózovala pro fotografy a trávila patnáct hodin denně létáním. Čekala od života něco víc. Desmond ale jako by si vůbec neuvědomoval, že je Cassie také živá bytost.

A svým způsobem ani nebyla. Z jejich života zmizelo všechno, co by jen připomínalo milostný vztah. Existovala pro ně jen cesta a nekonečné přípravy na ni.

„Už mám toho zatraceného lítání nad hlavu,“ stěžovala si Billymu po cestě domů. Rozhodl se, že s ní poletí na prodloužený víkend do Illinois. „Přísahám, že někdy už to všechno začínám úplně nenávidět.“

„Jakmile se vydáme na cestu, budeš se cítit líp, Cass. To čekání je vždycky nejhorší.“ Tichomořská cesta měla začít za pouhých pět týdnů a oba už začínali cítit napětí. A k tomu byla teď

Cassie vdaná tři a půl měsíce, ale měla pocit, že si s Desmondem jsou vzdálenější než před svatbou. Jejich společné večery rozhodně nebyly ani trochu romantické. Na to myslela, když mířili k východu, ale Billymu se o tom nezmínila.

Místo toho se bavili o tiskových konferencích, které Desmond připravil v L.A. a v New Yorku. Chtěl, aby se cestou zpět zastavili a také udělali rozhovor v Chicagu, ale s tím Cassie zatím nesouhlasila. „Páni, je to vyčerpávající, co?“ usmála se na Billyho, když byli v půli cesty. Byla šťastná, že se vrací domů. Potřebovala se se jít s rodiči.

„Řekl bych, že později, s odstupem času, nám bude připadat, že to všechno stálo-za to,“ povzbuzoval ji Billy. Cassie pokrčila rameny, ale přece jen jí to zvedlo náladu.

„To doufám.“

Chvíli letěli mlčky a pak se na ni podíval. V poslední době působila unaveně a nešťastně. Domníval se, že na ni doléhá neustálý tlak ze strany novinářů. On to měl s nimi o mnoho snazší. Cassii ale přímo zbožňovali, neustále po ní pásli a Desmond se nikdy nepokoušel ji před nimi chránit. Naopak, měl novináře rád.

„Není ti něco, Cass?“ zeptal se jí Billy po chvíli. Byla pro něj jako mladší sestra nebo nejlepší kamarádka. Trávili spolu každodenně skoro všechen čas a nikdy se nehádali, nikdy spolu nepromluvili ostřejším tónem, ani netrpěli ponorkovou nemocí z toho, že jsou stále spolu. Věděl, že na tichomořské cestě bude Cassie ideální společnicí, a byl tím šťastnější, že si ho vybrala. „Ale ne. nic mi není. teď se zrovna cítím líp. Prospěje mi, když se podívám domů a setkám se s rodinou.“

Přikývl. Minulý týden byl v San Francisku a setkal se tam se svým otcem, který na něj byl velmi pyšný. Věděl, jak mnoho pro

Cassii znamená rodina. A právě teď je potřebovala, stejně jako

Billy potřeboval svého otce. Když tady tak spolu seděli sami v letadle, najednou se jí zatoužil zeptat na něco, o čem s ní dřív nikdy nemluvil. Ale teď se Cassie zdála být velmi uvolněná.

„Máš nějaké zprávy od Nicka?“ zeptal se jí pokud možno neutrálně. Cassie se dlouho mlčky dívala ven na mraky a pak jen zavrtěla hlavou.

„Nedal o sobě vůbec vědět. Přál si, abychom se na sebe nevázali. Myslím, že dostal to, co chtěl.“ „Ví, co se stalo?“ zeptal se jí Billy tiše. Bylo mu stále ještě líto, že těm dvěma to nevyšlo. Nick byl báječný chlap a Billy vždycky cítil, jak moc ho Cassie miluje. Věděl to už od prvního dne, kdy ty dva poznal. Byli zkrátka jeden pro druhého stvořeni.

„Myslíš to o mně a Desmondovi?“ zeptala se, a on přikývl.

„Ne. Protože mi nechce psát, řekla jsem si, že nakonec se to stejně dozví. Nechtěla jsem mu psát jen kvůli tomu, abych mu to oznámila.“ Také mu nechtěla psát a vychýlit tím jeho duševní rovnováhu. Něco podobného může člověka rozrušit natolik, že se ve stíhačce dopustí osudové chyby, a to si nepřála. „Teď už to musí vědět. Vím, že si občas píšou s tátou.“ Nikdy se ale Pata nezeptala, jestli mu to prozradil. Pořád pro ni bylo příliš bolestné i jen na to pomyslet. Když přelétali nad Kansasem, podařilo se jí

Nicka zase vypudit z mysli.

Jakmile v Illinois přistáli, vrhli se k nim novináři, kteří už tu na ně čekali. Byli tu na Patově letišti už od rána. Cassie pochopila, že už nikdy nebude mít klid, nebo aspoň ne před tichomořskou cestou, která už se blížila.

Chovala se tak, jak po ní vždycky chtěl Desmond: věnovala jim hodně času, aby mohli udělat spoustu snímků, uspokojila je tím, že odpověděla na některé jejich otázky, a pak všechno ukončila prohlášením, že už se nemůže dočkat, až se setká s maminkou.

Její otec ji tu už očekával a pózoval s ní také pro fotografie, a stejně tak Billy. Pak konečně reportéři odešli, Cassie si ulehčeně vydechla a spolu s Billym naložili svá zavazadla do otcovy dodávky. Pat se na ni s úsměvem díval a prohlížel si ji. Cassie si ale všimla, že její otec nevypadá dobře.

„Jsi v pořádku, tati?“ Působil trochu zašedle v obličeji a jí se to nelíbilo. Pomyslela si ale, že to možná bude jen chřipka. Věděla, že matka ji prodělala, když se vrátili z Kalifornie. A Pat pracoval na svůj věk velmi těžce. Zvlášť teď, když u sebe neměl Nicka, ona s Billym také odešli, a Chris. Musel se spoléhat jen na najaté síly a na kočovné piloty, kteří se toulali od letiště k letišti.

„Nic mi není,“ ujistil ji nepřesvědčivě, ale pak se s úzkostí podíval na svoji dceru. Oona mu řekla, že by jí to měl oznámit telefonicky, ale on si nebyl jist, jak jí to říci. Teď se o tom ale už musí dozvědět. Pat tu velkou novinku o Cassii zatím Nickovi neřekl. A Nick se to kupodivu nedozvěděl ani od nikoho jiného.

Dorazil sem ovšem teprve včera večer.

„Děje se něco?“ vycítila jeho rozpaky. Billy si nic neuvědomoval a díval se z okna na známou krajinu.

„Je tady Nick,“ vyhrkl a díval se přitom přímo před sebe na silnici.

„Opravdu? A kde bydlí?“ znejistěla Cassie.

„U sebe. Ale myslím, že se k nám dříve či později přijde podívat. Tak jsem si myslel, že bych tě radši měl varovat předem.“

„Ví o mém příjezdu?“ Pat zavrtěl hlavou a Billy ji zkoumavě pozoroval. Také slyšel, co jí právě otec řekl, a doufal, že to Cassii příliš nerozruší.

„Zatím ne. Přijel včera pozdě večer. Je tu jen na pár dní. Zatím jsem neměl příležitost mu to říct.“ Netroufala si zeptat se ho, jestli Nickovi prozradil, že je vdaná.

Neříkala už nic a za chvilku se ocitla v náruči své matky.

Billy jí odnesl dovnitř zavazadla a Pat ho ubytoval v Chrisově pokoji. Ještě tu všude byly jeho věci a působilo jako šok, když sem člověk vešel a uviděl je. Cassie se rozhlédla po místnosti a bodlo ji u srdce. Měla dojem, jako by se Chris měl každou chvíli vrátit domů.

Jen si vybalila ve svém dívčím pokoji a matka už pro ně měla připravenou večeři. Bylo to teplé, jednoduché jídlo, jaké měla

Cassie nejraději, smažené kuře, kukuřice opékaná na dřevěném uhlí a bramborová kaše. „Kdybych tady bydlela, za chvíli bych neprošla dveřmi,“ prohlásila Cassie spokojeně mezi dvěma sousty.

„A já taky,“ usmál se Billy šťastně a Ooně to polichotilo.

„Ale zhubla jsi,“ vyčetla Cassii a zatvářila se ustaraně. Billy to ale hned vysvětlil.

„Pracujeme teď hodně tvrdě, paní O’Malleyová. Patnáct hodin denně provádíme testovací lety. Létáme na dlouhé vzdálenosti přes celou zemi a snažíme se do července vyzkoušet a ověřit všechno, co se dá.“

„To rád slyším,“ poznamenal Pat.

Když Oona sklidila ze stolu a předložila jim ještě domácí jablkový koláč s domácí vanilkovou zmrzlinou, uslyšeli na verandě kroky a Cassie měla pocit, že se jí zastavilo srdce. Dívala se do talíře a musela se přinutit násilím, aby vzhlédla k Nickovi, který vešel do dveří. Nechtěla se s ním vůbec setkat, ale věděla, že se tomu nevyhne. A když se na něj podívala, vyrazil jí dech. Slušelo mu to líp než kdy předtím, vlasy měl černé až do modra a obličej s jasnýma modrýma očima měl do tmava opálený. Jakmile ho spatřila, skoro se hlasitě nadechla úžasem a pak se dokrvava začervenala. Nikdo z přítomných se nepohnul a neřekl ani slovo.

Zdálo se, že si všichni uvědomují, co teď musí přijít.

„Vpadl jsem sem nevhod?“ zeptal se Nick rozpačitě. Vycítil napětí, panující v místnosti. A pak si všiml Billyho. „Ahoj, ty kluku! Tak jak se máš?“ Obešel místnost, aby si s ním potřásl rukou. Billy vstal a usmál se na něj. Pořád měl pihovatý obličej a oči mu svítily radostí, že vidí Nicka. „Všechno jde skvěle. A co ty, Sticku?“

„Začíná ze mě pomalu být Anglán,“ a pak se podíval na Cassii a jejich pohledy se setkaly. Její oči byly plné smutku a v jeho pohledu byl údiv. Stýskalo se mu po ní víc, než by si byl přál.

„Ahoj, Cass,“ řekl tiše. „Vypadáš dobře. Asi se dál připravuješ na tichomořskou cestu, co?“ Poslední filmový žurnál, který viděl, se o tom zmiňoval, ale ten byl už pět měsíců starý. V Homchurchi měli vzhledem k situaci trochu zastaralé zprávy. Poslední rok Nick stále létal, každou chvíli, hodinu, vteřinu. Kromě toho jen vytahoval těla mrtvých žen a dětí z hořících budov Londýna. Byl to tvrdý a zlý rok, ale Nick měl aspoň pocit, že dělá prospěšné věci. Bylo to lepší než sedět taky, vyšťourávat si ze zubů kukuřici a čekat na zásilku pošty do Minnesoty.

Oona mu nabídla dezert a on se trochu rozpačitě posadil ke stolu. Pořád cítil, že tady něco přerušil, nemohl si nevšimnout, že jsou z něj všichni v rozpacích. Nevěděl ale, jestli si to jen nenamlouvá, a tak se začal přátelsky bavit s Billym a Patem. Cassie mlčela. Pak odešla do kuchyně, aby pomohla matce. Nakonec se ale musela vrátit a všichni ještě dojídali dezert. Sama se svého jablečného koláče ani nedotkla, přestože Oona věděla, že ho zbožňuje. Pat cítil přesně, co se v ní děje. A Billy také. Jedině

Nick netušil oč jde.

Když dojedl, zapálil si cigaretu, vstal od stolu a protáhl se.

Také hodně zhubl a vypadal teď mladě, šlachovitě a velmi zdravě.

„Půjdeš se projít?“ zeptal se Cassie jako by nic. Přesto bylo v jeho otázce znát napětí. Uvědomoval si, že něco je v nepořádku, a chtěl se jí na to zeptat sám. Najeden děsivý okamžik ho napadlo, zda se nezamilovala do Billyho. Nick nebyl doma skoro celý rok, od Chrisovy smrti. Byl to podivný rozmar osudu, že se sem vrátil právě teď, když sem přijela na návštěvu i Cassie. Jako vždycky byl ale moc rád, že ji vidí. A co víc, její přítomnost mu naplňovala duši světlem a povznášela ho. Toužil po tom, aby mohl Cassii políbit, ale ona se záměrně držela zpátky a on si to uvědomoval. Pomyslel si, že se asi na něj stále zlobí. Schválně jí po celý rok nenapsal. Nechtěl, aby se na něj vázala. To, co jí řekl, když se viděli naposledy, myslel vážně.

„Je něco v nepořádku, Cass?“ zeptal se jí konečně, když došli k potoku na vzdáleném konci

Patových pozemků. Do té chvíle nepromluvila ani slovo.

„Vlastně ne,“ řekla tiše. Snažila se na něj nedívat, ale nakonec se jeho pohledu nevyhnula. Nedokázala se dívat pořád stranou.

Bez ohledu na to, co si během uplynulého roku říkala o tom, že se dokáže citově upnout k jinému muži, že jí na Desmondovi záleží, a že on ji potřebuje, věděla teď beze vší pochybnosti, že je stále zamilovaná do Nicka, ať už ji on také miluje nebo ne. Tak to mezi nimi prostě bylo. Desmonda by ale nikdy nezradila. Vzpomínala si, co jí řekl otec, když mu oznámila, že si ho chce vzít.

A teď byla odhodlána dodržet manželský slib, i kdyby ji to mělo zabít. A uvědomila si, že to by se mohlo stát, když se teď podívala na Nicka. Při pouhém pohledu na něj ji bodalo u srdce. „Co se děje, zlatíčko?. mně to můžeš říct. ať je to cokoli, vždyť jsme odjakživa kamarádi.“ Sedl si vedle ní na dlouhou kládu a vzal její ruce do svých. Pak se podíval dolů a uviděl to.

Tenký zlatý kroužek na prsteníčku její levé ruky. Tentokrát si na návštěvu domů nevzala svůj zásnubní prsten, jen snubní kroužek bez diamantu. Tím bylo řečeno vše. Podíval se jí do očí a ona přikývla. „Ty jsi vdaná?“ Díval se na ní, jako by ho právě udeřila.

„Jsem,“ odpověděla smutně. Navzdory všem vysvětlením, které sama sobě dávala, a přes to, že jí stále vštěpoval, aby se na něj nevázala, měla teď pocit, že ho zradila. Mohla přece jen počkat, ale neudělala to. „Vdala jsem se před třemi měsíci. byla bych ti to oznámila. ale tys mi nikdy nenapsal. a nevěděla jsem, jak ti to říct.“ Po tvářích jí pomalu stékaly slzy a hlas se jí zadrhl. „Kdo je to.?“ Nick si najednou uvědomil, že i Billy působil dojmem, že je v rozpacích, a kromě toho přijeli na návštěvu spolu. Nick měl vždycky pocit, že ti dva by se k sobě hodili, Billy měl přesně správný věk. Tohle si pro ni přál, ale přesto ho ta představa nesmírně zraňovala, až mu vhrkly slzy do očí. „Je to

Billy?“ zeptal se přiškrceně. Snažil se, aby to znělo důstojně a vyrovnaně. Cassie se ale tentokrát přes slzy zasmála a jemně odtáhla ruku z jeho sevření.

„Samozřejmě že ne.“ Pak dlouho váhala a dívala se jinam.

Konečně k němu znovu vzhlédla. Musí mu to říci. „Je to Desmond.“

Teplý noční vzduch se nejprve naplnil nekonečným tichem, a pak se ozval nevěřícný výkřik, velmi podobný výkřiku bolesti, když Nick náhle porozuměl. „Desmond Williams?“ Jako by Cassie kolem sebe měla deset jiných mužů se stejným křestním jménem. Díval se na ni, bez sebe zuřivostí, a ona přikývla. „Proboha,

Cassie. jak můžeš být takový blázen? Říkal jsem ti to přece!

Proč si sakra myslíš, že se s tebou oženil?“

„Protože chtěl. Nicku,“ řekla nazlobeně. „Potřebuje mě. Miluje mě, svým způsobem.“ Teď už ovšem věděla lépe než kdokoli jiný, že v jeho životě neexistuje místo pro nic jiného než pro letadla a práci. „Ten přece nemá vztah k nikomu jinému než ke svým letovým manažerům a štábům filmových zpravodajů, a ty to dobře víš.

Neviděl jsem sice žádný filmový žurnál, který by byl novější než pět měsíců, ale vsadil bych se, že tu svatbu s tebou využil do posledního chloupku a že jsi strávila pózováním pro fotografy více času než Garbo.“

„Ta cesta bude zahájena už za pět týdnů, Nicku, tak co bys čekal?“

„Čekal bych od tebe, že ti to bude líp myslet, že ho budeš vidět takového, jaký skutečně je. Je to šarlatán a pokrytec a já jsem to poznal hned ten den, kdy jsem ho uviděl poprvé. Ten tě využije, až z tebe vymačká i to poslední, nebo tě nechá lítat, až se z toho zhroutíš nebo se nabouráš do stromu v letadle, které na tebe bude příliš. Záleží mu jen na jednom: na publicitě pro tu jeho zatracenou továrnu. Ten člověk je stroj a génius na propagaci, ale to je všechno. Chceš mi snad říct, že ho miluješ?“ Teď už na ni křičel a ona se od něj odtáhla, když tu před ní stál a urážel jejího manžela. „Ano, miluju ho. A on miluje mě. Pořád na mě myslí. A stará se o. no, jistěže se stará o svá letadla a o tichomořskou cestu, ale dělá všechno pro to, aby zajistil moji bezpečnost.“

„Jako co? Že tě vysílá s vodovzdornými kamerami a s posádkou potápěčů? Ale jdi, Cassie, dej pokoj.

Chceš mi říct, že nevyužil váš sňatek k maximální publicitě? Nic z toho jsem neviděl, ale dovedu si to představit. Vsadím se, že když jsi o svatbě odhazovala kytici, spadla přímo do objektivu některého foťáku.“

„No a co má propána být?“ Nick byl blíž pravdě, než sám tušil, ale Desmond přece Cassii vždycky nabádal, aby s novináři ochotně spolupracovala a aby s nimi měla trpělivost, protože jsou důležitou částí jejich života i její velké cesty. Cassie si ale byla jistá, že kvůli tomuhle se s ní neoženil. To by bylo nechutné, a když slyšela Nicka to říkat, rozzuřila se na něj. Jaké právo má takhle ji kritizovat? Zvlášť když on sám jí skoro rok dokonce ani nenapsal. „Co ti je vůbec po tom?“ vyčetla mu. „Tys mě nechtěl. Nechtěl sis mě vzít, ani mi psát, ani se ke mně vrátit domů, a dokonce jsi mi ani nenechal žádnou naději pro případ, že se vrátíš domů z války. Nechceš nic jiného než si hrát na letecké eso v konfliktech nějakých cizích zemí. Tak si to tedy dělej a mě nech laskavě na pokoji. Nechtěl jsi mě, sám jsi mi to řekl. Chtěl ses se mnou jen občas pomuchlovat, když sem náhodou přijedeš, a pak zase pokračovat ve svém vlastním životě. Dobře, rozhodl ses tak, jdi si tedy po svých. Ale já mám taky právo na vlastní život. A tak ho žiju.“

„Ne, nežiješ,“ řekl nazlobeně, „všechno si to jen namlouváš. Uvidíš, že jakmile bude po tichomořské cestě a on už nebude tyhle pohádky potřebovat, aby jimi krmil tisk, odhodí tě tak rychle, že se nebudeš stačit divit, nebo si tě možná nechá u sebe a bude tě ignorovat.“ To přesně teď Desmond dělal, ale

Cassie si byla jistá, že je to jen proto, že má před tichomořskou cestou tolik práce a starostí. Přála si, aby se Nick mýlil.

Pomyslela si, že všechno, co říká, je nespravedlivé, protože je teď rozzuřený a samotnému se mu v životě nikdy zvlášť nedařilo. A pak to ještě zhoršil tím, že postoupil o krok blíž k ní.

Rád by ji vzal do náruče, ale z úcty k ní to neudělal. „Slyšel jsem, že má několik milenek, které má tiše uklizené v ústraní,

Cass. Copak ti to ještě nikdo neřekl? Nebo na to musíš teprve přijít sama?“ Řekl to s úmyslem ji ranit, ale zároveň bylo vidět, že tomu opravdu věří.

„To je absurdní. A vůbec, jak ty bys to mohl vědět?“

„Takové věci se přeslechnou. Není to takový svatoušek, jak se tváří, ani tak vzorný manžel,“ dodal smutně. Přál si, aby se s ní byl oženil sám, ale když odjížděl, zdálo se mu to tak špatné a nevhodné. A na tom stále trval. Ale to, že se vdala za Desmonda, nebylo o nic lepší. „Ten chlap je mizera, Cass. Asi tě vůbec nemiluje. Uvědom si to. Je to komediant, jen se rád předvádí a rád balamutí lidi. Ty nejsi jeho manželka, jenom ses stala částí toho jeho ohromného cirkusu.“ Když Cassie slyšela Nicka říkat o Desmondovi takové věci, měla chuť ho násilím umlčet. Rozpřáhla se, aby mu vyťala vší silou políček, ale on byl rychlejší než ona. Chytil ji za paži a přitáhl ji k sobě, ale pak se už nedokázal ovládnout. Políbil ji naléhavěji než kdy předtím, daleko smyslněji a vášnivěji, než by si troufal za jakýchkoli jiných okolností. Cassie už ale nebyla malá holčička, byla dospělá žena. Aniž nad tím dokázala přemýšlet, cítila, jak na něj její tělo reaguje, a po nekonečnou chvíli se k sobě s nespoutanou vášní tiskli. Cassie se od něj nakonec odtáhla a slzy se jí kutálely po tvářích. Hluboce se jí příčilo, co se jim právě stalo, nenáviděla sama sebe za to, co mu udělala, ale když se rozhodla vzít si Desmonda, zdálo se to být tak naprosto správné. Zřejmě se však mýlila.

O to teď ale nešlo. Šlo o Nicka a o to, nač už teď neměli žádné právo.

„Cassie, já tě miluju,“ řekl jí Nick naléhavě, když ji znova vzal do náručí, ale tentokrát ji nelíbal. „Vždycky jsem tě miloval a vždycky budu. Nechtěl jsem ti ale ničit život, nenapadlo mě, že bys udělala takovou hloupost. myslel jsem, že si nakonec vezmeš Billyho.“ Zasmála se té představě a znova si sedla vedle něj na kládu. Myslela na zmatek, který tím vším způsobila. Byla zamilovaná do dvou mužů. nebo možná jen do jednoho. ale byla posedlá jedním z nich a vdaná za druhého. „Vdát se za Billyho, to by mi připadalo jako vzít si Chrise,“ odpověděla mu smutně.

„A být vdaná za něho?“ zeptal se trochu přiškrceně. Teď to chtěl vědět.

„Všechno bere hrozně vážně,“ povzdychla si, „a teď pracuje jen a jen na té tichomořské cestě.

Myslím, že to dělá pro mě. Já nevím. Nicku. připadalo mi, že jednám správně. Možná že jsem udělala chybu. Já prostě nevím.“

„Zruš tu cestu,“ naléhal na ni. „Rozveď se s ním.“ Propadal panice. Byl ochoten udělat cokoli. Třeba se s ní i oženit, kdyby na tom trvala. Ale každou částečkou své bytosti intuitivně cítil, že Cassii hrozí nebezpečí.

„To nemůžu udělat. Nicku,“ řekla vážně. „Nebylo by to vůči němu spravedlivé. Oženil se se mnou proto, že mi důvěřoval.

Nemůžu od něj jen tak odejít. Teď už jsem mu příliš zavázaná.

Vložil do té cesty tolik práce a prostředků, nejen to letadlo.“

Takovou možnost prostě vylučovala.

„Nejsi na to připravená.“

Cassie ale dobře věděla, že připravená je, a důkladně. „Ale ano, jsem.“

„Nemiluješ ho.“ Najednou vypadal velmi mladě a zranitelně.

Přála si, aby na něj raději bývala počkala, ale teď bylo pozdě.

„Nejsem do něj zamilovaná. A nikdy jsem nebyla. On to věděl. Řekla jsem mu to a on to přijal. Ale mám ho moc ráda. Byl na mě příliš hodný, než abych ho nezačala mít opravdu ráda. Nemůžu ho teď zradit. Nicku.“

„A potom? Co bude pak? To s ním vydržíš navždycky?“

„To nevím. Nicku. Na to neexistuje jednoduchá odpověď.“

„Odpovědi jsou tak jednoduché, jak člověk sám chce,“ opáčil tvrdohlavě.

„Přesně tohle jsem ti říkala přede dvěma roky. Nicku, než jsi odjel. A ty jsi mě taky neposlouchal.“ „Někdy se věci zdají složitější, než ve skutečnosti jsou.

Sami si je komplikujeme, ale nemuseli bychom,“ poznamenal zkušeně.

„Vdala jsem se za něj. Nicku, a slíbila jsem, že mu zůstanu po boku v dobrých i špatných časech. Ať tě budu milovat nebo ne.

Jeho opustit nemůžu jen proto, že ty mi to říkáš.“

„Možná že ne,“ odpověděl Nick napjatě, „ale on tě jednoho dne opustí sám, aspoň citově, když už ne po jiných stránkách.

Všechno dělá jen kvůli publicitě. Uvidíš sama, Cass. Já si tím jsem jistý.“

„Možná. Ale zatím jsem jeho dlužnicí. A neporuším svůj slib, ani ho nezradím. Je to můj manžel. Zaslouží si něco lepšího, než abychom ho my dva tady uráželi. Takové věci nedělám.“

Dlouho se na ni díval a pak se zdálo, jako by se schoulil do sebe pod tíhou jejích slov. „Jsi hodná holka, Cass. A on má štěstí. Myslím, že jsem celou dobu byl velký blázen. Myslel jsem si, že jsem pro tebe moc starý. a moc chudý. a moc blázen.

A zčásti jsem stejně měl pravdu.“ A pak si neodpustil lacinou poznámku: „Jaké to je, být vdaná za jednoho z nejbohatších mužů světa?“

„Není v tom žádný rozdíl proti tomu, jaké by to bylo, kdybych se bývala vdala za tebe,“ odsekla. „Oba jste rozmazlení kluci, kteří musí mít všechno po svém. Možná že všichni muži jsou stejní, ať jsou bohatí nebo chudí,“ podívala se mu do očí a on se zasmál. Neztratila svého ducha.

„To je tedy zásah přímo na komoru. Měl bych být rád, že jsi pořád stejná, Cass, ale nejsem.“ „Pokus se o to. Stejně nemáme na výběr.“ Musí teď žít tak, jak si to sama vybrala. Kvůli všem zúčastněným. Cassie byla čestná žena. Nick přikývl a pomalu se vydali zpátky. V noci, ozářené světlem hvězd, se vedli za ruce a hovořili spolu. Nick si pozvolna uvědomoval, jaký byl vlastně blázen, chtěl rozhodovat za ní, a podívejme, co z toho vzešlo. Její otec měl pravdu. Když se Nick nechtěl na Cassii vázat a dal jí svobodu, tak se vdala za jiného muže. Ale zrovna

zaDesmondaWilliamse. zběsile nenáviděl všechno, co o něm kdy slyšel. A byl do hloubi duše přesvědčený, že Cassii jen využívá. Sama byla příliš mladá a nevinná, než aby si to uvědomovala. Nickovi ale bylo čtyřicet a dokázal Desmonda přečíst stejně jasně jako přední stranu New York Times. A vůbec se mu nelíbily titulky, které na ní viděl.

Cassie mu na verandě popřála dobrou noc, ale už se nepolíbili. Teprve když vešla dovnitř, všiml si Nick v křesle na verandě svého starého přítele, jak tu klidně sedí a pozoruje ho.

„Dohlížíš na mě, kamaráde?“ zeptal se Nick s unaveným úsměvem a sedl si vedle něj do druhého křesla.

„To tedy ano. Řekl jsem Cassii už před několika měsíci, že nechci, aby porušovala své manželské závazky.“

„To taky neudělá. Je to hodná holka. A já jsem blázen. Měl jsi pravdu. Pate.“

„Bál jsem se, že na má slova dojde.“ Pat promluvil ke svému příteli, kterého chránil v předchozí válce už v chlapeckém věku, upřímně jako muž k muži: „Nejhorší je, že tě pořád miluje. Je to na ní znát. Je s ním šťastná?“ zeptal se spiklenecky.

„Myslím, že ne. Přesto si namlouvá, že je jeho velkou dlužnicí.“

„Je mu hodně zavázaná. Nicku. O tom se nedá pochybovat.“

„Ale co když se jí něco stane?“ Nick nechtěl Patovi přímo říci

„když se zabije“. Mohlo se to ale stát a oba si to uvědomovali.

„Co mu pak budeme dlužit my?“

„Tohle riziko podstupujeme všichni. Nicku. Vždyť to víš sám. Cassie ví, co chce, a taky ví, co dělá. Jedině, čím si není jistá, jsi ty.“

„Já taky ne. Ani teď bych se s ní neoženil. Nechtěl bych, aby z ní byla vdova.“ Pak se dutě zasmál. „Myslel jsem si, že jsem pro ni příliš starý, ale sakra, ten chlap je skoro tak starý jako já.“ „Všichni jsme blázni. Já jsem si před dvaatřiceti lety skoro nevzal Oonu. Myslel jsem si, že je pro mě příliš dobrá, ale moje máma mi řekla, že jsem blázen, a poradila mi, abych pro ni koupil prstýnek. Měl jsem pravdu. Je pro mě příliš dobrá. a miluju ji dodnes. a nikdy jsem nelitoval, že jsem si ji vzal, ani na jediný okamžik.“ Bylo to víc, než co kdy řekl Ooně, a pro Nicka přišla tahle rada už stejně příliš pozdě. V každém případě aspoň zatím. Ale jestli má Nick pravdu a Desmond se Cassie nakonec zbaví, možná že jednou bude zase volná. Zatím to bylo těžko říci.

Dlouho spolu seděli na verandě a rozmlouvali. Když se konečně zvedli, Nick si všiml, že Pat je trochu zadýchaný. To byla u něj novinka a Nickovi se to nelíbilo.

„Byl jsi snad nemocný, kamaráde?“

„Áále. nic zvláštního. měl jsem trochu chřipku, trochu jsem kašlal. a nějak moc tloustnu, to víš, Oona tak dobře vaří. A tak se občas zadýchám. To ale nic není.“

„Nenamáhej se příliš,“ radil mu Nick a ustaraně stáhl obočí.

„To říkej sám sobě,“ zasmál se Pat, „když celé dny střílíš po

Němčourech. Řekl bych, že ty máš daleko víc starostí než já.“

Nick přikývl. Byl Patovi vděčný za všechno, co mu řekl o Cassii. „Dobrou noc, kamaráde. Uvidíme se zítra.“

Nick šel až do své chaty na letišti pěšky. Všechno uvnitř bylo zaprášené. Nebyl doma už celý rok, ale byl to dobrý pocit, být tady. Všechno tu bylo příjemné, až na to, že se Cassie vdala. Pořád tomu nemohl uvěřit. Té noci ležel ve své staré posteli a toužil po ní. Nedokázal uvěřit, že už patří jinému muži. ten sladký obličej. ta holčička, kterou tolik miloval, už není jeho, a nikdy nebude. Patří Desmondovi. Když konečně usnul, po tvářích se mu pomalu koulely na polštář slzy.

Kapitola 17.

Víkend strávený doma byl pro ně pro oba těžký. Cassie dělala co mohla, aby se Nickovi vyhnula, ale pořád na sebe naráželi.

Setkávali se doma, na letišti a dokonce i v obchodě s potravinami, kam šla nakoupit pro matku. Nick se k ní snažil chovat zdrženlivě, alespoň v jejím zájmu, když už ne v Desmondově, ale bylo to nemožné. Poslední večer před jejím odletem si zase skončili v objetí. Cassii bylo právě dvaadvacet let. Povečeřela s Nickem a se svou rodinou. Během večeře je to k sobě neodolatelně přitahovalo,

byli jako dva magnety. Věděli, že je to poslední večer, kdy jsou spolu, a možná už se nikdy v životě neuvidí.

Ta představa v nich vyvolávala paniku.

Toužebně se líbali, ale ona mu pak řekla: „Tohle nemůžeme dělat. Nicku. Slíbila jsem tátovi, že to nebudu dělat. A ani kvůli sobě. nebo Desmondovi.“ A navíc ji stále všude sledovali novináři a skandál by bylo to poslední, co mohla potřebovat. I dnes se snažili vyfotografovat všechny lidi, které na letišti zastihli, ale

Nick zmizel ve své chatě a nevystrčil nos dokud fotografové neodešli. Cassie mu za to byla vděčná. Věděla, že Desmondovi by velice vadilo, kdyby na snímcích uviděl Nicka. Když mu telefonovala, o Nickově přítomnosti se nezmínila.

„Já vím, Cassie. já vím.“ Nick se s ní nepřel. Nechtěl jí ničím ublížit. Seděli pak na verandě a povídali si spolu. Její rodiče šli spát už před hodinou, ale nijak nekomentovali, že Nick tady ještě s Cassií zůstává. Zítra odjížděla a tohle byly poslední okamžiky, které mohli spolu strávit.

„Jsi si jistá, žes na tu cestu dobře připravená? Billy říká, že máte pořádně nabitý program.“ „Dokážu to.“

Tentokrát se s ní o to nehádal. „Je ta trasa bezpečná?“

„To předpokládám. Desmond na tom pracuje každý večer až do půlnoci.“

„To se musíš tedy dobře bavit,“ poznamenal a pak se na ni smutně usmál. „Zatracený blázne. Mohla ses vdát za Bobbyho

Stronga a prodávat cibuli, a co místo toho uděláš? Vezmeš si největšího magnáta v Americe. To nemůžeš udělat aspoň něco normálně, Cassie?“ žertoval a ona se zasmála. Nebylo tu vlastně nic k smíchu, ale kdyby se nesmáli, museli by plakat. Během těch několika dní, které tu strávili spolu, jim oběma začalo být jasné, že se budou navzájem milovat po celý život a že tato láska na nich ulpívá jako nějaké prokletí. Pokaždé, když se setkali nebo si vzájemně pohlédli do očí, pocítili, jak nesmírně jsou si blízcí a jak moc se vzájemně přitahují. Nebylo před tím úniku. A Cassie si teď uvědomila, že na tomhle čas nic nezmění. Ona a Nick k sobě patří jako dvě poloviny jediné bytosti. A vždycky to tak bude. Už se to nedalo popírat. Nikdy v životě nemilovala Nicka víc, ale teď ji čekal život, kdy se bude trápit tím, že miluje Nicka a přitom nechce zradit Desmonda.

Tento poslední večer ale oba věděli, že je to jejich jediná a možná poslední šance být spolu. Nick se vracel do války, kde bude znovu a znovu riskovat život, a Cassie podstupovala stejně veliké riziko svým přeletem Tichého oceánu. Teď už bylo příliš pozdě na to, aby spolu hráli jakékoli hry, nebo se na sebe zlobili.

Budou muset nějak žít dál s tím, co udělali. Oba se zachovali jako blázni a teď si to uvědomovali. „Co budeme dělat, Cass?“ ptal se jí nešťastně, když spolu pozorovali měsíc v úplňku na obloze poseté hvězdami. Byla to dokonalá noc pro zamilované, ale jejich příběh už tak jednoduchý nebyl. Oba toužebně vzpomínali na uplynulé časy, kdy spolu trávili dlouhé hodiny na malém opuštěném letišti. Tehdy mohli dělat cokoli. A místo toho se rozhodli oba tak hloupě, on šel bojovat do další války a ona si vzala muže, kterého má sice ráda, ale nemiluje ho. Věděla až příliš dobře, že i když cítí vůči Desmondovi oddanost, jediným mužem, kterého kdy milovala a bude milovat, je Nick. Možná že se to jednoho dne změní, ale zatím si to nedovedla představit. Když se vdala za Desmonda, snažila se sama sobě namluvit něco jiného. Teď, když se znova setkala s Nickem, to věděla s jistotou.

„Kéž bych mohla s tebou odjet do Anglie,“ řekla mu smutně.

„To bych si přál taky. Mezi letci tam ale nejsou žádné ženy, aspoň zatím ne. Ale Angláni jsou v tomhle směru dost velkorysí.“

„Možná že bych měla utéct a vstoupit do RAF,“ řekla jen napůl žertem. Nějak si nedovedla představit, jak bude teď žít dál.

Za tichomořskou cestu byla svým způsobem vděčná. Aspoň bude díky ní mít hodně práce a nebude muset přemýšlet o svém vztahu k Desmondovi.

„Možná že jsem neměl nikdy odcházet do války,“ ohromil ji

Nick. To, co říkal, jí ale dělalo starosti. Kdyby teď ztratil chuť do života, mohlo by se mu snadno něco stát. Slyšela o mnoha případech, kdy letci, kteří ztratili své dívky nebo manželky, byli vzápětí zabiti v boji.

„Na to, abys říkal takové věci, je už moc pozdě,“ kárala ho,

„a radši bys měl být opatrný.“

„Od tebe to sedí,“ zasmál se při představě, co čeká za měsíc

Cass. Myšlenka na její cestu mu pořád naháněla strach. Požádal ji, aby se s ním šla projít, a pomalu se spolu vydali od domu jejích rodičů směrem k letišti. To je přitahovalo jako magnet. Vyprávěl jí, jaké to je v Anglii, a ona mu zase vyprávěla o chystané cestě a o trase po ostrovech v Tichém oceánu.

„Je sakra škoda, že se kvůli válce nemůžeš vydat na opravdovou cestu kolem světa. Měl bych z toho lepší pocit, než když budeš prolétat ty dlouhé vzdálenosti nad Tichým oceánem.“ Právě to ale mohlo Cassii nejlépe proslavit a oba to dobře věděli.

Při tomto rozhovoru došli na letiště a skoro bez přemýšlení zabloudili ke staré Jenny. Byla teplá noc a měsíc svítil tak jasně, že snadno dohlédli na druhou stranu letiště.

„Chceš se proletět?“ zeptal se váhavě. Měla plné právo mu říci, ať jde k čertu, ale oba si uvědomovali, že to nechce udělat.

Chtěla s ním strávit chvíli o samotě a zapomenout na to ostatní, co se v jejím životě děje, i na to, že zítra se budou muset znova rozloučit. A tentokrát to možná bude navždy.

„Moc ráda,“ odpověděla tiše. A pak mu mlčky pomohla vystrkat letadlo ven a provést všechny pozemní kontroly. Lehce se vznesli k půlnočnímu nebi a znova vnímali všechny důvěrně známé zvuky a pocity. Teď v noci se ale všechno zdálo být trochu jiné. Tam nahoře byli ve svém vlastním světě, plném hvězd a snů, kam na ně nikdo nemohl dosáhnout nebojím ublížit.

Jen okamžik váhal nad starým letištěm, kde se kdysi scházeli, a pak se s letadlem v záři měsíce snesl k zemi a lehce přistál. Vypnul motor a pomohl Cassii z letadla. Neuvažovali, kam půjdou, věděli jen to, že teď potřebují být spolu, ve svém vlastním světě, vzdáleni ostatním lidem. A tady byl takový klid. Bez přemýšlení oba zamířili k místu, kde kdysi spolu sedávali a rozmlouvali po celé hodiny. Cassie se teď cítila o mnoho starší než tenkrát a v duši ji tížil smutek. Její bratr zemřel a teď ztratila i naději, že by kdy mohla patřit Nickovi. Právě tady ji poprvé políbil a řekl jí, že ji miluje.

Bylo to v den, kdy jí sdělil, že má v úmyslu vstoupit do RAF. A od té doby oba dělali jen samá špatná rozhodnutí.

„Nepřeješ si někdy, abys mohl vrátit čas zpátky?“ zeptala se ho a vzhlédla k němu. Nick na ni upíral posmutnělý pohled.

„Co bys udělala jinak, Cass? Myslím tenkrát.“

„Řekla bych ti, jak moc tě miluju, už o hodně dřív. Vždycky jsem si myslela, že jsem ti lhostejná, protože jsem byla jen dítě.

Myslela jsem si, že by ses mi vysmál.“ Pozoroval ji, jak tady před ním stojí, a zdála se mu velice krásná.

„Myslel jsem si, že by mě tvůj táta dal za to vsadit do vězení.“

Bylo to pro něj zvláštní, když si teď uvědomil, že Pat by proti tomu tenkrát nic nenamítal a že se oba vzájemně tak dlouho milovali. A teď byla Cassie vdaná za jiného muže. Všechno se to zdálo být tak neskutečné.

„Můj táta by tě možná poslal do vězení teď,“ usmála se, „tenkrát asi ne.“ Nebyla si ale vůbec jistá, jestli by Pat měl nyní nějaké námitky. Věďěl, jak moc se Cassie s Nickem milují, a samozřejmě jí řekl, že si nepřeje, aby si s ním teď něco začínala, ale na druhé straně se během let hodně změnil. Teď byl jejím nejbližším přítelem. Zvlášť kďyž tu neměla Nicka. Její otec měl teď překvapivě mnoho pochopení pro všechno, co Cassie dělala. Stále ještě ji to uvádělo v úžas.

Došli ke své staré známé kládě, ležící ve vlhké trávě. Nick si svlékl starou leteckou bundu, aby si na

ni mohla sednout, a pak se usadil vedle ní, objal ji a políbil ji. Oba věděli, proč sem přišli. Teď už jsou oba dospělí. Nepotřebují od nikoho žádná dovolení, ani si nemusí lhát. Alespoň ne dneska. Jsou tady proto, že se vzájemně milují a potřebují něco, co by jim zůstalo navždy ve vzpomínkách.

„Nechci udělat žádnou hloupost,“ řekl jí. Dělal si o ni starosti, stejně jako když před časem odcházel do Anglie. Teď ale byla situace natolik odlišná, že to riziko stálo za to, a zvláštní bylo, že tentokrát téměř doufal, že tu zanechá Cassii těhotnou. Možná že to by ji přimělo opustit Desmonda. Když si lehla vedle něho, ucítila objetí jeho silných paží, a když ji políbil, přála si totéž co on. Během několika okamžiků ale myšlenky na budoucnost úplně vybledly a zůstala jen přítomnost. Když se líbali, měla pocit, jako by jí tělem probíhaly žhavé plameny, a za chvilku její tělo stříbřitě zářilo vedle jeho ve svitu měsíce. Věděli, že na dnešní noc ani jeden z nich nikdy nezapomene. Oba věděli, že vzpomínky na ni jim budou muset stačit na celá léta a možná navždy.

„Cassie. tolik tě miluju.,“ šeptal jí něžně, objímal ji a tiskl ji k sobě v teplém nočním vzduchu. Byla krásnější, než si kdy vysnil, když tu spolu leželi uprostřed rozházených kusů oblečení.

„Byl jsem takový hlupák.“ Ležel na boku, díval se na ni a vrýval si do paměti každý okamžik tohoto večera. Ve světle měsíce vypadala jako bohyně.

„Taky jsem byla hloupá,“ zašeptala omámeně, ale teď jí na tom nezáleželo, stačilo jí, že může ležet v jeho náruči a být mu nablízku. Nic jiného si nepřála. V tomto okamžiku nebylo nic jiného důležité. „Možná že jednoho dne oba zmoudříme. nebo budeme mít štěstí,“ řekl, ale pochyboval o tom. Teď bylo všechno příliš složité. Neměli nic jiného než přítomnost, tento okamžik. Dnešní noc, prozářenou stříbrným měsíčním svitem.

Dlouho tak spolu leželi bok po boku a před svítáním se milovali znova. Konečně oba usnuli, probudili se ve vzájemném objetí v ranním vzduchu, prosyceném vůněmi, a znovu byli plní touhy. Vycházelo slunce, usmívalo se na ně a tentokrát Nick viděl její půvabné tělo ve zlatavém světle úsvitu. Pak si dlouho leželi v objetí a přáli si, aby tak mohli zůstat navždy.

Když letěli zpátky na Patovo letiště, obloha zářila pruhy růžové, zlaté a světle fialové barvy, a když upoutávali Jenny, oba měli v duších klid a mír. Cassie se k Nickovi obrátila a usmála se. Nelitovala ničeho z toho, co se stalo. Tohle byl jejich osud.

„Miluju tě, Nicku,“ řekla šťastně a dívala se mu do očí.

„Vždycky tě budu milovat,“ odpověděl jí a pak ji doprovodil zpátky k domu jejích rodičů. Teď si vzájemně patřili. Vazbu mezi nimi už nemohlo nic protrhat.

Když spolu stáli před domem, všude panovalo ticho a klid.

Bylo časné ráno a nikdo ještě nebyl vzhůru. Nickji držel v objetí, hladil ji po vlasech a snažil se nemyslet na budoucnost ani na

Desmonda Williamse. Stáli tu dlouho, nechtělo se jim odloučit se od sebe. Nick ji líbal a ona mu znova a znova říkala, jak moc ho miluje.

Konečně zaslechli, jak její rodiče vstávají a chodí po domě.

Teprve pak Nick odešel. Ničeho nelitovali. Potřebovali jeden od druhého povzbuzení, aby se dokázali vrátit ke svým životům i se všemi jejich těžkostmi a překážkami, které na ně čekaly. „Ještě se uvidíme, než odletím,“ slíbila mu šeptem. Pak ho k sobě přitáhla blíž a lehoučce ho políbila na rty. Uvědomil si, jak nesmírně těžké pro něj bude zase se s Cassií rozloučit a dívat se, jak odchází, zvlášť když bude vědět, že se vrací ke svému manželovi.

„Nedokážu tě nechat odejít, Cass.“

„Já vím,“ odpověděla nešťastně, „ale musím to udělat.“ Teď neměli na výběr a oba si to uvědomovali.

Pak od ní odešel a Cassie se pomalu vrátila do místnosti, kde prožila dětství, a myslela přitom na něj a přála si, aby všechno bylo jiné.

Osprchovala se, oblékla a myslela přitom pořád na Nicka. Pak se s rodiči nasnídali. Cassie si všimla, že otec má zase potíže s dýcháním. Tvrdil ale, že to nic není. Jakmile se najedli. Pat odvezl Cassii a

Billyho na letiště. Slíbila, že bude matce před svou velkou cestou často telefonovat, a možná dokonce ještě jednou přiletí domů, pokud to bude možné. Nebyla si ale jistá, jestli jí to

Desmond dovolí. Když ale viděla, jak pobledle její otec vypadá, pomyslela si, že by to Desmond měl pochopit.

Když přijeli na letiště, Nick byl právě v kanceláři. Vrhl na ni dlouhý a významný pohled. Pak je doprovodil k letadlu a nezávazně si přitom povídal s Billym. Cassie ale stále intenzivně cítila jeho blízkost a připomínala si doteky jeho hedvábné kůže na své a nádhernou rozkoš, kterou spolu prožili. Byli vzájemně spoutáni pevnou vazbou, která se vytvořila časem, láskou a tím, jak moc jim na sobě záleželo, ale když se k tomu teď přidala vášeň, Cassie věděla, že plamen její lásky k němu bude planout navždy.

„Tak to zvládněte, vy dva,“ napomínal je Nick, který už myslel na cestu. „Dávej na ni pozor, aby někde nevletěla do stromu,“ varoval Billyho. Pak si s ním potřásl rukou a sledoval Cassii, která se věnovala pozemní kontrole letadla. Nick od ní nemohl odtrhnout zrak a ona vychutnávala pocit, že mu je nablízku.

Políbila otce, zatímco se Billy usazoval v kabině, a pak už se tomu nedalo uniknout. Nadešel čas rozloučení s Nickem. Jejich pohledy se setkaly. Dlouze si hleděli do očí, jejich ruce se dotýkaly, a pak ji přitáhl k sobě do náruče a jemně ji políbil. Už mu nezáleželo na tom, co si ostatní pomyslí. Přál si Cassii vyjádřit svou lásku.

„Opatruj se, Cass,“ zašeptal jí potom do vlasů. „A neudělej na té své cestě žádnou hloupost.“ Stále si přál, aby se raději nikam nevydávala, ale věděl, že by ji od toho stejně nedokázal odradit. „Miluju tě,“ ujistila ho tiše a pohled jejích uslzených očí mu vypověděl, co k němu cítí, a odrážel všechno, co pociťoval on.

„Někdy se mi ozvi, abych věděla, jak se ti vede.“ Přikývl a ona vystoupila do kabiny. Nick jí naposledy stiskl ruku. Tentokrát pro ně bylo takřka nemožné se rozloučit. Pat je pozoroval a bylo mu jich obou líto. Nic k tomu ale nepoznamenal.

Pat s Nickem ještě stáli na runwayi, když se Cassie s Billym rozjeli ve velkém letadle Williams Aircraft, vypůjčeném od

Desmonda. Vznesli se do vzduchu a v okamžiku byli pryč.

Nick tu dlouho stál a díval se na oblohu, ještě dlouho poté, co se Pat vrátil do letištní budovy a co letadlo na obloze zmizelo.

Nedokázal teď myslet na nic jiného než na to, jak ležel vedle

Cassie v měsíčním světle. Svým způsobem pro něj znamenalo úlevu, že se příštího rána musí vrátit do války. Nedokázal by tu bez Cassie vydržet.

Cassie s Billym toho při zpáteční cestě do L.A. moc nenamluvili. Oona jim dala termosku s kávou a smažené kuře. Žádný z nich ale neměl hlad. Cassiiny oči vyprávěly tisíc příběhů, ale

Billy se jí během prvních dvou hodin na nic nezeptal. Pak už ale nemohl to mlčení vydržet. „Jaký máš z toho ze všeho pocit?“ Věděla dobře, na co se jí ptá, a než mu odpověděla, povzdychla si.

„Nevím. Jsem ráda, že jsem se s nim setkala. Aspoň teď ví.“

Byla naplněná nadějí a zároveň zoufalstvím. Bylo těžké to

Billymu vysvětlovat. Aspoň že teď Nick ví o Desmondovi, ale chvíle, které spolu strávili, jí svým způsobem ztížily návrat do

Kalifornie.

„Jak to přijal?“

„Nejlíp, jak mohl. Nejdřív zuřil. Řekl mi spoustu věcí.“ Zaváhala a pak vrhla na svého kamaráda pochmurný pohled. „Myslí si, že si mě Desmond vzal jen kvůli publicitě, že to byl jeden z jeho triků, aby ta cesta byla pro veřejnost přitažlivější.“

„A ty si to myslíš taky?“ zeptal se jí se zájmem. Cassie o tom chvilku přemýšlela a váhala. Nechtěla si to myslet. „Mám pocit, že to jsou tak trochu kyselé hrozny, jak se říká,“ pokračoval Billy. „Možná

že je pro Nicka těžké si přiznat, že ten chlap tě opravdu miluje.“ Ale miluje ji opravdu? V poslední době se k ní choval chladně a dával najevo jen zájem o chystanou cestu, ale o Cassii samotnou vůbec ne. Napadalo ji, že Nick by možná mohl mít pravdu. Dalo se to těžko poznat, jasně to rozlišit, zvlášť teď, když strávila s Nickem noc na starém letišti. Věděla ale s jistotou, že teď musí takové myšlenky pustit z hlavy. Chtěla být k Desmondovi spravedlivá. A také musí myslet na připravovanou cestu. Všechno ostatní se vyřeší později.

Myšlenky na budoucí cestu jí ale připomněly, jak moc je Desmondovi zavázaná za všechno, co pro ni udělal. Nick nebyl vůči němu spravedlivý a ona nevěřila tomu, že Desmond se stýká s jinými ženami. Byl naprosto oddán své práci, byl jí přímo posedlý. Svým způsobem byl právě to jejich největší problém. Tohle a pak Nick Galvin. Vracela se ale do L.A. s pevným rozhodnutím hrát čestnou hru. Nedovolí Nickovi, aby vrhl byť jen stín pochybností na jejich manželství.

Od okamžiku, kdy se vrátila, dělal ale Desmond všechno, co

Nick předpověděl. Mluvil jen a jen o tisku a o tichomořské cestě. Dokonce se jí ani nezeptal, jak se měla o víkendu s rodiči.

Cassie si nemohla pomoci, ale Desmondův chlad jí najednou začal být podezřelý, a stejně tak jeho neustálé nadbíhání fotografům a reportérům. Zeptala se ho, zda jsou některé rozhovory, které pro ni domluvil, opravdu tak nezbytné, a v té chvíli se projevilo napětí mezi nimi.

„Na co si to pořád stěžuješ?“ vyštěkl na ni podrážděně o půlnoci toho dne, kdy se vrátila od rodičů. Byla vyčerpaná po dvanáctihodinovém letu, po kterém následovalo pět hodin různých schůzek. A Desmond ukončil její den setkáním s hejnem reportérů a fotografů, kteří zase pořizovali její snímky. „Prostě už jsem unavená tím, jak zakopávám o fotografy v okamžiku, kdy vylezu z postele nebo z vany. Jsou všude a já už toho mám dost. Zbav mě jich,“ žádala ho naléhavě.

„Co se ti pořád nelíbí?“ ptal se rozzlobeně. „To, že jsi největší hvězda filmových žurnálů, nebo žes byla letos dvakrát na obálce časopisu Life? V čem přesně je problém?“

„Můj problém je v tom, že jsem vyčerpaná a unavuje mě, že se se mnou zachází jako s výstavním psem.“ Nickova varování v ní přece jen hlodala. A čím dál víc si uvědomovala, že začíná vůči Desmondovi cítit úplně stejná podezření jako Nick. Navíc ji neustálé pronásledování reportérů doopravdy unavovalo.

Desmond jí dával jasně najevo, že se mu nelíbí, když s ním někdo nesouhlasí. Rozzlobil se na ni. Hádali se spolu bezvýsledně celou hodinu a on pak odešel do malé ložnice pro hosty, do níž se vcházelo z jeho pracovny. Strávil tam zbytek týdne, spal a pracoval jen tam a tvrdil, že má příliš mnoho práce, než aby se přemístil zpátky do jejich společné ložnice. Cassie si uvědomovala, že ji tak trestá za její stížnosti. Svým způsobem to pro ni ale byla určitá úleva a poskytovalo jí to čas, aby si rozebrala vlastní zmatek. To, co prožila s Nickem, jí situaci nijak neusnadňovalo, věděla, že částečně to byla i její vlastní chyba.

Nakonec se situace s Desmondem uklidnila. Napětí mezi nimi však přetrvávalo, neboť oba měli trvale podrážděné nervy vzhledem k zátěži způsobené plánovanou cestou, ale Desmond se jí omluvil za svoji „nedůtklivost“. Znova se jí snažil vysvětlit, jak je kontakt s novináři důležitý, a Cassie usoudila, že se v něm

Nick přece jenom mýlil. Na tom, co jí Desmond říkal, byl určitě kus pravdy. Publicita byla důležitou částí tichomořské cesty a měl pravdu v tom, že by nemělo žádný smysl cestu vykonat v tichosti, aniž by o ní veřejnost byla jaksepatří informována.

Cassie byla stále přesvědčená, že Desmond je slušný muž. Je jen velmi cílevědomý a stojí si vždy za svým. A bylo zřejmé, že velmi dobře ví, co dělá.

Přestože spolu ale uzavřeli mír v otázce novinářů, některé věci se nezlepšily. Už po celé měsíce teď nevedli žádný milostný život. Cassii už víckrát napadlo, jestli s ním není něco v nepořádku, nebo snad s ní, ale netroufala si zeptat se ho na to. Nemyslel teď na nic jiného než na chystanou cestu. Na rašící vášeň jejich líbánek už dávno zapomněli. Věděla, že i tohle přispělo k tomu, že na ni shledání s Nickem tak silně zapůsobilo. Zároveň si ale uvědomovala, že její láska k Nickovi je něco, v

čem Desmond nehraje žádnou roli. To, že Cassie neměla s Desmondem žádný fyzický vztah, jí ale znemožňovalo, aby měla pocit, že jsou si blízcí. Někdy si přála, aby si o tom měla s kým promluvit. Uvažovala o tom, že by něco naznačila Nancy Firestoneové, ale ta si od ní po svatbě s Desmondem udržovala zřejmý odstup. Zdálo se, jako by se už v Cassiině přítomnosti necítila dobře, protože Cassie je teď šéfovou manželkou. Cassie ale teď neměla žádné přátele kromě Billyho. Desmond se k ní choval chladně, a tak se cítila osamělejší než kdy předtím.

Přes různé neshody všechno postupovalo podle připraveného plánu. Do začátku cesty teď zbýval týden a vše se dařilo výborně.

Fotografové za Cassií stále všude chodili a zachycovali, jak tráví poslední týden před velkou cestou, fotografovali naprosto všechno -, co dělala, s kým se sešla i kde se objevila. Měla pocit, jako by se neustále jen usmívala a mávala. Neměla žádné soukromí, ani chvilku samoty a klidu s Desmondem. Všechno se točilo jen kolem tichomořské cesty a kolem nekonečných příprav na ni. V jejím životě teď nebylo místo pro nic jiného.

Všichni zúčastnění začínali cítit vzrušení a nervozitu. Cassie už nedokázala ani pořádně spát. Zbývalo už jen pět dní, když jí jednoho odpoledne zatelefonovala Glynnis a zastihla ji na letišti. Cassie byla překvapená, že jí sestra volá, a napadlo ji, že se možná něco stalo.

„Ahoj, Glynn. co se děje?“

„Jde o tátu,“ odpověděla Glynnis rychle. Rozplakala se dřív, než ze sebe vypravila cokoli dalšího, a Cassii jako by sevřely srdce ocelové kleště. „Ráno měl srdeční záchvat. Je v nemocnici u

Milosrdných. Máma je u něj.“ Bože, to ne. její tatínek!

„Dostane se z toho?“ zeptala se Cassie rychle své nejstarší sestry.

„To ještě nevědí,“ odpověděla Glynnis a bylo znát, že má stále pláč na krajíčku.

„Přiletím co nejdřív domů. Dnes večer. Řeknu to Desmondovi a za chvilku vyrazím.“ Cassie vůbec nezaváhala, bylo jí jasné, že musí být u otce.

„A můžeš to udělat?“ zeptala se jí ustaraně Glynnis. Věděla ale, že bylo správné Cassii zavolat. Nejdřív jí lékaři řekli, že to otec nepřežije. Během poslední hodiny se ale jeho stav vyrovnal a svitla určitá naděje. „Kdy odlétáš na tu tichomořskou cestu?“

„Až za pět dní. Ještě mám čas, Glynn. Přijedu. mám vás všechny moc ráda. řekni tátovi, že ho mám moc ráda. řekni mu, aby počkal. aby neodcházel. prosím.“ Rozvzlykala se.

„Taky tě mám ráda, děťátko,“ řekla Glynnis konejšivým tónem starší sestry, „brzy se uvidíme. Šťastný let.“

„Řekni mámě, že ji mám taky moc ráda.“ Když zavěsila, obě plakaly. Pak šla říci Billymu, co se stalo a že jede domů navštívit otce. Billy nezaváhal ani na okamžik a hned prohlásil, že jede s ní. V těchto dnech byli nerozluční, jako siamská dvojčata. Během šesti měsíců výcviku se na sebe dokonale vyladili. Někdy se dokonce zdálo, jako by si četli myšlenky.

„Setkáme se tady za půl hodiny. Udělej mi laskavost. Natankuj benzin do Phaetonu. Já to půjdu říct Desmondovi.“ Cassie si byla jistá, že to Desmond pochopí. Ví přece, jak moc pro ni její táta znamená.

Když za ním ale zašla do kanceláře, dočkala se překvapení.

„Samozřejmě že tam nemůžeš jet,“ oznámil jí chladně. „Zbývá ti už jen pět dní tréninku a briefingů, dvě tiskové konference, a musíme určit konečnou verzi letu podle toho, jaké bude počasí.“ „Vrátím se za dva dny,“ odpověděla klidně. Nemohla uvěřit tomu, že se s ní pře o něco, co pro ni je tak důležité.

„Ne, nepojedeš,“ opakoval pevně a slečna Fitzpatricková diskrétně vyklouzla ven z místnosti. „Desmonde, můj táta měl srdeční záchvat. Možná to nepřežije.“ Cassii připadalo, že jí zřejmě neporozuměl. On ale dokonale chápal, co mu říká.

„Musím se tedy vyjádřit jasně, Cass. Nikam nepojedeš. Nařizuju ti, abys tady zůstala.“ Říkal to tónem maršála letectva uprostřed války. Bylo to absurdní. Je to přece její manžel. O čem to mluví? Cassie na něj zírala celá zmatená.

„Cože mi.?“ Zopakoval jí to a ona na něj dál upřeně hleděla. „Můj táta možná umře, Desmonde. Jedu za ním domů, ať se ti to líbí nebo ne.“ Když to říkala, v jejím pohledu se objevila rozhodnost. „Pak odjedeš proti mé vůli a nevezmeš si žádné z mých letadel,“ odpověděl chladně.

„Tak nějaké ukradnu, když budu muset,“ odsekla rozzuřeně.

„Nemůžu věřit tomu, že jsi schopen říkat takové věci. Musíš být unavený, nebo nemocný. co se to s tebou děje?“ Měla v očích slzy, ale s Desmondem nepohnulo nic. Ta cesta pro něj znamenala všechno. Víc než její otec. Kdo je tenhle muž, za kterého je vdaná?

„Tušíš vůbec, jak ohromné peníze jsou při téhle cestě v sázce?

Záleží ti na tom?“ vyštěkl na ni.

„Samozřejmě že záleží, a neudělala bych nic, abych tenhle podnik poškodila, ale uvědom si, že je řeč o mém otci. Podívej, vždyť se do dvou dnů vrátím. To ti slibuju.“ Znova se pokusila uklidnit a v duchu si připomínala, jakému ohromnému tlaku jsou oba dva vystaveni.

„Nikam neodjedeš,“ opakoval chladně. To bylo absurdní. Co se to s ní Desmond pokouší udělat? Upřeně se na něj dívala a začala se celá chvět.

„Nemáš na výběr!“ vykřikla, protože se konečně přestala ovládat. „Odjíždím! A Billyjede se mnou!“ „To nedovolím.“

„A co uděláš?“ Najednou jako by jí spadly šupiny s očí. Nikdy před ní ještě nedal najevo takovou bezcitnost. Nikdy předtím se k ní nechoval krutě. Tohle jí ukázalo Desmonda v docela novém světle. „Oba nás vyhodíš? Není už ta cesta trochu moc blízko, nebo si myslíš, že za nás najdeš náhradu?“ Byla jeho chováním velmi otřesena.

„Za každého člověka se dá najít náhrada. Časem. A dovol mi, abych ti něco vysvětlil, Cass, když už o tomhle mluvíme. Jestli se nevrátíš, rozvedu se s tebou a budu se s tebou soudit pro porušení smlouvy. Je ti to jasné? Máš se mnou na tuhle cestu smlouvu a já mám v úmyslu tě přidržet, abys ji splnila.“ Nemohla uvěřit tomu, co slyší. Kdo je tenhle člověk? Pokud myslí vážně to, co říká, pak je to netvor bez srdce.

Naslouchala mu s otevřenými ústy, ale nedokázala ze sebe vydat ani hlásku. Nick měl tedy pravdu. Desmondovi nezáleží na ničem jiném než na té cestě. Vůbec mu nesejde na ní ani na jejích citech, nebo na tom, že jí umírá otec. Kdyby plánovanou cestu zrušila, rozvedl by se s ní. Bylo to neuvěřitelné. Ale stejně šokující bylo všechno, co jí právě řekl.

Pomalu přešla k jeho psacímu stolu a podívala se na něj. Napadalo ji, že ho nikdy předtím doopravdy neznala. „Poletím pro tebe na tu tvoji cestu. Protože to chci udělat. Ale potom si spolu budeme muset vážně promluvit.“ Neodpověděl jí a ona se otočila a vyšla z jeho kanceláře ven. Ohrozila jedinou věc, na které mu opravdu záleželo, jeho hýčkanou, drahocennou tichomořskou cestu. Ale opravdovým šokem pro ni bylo to, že ta cesta pro něj znamenala víc než jejich manželství.

Když nastoupila do letadla, neřekla Billymu ani slovo, jen zapsala podle předpisu odlet. Najednou se cítila jako Desmondova zaměstnankyně a nic víc. Když vzlétali, všiml si Billy napětí a potlačované zlosti v jejím obličeji. Chtěla pilotovat, a tak ji nechal. Byla ráda, že se má na co soustředit. Snažila se nepoddávat strachu o otce, ale Billymu bylo jasné, že se stejně nedokáže ubránit obavám. Vypadala ale spíš rozzlobeně než ustaraně a on byl zvědavý, co se přihodilo.

„Co ti řekl?. Totiž o tom, že odlétáme.“

„Myslíš Desmonda?“ řekla mrazivě a on přikývl. „Řekl mi, že se se mnou rozvede, když na tu cestu nepoletím. A bude se se mnou soudit pro porušení smlouvy.“ Billymu chvíli trvalo, než zareagoval. „Cože řekl? To snad nemohl myslet vážně!“

„Myslel to vážně. Smrtelně vážně. Kdybychom to zrušili, bude se s námi soudit, až nás zničí. Aspoň tedy mě. Je znát, že ta cesta pro něj znamená o trochu víc, než jsem si myslela. Tohle je velký svět, Billy. Velké investice, velké peníze, velké věci v sázce, a taky velké pokuty, když mu zkazíme plány. Možná, že se bude soudit s našimi rodinami, když mu to jeho letadlo nabouráme,“ dodala sarkasticky a Billy udiveně poslouchal, jak to říká.

V jejím hlase bylo slyšet hořké zklamání a hněv.

„Ale vždyť jsi jeho žena, Cass.“ V tom, co mu právě pověděla, se stále nemohl vyznat.

„Podle všeho nejsem,“ řekla nešťastně, „jsem jen jeho zaměstnankyně.“ Hrozně se v Desmondovi zklamala. Ale věděla, že rodinné vztahy nebyly nikdy jeho silnou stránkou. „Řekla jsem mu, že se vrátíme do dvou dnů. Jestli to nedodržíme, hochu, tak jsme v těžkém průšvihu.“ Usmála se na něj. Byli v tom teď až po uši, ale aspoň na to byli dva. Byla mu vděčná, že letí s ní. Teď byl skutečně její jediný kamarád.

„Vrátíme se včas. Tvůj táta se zotaví,“ snažil se ji uklidňovat.

Když ale dorazili do nemocnice, Pat na tom nebyl nijak zvlášť dobře. U jeho lůžka našli tři jeptišky, zdravotní sestru a kněze, který mu právě poskytl poslední pomazání. Kolem stály všechny jeho děti i vnoučata a Oona tiše plakala.

Cassie nejdřív ze všeho poslala děti s Billym ven. Věděla, že si s nimi poradí, dovedl je báječně zabavit a měly ho rády, a jeden z jejích švagrů šel s ním. Pak se objala s matkou a tiše si promluvila se sestrami. Patův stav se od chvíle, kdy jí Glynnis zavolala, nezlepšil. Stále nenabyl vědomí. Za chvíli přišel lékař, aby si s ní promluvil, a oznámil jí, že pochybuje o tom, že se Pat uzdraví. Cassie byla v šoku z tak špatných zpráv i z toho, co jejího otce postihlo. Viděla ho před pouhými několika týdny a nekypěl sice zdravím, ale přesto netušila, jak je nemocný. Bylo zřejmé, že už nějakou dobu měl problémy se srdcem, ale přes Ooniny prosby je přecházel.

Cassie, Oona a všechny tři jeho ostatní dcery u něj proseděly celou noc, ale ani ráno ještě nebylo znát žádné zlepšení. Teprve pozdě odpoledne zase nabyl vědomí a krátce se na Oonu usmál. To pro ně znamenalo první záblesk naděje. Za dvě hodiny znovu otevřel oči, stiskl Cassii ruku a řekl jí, že ji má moc rád. V té chvíli dokázala myslet jedině na to, jak nesmírně ho milovala už jako malá holčička, jak na ni býval vždycky hodný a jak moc zbožňovala létání s ním. myslela na tisíc věcí. na stovky krásných okamžiků, které s ním prožila.

„Bude zase v pořádku?“ zeptala se lékaře, když sem odpoledne přišel. Odpověděl jí, že je ještě příliš brzy na to, aby se dalo něco určitého slibovat. Ale po další bezesné noci, kterou s nimi strávily i jeptišky a modlily se růženec, se jako zázrakem Patův stav zlepšil a lékař prohlásil, že se zotaví. Bude to ale trvat dlouho a bude potřebovat nejméně dva měsíce opravdového odpočinku, převážně doma v posteli. Pak bude při troše štěstí zase v pořádku, ale bude muset být na sebe stále opatrný, nekouřit tolik a vzdát se whisky a Ooniny domácí zmrzliny. Cassie v životě necítila takovou úlevu jako ve chvíli, kdy tady stála na chodbě se svými sestrami a všechny plakaly. Jejich matka byla ještě u Patová lůžka a oznamovala mu tu špatnou zprávu o zmrzlině.

„Kdo se teď bude starat o provoz letiště?“ zeptala se Megan, když tady tak spolu stály. Pat v poslední době neměl žádného stálého zástupce a od doby, kdy odešli Nick, Cass a Billy, spočívala všechna odpovědnost jen na jeho bedrech. Lékař se domníval, že to asi přispělo k jeho zdravotním problémům. Neměl nikoho, kdo by mu s řízením letiště pomáhal.

„Nevíš o někom?“ zeptala se Cass Billyho po straně. Věrně tu s nimi zůstal po celé dva dny, jako by to byl udělal Chris. Teď skoro patřil do jejich rodiny. Ale ani on nevěděl, jak by se tato situace dala vyřešit. Mnoho mladých pilotů, kteří pro Pata létali, vstoupilo také dobrovolně k RAF.

„Teď si opravdu nevím rady,“ řekl jí. Dnes večer se měli oba vrátit do L.A. Za tři dny odlétali na tichomořskou cestu. Billy četl Cassii myšlenky, nebo si myslel, že to dokáže, ale nemohl věřit tomu, že by to udělala. „Nemyslíš si přece to, co mě teď napadlo, že si myslíš. nebo ano?“

„Možná.“ Vážně na něj pohlédla. Byl to velký krok. Zvlášť po tom, co jí Desmond řekl, než odletěli. Obrovský krok.

Možná že poslední. Ale Cassii teď připadal jako jediný možný.

A kdyby se s ní Desmond kvůli tomu chtěl rozvést, tak ať.

Vždyť jde o jejího otce. „Ty ale se mnou nemusíš zůstávat.

Můžeš se vrátit, aby nezuřil i na tebe.“ Jakmile to Desmondovi poví, půjde opravdu do tuhého. „Nemůžu letět bez tebe,“ řekl jí klidně.

„Možná že pro to získá někoho jiného.“ To bylo naivní a Billy si toho byl na rozdíl od Cassie vědom. Po ohromné publicitě, kterou během uplynulého roku měla, a po všech těch pečlivých přípravách by tichomořská cesta nikdy neměla ten účinek na veřejnost bez Cassiiny účasti, a Desmond si toho byl samozřejmě dobře vědom.

„Co budeš dělat?“ ptal se Billy s obavami. Nechtěl, aby jí její rozhodnutí ublížilo, ale také si uvědomoval, co pro ni znamená její otec a co je pro Cassii v životě nejpřednější. Nebylo pochyb o tom, co udělá, jen nebylo jasné, jak přesně to provede.

„Zatelefonuju mu a řeknu, aby tu cestu odložil. Nemusí ji zrušit. Stačí, když posune termín. Chci jen dva měsíce, nejvýš tři, aby se táta mohl zotavit a abych tu mohla zůstat a starat se o provoz letiště.“ „Zůstanu tu s tebou. Možná že nastálo,“ usmál se. „Třeba budeme oba dva během deseti minut bez práce.“ Uvědomoval si ale, že pro Cassii to znamená víc než pouhou práci. Šlo také o její manželství. Po Desmondových výhrůžkách, které vyslechla před odletem, si ovšem nebyla jistá, jestli se to ještě dá pokládat za manželství, nebo jestli to kdy nějaké manželství vůbec bylo. Možná že měl Nick po celou dobu pravdu, co se týkalo

Desmonda, anebo dal Desmond v té chvíli volný průchod svým emocím a teď je mu to líto. Zajímavé bylo, že Cassii po jejím odletu ani jednou nezavolal, domů ani do nemocnice. Po celé dva dny od něj nedostala vůbec žádné zprávy. A když mu o pět minut později z nemocnice

zatelefonovala, slečna Fitzpatricková na její hlas zareagovala ledovým tónem a šla vyhledat Desmonda.

Dostavil se k telefonu téměř okamžitě a jí bylo líto, že musí telefonovat od ústředny v nemocniční chodbě, kde nemá žádné soukromí, ale nemohla s tím nic dělat. Musela mu to oznámit co nejdříve a nechtělo se jí kvůli tomu jet až na letiště, aby s ním mohla mluvit z otcovy kanceláře.

„Kde jsi?“ byla jeho první slova.

„V nemocnici v Good Hope. S tátou.“ Jako by si nevzpomínal. Nezeptal se jí na zdraví svého tchána, ani na to, jak se daří jí.

Její otec mohl být v té chvíli po smrti, ale jeho to nezajímalo.

„Desmonde.je mi líto, že to musím udělat.“

„Cassie,já nehodlám poslouchat, co mi chceš vykládat,“ obořil se na ni tónem plným ledové zuřivosti. „Vzpomeň si na to, co jsem ti řekl, když jsi odjížděla, a uvědom si, že jsem to myslel vážně.“ Odmlčela se jen na tak dlouhou chvilku, aby se vzpamatovala. Připomněla si, že tohle je muž, za kterého se před čtyřmi a půl měsíci vdala. Náhle bylo těžké tomu věřit. Byl přesně takový, jak jí říkal Nick, dokonce ještě horší.

„Dokonale si pamatuju všechno, co jsi mi říkal,“ zvýšila hlas, protože spojení nebylo zřetelné. „A taky si pamatuju, že jsem si tě vzala. Ale ty jsi na to zřejmě zapomněl. V životě existuje víc věcí než cesty kolem světa. Já nejsem jenom stroj, nejsem pilotující robot, navlečený do ženských šatů. Jsem lidská bytost s rodinou a můj táta přede dvěma dny skoro umřel. A já ho neopustím. Chci, abys tu cestu odložil o dva nebo tři měsíce. Poletím v září nebo v říjnu. Ty určíš kdy. Zařiď všechny nutné změny vzhledem k počasí i trase. Udělám všechno, co chceš. Ale za tři dny nepoletím. Je mě tady potřeba. Tátu neopustím.“

„Ty bestie,“ zařval na ni, „ty jedna sobecká malá potvoro!

Víš vůbec, co všechno jsem do toho vložil, nejen peněz, ale i času, péče a energie? Vůbec si neuvědomuješ, co to pro mě znamená, nebo pro celou zemi. Zajímá tě jen ten tvůj ubohý malý zapšklý živůtek s tou tvou upatlanou rodinkou a to trapné letišťátko tvého táty.“ Říkal to tónem naprostého opovržení vůči ní i její rodině a Cassie opět nemohla uvěřit tomu, co slyší. Jaká krutá stvůra bez srdce to musí být, že jí dokáže říkat takové věci? Bylo to jako noční můra. Když ho poslouchala, cítila přímo fyzickou bolest při myšlence, že to s Desmondem

Williamsem nikdy nebylo skutečné manželství. Byla pro něj jen nástrojem, aby dostal to, co chce. „Nadávej si jak chceš, Desmonde,“ křičela na celou chodbu, protože už jí bylo jedno, kdo ji uslyší. „Odlož tu cestu nebo ji zruš. To už záleží na tobě. Ale já teď neletím. Na podzim poletím, kam budeš

chtít, ale za tři dny ne. Zůstávám s tátou.“

„A co Billy?“ zeptal se vztekle. Chtěl je vyhodit oba, ale uvědomoval si, že to dost dobře nemůže udělat.

„Zůstává tady se mnou, s mojí upatlanou rodinkou a na našem trapném letišťátku. A já nehodlám na tu cestu letět bez něho,

Desmonde. Jestli nás chceš, tak nás máš. Ale později. Dej mi vědět, jak ses rozhodl. Víš, kde mě zastihneš.“

„Tohle ti nikdy neodpustím, Cassie.“

„Já tobě taky ne.“ A pak se ho musela zeptat ještě na něco.

„Proč se na mě vůbec tolik zlobíš, Desmonde, když chci na tu cestu přece letět, jenom později?“ „Ten odklad způsobí spoustu nepříjemností a je to strašně trapné. Proč se musíme zdržovat těmihle tvými dětinskými hloupostmi?“

„Vždyť bych mohla třeba onemocnět. jsem přece jenom člověk. Můžeš říct novinářům, že jsem nemocná, nebo tak něco.

Oznam jim, že jsem těhotná.“ Slabě se zasmála, protože věděla, že tohle je v dané chvíli nemožné. „To není zábavné.“

„To je mi tedy líto. Ani ty mi nepřipadáš zábavný. Vlastně mi působíš velké zklamání. Zavolej mi, až se rozhodneš, co uděláš.

Příští dva měsíce strávím tady na letišti. Zavolej mi kdykoli,“ uzavřela se slzami v očích a pak praštila se sluchátkem. Chtěla mu původně říci, jak je jí líto, že musí cestu odložit, ale on se k ní choval tak ohavně, že si to nakonec odpustila. Litovala toho odkladu a uvědomovala si, jak to ztíží situaci všem, kdo se připravovaného projektu účastnili, ale teď prostě nemohla otce opustit. On stál vždycky při ní a ona mu to teď chtěla oplatit a pomáhat mu. Když ale zavěsila, v očích měla slzy hněvu a zklamání a ruce se jí chvěly. Podívala se na starou jeptišku, která seděla v telefonní ústředně. Usmívala se na ni a ze svého místa u panelu ústředny jí gestem naznačovala vítězství. „Dobře jste jim to pověděla,“ povzbuzovala ji. „Celá Amerika vás zbožňuje, Cass. Proč by nemohli počkat ještě dva nebo tři měsíce? Je dobře, že zůstáváte u otce. Bůh vám žehnej.“

Cassie se na ni vděčně usmála a vrátila se, aby o všem pověděla Billymu.

„Co ti říkal?“ ptal se jí s obavami.

„Ještě si nejsem jistá, jak to dopadne. Požádala jsem ho, aby cestu odložil, a navrhla jsem, že poletíme v září nebo v říjnu.

Hrozně hrubě mi nadával. Nemůžu proto říct, že by mu to udělalo radost. A oznámila jsem mu, že tu zůstáváš se mnou, a že na tu cestu bez tebe nepoletím. Buď oba dva, nebo nic.“ Billy obdivně hvízdl nad odvahou, kterou prokázala, a poplácal ji po rameni.

„Ale poslyš, jestli se tam chceš vrátit, tak já to pochopím. Můžeš pro něj i lítat, jestli chceš.“ Cass si teď musela rozmyslet spoustu věcí kolem chystané cesty, kolem svého manželství, musela přemýšlet o všem, co jí Desmond řekl, i o tom, co přímo nevyslovil.

Teď před ní úplně odhalil, jaký ve skutečnosti je. Po čtyřech a půl měsících jejich manželství skončilo. Aspoň ve skutečnosti, když už ne podle úředních papírů.

Nepočítala s tím, že nazítří se Desmond objeví v Good Hope a s ním sem vtrhne stovka reportérů a dva zpravodajské štáby.

Oznámil přímo ze schodiště nemocnice U milosrdných, že vzhledem k nepředvídaným okolnostem se tichomořská cesta odkládá na říjen. Vysvětlil, že jeho tchán je vážně nemocný a Cassie ho nemůže opustit. Bude po dobu dvou měsíců zajišťovat provoz otcova letiště a pak se v září vrátí k přípravám na cestu. Cassii to naprosto ohromilo, protože teď věděla s jistotou, že všechno, co o Desmondovi říkal Nick, je úplná pravda. Byl to pokrytec a bezcharakterní člověk. Teď ale pro veřejnost předstíral, že mu na jejím otci velmi záleží a že s ním hluboce soucítí.

Cassii se ale ani nenamáhal oznámit svůj příjezd předem. Prostě se najednou objevil v nemocnici, dal si ji zavolat, a když Cassie vyšla s překvapeným výrazem ven, aby se s ním setkala, zjistila, že

Desmond čeká na chodbě nemocnice uprostřed davu reportérů. Uspořádal rovnou na schodech nemocnice tiskovou konferenci, aniž ji předem jakkoli upozornil. Cassie vypadala pocuchaně, vyčerpaně a zaskočeně, a to si přesně přál. Chtěl, aby ji celá Amerika litovala a odpustila jí zrušení velké cesty.

O to ale nemusel mít starost. Lidé by jí odpustili cokoliv. To jen

Desmond nebyl ochoten ji chápat. Byla tím vším tak překvapená a přitom tak unavená, plná emocí a rozzlobená na Desmonda, že když se jí reportéři zeptali na otce, rozplakala se. A tak si to přesně Desmond přál.

Když novináři odešli, vyšel s ní ven před nemocnici a vysvětlil jí do podrobností, co teď od ní očekává. Má přesně dva měsíce „volna“, jak to vyjádřil, od příprav na cestu. Přesně prvního září se musí vrátit do L.A„ aby zase začala s tréninkem a s briefingy, a čtvrtého října vyletí na plánovanou trasu, pouze s malými změnami vzhledem k počasí. Pokud se sebeméně odchýlí od tohoto plánu, nebo neobjeví-li se v L.A. podle dohody, bude to mít za následek soudní proces. A aby se ujistil, že mu dokonale porozuměla, přivezl s sebou pro Cassii i pro Billyho k podpisu nové smlouvy. Upozornil ji, že teď sám odletí s letadlem, se kterým sem Cassie přiletěla.

„Ještě něco? Chceš zpátky moje spodní prádlo nebo boty?

Myslím, že jsou také za tvoje peníze. Zásnubní prsten jsem nechala v L.A„ ale samozřejmě si ho vezmi, je tvůj. A svatební prsten ti dám taky.“ Chvějící se rukou si ho stáhla s prstu a podala mu ho. Všechno, co se stalo během několika uplynulých dní, jí připadalo jako zlý sen. Teď se na ni Desmond díval naprosto bez jakéhokoli citu. Nebyl schopen cítit vůbec nic k žádnému člověku, dokonce ani k dívce, se kterou se oženil.

„Myslím, že tohle bychom měli odložit až po tichomořské cestě, aby nevznikly nějaké pomluvy. Pak to můžeme v klidu vyřídit, jestli budeš chtít. To záleží na tobě,“ řekl jí chladně.

„Tak jen o tohle ti celou dobu šlo, co? Všechno to bylo jen kvůli větší publicitě pro tichomořskou cestu. Miláček Ameriky se vdává za miliardáře. Proč ses s tím obtěžoval? A co se to s tebou stalo? Proč jsi mi najednou tak ochotně odhalil, jaký opravdu jsi? Jen proto, že jsem tu cestu odložila? Copak je to takový hřích? Vím, že je to nepříjemné a že měnit plány stojí peníze. Ale co kdyby se vyskytly nějaké problémy s letadlem. nebo jsem onemocněla. co kdybych otěhotněla?“ „Toto nebezpečí nikdy nehrozilo, já nemůžu mít děti.“ Tohle jí taky nikdy neřekl. Nechával ji v naději, že jednoho dne budou děti mít, pokud si to bude Cassie přát. Nemohla uvěřit tomu, že jí lhal úplně ve všem a že to teď ochotně a bez zábran přiznává.

Úplně jí odhalil svou povahu i své úmysly. Teď už mu na tom nezáleželo. Nechtěl od ní nic jiného než tichomořskou cestu, a kdyby to pro něj neudělala, pak by se s ní soudil a v očích veřejnosti by ji zničil. Z jeho hlediska ovšem bylo hloupé, že Cassii nezáleželo na tom, jak by jí mohl ublížit. Důležité pro ni bylo jen to, že jí lhal. Požádal ji o ruku, řekl jí, že ji miluje, a předstíral, že mu na ní záleží. Ve skutečnosti mu nezáleželo na ničem a na nikom kromě chystané cesty a jeho letadel, která v důsledku té skvělé reklamy jistě prodá. A také ovšem na publicitě, kterou získá tím, že bude cestu organizovat od začátku do konce.

„Co ode mě chceš?“ podívala se na něj smutně.

„Chci, abys létala. Nic jiného jsem od tebe nikdy nežádal. Jen létání. A chci, aby se do tebe všichni zamilovali. Jestli jsem se do tebe zamiloval já, to nebylo nikdy důležité.“

„Pro mě to důležité bylo,“ odpověděla se slzami v očích. Skutečně mu to věřila.

„Jsi ještě moc mladá, Cassie,“ řekl tiše. „Jednoho dne budeš šťastná, žes to udělala.“

„Nemusel sis mě brát jen kvůli tomu, abych podnikla tu cestu.

Udělala bych to stejně.“

„To by nemělo takový účinek na veřejnost,“ řekl bez nejmenšího zahanbení. To, že se s ní oženil, bylo naprosto vykalkulované. Přemýšlela o tom, jestli mu vůbec na ní někdy záleželo, třeba jen na okamžik. Teď si připadala úplně hloupá, naivní a zneužitá.

Bylo jí trapně při vzpomínce na tělesnou stránku jejich vztahu.

I jejích líbánky byly pravděpodobně jen klam. Stejně po nich následoval už jen byznys. Desmond neztrácel moc času hrou na lásku.

„Nikdy jsi nebrala tu cestu vážně. To, žes ji teď odložila, to jen dokazuje. Asi jsem si měl vybrat nějakou jinou dívku, ale ty ses zdála pro ten účel tak dokonalá.“ Podíval se na ni tak, jako by ho podvedla. Cassie ho jen ohromeně pozorovala.

„Kéž by sis byl vybral jinou dívku,“ řekla mu od srdce.

„Teď už je moc pozdě, pro mě i pro tebe. Musíme to dokončit.

Už to zašlo moc daleko.“

„To tedy určitě ano.“ Významně se na něj podívala. Aspoň on rozhodně zašel moc daleko. Dál už jí neměl co sdělit, žádnou omluvu, žádná slova lítosti nebo útěchy. Řekl jí jen, aby se určitě dostavila podle plánu prvního září do Los Angeles. Pak Cassie i Billy podepsali nové smlouvy a Desmond odjel zpátky na letiště, a za hodinu už byl pryč. Dostal to, pro co si sem přijel, Cassie s Billym se zavázali splnit svůj úkol, a znova využil Cassii pro publicitu v tisku. Následující týden už celá země věděla o srdečním záchvatu jejího otce, viděli ji plakat a hluboce s ní soucítili. Tím byla její chystaná cesta ještě zajímavější.

V Mercy Hospital byl mezitím její otec přímo zasypáván květinami, dárky a pohlednicemi s přáním všeho dobrého. Museli je roznášet i jiným pacientům a pak už byli nuceni odvážet květiny v dodávkách do jiných nemocnic a kostelů. Cassie by nikdy nečekala takovou reakci veřejnosti. Desmond s tím ale počítal.

Jako obvykle věděl naprosto přesně, co dělá.

Pravidelně poskytoval novinářům další materiál a v rozhovorech dramaticky líčil, jak těžce musí teď Cassie pracovat a jaká zlepšení provádějí mezitím na jejím letadle. Zajímavé bylo, že v srpnu jeden z konstruktérů objevil nebezpečí vzniku trhliny v jednom z motorů. Při zkouškách v aerodynamickém tunelu v kalifornském Ústavu pro techniku motor náhle vzplál, což způsobilo rozsáhlé poškození letounu. Novinářům řekli, že se to dá opravit, ale že odklad cesty byl řízením osudu a zachránil pravděpodobně pilotům život. Cassie se o tom dozvěděla, když četla

Billymu z novin, a on hvízdnul údivem.

„To je pěkné, co? Jakpak by se ti líbilo, kdybys musel čůrat na motor číslo jedna nad Tichým oceánem?“ zeptala se ho se zvednutým obočím.

„Když mi opatříš dost piva, tak dokážu ohromné věci, kapitáne,“ prohlásil a oba se tomu zasmáli. Oběma to ale dělalo starosti a několikrát kvůli tomu mluvili s konstruktéry. Všichni je ale ujišťovali, že tento problém byl dokonale vyřešen.

To léto bylo pro Cassii těžké. Byla stále ještě v šoku z toho, co zjistila o Desmondovi. Myslela hodně na Nicka a toužila mu napsat, ale nebyla si jistá, jak by mu to všechno měla teď říct.

Svým způsobem pro ni bylo těžké přiznat i sama sobě, že Desmond je přesně tak špatný člověk, jak si to o něm Nick myslel.

Připadalo jí nedůstojné si na něj stěžovat a žadonit o Nickův soucit. Nakonec mu napsala jen o tom, co se stalo jejímu otci, a oznámila mu, že cesta byla odložena a že ho bude vždycky milovat. Rozhodla se, že zbytek mu poví později, až se s ním zase uvidí. Uvažovala o tom, že by se také přihlásila k RAF, ale nechtěla si to plánovat, dokud nebude mít za sebou tichomořskou cestu. Možná že pak, v listopadu, by se mohla za Nickem vypravit. Už dva měsíce o něm neměli žádné zprávy, ale to nebylo nic neobvyklého. Válka v Evropě zuřila naplno a oni mohli jen doufat, že Nick je v pořádku, protože o něm nic nevěděli. Cassii se po něm hrozně stýskalo a četla o válečné situaci v Anglii všechno, co se jí dostalo do ruky.

Z tichomořské cesty pro ni teď vyprchala většina radosti. Vykonat něco pod pohrůžkami bylo hodně odlišné od situace, kdy to hodlala podniknout ze zájmu, nebo jako společný plán s Desmondem. Věděla sice, že to stejně bude zajímavé, ale nepřála si nic jiného, než mít už všechno za sebou. Pak bude moci zase žít svůj vlastní život.

Když se její otec vrátil domů, jeho zdravotní stav se neustále zlepšoval. Trochu zhubl, přestal kouřit

a pil jen zřídka. Den ode dne vypadal zdravěji a byl víc při síle. Koncem srpna se vrátil na letiště a zdálo se, že je na tom lépe než kdy předtím. Udivilo ho, když viděl, kolik práce tam Cassie s Billym odvedli, a byl vděčný Billymu, že zůstal Cassii po boku. Dcera si ale získala jeho srdce víc než kdy předtím. Byla to vzácná a obdivuhodná dívka a odložila svou tichomořskou cestu jen kvůli němu, jak také všem vykládal, jako by o tom nikdo ještě neslyšel. A Cassie mu neprozradila nic o svých problémech s Desmondem. Přesto už dávno vycítil, že ji něco trápí. Přemýšlel o tom, jestli to souvisí s Nickem nebo je v tom něco jiného. Cassie mu to pověděla teprve poslední večer před svým odjezdem.

„Trápíš se kvůli Nickovi, Cass?“ Věděl, že ten muž je jejím osudem a že na něj Cassie neustále myslí. Proto mu dělalo starosti, že při posledním setkání se ti dva podle všeho sblížili víc než bylo žádoucí. Bylo mu líto, že jim to nevyšlo se společným životem. Cassie ale nemohla na Nicka čekat donekonečna, když jí výslovně řekl, aby to nedělala. Pat se mu přece pokoušel vysvětlit, že je chyba pouštět ji takhle k vodě, ale mladí lidé nikdy neposlouchají dobře míněné rady. Ne že by Nick byl zase tak mladý. Bylo mu už dost let na to, aby mohl o životě pár věcí vědět. Ale jako většina mužů se choval bláznivě, pokud šlo o ženy.

„Nemůžeš se kvůli němu trápit, Cassie. Zvlášť když jsi vdaná za jiného muže.“ Přikývla a stále váhala, zda mu říci pravdu. Styděla se za to, jak špatně Desmonda odhadla. Nechala se od něj dokonale obalamutit.

„Pořád přede mnou něco tajíš, Cassandro Maureen,“ povzbuzoval ji Pat. Nakonec mu neochotně všechno řekla. A jeho to ohromilo. Bylo to přesně tak, jak to předpověděl Nick a před čím je varoval.

„Měl pravdu, tati. Absolutně ve všem.“

„Co budeš teď dělat?“ Měl chuť toho muže zabít. Jaká je to špinavost, zneužít takhle nic netušící dívku a naprosto ji vykořistitjen v zájmu vlastní slávy a zisku!

„Nevím. Je jasné, že poletím na tichomořskou cestu. To mu opravdu dlužím. Nenechala bych ho v tom. A pak -,“ nadechla se, ale neměla na výběr, „se asi rozvedeme. Jsem si jistá, že on to dokáže překroutit tak, aby to vypadalo, že jsem mu provedla něco strašného. Zmanipuluje tisk tak, aby to bylo pro něj výhodné. Uvažuje komplikovaněji, než jsem si dokázala představit.

A je naprosto bezcharakterní.“

„Dá ti něco?“ zajímalo Pata. Byl to velký boháč a mohl jí za její zklamání alespoň slušně zaplatit. „O tom pochybuju. A stejně si vydělám dost za tichomořskou cestu. Chtěl mi snížit odměnu kvůli tomu odkladu, ale nakonec to neudělal. To pokládá ze své strany za velký dar. A já víc nepotřebuju. Už od něj nic nechci. Byl ke mně velkorysý až dost.“

Mohla teď žít řadu let z kariéry, kterou jí pomohl udělat, a to byl dostatečný plat. Od Desmonda už nic víc nechtěla.

„To je mi líto, Cassie. Opravdu moc líto.“ To, co se od ní právě dozvěděl, ho hluboce zdrtilo, a oba se shodli, že tím nebudou rozrušovat matku.

„Hlavně se na té cestě opatruj. To je teď jedině důležité. To ostatní vyřešíš později.“

„Možná že až se vrátím, půjdu létat s bombardéry do Anglie, jako Jackie Cochranová.“ Ten rok v červnu byla druhou pilotkou bombardéru Lockheed Hudson v Anglii, a tím jednou provždy dokázala, že ženy mohou pilotovat i těžká letadla.

„K čertu s tebou,“ obrátil Pat oči v sloup, „létat v Anglii s bombardéry! Způsobíš mi další infarkt. Přísahám, že ještě budu litovat dne, kdy jsem tě vzal do letadla. Nemůžeš projednou dělat něco obyčejného, jako třeba někde zvedat telefony, vařit nebo pomáhat mámě s uklízením?“ To ji ale jen škádlil a ona to dobře věděla. Patovi bylo dávno jasné, že Cassii už teď nic neodradí od létání. „Buď opatrná, Cass,“ varoval ji, než odletěla. „A dávej na všechno dobrý pozor. Všímej si všeho všemi smysly.“ Věděl, že na tohle je Cassie dobrá. Nikdy nepoznal lepšího pilota.

Když příštího rána odlétala, všichni ji šli vyprovodit a měli v očích slzy, protože si uvědomovali, jak nebezpečná bude tichomořská cesta. A Cassie s Billym byli dojati stejně jako oni. Pat a další pilot je

odvezli do Chicaga a odtud Billy s Cassii letěli dopravním letadlem. Bylo jim to vlastně příjemné, protože to pro ně byla změna. Mezi letuškami vyvolala přítomnost Cassie velký rozruch a alespoň si mohli s Billym v klidu promluvit o měsíci výcviku, který na ně čekal. Celé léto prožili v klidu a míru a pracovali společně na Patově letišti, právě jako za starých časů, jen to bylo o něco lepší. Teď byli oba o něco starší, zkušenější a měli před sebou zajímavé zážitky. A přese všechno, co se jí přihodilo s Desmondem, byla Cassie vyhlídkou na nadcházející cestu nadšená.

„Kde se ubytuješ, až se vrátíš na Newport Beach?“ zeptal se jí

Billy tiše během zpátečního letu.

„Na to jsem ještě nepomyslela. Nevím. řekla bych, že v hotelu asi bydlet nemůžu.“ Domnívala se, že Desmondovi by se to nelíbilo, protože by to mohlo vyvolat skandál. Nedovedla si ale představit, že by s ním po tom všem, co se mezi nimi stalo, dál bydlela pod jednou střechou. Za celé uplynulé dva měsíce jí ani jednou nezatelefonoval a jediné dopisy, které od něj dostávala, pocházely ve skutečnosti od jeho právníků nebo z jeho kanceláře.

„Můžeš bydlet u mě, jestli chceš. A jestli na to někdo přijde, můžeme to zdůvodnit tím, že je to kvůli tréninku. Co si o tom myslíš?“ nabídl jí Billy.

„Myslím, že by se mi to líbilo,“ odpověděla upřímně. Teď vlastně neměla kam jinam jít.

Ten večer s ním šla do jeho bytu a vzala si s sebou jen trochu oblečení, které si přivezla z Illinois, a několik leteckých kombinéz. Příštího dne s ním odjela do práce v jeho starém rozhrkaném autě. Billy už si vydělal hodně peněz, ale přesto si zatím nekoupil slušný vůz a ani to neměl v plánu. Zbožňoval svůj starý model A, přestože ho často ani nedokázal nastartovat.

„Vždyť lítáš s těmi nejlepšími letadly, tak jak můžeš jezdit v takovém autě?“ ptala se ho Cassie v půl čtvrté ráno.

„Klidně,“ odpověděl. „Přirostlo mi k srdci.“

Když vyšlo slunce, už usilovně pracovali, a ten večer skončili pozdě, protože měli na rozvrhu nácvik nočního letu. Cassie se setkala s Desmondem teprve následujícího dne, a to jen proto, že se s ním srazila v hangáru poblíž jeho kanceláře. Překvapilo ji, že ho tady vidí, ale on jen provázel nějakou návštěvu, a teprve později se u ní zastavil. Chtěl se pojistit, aby neřekla novinářům něco nevhodného. A nebyl k ní o nic milejší než při posledním setkání.

„Kde teď vlastně bydlíš?“ Měl podezření, že se Cassie už k němu nevrátí, a nijak mu to nevadilo, pokud se o tom nebude šířit na veřejnosti. Sbalil všechny její věci a uskladnil je v bednách označených kódem v jednom z hangárů. Nepřál si jediné: aby Cassie vyvolala nějaký skandál. Znal ji ale natolik dobře, aby věděl, že to neudělá. Na to byla příliš hrdá a dovedla se ovládat. Chtěla vykonat tichomořskou cestu a udělat to jaksepatří.

Nepřála si Desmondovi ubližovat.

„Bydlím u Billyho,“ odpověděla. Právě na sobě měla jeden ze svých starých leteckých overalů. „Tak o tom nikde nemluv,“ upozornil ji chladně. Věděl ale lépe než kdo jiný, že v současnosti by jim nějaký menší klípek v tisku nedokázal ublížit.

„To je jasné. Myslím, že nikoho ani nenapadne, že bydlím u Billyho.“ Také ji napadlo, že by mohla zavolat Nancy Firestoneové a požádat ji o ubytování, ale bylo jí trapné ji o to žádat. Už si nebyly vůbec blízké a k tomu měla pozvání od Billyho. Jediné, co teď nesměla udělat, bylo ubytovat se v hotelu. To by okamžitě přitáhlo pozornost novinářů, pokud by tam s ní nebydlel Desmond, a ten by tam samozřejmě nebyl.

Zvláštní bylo, že se hned po setkání s Desmondem srazila s Nancy Firestonovou. Nancy právě odcházela z práce a Cassie jen vyběhla ven, aby koupila něco k jídlu pro sebe a pro Billyho, než se vrátí k nácviku nočního létání.

„Už se to blíží, viď?“ řekla jí Nancy s úsměvem. Všichni zaměstnanci Williams Aircraft už počítali dny i minuty do začátku cesty. Cassie souhlasně přikývla. Působila unaveně a napjatě, a navíc jí setkání s Desmondem nijak nezvedlo náladu. Choval se k ní tak bezohledně a chladně, že si už ani nedokázala představit, že mezi nimi kdy bylo něco víc než jen pracovní záležitosti. Ale Nancy se k ní

zase naopak chovala mnohem srdečněji než předtím, a tak byla Cassie ráda, že ji vidí.

„Už je to hodně blízko,“ usmála se na ni Cassie. „Jak se má

Jane? Stýská se mi po ní. Neviděla jsem ji už strašně dávno.“

„Má se dobře.“ Pak se na sebe obě ženy dlouho dívaly a Cassie si náhle uvědomila, že ji Nancy přejíždí zvláštním pohledem.

Vypadalo to, jako by jí chtěla něco říci, ale nebyla si jistá. Na okamžik Cassii opět napadlo, jestli se snad někdy něčím Nancy nedotkla a nezpůsobila tak její náhlé ochladnutí po svatbě s Desmondem. Ale možná se jen cítila nesvá vzhledem k Cassiině novému postavení. Při té myšlence se Cassie skoro musela smát.

Pokud Nancy trápilo tohle, pak si teď může oddechnout.

„Mohly bychom se někdy zase se jít,“ řekla jí Cassie srdečně ve snaze chovat se přátelsky při vzpomínce na staré časy. Vždyť to byla právě Nancy, kdo jí nejvíc pomáhal, aby se tu začala cítit jako doma.

Nancy se na ni ale podívala, jako by nemohla uvěřit tomu, co

Cassie říká. „Ty to pořád nechápeš, Cass, viď?“

„A co nechápu?“ Cassie si připadala jako blázen, ale právě teď měla příliš mnoho jiných starostí, než aby si hrála s Nancy na hádanky.

„Není takový, jak si myslíš. Jen málo lidí ho zná skutečně dobře.“ Při té zmínce o Desmondovi Cassie ztuhla. Nehodlala se nechat zatáhnout do diskuse o něm právě s Nancy. Nikdo teď přece nesměl vědět nic víc, než že Desmondjejejí manžel.

„Nevím, co tím myslíš,“ odpověděla Cassie chladně a podívala se na Nancy. Náhle si uvědomila, že tady jde o něco mnohem vážnějšího, než si kdy připustila. V Nancyině pohledu rozpoznala hněv, žárlivost a závist. Je do něj Nancy snad zamilovaná?

Žárlila snad na Cassii? Cassie náhle pochopila, jak naivní po celou dobu byla ve vztahu k nim všem. Zdálo se, že nikdo z nich nebyl tím, co jí předstírali.

„No, to je možné,“ poznamenala Nancy s přezíravým úsměvem. „Věděla jsem, že s tebou nezůstane dlouho. Všechno to bylo jen kvůli novinářům. Je opravdu zlé, že sis to nikdy nedomýšlela, Cass.“ Ale co o tom všem Nancy ví? Co jí Desmond pověděl?

Cassie se začervenala a pokrčila rameny. „Myslím, že je to na mě trochu složité. U nás doma lidé uzavírají obvykle sňatky z jiných důvodů.“

„Jsem si jistá, že jsi ho opravdu zaujala. A mohla jsi toho od něj hodně získat, kdybys tu hru hrála dobře. Ale on si nerad hraje s dětmi. Myslím, že víc než co jiného jsi ho nudila,

Cass.“ Cassie se na ni znovu podívala a pochopila, co jí tím

Nancy sděluje. Pochopila, jak špinavou hru s ní hráli a jak zle se k ní chovali.

„A tys ho nenudila, Nancy? To mi chceš říct?“

„Zdá se, že ne. Ale je pravda, že já jsem trochu vyzrálejší.

Hraju tu hru líp než ty.“

„A o jakou hru jde?“ chtěla vědět Cassie.

„Ta hra spočívá v tom, že děláš přesně to, co on chce, kdy to chce a přesně tak, jak to chce.“ To se Cassii zdálo být spíš jako placená služba než jako manželství.

„Tak takovou smlouvu s ním máš? Takhle jsi dostala svůj dům a vysokou školu pro Jane? Vždycky jsem si myslela, že k tobě byl prostě tak velkorysý. Ale teď se mi zdá, že v tom je víc, než by člověk na první pohled řekl.“ Takhle přesně to myslel Nick.

Desmond Williams si vydržoval milenky, kterým slušně platil za to, že mu byly kdykoli k službám a dělaly všechno, co po nich chtěl. Pro Nancy to znamenalo dělat mimo jiné Cassii společnici. Cassie si najednou uvědomila, jak moc to muselo Nancy dráždit. Svým způsobem, kdyby to nebylo tak nechutné, by se jí to mohlo zdát i zábavné.

„Desmond je ke mně velmi velkorysý. Ale já si o něm nedělám žádné iluze,“ řekla Nancy chladně a dívala se Cassii přímo do očí. „Se mnou se nikdy neožení. Nikdy se se mnou nebude ukazovat na

veřejnosti. Ale ví, že jsem mu vždycky k dispozici.

A je ke mně hodný. A to je výhodné pro nás pro oba.“ Cassie si náhle uvědomila tu chladnou jednoduchost celé té záležitosti, prázdnotu, která údajně vyhovovala jeho potřebám, a měla chuť dát Nancy políček.

„To se s tebou stýkal, i když se se mnou oženil?“ zeptala se

Cassie přiškrceně, zděšená celým tímto rozhovorem.

„Samozřejmě. Kam si myslíš, že večer chodil, když právě nepracoval? A proč si myslíš, že s tebou nespal? Říkám ti, Cassie, že si nerad hraje s dětmi. Ale není tak zlý, jak si myslíš. Nechtěl s tebou spát a vodit tě za nos víc, než bylo nezbytně nutné.

Všechno to dělal jen kvůli té tichomořské cestě. Desmond je v určitém smyslu purista.“

„Ten mizera,“ vyhrkla Cassie bez přemýšlení. Dívala se na

Nancy a najednou ji nenáviděla. A jeho také. Všechno to byla pouhá hra. Pro ně pro oba. Všechno to patřilo k projektu tichomořské cesty, a ta zase byla částí jeho největšího plánu -, prodávat stále víc letadel.

Svatba s ní byla pro něj jen malou částí jeho plánů, udělal to jen kvůli větší publicitě, a přitom celou tu dobu spal s Nancy.

Není divu, že se k ní Nancy chovala tak chladně, jakmile se za

Desmonda vdala. A možná že se nějakou dobu opravdu bála, že ji Cassie o Desmonda připraví. Konec konců byla o deset let starší než Cassie a zdaleka nebyla tak nápadně hezká a zajímavá. „Nebála ses ani trochu, že by se do mě mohl zamilovat?“ podívala se Cassie pátravě na Nancy a potěšilo ji, že sebou při té otázce nepatrně trhla.

„Vlastně ani ne. Mluvila jsem s ním o tom. Nejsi ve skutečnosti jeho typ, Cass.“

„Myslím, že vzhledem k tomu, co všechno teď o něm vím, je to spíš poklona,“ změřila si ji Cassie chladně. A pak se rozhodla uštědřit své sokyni malou ránu. „Jistě víš, že nejsi sama. Nejsi jediná, kdo má s Desmondem podobnou dohodu.“ Řekla to velmi přesvědčivě a snadno poznala, že Nancy při těch slovech značně znervózněla. Její živobytí i budoucnost závisely úplně na jejím poměru s Desmondem.

„Co má tohle znamenat?“

„Takových, jako jsi ty, existuje víc. také mají domy. smlouvy, dohody. Desmond není typ muže, který by se spokojil s jedinou ženou.“ Cassie pocítila uspokojení, když spatřila zděšení v Nancyiných očích.

„To je absurdní. Kdo ti to řekl?“

„Někdo, kdo je dobře informovaný. Prozradil mi, že podobných žen je celá řada. Víš, je to něco jako malá soutěž.“

„Nevěřím ti.“ Z jejího tónu ale bylo znát, že své sebevědomí jen hraje.

„Já jsem taky ničemu z toho nevěřila, Nancy. Ale teď už tomu věřím. Ráda jsem tě viděla,“ usmála se. „A pozdravuj Desmonda.“ S těmi slovy odchvátala zpátky do budovy. Ztratila úplně chuť k jídlu. Nancy Firestoneová jí ji úplně zkazila. Když se vrátila do hangáru k Billymu, bylo jí špatně od žaludku.

„Kde mám večeři?“ ptal se Billy. Oba je čekala za necelou půlhodinu pracovní schůzka a on už měl hrozný hlad.

„Snědla jsem ti ji zpáteční cestou,“ žertovala, ale byla přitom smrtelně bledá. Okamžitě si toho všiml a dělal si o ni starosti.

„Není ti něco, Cass? Vypadáš, jako bys právě uviděla ducha.

Nedostala jsi špatnou zprávu o tátovi?“

„Ne, ten je v pořádku. Ráno jsem mluvila s matkou.“

„Tak co se stalo?“ Dlouho váhala, ale pak se posadila a vyprávěla mu o Nancy Firestonové a o všem, co se od ní dozvěděla.

„Ten gauner,“ komentoval to Billy se stisknutými rty. „Ten tedy hraje pěkné hry, co? Sakra, že musí

takhle ničit lidem životy. Bylo by od něj hezké, kdyby se držel podobných týpků, jako je sám.“ „Myslím, že to dělá, aspoň většinou.“ Nancy Firestonová tedy rozhodně nebyla taková přítelkyně, za kterou ji Cassie pokládala. „Po té tichomořské cestě si nepřeju nic jiného než odjet z L.A. a chvíli pobýt doma. Tady asi skončím. Je to tu pro mě trochu moc svérázné.“ Podívala se na něj vyčerpaně a on přikývl.

Bylo mu jí líto, tohle si nezasloužila.

Cassii se tím ale vysvětlilo, proč se s Desmondem už nikdy po líbánkách nemilovali a proč o ni nejevil ani špetku upřímného zájmu. Scházel se dál s Nancy a Bůh sám ví, s kolika dalšími ženami. Možná že měla vlastně štěstí, že se neobtěžoval s tím, aby jí ještě věnoval nějaký milostný zájem. V takovém případě by se teď cítil ještě hůř. I teď se cítila zhrzená a připadala si jako hrozná naivka. Nejhorší na tom všem bylo, že mu skutečně věřila.

Tomu mizerovi!

„Tak co teď budeme dělat?“ zeptal se jí Billy, který si o ni začínal dělat starosti. Napadalo ho, že teď, když objevila celý rozsah Desmondovy zrady, možná hodí ručník do ringu a odmítne s ním dál spolupracovat, smlouva nesmlouva. To ale nebyl Cassiin styl jednání. Měla rozhodně v úmyslu dokončit, co už jednou začala. A Billy ji za to musel obdivovat.

„Dokončíme, co jsme začali, hochu. Proto jsme tady. To ostatní byla stejně jen taková poleva na dortu.“ Je pravda, že v poslední době pro ni byl ten dort otrávený. O Cassii O’Malleyové ale nikdy nikdo nemohl říci, že by utíkala od nedokončených úkolů.

„Hodná holka,“ Billy ji objal a vzal ji ven, aby se rychle navečeřeli. Cassie ale stejně skoro nevzala do úst.

Potom je už každý týden čekala tisková konference a Desmond si dával záležet na tom, aby se ke Cassii na veřejnosti choval přátelsky. Hodně žertoval, vyprávěl o ní drobné historky a občas jí projevil nějaký náznak náklonnosti. Všechno to působilo velmi dojemně, pokud člověk neznal pravdu. Pro každého, kdo nebyl do Desmondovy hry zasvěcen, to bylo překvapivě důvěryhodné. Cassie se zdála být vážnější než dřív, ale to se dalo snadno vysvětlit napětím a nároky nadcházející cesty. Měla před sebou důležitý úkol. Usilovně se věnovala tréninku a Desmond často připomínal novinářům, že strávila celé léto péčí o tatínka.

„Jak se vede tátovi, Cass?“ zeptal se jí jeden z reportérů.

„Báječně.“ A pak poděkovala všem Američanům za dárky, pozdravy a dopisy. „Opravdu mu to pomohlo. Teď znovu létá, ovšem vždycky s druhým pilotem,“ prohlásila hrdě. Veřejnost ji za to zbožňovala. Ale právě tak hltali všechno, čím je krmil Desmond. Cassie teď už tu hru znala. A Billy musel obdivovat, jak dobře ji dokáže hrát.

„Není ti něco?“ zeptal se jí šeptem po jedné z tiskových konferencí. Desmond se k ní choval obzvlášť mile a Billy dobře poznal, jak ji to podráždilo.

„Není, jsem v pořádku,“ odpověděla, ale on dobře věděl, jak hluboce ji to zraňuje a jak hrozně se přitom cítí. Nenáviděla celé to pokrytectví, ponižovalo ji to. V noci ji pronásledovaly zlé sny. A jednou ji slyšel přes zeď své ložnice, jak v sousední místnosti pláče.

S Desmondem už se nikdy o samotě nesetkala, až do večera před tichomořskou cestou. Odpoledne byla veliká tisková konference a Cassie se pak šla s Billym v klidu navečeřet do jejich oblíbené mexické restaurace.

Když se vrátili, Desmond už na ně čekal. Seděl v zaparkovaném autě, a když vystoupil, dal Billymu najevo, že chce mluvit o samotě s Cassií.

„Chtěl jsem ti jen na zítřek popřát mnoho štěstí. Uvidíme se při startu, ale rád bych, abys věděla, že. no, je mi líto, že nám všechno nevyšlo tak, jak jsme to plánovali.“ Snažil se o velkodušnost, ale způsob, jakým to dělal, Cassii velmi rozzlobil.

„Co tedy jsi měl v plánu ty? Já jsem si plánovala normální život, s manželem a s dětmi.“ On měl v plánu cestu kolem světa, milenku a dobře vycvičenou manželku, kterou by mohl ukazovat ve filmových žurnálech a v reklamách na svá letadla.

„To sis tedy asi měla vzít někoho jiného. Mně šlo o spolupráci. A o moc víc ne. Tohle byl byznys. Ale manželství přece stejně není nic jiného, ne, Cassie?“ Snažil se, aby to znělo, že jim to prostě nějak nevyšlo, a vůbec nepokládal za špatnost, že jí lhal úplně o všem, včetně své neplodnosti. I s tím by se smířila, vyrovnala by se se spoustou věcí, jen kdyby k ní byl upřímný. Oba ale věděli, že upřímný k ní nikdy nebyl.

„Myslím, že ani trochu netušíš, o co v manželství vlastně jde, Desmonde.“

„Možná ne,“ připustil bez rozpaků. „Abych ti řekl pravdu, tohle zrovna nepatří k mým životním cílům.“

„Tak proč ses s tím obtěžoval? Na tuhle cestu bych pro tebe letěla stejně, bez všech těch nesmyslů, bez lží. beze svatby.

Nemusel jsi zacházet tak daleko. Zneužil jsi mě pro své zájmy,“ vyčetla mu a pocítila úlevu, že konečně dostala příležitost mu to říci.

„Využívali jsme pro své zájmy jeden druhého. Ty budeš za dva měsíce největší hvězdou letectví, jaká kdy žila. A já jsem ji z tebe udělal. V jednom z mých letadel. Jsme si kvit, Cass.“ Zdálo se, že je sám se sebou velmi spokojený. Nic jiného si nikdy nepřál. Cassie pro něj nikdy nic neznamenala. To bylo na celé věci pro ni nejtěžší.

„To ti tedy gratuluju. Doufám, že to naplní tvá očekávání a budeš z toho opravdu mít takovou radost.“

„Určitě ano.“ Byl si tím jist. „A ty taky. I Billy. My všichni budeme v tomhle podniku vítězi.“ „Jestli všechno dobře dopadne. Moc se na to spoléháš,“ upozornila ho obezřetně.

„Na to mám právo. Letíš s výjimečným letounem a jsi ohromná pilotka. Nic víc nepotřebujeme. Kromě štěstí a dobrého počasí.“ Dlouze a naléhavě se na ni zadíval, chtěl, aby mu splnila tohle jeho přání, ale nenabízel jí nic víc než slávu a peníze. Láska k jeho plánům nepatřila. Té vůbec nebyl schopen. „Mnoho štěstí, Cass,“ řekl jí tiše.

„Díky,“ odpověděla a vyšla nahoru do Billyho bytu.

„Co chtěl?“ zeptal se jí Billy podezíravě. Dělal si starosti, aby

Desmond něčím zase Cassii nerozrušil.

„Myslím, že nám chtěl jen popřát štěstí. Svým vlastním způsobem. Jako by to vůbec nebyl opravdový živý člověk. konečně jsem si to uvědomila. ten chlap je vevnitř úplně prázdný.“ Byla to pravda víc, než si uvědomovala. Desmond

Williams neměl duši. Jen touhu po penězích, vypočítavost a nehynoucí vášeň pro letadla, ale nikdy pro lidi. Cassie byla jen jeho nástrojem, neznamenala pro něj víc než šroubovák, kterým se seřizují motory. Byla pro něj prostředkem k dosažení úspěchu, ničím víc, pouhým kolečkem v jeho mašinérii, a to velmi malým kolečkem. To on vodil své loutky, vymýšlel plány, byl duchem všeho podnikání. V jeho očích Cassie nebyla ničím.

Kapitola 18.

Jitřenka vzlétla přesně podle plánu ráno čtvrtého října, před zraky několika set diváků.

Losangeleský kardinál dal dokonce letadlu své požehnání. Všichni popíjeli šampaňské, když se letoun vznesl a zamířil k obzoru, aby zahájil svou dlouho očekávanou pouť. Okružní trasa letu byla navržena tak, aby při ní mohly být překonávány dálkové rekordy, a aby se přitom vyhýbala místům, která by mohla být kvůli okamžitým vrtochům světové politiky nebezpečná.

Nejprve letěli k jihu -, do Guatemala City -, a překonali tím vzdálenost tří a půl tisíce kilometrů bez mezipřistání a bez doplňování paliva. Po přistání ihned zkontrolovali své mapy, zjistili jaká je aktuální předpověď počasí, a chystali se strávit nějaký čas prohlídkou města a rozhovory s místními obyvateli. Lidé byli jejich letadlem fascinováni, přišli se na ně i na oba letce v celých davech na letiště podívat. Desmond odvedl svou práci na propagaci celé akce výborně. O Cassiině cestě se dozvěděl celý svět.

Na letišti v Guatemala City už na ně čekal dav novinářů společně s různými oficiálními představiteli, diplomaty a politiky.

Nechyběli ani hráči na marimbu. Cassie s Billym tady opět museli pózovat pro fotografy. Nikomu od dob Charlese Lindbergha se nedostalo větší pozornosti.

„Nežijeme si špatně, co?“ škádlila Cassie Billyho, když příštího dne odlétali směrem na San Cristóbal na Galapágách. Tento úsek byl dlouhý pouze osmnáct set kilometrů a překonali ho ve svém skvělém letadle, které pro ně zkonstruovaly Williams Aircraft, za jen o něco víc než tři hodiny. Desmondovi se tím splnilo další přání, protože tímto opět překonali rekord -, urazili tuto vzdálenost za kratší čas než kdokoli před nimi.

„Možná že bychom se měli někde zastavit a udělat si prázdniny,“ navrhoval Billy a Cassie se usmála. Právě se s nimi uvítali představitelé Ecuadoru, americké armády a místních obyvatel.

Samozřejmě ani tady nechyběli fotografové a sám guvernér ostrovů je pozval na večeři. Cesta pokračovala nádherně. Strávili na Galapágách jeden den, během nějž pečlivě zkontrolovali letadlo a znovu si ověřili mapy i počasí. Nic jim zatím nemohlo vycházet lépe.

Z Galapág letěli dalších tři tisíce osm set kilometrů na Velikonoční ostrov. Dorazili tam přesně za sedm hodin. Tentokrát se ale setkali s neočekávanými vzdušnými proudy, a tak jim nový rekord těsně unikl.

„Příště snad budeme mít větší štěstí, holka,“ žertoval Billy, když pojížděli po runwayi na

Velikonočním ostrově. „Ten tvůj manžílek je schopen nám zapálit střechu nad hlavou, jestli mu nedovezeme víc rekordů.“ Oba věděli, že Desmond pozorně sleduje Japonce, kteří se už rok pokoušeli sestrojit letadlo, s nímž by mohli letět bez zastávky z Tokia do New Yorku, což představuje vzdálenost přes jedenáct tisíc kilometrů, ale zatím se stále potýkali se spoustou problémů a nedoletěli dál než na

Aljašku. První testovací let měli ale naplánovaný už od nynějška za rok. A Desmond byl pevně rozhodnutý zvítězit nad nimi. Právě proto se tolik zajímal o překonávání velkých vzdáleností nad Tichým oceánem.

Zatímco jim doplňovali palivo, zjistili, že Velikonoční ostrov je velmi zajímavé a krásné místo. Byl plný nezkažených, krásných lidí a úchvatných soch moci. Vyprávěly se tu příběhy, sahající hluboko do minulosti, až k prehistorickým lidem, a tajemné mýty, které by Cassie byla ráda zkoumala blíž, kdyby měla čas se tu zdržet déle.

Na Velikonočním ostrově strávili jen jedinou noc, aby si odpočinuli před další dlouhou etapou, kterou měli urazit následujícího dne a jejímž cílem bylo Papeete na Tahiti. Tentokrát překonali rekord, i když jen o vlásek. Uletěli čtyři tisíce tři sta kilometrů za sedm hodin a čtrnáct minut bez nejmenších potíží.

Přistání na Tahiti bylo přímo pohádkové. Připadalo jim, že se ocitli v ráji. Když Billy vyhlédl z letadla a uviděl dívky v sáronzích, seřazené na runwayi, jak na ně mávají a přinášejí jim věnce květů, vyrazil jásavý výkřik, který Cassii srdečně rozesmál.

„Božínku, a za tohle nás ještě platí, Cass! Páni, já tomu nemůžu uvěřit!“

„Chovej se slušně, nebo nás ještě dají do vězení, když vyběhneš z letadla takhle.“ Billy totiž skoro doslova slintal, jak byl bez sebe nadšením. Připomínal velké roztomilé dítě a Cassie s ním létala moc ráda. A ještě důležitější bylo, že byl vynikající navigátor a skvělý mechanik.

Už když odlétali z Velikonočního ostrova, si Billy všiml zvláštního zvuku v motoru, který se mu nelíbil. Jakmile oplatil pozornosti místním dívkám, chtěl se proto vrátit k letadlu a podívat se na to. Když večer telegrafovali domů, zmínili se o tom, ale ujišťovali všechny, že rozhodně nejde o nic vážného. Posílali denně zprávy o tom, jak postupují, a byli rádi, že mohou oznámit překonání dalšího rekordu.

V Papeete mluvili skoro všichni francouzsky a Billymu stačily jazykové schopnosti právě na to, aby se jakž takž dorozuměl.

Francouzský velvyslanec pro ně uspořádal slavnostní večeři.

Cassie se omlouvala, že nemá s sebou kromě svého leteckého obleku žádné šaty. Půjčili jí tedy krásný sárong, a když ji Billy doprovázel na večeři, vetkla si do vlasů velkou růžovou květinu. „Ty tedy opravdu nevypadáš jako Lindy,“ podotkl obdivně, a když spolu kráčeli z hotelu na velvyslanectví, objal ji paží kolem ramen. Jejich vztah ale zůstával vždy v mezích, jako by byli bratr a sestra. A když se pak spolu procházeli po pláži a mluvili o své cestě, Cassie smutně poznamenala, že by si přála, aby tady mohl být s nimi také Nick. Papeete bylo kouzelné místo a lidé tu byli skvělí. Krásnější místo v životě neviděla a musela se bránit tomu, aby je srovnávala se vzpomínkami na své líbánky v Mexiku. Na ty si teď přála zapomenout.

Pozdě večer si s Billym spolu sedli na lavičku a povídali si o lidech, se kterými se setkali, a o věcech, které tu spatřili. Večeře na velvyslanectví je okouzlila vybraným vkusem a Cassie se při ní dokonce i v sárongu cítila trochu nesvá, i když to bylo jistě mnohem lepší, než kdyby měla na sobě pomačkaný letecký oblek.

„Někdy mě úplně omráčí, když si uvědomím, co vlastně teď děláme,“ řekla Cassie s úsměvem a pohladila prsty květinu, kterou měla dnes večer ve vlasech. „Jak je možné, že nás potkalo takové štěstí? Podívej se na to letadlo, se kterým si cestujeme po světě. na lidi, které potkáváme. na místa, která navštěvujeme. je to jako bych žila život někoho jiného. jak jsem k tomu všemu přišla? Máš taky občas takové pocity, Billy?“ Někdy se cítila být velmi mladá, jindy si zas připadala jako zkušená zralá žena.

Když se uvážilo všechno dohromady, měla pocit, že ve dvaadvaceti letech ji vlastně potkalo hodně štěstí a ne zas tolik smůly.

Ale Cassie měla optimistickou povahu a viděla vždycky na všem spíš ty lepší stránky.

„Já bych řekl, že tys za tuhle cestu zaplatila dost vysokou cenu, Cass. vyšší než já,“ odpověděl Billy vážně a myslel tím její manželství, „ale jinak mám taky takové pocity. Pořád čekám, kdy mě někdo chytne za límec a řekne mi: hele, ty kluku, co ty tady pohledáváš? Vždyť sem nepatříš!“

„Ale patříš sem,“ ujistila ho srdečně. „Jsi pro tenhle úkol nejlepší. Bez tebe bych se do toho nikdy nepustila.“ Jediný další pilot, který by pro ni ještě přicházel v úvahu, byl Nick. Možná někdy později.

„Víš, Cass, tohle brzy skončí. Myslel jsem na to, když jsme sem přiletěli. Bac. zvonec, a pohádky je konec. celý rok to člověk plánuje, trénuje a dře jako kůň, a pak je za deset dní po všem.“ Už měli za sebou skoro polovinu cesty a Cassie posmutněla, když si to uvědomila. Nepřála si, aby cesta skončila tak brzy.

Pak se spolu pomalu pěšky vraceli do hotelu a Cassie řekla

Billymu něco, čím ho překvapila. „Myslím, že bych měla být

Desmondovi za tohle všechno vděčná. a taky jsem. ale zvláštní je, že teď mám pocit, jako by ta cesta nepatřila jemu. Napovídal mi celou spoustu lží a vymyslel kolem toho množství intrik, ale ta cesta je naše, patři nám. To my ji realizujeme. My dva jsme tady. On ne. Najednou se mi už nezdá být tak strašně důležitý.“

Byla to pro ni úleva a Billy byl rád, že se netrápí špinavostmi, které jí provedl její bývalý manžel. „Zapomeň na něj, Cass. Až se vrátíme, bude to všechno už jen minulost. A ty sklidíš všechnu slávu.“ „Myslím, že o slávu mi nikdy nešlo,“ přiznala se mu upřímně. „Chtěla jsem to jen zažít, přála jsem si to dokázat.“ Netoužila po tom ale tolik, aby kvůli tomu byla schopna zničit jinému člověku život. „To já taky,“ souhlasil, ale nezapomínal na ohromnou publicitu a rozruch, který je bude čekat po návratu. „Ale sláva taky nebude k zahození.“ Chlapecky se usmál a Cassie se také zasmála, ale pak se na něj podívala vážně.

„Než jsme odletěli, chystala jsem se zažádat o rozvod, ale rozhodla jsem se počkat až po návratu, pro případ, že by to vyšťoural nějaký zvědavý novinář. Nechtěla jsem všechno zkazit tím, že bych jednala ukvapeně. Ale všechny papíry mám připraveny a podepsány.“ S povzdechem si vzpomněla, jak šla do právnické kanceláře. Bylo pro ni bolestné, když musela advokátovi líčit, co se přihodilo. „Jak žádost o rozvod zdůvodníš?“ zeptal se jí Billy se zájmem. Rozpomínal se na několik možných

důvodů k rozvodu, ale nic z toho nebylo pěkné, počínaje nevěrou a konče tím, že

Cassii zlomil srdce, pokud tohle oficiálně stačí jako důvod k rozvodu.

„Myslím, že začnu podvodem. Zní to hrozně, ale právník říká, že k tomu máme podklady.“ Pak je tu samozřejmě Nancy.

„Řekla bych, že se pokusíme o nějakou tichou vzájemnou dohodu. Mohli bychom se rozvést v Renu, kde je to snadné, pokud s tím bude Desmond souhlasit. Aspoň bychom to měli rychle za sebou.“ „Určitě bude souhlasit,“ řekl Billy moudře. Pak si popřáli dobrou noc a setkali se znovu až ráno -, na terase u snídaně.

„Co bys řekla tomu, jim teď navrhnout, ať si vezmou to své letadlo, a my bychom tady prostě zůstali?“ usmíval se na ni šťastně a jedl přitom omeletu a sladké rohlíky, ke kterým popíjel z velkého šálku silnou francouzskou kávu. Obsluhovala je šestnáctiletá místní dívka s nádhernou postavou, oblečená v pareu.

„Nemyslíš, že by tě to tu začalo nudit?“ Usmála se, když usedala naproti němu. Také se jí to tady líbilo, ale už se těšila na další pokračování cesty na Pago Pago a pak na ostrov Howland. „Nikdy by mě to tu nezačalo nudit,“ prohlásil, usmál se na číšnici, a pak se šťastně podíval na Cassii. „Myslím, že bych jednou rád zemřel na nějakém ostrově. A co ty?“

„Možná.“ Nevypadala, že je o tom zrovna přesvědčená, ale pak se na něj nad šálkem kávy usmála. „Myslím, že asi skončím svůj život tak, jak jsem ho začala, pod podvozkem nějakého letadla. Možná že už by pro mě mohli začít vymýšlet speciální invalidní vozík.“

„To zní ohromně. Já ti ho zkonstruuju.“

„Asi bys měl nejdřív zkontrolovat Jitřenku.“

„Tím chceš říct, že nemůžu ležet celý den na pláži?“ Předstíral, že ho to šokovalo, ale o půl hodiny později už byli oba zabráni do pečlivé kontroly letadla, kterou prováděli opravdu vážně. Teď s žerty skončili. A jak se dalo předvídat, přišli se na ně zase podívat fotografové a další diváci.

Na Jitřence s sebou vozili velkou zásobu paliva a velmi málo věcí kromě zásob pro případ nouze, rádia, záchranných vest a nafukovacího člunu. Měli přesně to, co potřebovali. Na každé zastávce se jich zmocňovalo velké pokušení dovézt si domů nějaké suvenýry. Neměli ale na ně místo a nechtěli zatěžovat letadlo ničím, co nebylo naprosto nezbytné, i kdyby to vážilo jen několik gramů. Večer se v klidu najedli v hotelu, a pak pozorovali výjimečně nádherný západ slunce. Potom se vydali na malou procházku po pláži a šli časně spát. A příštího rána odstartovali směrem na Pago Pago.

Doletěli tam za čtyři a půl hodiny -, tentokrát nezaznamenali žádný nový rekord. Byl to ale snadný let, až na ten podivný slabý zvuk, který Billy zaslechl v jednom z jejich motorů.

Stejný zvuk už slyšel při minulém letu a teď tu byl zas, tentokrát ale neustával.

Pago Pago bylo nádherné místo, i když tu strávili jen jediný večer, a i ten z větší části na letišti. Billy až do půlnoci marně pátral po příčině zvuku, který ho zneklidňoval, i když byl pořád ještě přesvědčený, že nejde o nic vážného.

Jako z každé zastávky, telegrafovali i tentokrát domů a ráno vzlétli směrem k ostrovu Howland. Celkem už uletěli čtrnáct a půl tisíce kilometrů a Cassii připadalo, že jsou téměř u cíle, třebaže je čekalo ještě skoro pět tisíc kilometrů, než dorazí do Honolulu. Každopádně už měli za sebou přes polovinu cesty a vědomí, že se blíží k ostrovu Howland, kde podle obecného mínění skončila svůj život Earhartová, v ní vyvolávalo smutnou náladu.

„Co budeš dělat, až tohle skončí?“ zeptala se Billyho, když se dvě hodiny po startu z Pago Pago dělili o sendvič. Majitelka domu kde bydleli byla velmi milá a trvala na tom, že si musí vzít s sebou na cestu košík ovoce a sendvičů, které byly opravdu vynikající.

„Já?“ Billy se zamyslel. „Nevím. do něčeho budu investovat peníze, možná něco podobného jako tvůj otec. Rád bych si někde založil charterovou službu. Možná na nějakém zvláštním místě, jako například na Tahiti.“ V Papeete se mu opravdu líbilo.

„A co ty, Cass?“ Měli teď spoustu času, když pojídali z košíku ovoce a pluli vzduchem nad Myslícím

se Tichým oceánem.

„Nevím. Někdy cítím opravdový zmatek. Jednou mi připadá, že jsem stvořená přesně pro tohle. letadla. testovací lety. letiště. nic jiného ani nechci. a jindy přemýšlím o tom, jestli bych měla dělat i jiné věci, třeba se vdát a mít děti.“ Na okamžik zesmutněla a upírala pohled na obzor. „Myslela jsem, že budu žít s Desmondem, ale nevyšlo to. A tak teď nevím,“ pokrčila rameny. „Až se vrátím domů, budu si muset všechno důkladně rozmyslet. Abych nedopadla stejně špatně jako tentokrát.“

„Myslím, že tohle byla správná věc, jenže se špatným chlapem. To se někdy stává. A co Nick?“ „Co by s ním mělo být?“ Stále ještě nevěděla, jestli se jeho postoj k ní změnil či ne. Dříve tvrdil naprosto neústupně, že si ji nemůže vzít. Teď, když její manželství s Desmondem ztroskotalo, to možná bude jiné. Ještě mu o tom nic neprozradila. A kdo ví, kdy se s ním zase uvidí? Kdo z nich by teď mohl znát víc než to, co právě prožívá? V současnosti byl pro Cassii život velmi jednoduchý. Zastávka na ostrově Howland ji velmi dojímala, vzhledem k tragickému osudu Amelie Earhartové. Vezli s Billym v letadle věnec, který chtěli vyhodit ven, až dorazí na ostrov.

Billy otevřel okénko, jakmile přistáli, a Cassie hodila věnec ven s tichou modlitbou za ženu, kterou sice nikdy osobně nepoznala, ale celý život ji obdivovala. Poděkovala jí za to, že jí byla příkladem, a vyjádřila naději, že její smrt byla rychlá a bezbolestná, a že její život stál za to. Když se podívala na vlastní život, uvědomovala si, jak těžké je poznat, co lidé skutečně cítí nebo jací opravdu jsou. Teď, když se Cassie sama stala objektem neutuchajícího zájmu tisku, už věděla, že většina světské slávy vůbec nic neznamená. Se svým idolem ale cítila zvláštní spřízněnost. S Billym tady hladce a bez problémů přistáli po letu dlouhém dva tisíce kilometrů. Bylo to pro ně snadné a jednoduché. Proč to takové nemohlo být i pro Amelii

Earhartovou?

Když se letadlo zastavilo, Billy ji přátelsky poplácal po koleni, snadno rozpoznal, co teď Cassie cítí, a sympatizoval s ní.

Na Howlandu už na ně čekali fotografové, což byla zase pozornost Desmonda Williamse. Jak se dalo předpokládat, novináři srovnávali Cassii s Amelii Earhartovou.

Měli v plánu tu strávit jen jedinou noc, než se vydají na let do

Honolulu, dlouhý přes tři tisíce kilometrů. Tam pro ně Desmond naplánoval slavnostní uvítání a řadu společenských akcí, udílení čestných cen a uznání, tiskové konference a filmování, a dokonce i předvedení Jitřenky armádě na letišti Hickam. Oba se na to těšili, ale zároveň se toho trochu obávali. Tady v letadle bylo všechno o tolik jednodušší. Bylo pravděpodobné, že dnešní noc je na dlouhou dobu poslední, kterou prožijí v klidu. A v Cassii se všechno bouřilo při představě, že se znova setká s Desmondem.

Už jen pomyšlení na to ji deprimovalo.

Toho dne byla u večeře zamlklá, ale vzhledem k tomu, co měli před sebou, to Billyho

nepřekvapovalo. Navíc se Cassie stále cítila smutná kvůli Earhartové.

„Člověku to skoro nahání strach, zase se muset vrátit do toho kolotoče, viď?“ řekla mu po večeři, když spolu upíjeli kávu.

„To jo. ale taky se na to těším.“ Pro Billyho to bylo jednodušší, protože neprožil nic takového jako ona s Desmondem.

„Všechno to už brzy skončí, a s velikánským ohňostrojem,“ celý zářil, „jako při oslavách Čtvrtého července, všechno se najednou rozsvítí a bac -, je konec. Na chviličku budeme slavní a pak bude všechno pryč,“ prohlásil věštecky, „než se zase najde někdo jiný, kdo doletí dál a rychleji.“ Mělo se na ně ale vzpomínat dlouho. Jejich sláva nemínila vyprchat tak rychle, jak si Billy představoval. Desmond měl v něčem pravdu, to, co dělali, bylo skutečně významné.

„Touhle dobou zítra večer už budeme v Honolulu, slečno

O’Malleyová,“ řekl a připil jí malou sklínkou vína. Upil jen trochu, protože zítra ho čekalo pilotování. „Jen si pomysli na ty fanfáry a oslavy, na všechno to nadšení.“ V očích mu tančily plamínky štěstí a

Cassie se unaveně usmála.

„Radši bych si to odpustila. Skoro se toho bojím. Možná bychom se mohli vrátit a všechny překvapit tím, že bychom letěli domů po stejné trase, po jaké jsme se dostali sem. To je panečku myšlenka!“ Při té představě se usmála a Billy jen pobaveně potřásl hlavou. Vždycky jim spolu bylo dobře. „Omlouvám se, pane Williamsi, moje pilotka to spletla, no víte, jak to chodí. je to jenom ženská. a ty přece nedovedou pořádně lítat, to všichni vědí. ona si totiž obrátila mapu vzhůru nohama.“ Oba se tomu smáli, ale když příštího dne vzlétli, ukázalo se, že část z toho, co Cassie říkala, bylo přímo prorocké.

Dvě stě mil po startu vletěli do nečekané bouře, a když zhodnotili situaci a převládající větry, rozhodli se k návratu na ostrov

Howland. Když se však pokoušeli přistát, rozpoutala se překvapivě silná tropická bouře. Cassie musela myslet na to, zda právě tohle nepotkalo i Noonana a Earhartovou. Měla ale plné ruce práce s přistáváním v divoké vichřici, která je chtěla smést s ostrova. Nakonec se jim podařilo přistát těžce a překotně, v silném bočním větru se málem netrefili na runway. Cassii stálo všechny síly a vyžádalo si všechny její schopnosti, aby s Jitřenkou přistála, a když se letadlo zastavilo, zjistili, že jsou vzdáleni jen několik centimetrů od moře.

„Rád bych ti připomněl,“ řekl Billy konverzačním tónem, když se snažila letadlo otočit, „že jestli ti tohle letadlo spadne do vody, pan Williams nám udělá pěkné dusno.“

Musela se tomu varování zasmát. Nebylo jí ani příliš líto, že budou muset strávit další noc na ostrově Howland. Nebylo to sice nějak zvlášť krásné místo, ale měla tady aspoň klid. Možná že na dlouhou dobu naposledy. Nechtěla si raději ani představovat, co nastane, až přiletí do Honolulu. Pozdě v noci se bouře uklidnila, ale ráno zjistili, že jim poškodila zaměřovač tak, že se nedal opravit. Oba měli pocit, že jim to nemůže v dalším letu vadit, ale vyslali do Honolulu zprávu, že po příletu budou potřebovat nový. Když brzy ráno vzlétli na cestu do Honolulu, dlouhou tři tisíce kilometrů, den byl slunečný a jasný. Když ale ulétli od ostrova Howland asi pět set kilometrů, objevil se další problém. Zdálo se, že je něco v nepořádku s jedním z jejich motorů. Billy hledal, jestli někde neprosakuje olej, a tvářil se starostlivě, a Cassie ho přitom pozorovala a ověřovala údaje na různých palubních přístrojích.

„Chceš se vrátit?“ zeptala se ho klidně, s očima na přístrojích.

„Ještě si nejsem jistý,“ odpověděl, protože zatím nezjistil, oč běží.

Chvíli si hrál s jedním z motorů, naslouchal jeho zvukům, něco upravoval a seřizoval, a po dalších sto padesáti kilometrech ji ujistil, že všechno je pod kontrolou. Cassie přikývla a pořád sledovala přístroje. Chtěla mít jistotu, že se Billy nemýlí.

Cassie zásadně nikdy neponechávala nic náhodě, právě proto byla tak dobrá. Billy měl určitě sklon brát věci na lehkou váhu víc než ona, ale i on byl výjimečně opatrný a pečlivý. Také měl ten neomylný šestý smysl pro všechno, co se týkalo létání, a právě proto s ním Cassie tak ráda létala. Tvořili tak spolu dokonalý tým.

Pak Cassie změnila lehce kurs, aby se vyhnula těžkým mrakům, které se před nimi objevily a znamenaly špatné počasí.

Časně dopoledne vyhlédl Billy ven na podzimní oblohu, a pak se podíval na kompas. „Určitě letíme správným směrem? Zdá se mi to nějak divné.“

„Spoléhej se na kompas,“ odpověděla mu tónem instruktora a usmála se na něj. Tomuto přístroji vždycky věřila a teď pro ně představoval jediný spolehlivý zdroj informace, protože v bouři se jim rozbil sextant i zaměřovač.

„Spoléhej se na své oči. na svůj nos. na své tušení. a pak teprve na kompas.“ Ukázalo se, že Billy měl pravdu. Vzhledem k silnému větru se trochu vychýlili ze stanoveného kursu, ale ne tolik, aby jim to dělalo starosti. Cassie znova zkontrolovala přístroje, ale když pak vzhlédla, uviděla kouř v motoru číslo dvě a tenké pramínky benzínu, vytékající přes motor číslo jedna.

„Sakra,“ zaklela tlumeně a ukázala to Billymu. Okamžitě snížila obrátky motoru číslo dvě a

přestavila listy vrtule do praporové polohy. Teď už byli od ostrova Howland hodně daleko. „Radši bychom se měli vrátit.“ Byli teď ve vzduchu už dvě hodiny, a tak se ocitli mimo dosah rádiového kontaktu.

„Není tu něco blíž?“ Podíval se na mapu a uviděl tam ostrůvek. „Co je tohle?“

„Nejsem si jistá.“ Podívala se na to. „Vypadá to trochu jako ptačí trus.“

„To je tedy moc zábavné. Přečti mi, kde přesně jsme?“ Cassie mu to odečetla z kompasu a on se mezitím podíval ven na motor.

To, co uviděl, ho nepotěšilo, a navíc věděl, že blízko motoru je v letadle zásoba šestnácti set litrů benzínu.

Pokračovali v letu ještě několik minut a rozhodli se, že se pokusí dostat na ostrůvek, který viděli na mapě. Cassii ale dělalo starosti, jak na něm s Jitřenkou přistane. Ostrůvek byl příliš malý a letadlo příliš velké, takže se přistání zdálo být nemožné. Domluvili se, že když to jinak nepůjde, zkusí přistát na pláži: Rádiové spojení neměli. Billy se znovu podíval na motor, ale situace nevypadala vůbec dobře. Pak si nasadil sluchátka a snažil se vyslat signál volání o pomoc k lodím, které by snad mohly být nablízku.

Když ale znovu vyhlédli z okénka, oba spatřili, že motor hoří.

„Přeju šťastné narozeniny, Cass. Jo a na dort jsme zapomněli.“

„Sakra.“

„Přesně tak. Jak daleko jsme od toho ostrova ptačího trusu?“

„Možná tak devadesát kilometrů, plus minus.“

„To je nádhera. Přesně tohle potřebujeme, dalších patnáct minut s nákladem šestnácti set litrů benzinu. No pánbůh s náma.“

„Tak si zpívej nebo tak něco,“ odpověděla klidně.

„Máš strašné nápady,“ řekl a přitom pohyboval s nějakými páčkami a ověřoval stav druhého motoru. „Nedivím se, že nemůžeš sehnat slušné zaměstnání.“ Žertovali, ale do smíchu jim nebylo. Jitřenka měla vážné potíže.

Za deset minut se ostrov objevil v dohledu a oni si ho prohlédli. Neměl žádnou rovnou plochu. Nebylo na něm nic než stromy a nějaký malý kopec.

„Umíš dobře plavat?“ zeptal se jí konverzačním tónem a podával jí rutinním pohybem záchrannou vestu. Věděl, že Cassie je výborná plavkyně. „Zdá se, že míříme na pláž, co, zlatíčko?“

„Možná že jo, kovboji. možná že jo.“ Soustřeďovala se na ovládání letadla. Začínalo silně táhnout ke straně. A druhý motor teď začal také kouřit. „Co čekáš, že se stane?“ Oba byli vývojem událostí zaskočení, ale dokud se nedostanou na zem, nemohou zkoumat, co přesně se stalo. A teď bylo jasné, že na zemi se ocitnou brzy. Billy si zpočátku myslel, že jde o ucpání přívodu paliva, ale v tom to nebylo. V nepořádku bylo něco jiného.

„Možná je to v zapalování?“

„No, tak ti teď neradím si zapalovat cigaretu,“ řekla a připravovala se k přistání. Dvakrát obletěla ostrov a poprvé proletěla nad pláží, ale zase se vznesla s oběma motory v plamenech. Věděla, že by se měla nejdřív zbavit paliva, ale na to teď nezbýval čas.

„Chceš zkusit doletět do New Yorku?“ zeptal se jí klidně, když ji pozoroval, jak manévruje s těžkým letadlem nad malým ostrůvkem.

„Myslím, že radši do Tokia,“ odpověděla a soustřeďovala se na svůj úkol. „Tašikava nám zaplatí za testovací let pěkný balík.“

„To je tedy ohromný nápad. To zkusíme. Na co potřebujeme

Williamse?“

„Tak dobře, jdeme na to,“ řekla Cassie a soustřeďovala se na každou podrobnost přistávacího manévru. „Ježíši, ta pláž je ale zatraceně krátká.“ A motory přitom hořely.

„Moc nerad to říkám, drahoušku,“ řekl Billy klidně a navlékal si vlastní záchrannou vestu, „ale jestli s tím brzy nesedneš, tak na tomhle ostrůvku způsobíme dost trapný výbuch. To by mohlo udělat

špatný dojem na domorodce.“

„Už na tom pracuju,“ řekla se zaťatými zuby.

„Chceš nějak pomoct?“

„Od takového kluka jako jsi ty? To sakra ne!“ Snesla se co nejníž a držela vší silou knypl, přistání na pláži bylo příliš dlouhé, jak to ani jinak nešlo, a letadlo narazilo na vodní hladinu. Konečně se zastavilo v pohybu a kleslo do vody, hluboké asi metr.

Cassie všechno vypnula a doufala, že letadlo nevybuchne, což zatím vůbec nebylo jisté. „Pěkné přistání, a teď honem pryč.“ Rychleji uchopil a vystrkal ji ze sedadla, než si stihla vzít cokoli s sebou. Instinktivně sáhla po balíčku nouzových potřeb, zatímco Billy se snažil otevřít dveře kabiny. Když se mu to podařilo, vykřikl: „Pojď!“ Vystrčil ji prudce z letadla, skoro dřív, než si uvědomila, co do ní narazilo. V ruce měl záznamy o cestě a malý batoh, o němž věděla, že obsahuje jejich peníze, a to bylo všechno. Co nejrychleji se brodili vodou od letadla směrem k pláži a snažili se uniknout hrozícímu výbuchu. Dostali se na pláž a uběhli po ní ještě asi patnáct metrů, když se jim za zády rozlehl obrovský výbuch. Ohlédli se a uviděli letadlo celé v plamenech. Kusy jeho trupu se rozlétly kolem a teď padaly do vody. Nad letadlem vzplanul obrovský ohnivý sloup, jak hořela jejich zásoba paliva. Požár trval několik hodin a oni ho pozorovali fascinovaně a v naprostém šoku.

„Sbohem, Jitřenko“ řekl Billy, když poslední zbytky letadla zmizely pod vodní hladinou. Ze všeho zbyla jen ohořelá skořápka. Celé to obrovské množství lidské práce, měsíce výpočtů a zlepšování skončily během jediného okamžiku. Na své cestě urazili osmnáct tisíc kilometrů. Teď všechno skončilo. Ale oni přežili. A na ničem jiném momentálně tolik nezáleželo. „Tak jsme u cíle,“ řekl Billy svým oblíbeným konverzačním tónem a podal jí z tlumoku kousek cukroví, „na Ostrově ptačího trusu.

Přeju ti hezké prázdniny.“

Podívala se na něj a musela se zasmát, byla příliš vyčerpaná a rozrušená na to, aby se rozplakala nebo začala ječet. Teď mohla jen doufat, že někoho napadne, kde mohli skončit, když nedorazí do Honolulu, a že je tady budou hledat. Věděla, jak ohromné úsilí vyvinuli před čtyřmi lety, aby našli nějakou stopu po Earhartové. Také si ale uvědomovala, kolik povyku bylo kolem výdajů za pátrání po ní. Byla si ale jistá, že Desmond po nich bude neúnavně pátrat, i kdyby to bylo jen kvůli publicitě a kvůli případné záchraně letadla. Kdyby musel, zavolal by i samotnému

Rooseveltovi. Hodně spoléhal na to, že Cassie je miláček všech

Američanů a že ji veřejnost zbožňuje. A tak ji prostě budou muset najít.

„No tak, slečno O’Malleyová, co kdybychom zavolali hotelovou službu a nechali si donést něco k pití?“ Už byli na ostrově čtyři hodiny. Až do konce sledovali, jak jejich letadlo podléhá zkáze a s ním mizí i jejich naděje, že se odsud dostanou. Teď je bude muset zachránit někdo jiný. „Kdyby se nám tohle nestalo, tak by to ani nebyla pořádná rekordní cesta,“ prohlásil Billy s důvěrou. Byl si jistý, že je tady někdo během jednoho nebo dvou dní najde, a pak bude tím zajímavější o této příhodě vyprávět.

„Desmond si bude myslet, že jsem se mu takhle pomstila,“ usmála se. Na téhle situaci se daly najít i zábavné stránky, ale moc jich nebylo. Kdyby si to připustili, mohli by teď podlehnout vážným obavám. Cassii napadalo, jestli na tom Noonan a Earhartová byli podobně, nebo jestli zemřeli dramatičtěji a rychleji.

Možná že zahynuli při nárazu o zem, když se jejich letadlo zřítilo. Ale možná že ještě dnes jsou na ostrůvku podobném tomuhle.

Byla to zajímavá myšlenka, ale nebyla moc pravděpodobná.

A jim dvěma to nedávalo o nic větší naději.

„Vidíš, taky mě napadlo, že je to od tebe taková pomsta,“ řekl

Billy ležérně. „Ale nemůžu ti to vyčítat. Jen bych si byl přál, abys to udělala o něco blíž k Tahiti. Ta číšnice vypadala opravdu ohromně.“

„Od chvíle, kdy jsme vytáhli paty z L.A„ jsme měli kolem sebe samé hezké dívky.“ Neměla tak

dobrou náladu jako Billy, ale byla mu vděčná, že všechno bere s humorem.

„Tady ovšem ne.“ Tento ostrov byl neobydlený.

Konečně se vydali na průzkum a našli potůček a spoustu keřů s bobulemi. Opuštěný ostrůvek se zdál být poměrně příjemný k životu -, poskytoval jim všechno, co potřebovali. Našli tu neznámé druhy plodů, které večer zkusili jíst a zjistili, že chutnají výtečně. Bylo zvláštní ocitnout se tady, ale nezdálo se to tak strašné, pokud tady ovšem nebudou muset trčet věčně. Taková vyhlídka byla dost děsivá, Cass na to raději nechtěla myslet. Na noc se uložili do jeskyně, kterou tu objevili. Dlouho nemohli usnout, až se Cassie konečně rozhodla zeptat se ho na věc, která ji nejvíc trápila. „Billy?“

„Ano?“

„Co když nás tu nenajdou?“

„Najdou.“

„A co když ne?“

„Musí nás najít.“

„Ale proč?“ Její oči se v temnotě zdály být ohromné a on jí jemně svíral ruku. „Proč by nás museli najít?“

„Protože Desmond se s tebou bude chtít soudit o náhradu škody na letadle. Nenechá tě z toho jen tak vyklouznout.“ V šeru se usmál a ona se musela zasmát taky.

„Ale dej pokoj.“

„No tak, víš, jak to myslím. nedělej si s tím starosti.“ Převalil se a přitáhl ji k sobě, ale neprozradil jí, že také jemu to nahání strach. Nikdy v životě se tak nebál, ale nemohl pro Cassii udělat nic víc, než ji držet v náručí.

Kapitola 19.

Desmondův telefon začal zvonit uprostřed noci, přesně dvaadvacet hodin poté, co Cassie s Billym odletěli ze své poslední zastávky. Místní úřady už měly v té době naprostou jistotu, že

Jitřenka zmizela -, pravděpodobně ztroskotala někde nad Tichým oceánem. Nikde po ní nebylo ani stopy, nepodařilo se zachytit žádný signál. Nikdo neměl tušení, co se stalo.

„Sakra.“ Hned začal organizovat pomoc. Pro takový případ měl připravený pohotovostní plán. Oznámili to námořnictvu, různým cizím úřadům. Pentagonu. Let Jitřenky se objevoval ve zpravodajství po celém světě, a tak teď všichni, kdo o něm kdy slyšeli, chtěli pomoci v pátrání po ztraceném letadle.

Poblíž místa, kde pravděpodobně letadlo ztroskotalo, právě byla letadlová loď, a tak z ní rychle vypravili jednačtyřicet letadel a přivolali na pomoc dva válečné křižníky. Připomínalo to hledání, které proběhlo před čtyřmi lety, ale tentokrát byli vojáci lépe vycvičeni a vybavení. Vynaložili veškeré myslitelné úsilí a zapojili každého, kdo byl k dispozici. Sám prezident USA zatelefonoval Desmondovi i rodině O’Malleyových do Illinois. Ti byli z té zprávy v šoku. Nechtěli uvěřit tomu, že by Cassie mohla zahynout. Oona se navíc obávala, aby to nezhoršilo Patův zdravotní stav, ale zdálo se, že ten bere vzniklou situaci poměrně klidně. O svou dceru se samozřejmě také hrozně bál, ale měl velkou důvěru v armádu. Přál si jen, aby se záchranné akce mohl zúčastnit také Nick. Pátrání trvalo několik dní a pokrylo stovky čtverečních kilometrů. Po celou tu dobu se Cassie s Billym snažili vzájemně povzbuzovat a živili se bobulemi. Cassie z toho dostala ošklivý průjem a Billy se nepříjemně odřel na noze, když ráno po havárii plaval nad nějakým korálovým útesem. Jinak ale byli v dost dobrém stavu. Na ostrůvku rostlo dost plodů a byla tam i sladká voda. Stále se ale neobjevovala žádná známka záchrany, nezahlédli žádné letadlo ani loď. K jejich ostrůvku se záchranné týmy skutečně nepřiblížily. Protože Cassie před havárií lehce změnila kurs a protože větry odchýlily letadlo od stanoveného směru ještě víc, celé pátrání probíhalo zhruba o pět set mil dál, na úplně nesprávném místě. O vysílačku přišli při explozi, a tak o sobě nemohli nijak dát vědět.

A ve chvíli, kdy před havárií vysílali signály o pomoc, nebyla právě nablízku žádná loď. Nebyli si ani jistí, kde teď jsou, ale i kdyby to věděli, stejně by to nikomu nemohli sdělit.

V L.A. mezitím Desmond dělal vše, co bylo v jeho silách, aby pátrání pokračovalo co nejdéle. Novináři ale začali upozorňovat na nesmírně vysoké náklady, které už byly na záchrannou akci vynaloženy. Vyčítali Desmondovi, že zbytečně prodlužuje bezvýsledné pátrání, když je už téměř jisté, že oba letci zahynuli při havárii nebo hned po ní, tak dlouho by stejně nepřežili. Přesto pátrání pokračovalo s plným nasazením celé dva týdny a během dalšího týdne se ještě prováděly namátkové průzkumy. Nakonec bylo ale neúspěšné pátrání ukončeno. Uplynul právě měsíc ode dne, kdy Jitřenka opustila Los Angeles. Tím všechno skončilo.

„Vím, že tam někde jsou,“ trval na svém Desmond, ale nikdo mu už nevěřil. „Mají příliš dobrý výcvik. Nevěřím, že zahynuli.“

Odborníci ale usoudili, že letadlo muselo mít nějakou poruchu.

Mohlo jít o nějaký neznámý, ale osudově nebezpečný problém.

Nikdo nezpochybňoval Cassiino letecké umění, ale při podobných akcích se vždycky musí počítat s působením náhody, osudu nebo vyšší moci.

Když se Cassiini rodiče dozvěděli, že pátrání bylo ukončeno, zdrtilo je to. Zdráhali se uvěřit tomu, že přišli o další ze svých dětí, a ještě k tomu tak krutým způsobem. Oona teď v noci vůbec nemohla spát, stále musela myslet na to, že Cassie třeba někde žije a oni ji nenašli. Pat se ale domníval, že je to nepravděpodobné.

Na Díkůvzdání už byli Cassie a Billy nezvěstní celých šest týdnů. Toho roku to byl pro všechny O’Malleyovy opět velmi pochmurný svátek. Skoro ho ani neslavili, jen v tichosti povečeřeli v kuchyni.

„Prostě nemůžu uvěřit, že by Cassie zahynula,“ vzlykala Oona v náručí Megan. Bylo to pro ně pro všechny hrozné období.

A pro Desmonda to znamenalo konec celoživotního snu. Neustále se mučil přemýšlením o tom, co se asi mohlo stát. Kdyby se to jen dozvěděl. kdyby to nějak mohl zjistit. neměl ale k dispozici trosky letadla, žádný důkaz, ani kousek letadla nebo oblečení pilotů. To v něm živilo naději, že jsou možná stále ještě někde naživu. A tak neustále pronásledoval Pentagon žádostmi, ale pro vojáky už pátrání bylo uzavřeno. Byli přesvědčeni, že Jitřenka zmizela beze stopy, a byli si jistí, že havárii nikdo nepřežil.

Cassiiny fotografie se teď objevovaly všude, v časopisech i v novinách. Ještě šest týdnů po jejím zmizení byla vzpomínka na ni stejně živá jako předtím. Novináři Cass vždycky zbožňovali. A Desmond toho využil a vystupoval v roli truchlícího vdovce. Toho roku vůbec neslavil Díkůvzdání a Nick v Anglii také ne. O Cassiině zmizení se dozvěděl týden potom, co se to stalo.

Byla to tak velká událost, že i v Anglii jí věnovali palcové titulky. Ta zpráva mu způsobila hluboký otřes. Začal se hlásit do těch nejnebezpečnějších bojových akcí, než na to někdo upozornil jeho velitele. Dali mu třídenní dovolenou s tím, že by si měl odpočinout ještě déle, bude-li si to přát. Všem bylo jasné, že se něčím trápí a že záměrně příliš riskuje. Nick jim odporoval a chtěl létat dál, ale oni trvali na svém. Uvažoval o tom, že by se na pár dní vrátil domů, ale teď by se nedokázal postavit tváří v tvář Patovi. Vyčítal si, jaký byl zaslepený blázen. A zbabělec. Věděl, že si nikdy v životě neodpustí, že se s Cassií neoženil a tím ji neochránil před Desmondovým vlivem.

Nepřipouštěl si myšlenku, že by ji tím stejně nemusel zachránit, nebo že po tichomořské cestě toužila víc než po čemkoli jiném. Bylo to její samostatné rozhodnutí, Cassie byla vždycky velmi nezávislá.

Nick si teď ale říkal, že Pat mu to nikdy neodpustí. Kdyby se s ní byl oženil, všechno mohlo být jiné. Viděl fotografii Desmonda, jak vychází z kostela po zádušní mši za Cassii, klobouk drží v ruce a tváří se zachmuřeně. Nenáviděl ho za to, že dal Cassii příležitost, aby se zabila, a letadlo, ve kterém to mohla udělat. Věděl lépe než kdo jiný, že Cassii k vykonání té cesty přiměl především Williams, a to jen kvůli své vlastní slávě. Cassie si zasloužila někoho lepšího než byl

Desmond nebo on sám. O tom teď byl přesvědčený víc než kdy předtím.

A na bezejmenném ostrůvku zatím Cassie s Billym měli na

Díkůvzdání hostinu složenou z bobulí, banánů a vody z dlaně.

Živili se plody už přes měsíc, pršelo jen občas, a tak se jim stále dařilo přežívat. Billy ale dostal infekci do nohy, kterou si tak ošklivě poranil o korálový útes, a potýkal se s horečkou. Těch pár aspirinů, co měla Cassie ve svém nouzovém balíčku, už bylo dávno spotřebováno. A ona sama měla problémy s pavoučím kousnutím.

Od havárie pečlivě sledovali, jaké je právě datum, a tak věděli, že přišel Den Díkůvzdání. Bavili se o krocanovi, dýňovém koláči a o tom, jak by šli do kostela a jak by trávili svátky s rodinou a přáteli. Billy si dělal starosti, že jeho otec je teď osamělý.

A Cassie pořád myslela na své rodiče, sestry a jejich manžely a děti, a moc se jí po nich stýskalo. Vzpomínala také na anglické děti Annabelle a Humphreye. A také myslela na Nicka. Musela na něj teď myslet hodně, vlastně pořád.

„Co myslíš, co si asi představují, že se s námi stalo?“ zeptala se Billyho, když jedli banán. Všimla si, že je už zase nepřirozeně zardělý, oči mu podivně svítí a jsou trochu zapadlé.

„Myslí si asi, že jsme po smrti,“ odpověděl upřímně. V poslední době už tolik nežertoval. Dokázal jen sedět, trpně čekat, přemýšlet a jíst stále stejné plody. Na ostrově nebylo k snědku nic jiného a ryby se jim chytat nedařilo. Zatím ale hlady neumírali.

Přede dvěma dny tady zažili bouři a zdálo se, že počasí se ochlazuje. Cassie stále nosila svůj letecký oblek, ale byl už potrhaný a ne právě čistý, a Billy měl jen šortky a tričko. Ráno po první studené noci si Cassie všimla, že se Billy chvěje zimou dokonce i ve slunečních paprscích.

„Není ti něco?“ zeptala se ho a snažila se nedávat najevo obavy.

„To nic není,“ odpověděl přesvědčivě. „Dojdu pro banány.“

Aby se k nim dostal, musel vyšplhat na strom, ale tentokrát to nedokázal, nohu měl silně oteklou a zhnisanou, a když se vrátil zpátky s jedním spadlým banánem, kulhal.

Nevěděla, jak by mu mohla pomoci. Stav jeho nohy se stále zhoršoval a Cassie viděla, že i jeho horečka stále stoupá. Oplachovala mu nohu ve slané vodě, ale to vůbec nepomáhalo. Neměla k dispozici žádné léky. Odpoledne podřimoval, a když se vzbudil, oči se mu leskly horečkou ještě víc než předtím. Cassie si položila jeho hlavu do klína a hladila ho po čele. Když slunce zapadlo, začal se znova třást zimou, a tak si Cassie lehla vedle něj a pokoušela se ho zahřát teplem vlastního těla. „Díky, Cass,“ zašeptal v šeru jejich jeskyňky toho večera.

Cassie tu ležela, tiskla se k němu a modlila se, aby je tu někdo našel. Teď už se to ale zdálo téměř nepravděpodobné. Přemýšlela o tom, jestli tu snad budou muset zůstat celé roky, nebo jestli tady dokonce zemřou. Vypadalo to, že už není skoro žádná naděje, že by se z tohoto ostrova kdy dostali. Věděla až příliš dobře, že touto dobou už bylo pátrání zcela jistě zrušeno. Pokládali je za mrtvé, stejně jako jiné nezvěstné piloty před nimi.

V noci Billy stále cvakal zuby zimou a horečkou a příštího rána blouznil. Cassie mu oplachovala hlavu studenou vodou.

Toho dne přišla bouře, Cassie vypila příliš mnoho dešťové vody a opět dostala silný průjem. Živili se jen bobulemi, vodou a listím, a tak teď měla průjem vlastně nepřetržitě. Podle toho, jak jí byl její letecký oblek volný, věděla, že tady na ostrově hodně zhubla.

Billy toho dne vůbec nenabyl vědomí. V noci Cassie zase ležela u něj a tiše plakala. Nikdy v životě si nepřipadala tak osamělá, a aby bylo všechno ještě horší, cítila, že teď už má sama také horečku. Nevěděla, jestli nedostala nějakou tropickou nemoc. Billy byl nemocný hlavně kvůli ráně na noze, ale ve velmi špatném zdravotním stavu byli teď oba.

Ráno se zdálo, že je Billymu lépe, přece jen vnímal, co se s ním děje. Posadil se, vstal a obešel jeskyni. Pak se na Cassii podíval a řekl jí, že si jde zaplavat. Venku bylo chladno, ale on tvrdil, že je mu horko. Najednou se s ní o všechno energicky přel a jako by do něj vjela nová síla. Cassie mu nedokázala bránit v ničem, co si zamanul. S námahou doklopýtal vodou k místům, kde byly

pohřbeny zbytky letounu. Ani bouře, které se tudy mezitím přehnaly, ještě trup letadla neodplavily, a tak tu stále ležel jako výčitka, jako připomínka toho, co kdysi měli a co ztratili.

Pro Cassii také znamenal poslední připomínku Desmonda.

Pozorovala Billyho, jak plave kolem letadla a pak se vrací.

Když vylezl z vody, všimla si, že si poranil i druhou nohu, ale zdálo se, že to vůbec necítí. Trval na tom, že to nic není. Cassie bezmocně pozorovala, jak vyšplhal na strom a snědl banán. Zdálo se, že má nezvykle mnoho energie, ale jako by byl zvláštním způsobem nepříčetný. Z toho, co jí říkal a jak se na ni díval, Cassie poznala, že není tak docela při vědomí. Působil velmi nervózním dojmem a v očích měl něco divokého. Za soumraku ležel zase v jeskyni, celý se chvěl a hovořil s někým, koho Cassie neznala, o nějakém autě, o svíčce a o malém chlapci. Netušila, o čem hovoří. A později toho večera na ni vrhl velmi zvláštní pohled a Cassii napadlo, že ji možná vůbec nepoznává.

„Cass?“

„Ano, Billy?“ Ležela vedle něj a tiskla ho k sobě, pod rukama hmatala jeho kosti a cítila, jak se celý třese.

„Jsem strašně unavený.“

„To je v pořádku. Jen spi.“ Nic víc nemohla dělat, kolem byla všude tma.

„Je to v pořádku?“

„Ano, je. jen zavři oči.“

„Už jsem je zavřel,“ řekl, ale ona viděla, že je má stále otevřené.

„Je tady úplná tma. Klidně ty oči zavři. Zítra ti bude líp.“

V duchu se ale ptala sama sebe, zda se jim ještě vůbec někdy bude dařit lépe. Cítila, že i její horečka stoupá, a chvěla se skoro tolik jako Billy.

„Mám tě moc rád, Cass,“ řekl jí tiše po chvíli. Říkal to tónem malého dítěte a ona si musela vzpomenout na své malé synovce a neteře, na to, jak jsou milí a jak jsou její sestry šťastné, že je mají.

„Taky tě mám moc ráda, Billy,“ řekla mu jemně.

Když se ráno probudila, ležel stále ještě schoulený v jejím náručí. Hlava ji bolela a šíji měla ztuhlou. Z toho poznala, že pomalu začíná být stejně nemocná jako Billy. Myslela si, že Billy je už vzhůru, leží tu velmi klidně a pozoruje ji, ale pak tiše vykřikla, protože si uvědomila, že nemrká ani nedýchá. Během noci jí zemřel v náručí. Teď tady byla sama.

Dlouho jen seděla zhroucená vedle něj a pozorovala ho. Nevěděla, co má dělat, a přála si, aby ji Billy neopouštěl. Rozplakala se, objímala si kolena pažemi a jen se celá schoulená kolébala sem a tam. Věděla, že s Billym musí něco udělat, odtáhnout ho někam a pohřbít ho, ale pořád se s ním nedokázala rozloučit.

Odpoledne ho pomalu vytáhla ven z jeskyně a holýma rukama vyhrabala mělký hrob v místech, kde byla v blízkosti skal vrstva písku trochu silnější. Pak ho tam uložila. Myslela přitom na to, jak jí před časem říkal, že by chtěl jednou zemřít na ostrově. Tak se mu to tedy splnilo. Ale ta chvíle, kdy si o tom povídali, se teď zdála být nesmírně vzdálená. Patřila k jinému životu, k místům, která už Cassie nikdy v životě nespatří. Tím si teď byla jistá. Věděla, že tady zemře stejně jako Billy.

Klekla si k němu a dívala se na něj. Oči měl teď zavřené a pihy jako by se mu ve vyhublém obličeji zvětšily. Naposledy ho pohladila po tváři a po vlasech.

„Mám tě moc ráda, Billy,“ opakovala slova, která mu říkala včera v noci. Tentokrát jí ale

neodpověděl. Pak ho něžně zakryla pískem a opustila ho.

Tu noc seděla v jeskyni sama, hladová, prochladlá a úplně roztřesená. Celý den nevzala nic do úst. Bylo jí příliš špatně, než aby jedla, a cítila příliš velký smutek kvůli Billymu. Nenapila se ani vody. Příští ráno se cítila zesláblá a zmatená a pořád jí připadalo, že slyší, jak ji volá matka. Nevěděla, jakou nemocí trpí, ale byla si jistá, že ji to zabije, stejně jako to zabilo Billyho. Přemýšlela, jak dlouho bude trvat než zemře, nebo jestli na tom vůbec záleží. Teď už neměla pro co žít. Chris je mrtvý. Billy je mrtvý. Nicka ztratila. a její manželství ztroskotalo. havarovala s Desmondovým

letadlem. všechny je zklamala. selhala ve všem.

Vrávorala k pláži a cestou několikrát upadla. Byla příliš slabá, než aby vylezla na skálu pro pitnou vodu. Už jí to ale bylo jedno.

Snažit se o přežití už pro ni představovalo příliš velkou námahu.

Najednou jako by na ni mluvilo příliš mnoho lidí. Dívala se jak vychází slunce a slyšela nějaké hlasy, a když znova vstala, uviděla na obzoru loď. Byla to hodně velká loď a blížila se sem. To ale bylo stejně jedno, protože si jí určitě nevšimnou.

Americký křižník Lexington byl v této oblasti na manévrech.

Pravidelně projížděl kolem tohoto ostrova, ale teď tu nějakou dobu nebyl, protože plnil jiné úkoly. Cassii to ale bylo lhostejné.

Vrátila se do jeskyně a lehla si tam. Venku bylo příliš chladno. příliš studeno. a bylo tam tolik hlasů, které ji pronásledovaly.

Lexington se plavil dál v doprovodu dvou menších lodí. Hlídka na jedné z nich spatřila spálené trosky Jitřenky, vykukující z vody, asi půl míle od ostrova.

„Co je to, pane?“ zeptal se námořník důstojníka, který stál vedle něho, a ten se usmál. „Připomíná to nějakého strašáka.“

Z tohoto úhlu a z dané vzdálenosti zbytky ohořelé kostry trupu skutečně tak vypadaly. Část trupu se ponořila pod vodu, ale něco z něj stále vyčnívalo z vody. Důstojník se podíval lépe a hned vydal sérii svižných rozkazů.

„Mohlo by to být letadlo, ve kterém letěla O’Malleyová a Nolan, pane?“ ptal se mladý námořník vzrušeně.

„To si nemyslím. Ti pravděpodobně havarovali asi o pět set mil dál. Nevím, co to je. Podíváme se na to blíž.“

Pomalu se přiblížili k vraku a námořníci na něj zaostřili své dalekohledy, ale podivné trosky jim stále unikaly a nořily se do vody a zase ven. Teď jasně rozpoznávali, že to kdysi bývalo letadlo. Polovina kokpitu byla ještě na místě a jedno z křidel odtrhl výbuch. Druhé křídlo shořelo až na kostru a roztavilo se.

„Co je to tam za nápis?“ křičeli na sebe muži.

„Ať se několik mužů spustí do vody,“ nařídil důstojník. Chci, abyste to vyzvedli na palubu.“ O hodinu později už měli před sebou na palubě rozložené zbytky Cassiina letadla. Moc toho nezbylo, ale zachoval se jeden kus, který jim prozradil všechno.

Našli letadlo O’Malleyové. Rozpoznali jasně zelený a žlutý nátěr trupu. Všichni věděli, čí to byly barvy, kromě toho zachovalý zbytek nápisu na něm hlásal „enka“. Přivolali kapitána, aby si nález prohlédl, a ten neměl vůbec pochybnosti. Našli zbytky pohřešované Jitřenky. Byly úplně spálené a bylo jasné, že letadlo prodělalo silný výbuch. Nikde ale nebylo ani stopy po zemřelých pilotech. Námořníci všechno pečlivě prohlédli. Po Cassii ani po

Billym nenašli ani památky.

Vysílačkou přivolali ostatní lodě ze své skupiny a ještě další, které právě byly nablízku, a všechny v pozdním odpoledni začaly prohledávat okolní vody, zda nenajdou těla v záchranných vestách. Také vyslali zprávu na břeh a Desmond se z jejich vysílání dozvěděl dřív než ostatní, že se nalezly zbytky letadla, ale nikde není ani stopa po pilotech. Teď už byli nezvěstní sedm týdnů. Bylo

nepravděpodobné, že by ještě přežívali, ale nemožné to nebylo. Pátrání po O’Malleyové a Nolanovi bylo obnoveno.

Pátrací skupiny se vydaly na průzkum celého souostroví.

Ostrovy byly celkem tři, dva poměrně velké a třetí nepatrný, na němž nebylo dost vegetace, aby se tu kdokoli mohl udržet naživu třeba jen týden, natož měsíc. Přesto jim důstojník, který za akci odpovídal, nařídil, aby i ten důkladně prohledali.

Nic ale nenašli. Žádné známky života, útržky oblečení nebo jakékoli nástroje.

Cassie znovu uslyšela nějaký hluk a lidské hlasy. Napadalo ji, zda i Billy slyšel před smrtí stejné

zvuky. Zapomněla se ho na to zeptat. Ozýval se pískot, zvuk zvonků a volání lidí. Pak ji napadlo, že už určitě brzy umře, protože ucítila v obličeji oslepující světlo. Znova uslyšela hlasy, které něco volaly, a světlo jí stále svítilo do očí. Znovu se propadala do spánku. Připadalo jí příliš obtížné ty hlasy dál poslouchat. A pak ucítila, že ji někam nesou.

Odnášeli ji, právě jako ona odtáhla Billyho.

„Pane! Pane!“ Ozvalo se trojí ostré zahvízdání píšťalky, signál pro přivolání pomoci, a čtyři další muži se rozběhli ve směru hvízdání. Objevili tam malou jeskyni, před níž stál voják a slzy se mu kutálely po tváři.

„Našel jsem ji, pane! Našel jsem ji.“ Byla jen napůl při vědomí, něco nesrozumitelně mumlala a pořád dokola volala Billyho.

Byla vyhublá na kost a hrozně bledá, ale všichni poznali její rezavé vlasy a letecký oblek. „Můj bože,“ vydechl jeden z důstojníků. Byla špinavá a hrozně páchla, a bylo zřejmé, že je na smrt nemocná, ale přece jen žila. Puls měla nitkovitý a dýchání mělké, a tak si důstojník nebyl jistý, jestli se ještě dokáže zotavit. Řekl mladému praporečníkovi, aby signálem přivolal pomoc. Rychleji naložili do člunu a nechali na ostrově tři muže, aby pokračovali v průzkumu.

Chtěli Cassii dostat na loď co nejrychleji.

Za volání a křiku rozkazů ji naložili pomocí lana na loď a přivolali zdravotníky z Lexingtonu, aby jim přišli na pomoc. Na krku měla identifikační přívěšek, na němž stálo „Cassie O’Malleyová-Williamsová“. Během několika minut dostali v Pentagonu zprávu, že Cassii nalezli, že se nalézá na hranici života a smrti, ale po Billym Nolanovi zatím není ani stopy.

Pátrací skupina, která zůstala na ostrově, ho ale za necelou půlhodinu našla. Vynesli ho na loď. V té chvíli už byla Cassie na

Lexingtonu, ale stále ještě nevěděla, co se s ní děje. Tým dvou lékařů a tří zdravotníků se ze všech sil snažil přivést ji k životu.

Byla dehydratovaná, v deliriu a měla vysokou horečku.

„Jak jí je?“ zeptal se kapitán zdravotníků ten večer.

„Zatím si nejsme jistí, jestli to přežije,“ řekl mu lékař tiše, „ale ještě není nic ztraceno.“

Z ministerstva právě zatelefonovali jejím rodičům. A krátce nato zavolali i Desmondovi. V rozhlase se ta zpráva objevila ještě toho večera. Byl to zázrak. Modlitby celého národa byly vyslyšeny. Cassie O’Malleyová byla nalezena v jeskyni na zapadlém ostrůvku v Tichém oceánu a její stav je kritický. Ještě se nedalo odhadnout, jestli to přežije. Už bylo ale také známo, že

Billy Nolan nepřežil. Už o tom uvědomili jeho otce v San Francisku a tomu ta zpráva zlomila srdce. Billy se stal v šestadvaceti letech hrdinou, ale zaplatil za to životem. Zemřel jen den nebo dva předtím, než ho nalezli, alespoň to tak odhadovali, protože od Cassie se ještě nemohli nic dozvědět. Byla stále v bezvědomí.

V domě O’Malleyových všechno utichlo a Oona s Patem jen seděli a dívali se upřeně jeden na druhého, neschopní té zprávě uvěřit. Cassie je tedy naživu. A Lexington s ní pluje k Havajským ostrovům.

„Pate. tak ještě má šanci. je to jako zázrak z nebe,“ vypravila ze sebe Oona udýchaně. Usmála se přes slzy a v duchu se za

Cassii modlila. Pat ji jemně pohladil po ruce.

„Zatím si nedělej přehnané naděje. Už jsme ji jednou ztratili.

Může se stát, že se z toho nedostane, Oonie. Byla na tom ostrově dlouho a nevíš, v jakém stavu byla po té havárii. Mohla být pěkně pohmožděná, a to už bylo před víc než měsícem.“ Cassie strávila po havárii na ostrově celých sedm týdnů. Tak dlouho přežívala jen o vodě a bobulích. Ještě neznali žádné podrobnosti a dokonce i Desmond jen těžce získával od Pentagonu více informací. Ani tam toho nevěděli dost, aby mu mohli dát nějakou určitější naději, že Cassie bude zase v pořádku.

Zprávy vyslané příštího rána z Lexingtonu stále ještě nedávaly velkou naději. Cassie byla dosud v

bezvědomí, její horečka nepolevovala a objevily se komplikace.

„Co to má sakra znamenat?“ křičel Desmond. „O jaké komplikace jde?“

„To mi neřekli, pane,“ odpověděla mu sice zdvořile, ale lakonicky žena u telefonu.

Cassiina horečka neustupovala před žádnými léky a její dehydratace byla velmi silná, takže její život stále visel na vlásku. Celou dobu byla v deliriu a měla silný průjem, nakonec z ní začala vycházet i krev. Jeden ze zdravotníků poznamenal, že to bývá jistá známka toho, že je s ní konec.

„Chudák holka,“ řekl poddůstojník, který u toho byl. „Je stejně stará jako moje sestra a ta ještě ani neumí řídit auto.“

„Vypadá to, že Cassie si už taky moc nezařídí,“ poznamenal jeden z mužů se slzami v očích. Všichni na lodi mluvili jen o ní a modlili se za ní, a stejně tak celá Amerika i lidé po celém světě. V Hornchurchi v Anglii povolali Nicka do kanceláře velitele.

Nakonec se nějak proslechlo, že si jsou s Cassii O’Malleyovou velmi blízcí, ačkoli podrobnosti nikdo neznal. Od jejího zmizení v říjnu ale byl Nick v rozháraném duševním stavu. Dovolili mu sice vrátit se k létání v bojových akcích, ale on byl na své muže nepřiměřeně náročný a chtěl, aby

podstupovali přílišná rizika.

„Nechci ve vás vyvolávat přehnané naděje, majore Galvine, ale myslím, že byste to měl vědět. Právě jsme se dozvěděli, že byla nalezena.“

„Kdo byl nalezen?“ Nick se tvářil zmateně. Když ho vzbudili a poslali k veliteli, právě vyspával po dvou nočních letech nad

Německem, které na sebe těsně navazovaly.

„Slyšel jsem, že ta O’Malleyová je vaše přítelkyně, není to tak?“ Všude v armádě existovala síť klepů, která zasahovala až do kanceláře velitele.

„Cassie?“ Nick vypadal, jako by dostal elektrický šok, když si uvědomil, co mu velitel říká. „Cassie je naživu? Oni ji našli?“

„Ano. Je ale ve vážném stavu na jedné z amerických válečných lodí v Tichém oceánu. Možná že se z toho nedostane, aspoň co jsem zatím slyšel. Budeme vás ale informovat, jak se situace vyvíjí, pokud si to budete přát.“

„To bych vám byl vděčný, pane,“ odpověděl Nick, celý pobledlý. Velitel si ho pozorně prohlížel. „Působíte dojmem, že potřebujete trochu volna, majore. Teď by na to mohla být vhodná doba.“ „Nevěděl bych, co si s tím volnem počít, pane,“ řekl mu Nick upřímně. Teď by se bál vrátit domů. Ani neměl, proč by tam jezdil. Když to Cassie přežije, bude přece u Desmonda. panebože, a on doufal, že to přežije. byl by ochoten za ni obětovat svůj vlastní život. Dal by cokoli za to, aby Cassie žila. dokonce by byl ochoten ji po celý zbytek života vídat po boku Desmonda

Williamse. Všechno bylo lepší než obavy, že je po smrti, jaké prožíval během uplynulých týdnů. Během posledního měsíce už se vzdal veškeré naděje. Zdálo se nemožné, že by Cassie s Billym ještě někde v Tichém oceánu přežívali. „Ví se něco o jejím navigátorovi?“

Velitel přikývl. Teď byli všichni zvyklí na to, že přicházejí o své přátele, ale přesto pro něj bylo těžké to Nickovi oznámit.

„Nepřežil to. Našli ho na ostrově s ní. Víc podrobností bohužel neznám.“

„Děkuji vám, pane.“ Nick vstal k odchodu a vypadal vyčerpaně, ale přece jen potěšeně. „Dáte mi tedy vědět, když se dozvíte cokoli dalšího?“

„Hned jak dostaneme zprávy, majore, oznámíme vám je.“

„Děkuji, pane.“ Zasalutovali si a Nick se pomalu vracel ke kasárnám. Přitom myslel na Cassii. Stejně jako od května už tisíckrát nedokázal myslet na nic jiného než na noc, kterou spolu strávili v měsíčním světle na malém letišti. Kdyby jen na ni víc naléhal, kdyby ji dokázal přesvědčit, ať tu cestu nepodniká. kdyby jen zůstala naživu. poprvé za dvacet let se přistihl při modlitbě. Když se vracel na ubytovnu, po tvářích mu stékaly slzy.

Kapitola 20.

Tři dny poté, co námořníci nalezli Cassii, dorazil Lexington do

Pearl Barboru. Cassie během cesty jednou nabyla vědomí, ale jen na chvíli. Převezli ji sanitkou do nemocnice, patřící námořnictvu. Při jejím příjezdu ji tam Desmond už očekával. Přiletěl sem z L.A„ kde zanechal Nancy Firestonovou, aby nějak zvládala nápor novinářů, kteří se nepřetržitě zajímali o Cassiin stav a chystali se na její návrat do Kalifornie.

Když v nemocnici Cassii konečně důkladně prohlédli, podali

Desmondovi o jejím stavu zprávu a on pak vyložil novinářům, jak to s ní právě vypadá. Ještě ale neslyšeli vůbec nic od samotné Cassie.

„Dostane se z toho?“ ptali se ho se slzami v očích a Desmond se také málem rozplakal. Bylo na něm vidět, jak hluboce je dojatý a rozrušený stavem své ženy.

„To ještě nevíme.“

O chvilku později vyšel ven, aby se podíval na zbytky letadla, které sem dopravili na Lexingtonu. Přitom poděkoval jeho kapitánovi za to, že Cassii vypátrali a přivezli, a dal se s ním vyfotografovat. „Kéž bychom ji byli nalezli dřív. Je to skvělá dívka. Všichni jí moc fandíme. To jí musíte říct, jakmile se probere z bezvědomí.“

„Řeknu jí to, pane,“ odpověděl Desmond a pózoval přitom s kapitánem pro další snímky. Pak se vrátil do nemocnice, aby tu čekal na nové zprávy o Cassii. Asi za hodinu mu konečně dovolili, aby se na ni šel podívat. Vypadala vyčerpaně a zničeně ze všeho čím prošla a do obou paží měla zavedeny hadičky, jednu s léky a druhou s glukózou. Ani se nepohnula a on se jí ani nedotkl. Jen tu stál, upřeně se na ni díval a ošetřovatelky nedokázaly odhadnout, o čem přemýšlí.

Tělo Billyho Nolana bylo téhož dne v jednom z Desmondových letadel odesláno do San Franciska. Za dva dny se měl konat pohřeb. A ve všech kostelích se lidé modlili za Cassii.

To už bylo čtvrtého prosince a po celé zemi se lidé začínali připravovat na Vánoce. O’Malleyovi nedokázali ale myslet na nic jiného než na Cassii, ležící v komatu na Havaji. Každé ráno a večer telefonovali do Honolulu, aby se dozvěděli, jaký je Cassiin stav. Pat tam chtěl sám letět, i když lékař mu to nedoporučoval. Dokonce uvažoval o tom, že by zavolal Cassiinu bezcharakternímu manželovi, aby mu půjčil letadlo, ale doslechl se, že

Desmond je už v Honolulu. Snažil se pochopitelně z toho všeho vytěžit co nejvíce publicity. A pátého prosince je z nemocnice námořnictva zavolali sami. Oona, ačkoli se teď děsila každého zazvonění telefonu, zároveň toužila po nových zprávách. Zoufale se chtěla dozvědět, že je na tom Cassie už lépe.

„Paní O’Malleyová?“

„Ano.“ Podle škrábání ve sluchátku okamžitě poznala, že jde o hovor z velké dálky. „Mám tady někoho, kdo by s vámi rád mluvil.“ Myslela si, že je to Desmond, a s tím se vůbec netoužila bavit, ale možná že jí řekne nějaké novinky. Pak ale uslyšela

Cassii. Její hlas zněl tak slabě, že ji skoro nebylo rozumět, ale byla to ona. Oona se rozplakala tak silně, že nedokázala ani říci

Patovi, co se děje.

„Mami?“ řekla Cassie tichounce a Oona přikývla a pak se přinutila přes slzy promluvit. Pat pochopil, co se děje, a rozplakal se také.

„Cassie? Moje děťátko. moje srdíčko. máme tě tolik rádi. tak strašně jsme se o tebe báli.“ „Jsem v pořádku,“ řekla, ale skoro okamžitě jí došel dech. Lékař jí vzal telefon z rukou a

ošetřovatelka Ooně vysvětlila, že slečna O’Malleyová je ještě velmi slabá, ale že její stav se zlepšuje. Ale Cassie trvala na tom, aby jí ještě podali telefon, aby mohla říct své matce, jak moc ji má ráda. „A vyřiď tátovi.,“ šeptala, ale on ji přesto slyšel, protože Oona mu přidržela sluchátko tak, aby mohl poslouchat i on, „že ho mám taky moc ráda.“ Chtěla jim říci, co se stalo s Billym, ale neměla na to už sílu a ošetřovatelka jí přístroj odebrala. O chvilku později ke

Cassii pustili Desmonda. Ošetřovatelka s nimi zůstala v místnosti, protože Cassie musela být pod

neustálým dohledem. Byla tak slabá, že občas měla ještě potíže s dýcháním.

Desmond stál vedle její postele a nešťastně na ni shlížel.

Nevěděl, co by jí měl říci kromě toho, že je rád, že to přežila.

Byla to pro ně podivná chvíle. Všechno, co by snad Desmond mohl dělat nebo říkat, bylo vzhledem k okolnostem nevhodné, ale přesto cítil úlevu, že to přežila. Musel ale také myslet na to, zda nezacházela s jeho letadlem nezodpovědně. Nebo snad mělo nějakou poruchu, o níž před odletem nevěděli? Později se jí na to bude muset zeptat, ale věděl, že teď ještě na to není vhodná chvíle. „Je mi to líto. to letadlo.,“ promluvila s námahou a on přikývl.

„Jednoho dne to dokážeš,“ řekl jí s důvěrou, ale ona zavrtěla hlavou. Ani tuto cestu vlastně nakonec nijak zvlášť netoužila vykonat. Udělala to pro něj, protože měla pocit, že je to její povinnost. Vždycky to ale byl jeho nápad, jeho sen, jeho plán. Cassie už se nikdy v životě do něčeho podobného pustit nehodlala, pro

Desmonda ani pro kohokoli jiného, zvlášť teď ne, když už nemá

Billyho.

„Co se stalo?“ zeptal se, přestože ošetřovatelka na něj vrhla káravý pohled. Cassie nesmírně potřebovala odpočinek a nikdo ji teď nesměl rozrušovat, to by snad měl její manžel nejlépe chápat. Ošetřovatelka si ale už předtím dobře všimla, že ji ani nepolíbil.

A když tady stál u Cassie a mluvil s ní, ani ji nepohladil, vůbec se jí ani jednou nedotkl.

Cassie se ale usilovně snažila zodpovědět jeho otázku, „.napřed kouř a pak oheň na motoru číslo dvě.,“ vysvětlovala namáhavě, „a pak. oheň. na motoru číslo. jedna. byli jsme moc daleko od země. moc paliva. přistát, kde to šlo. ostrůvek. na pláž. a když jsme utekli. obrovský výbuch.“

Přikývl a přál si, aby věděl, co způsobilo oheň v motoru číslo dvě. Ona mu to teď ale říci nemohla. Ošetřovatelka ho upozornila, že Cassie už je příliš vyčerpaná a musí si odpočinout.

Může se k ní vrátit později. Desmond se choval ke všem velmi zdvořile a vychovaně, ale byl studený jako led a Cassii neřekl ani jediné laskavé slůvko. Těžko se dalo věřit tomu, že je to její manžel. Když ho Cassie pozorovala jak poslušně odchází, napadlo ji, jestli by pro něj nebylo snazší, kdyby byla přišla o život. Teď je čeká rozvod a Desmond to bude muset celému světu nějak zdůvodnit. Příštího dne už se Cassie posadila na posteli a znovu zatelefonovala rodičům. Byla pořád velmi slabá, ale cítila se už o hodně lépe. Na ostrově se nakazila nějakou tropickou nemocí, ale především trpěla podvýživou, dehydratací a chladem, a bylo zřejmé, že bude trvat nějakou dobu, než se úplně zotaví. Byla tak slabá, že se zatím nedokázala bez pomoci ani posadit. To odpoledne se tu Desmond objevil s několika fotografy, ale ošetřovatelka je odmítla ke Cassii pustit. Vyhrožoval jí, že si na ni bude stěžovat jejím nadřízeným, ale ona prohlásila, že je jí to naprosto jedno. Lékař jasně zakázal návštěvy s výjimkou nejbližších příbuzných a ona nehodlá dovolit paní Williamsové ani o chloupek víc.

Desmond zuřil a skoro okamžitě odešel. Když se to Cassie dozvěděla, vybuchla smíchy. „Díky, paní Clarková. Je vidět, že jste správný voják.“

„Myslela jsem si, že sama netoužíte po setkání s novináři.“

Cassie stále vypadala velmi vyhuble, bledě a neupraveně. Odpoledne ji vykoupali a umyla si vlasy, večer se už cítila znovu skoro jako lidská bytost. Desmond se k její spokojenosti už nevrátil. Choval se k ní velmi zdvořile, ale bylo jasné, že její zotavení ho zajímá jen proto, aby o tom mohl povědět novinářům. Řekl jim i o květinovém věnci, který tady pro ni posádka

Lexingtonu nechala, než se ráno vydala na další plavbu. Noviny po celém světě už přinesly zprávu o tom, že Cassie přežila, a když v Hornchurchi tu novinu Nickovi pověděl jeho velitel, vhrkly mu slzy do očí.

V sobotu se Desmond znovu pokusil dostat novináře do

Cassiina pokoje, ale neústupná poručice Clarková je opět s úspěchem vypudila. Stávala se z toho hra a Cassie se tím dobře bavila.

„Zdá se, že strašně stojí o to, aby k vám vpašoval reportéry,“ poznamenala opatrně poručice Clarková. Přemítala, co Cassie na

Desmondovi asi vidí, ale netroufala se jí na to zeptat. Vypadal sice dobře a měl drahé šaty, ale měl podle všeho srdce z kamene.

Jediná věc, která ho zjevně dokázala nadchnout, byli novináři,

A bylo jasně vidět, že ke Cassii nic necítí. To ale nebylo pro Cassii nic nového. Těšilo ji jen, že její ošetřovatelka dovede Desmondovi tak dobře kazit plány. Zatím netoužila vidět nikoho kromě svých rodičů. A ti se rozhodli, že počkají, až se Cassie vrátí domů, když se teď rychle zotavovala. Poručice Clarková ji to odpoledne doprovodila poprvé na chodbu a lékař řekl, že podle jeho názoru s ní bude moci Desmond odletět koncem týdne domů. Cassie potřebovala ještě trochu zesílit a lékaři chtěli mít jistotu, že se u ní neobnoví horečka.

Zatím se to ale po celý den nestalo a ona se cítila mnohem lépe.

Když se nemotorně procházela po nemocniční chodbě, ještě celá zesláblá, několik pacientů ji poznalo. Potřásli jí rukou a gratulovali jí k přežití. Byla hrdinkou už jen proto, že zůstala naživu, a přála si teď víc než kdy jindy, aby to byl s ní přežil i Billy.

Poslala jeho otci do San Franciska telegram, ve kterém mu vyjádřila soustrast.

„Všichni jsme se za vás modlili, Cassie,“ říkali jí lidé na chodbách nemocnice a ona jim vřele děkovala. Dostávala hromady dopisů a telegramů. Dokonce i prezident s manželkou jí

zatelefonovali do nemocnice. Cassii se ale zdálo nespravedlivé, že Billy to nepřežil a ona ano. Cítila se kvůli tomu hrozně provinile a nešťastně a kdykoli se o něm někdo zmínil, rozplakala se. Pořád byla emocionálně velmi vyčerpaná tím vším, co ji potkalo.

Většinu dne seděla zamyšlená ve svém pokoji a ošetřovatelky ji nechtěly vyrušovat. Viděly, že Cassii stále ještě něco trápí kromě toho, že je vyčerpaná po těžkém strádání. Věděly také, že její druhý pilot zemřel, ale žádné podrobnosti neznaly. A Cassie o tom s nikým nemluvila. Hodně přemýšlela a také spala. A zjišťovala, že stále ještě myslí na Nicka a přemítala o tom, kde asi teď je. Zatím neměla příležitost mu sdělit, jak přesný byl jeho úsudek o Desmondovi. Ale možná že mu už na tom nezáleží.

Oba přece mají své vlastní životy. Nick chtěl být nezávislý a ona teď potřebovala čas, aby se zotavila ze všeho, co prožila. Až se bude cítit lépe, chtěla vyhledat Jackii Cochranovou a promluvit si s ní o letadlech, která Jackie přepravovala na pomoc Anglii.

Cassie večer opět zatelefonovala rodičům a oznámila jim, že už brzy přijede domů, nejspíš příští týden, a stráví s nimi Vánoce.

Neměla žádný důvod, proč by měla zůstávat v Los Angeles, nechtěla už létat pro Williams Aircraft a byla si jistá, že Desmond bude souhlasit s tím, že dodržela smlouvu podle svých nejlepších schopností. Teď s ním definitivně skončila.

Rodiče jí do telefonu řekli, že právě dostali telegram od Nicka z Anglie, ve kterém jim sděluje, jak je šťastný, že to přežila. Jí ale žádný vzkaz neposlal, pravděpodobně kvůli Desmondovi.

„Neříká tam, kdy přijede domů?“ zeptala se Cassie s hraným nezájmem a její otec se tomu zasmál. „Ty jsi ale nenápadná, Cassie.“

„Možná je teď už stejně ženatý,“ řekla jakoby mimochodem, ale doufala, že to není pravda. „Toho by si žádná žena se zdravým rozumem nevzala.“

„To doufám,“ zasmála se. Byla teď už v mnohem lepší náladě.

Krátce si ještě povídala s rodiči a šla brzy spát. Netušila, co Desmond mezitím dělá v Honolulu. V nemocnici se už víckrát neukázal. Předpokládala, že asi krmí novináře různými historkami a plánuje pro ni řadu rozhovorů, jakmile se bude cítit lépe. Měl se ale dočkat šoku. Chystala se udělat pro něj jedinou poslední tiskovou konferenci a na ní všem novinářům říci, co budou chtít vědět. A pak se hodlala vrátit domů a celou tuhle záležitost pokládat za ukončenou. Stálo ji to už příliš mnoho. Ztratila Billyho a málem i vlastní život. Nevěděla ještě, co bude dělat dál. Byla si ale jistá, že v každém případě to bude mít lidštější měřítka než věci, do kterých ji nutil během posledního roku

Desmond. Vydělala spoustu peněz, ale také ztratila blízkého přítele a sama skoro zemřela. Tentokrát byla rizika za tu cenu příliš vysoká. A ona potřebovala čas na zotavenou.

Poručice Clarková k ní přišla příští ráno v sedm a vzbudila ji tím, že roztáhla závěsy a zvedla žaluzie. Byl krásný den a Cassie toužila vstát z postele a jít na procházku. Chtěla se dokonce i sama osprchovat a obléci, ale poručice Clarková jí nedovolila se příliš namáhat.

Ve čtvrt na osm se nasnídala -, snědla ztracená vejce a tři plátky šunky. Byl to velký rozdíl proti plodům a bobulím, kterými se živila na ostrově. Věděla, že se už nikdy v životě na banány ani žádné bobule nepodívá. Když dojedla snídani, prohlédla si ranní noviny.

Hned poznala, že Desmond už zase ovládl pole. Poskytl rozhovor Honolulu Star Bulletin a podrobně je informoval o jejím zdravotním stavu. Příliš ale nemluvil o tom, co přesně se stalo na ostrůvku, podezírala ho, že si tyto informace šetří jako bombu na její velkou tiskovou konferenci. Myslel na všechno, kromě toho, jestli je Cassie spokojená a šťastná. Záleželo mu jen na byznysu a publicitě, na letadlech a zisku, který mu přinášela. Nick ho odhadl naprosto přesně.

Ještě pročítala noviny, když uslyšela nad hlavou první letadlo.

Myslela si, že jde o nějaké cvičení letectva. Nemocnice byla hned u letiště. Pak se ale zaposlouchala do těch zvuků a v dálce uslyšela výbuch. A pak další a další. Zvědavě vstala a přešla k oknu. A pak to uviděla: jednu vlnu bombardérů za druhou.

Okamžitě si s úžasem uvědomila, že jde o letecký útok. Bylo za pět minut osm, sedmého prosince. Obloha se černala letadly, která jí vrčela nad hlavou zdánlivě donekonečna, jak prolétala nad přístavem a systematicky vrhala bomby na všechny lodi, které tu kotvily. Zároveň bombardovala i letiště a zničila všechno, co tam právě bylo.

Poručice Clarková sem hned přiběhla a Cassiejí rychle vylíčila, co právě viděla. Bez přemýšlení běžela k šatníku a vytáhla oblečení, které jí přinesl Desmond. Nebylo toho mnoho, ale měla tu sukni, blůzu a boty, a tak si spěšně sundala župan a noční košili a poprvé od chvíle, kdy se sem dostala, se oblékla.

V nemocnici se lidé shlukovali na chodbách a v panice pobíhali kolem. Ošetřovatelky a pomocnice se pokoušely zabránit zmatkům. Cassie se k nim skoro instinktivně přidala a uklidňovala pacienty. Útok trval celou hodinu, Arizona byla v plamenech a s ní množství menších lodí a velká část přístavu. Rychle začaly přicházet různé zprávy, ale mnoho z nich bylo nepřesných. V rádiu vysvětlovali, že je bombardují Japonci. Za chvilku začaly sanitky přivážet raněné. Měli strašné popáleniny, někteří muži byli celí od oleje, jiní měli zranění hlavy nebo zásahy z automatů a mnoho jich bylo v traumatickém šoku. Všude pobíhaly ošetřovatelky a mnozí pacienti jako Cassie poskytli své postele zraněným vojákům, které sem přiváželi z přístavu.

Cassie pracovala s poručicí Clarkovou, stříhala obvazy a kusy čistého plátna. Přidržovala zraněné při ošetření a pomáhala je ukládat na postele. Pracovali ze všech svých sil, ale než stačili ošetřit polovinu zraněných, Japonci zaútočili znovu. Tentokrát se jim podařilo zničit také Nevadu. Najednou tu byly tisíce mužů, zraněných, mnohdy polomrtvých, krvácejících ze všech možných ran, kteří proudili sem nebo na nemocniční loď Solace.

Rebecca Clarková se na Cassii dívala s obavami a obdivem, protože Cassie neúnavně pracovala a pomáhala raněným. Byla to skutečně obdivuhodná dívka. Ošetřovatelka se už nedivila, že ji celá Amerika zbožňuje.

„Jste v pořádku?“ zeptala se jí ošetřovatelka rychle, když Cassie přivedla na ošetřovnu zvlášť ošklivý případ popálenin. Muž křičel bolestí a visely z něj cáry kůže a tkání, které zakrvácely i Cassii. „Nic mi není,“ odpověděla Cassie klidně. Připomnělo jí to chvíle, kdy vyprošťovala svého bratra z hořícího letadla. Ještě stále měla jizvu na paži tam, kde se přitom popálila od jeho hořícího těla. „Jen mi povězte, co mám dělat.“

„Tohle úplně stačí,“ řekla jí poručice Clarková pevně. „Kdyby se vám udělalo špatně, upozorněte mě.“

„Neudělá se mi špatně,“ prohlásila Cassie. Byla odhodlaná vydržet pomáhat zraněným lidem, mezi

nimiž byly i ženy. Do nemocnice teď začali přivážet i civilisty. Všude bylo plno obětí útoku a za chvíli už je neměli kam dávat. Druhá vlna bombardování trvala až do desáté hodiny a pak Japonci zmizeli. Zanechali v šoku nejen Havaj, ale i celou Ameriku.

Cassie horečně pracovala celé odpoledne, dělala, co bylo v jejích silách, a když se konečně ve čtyři hodiny posadila, podlamovala se pod ní kolena. Celou dobu se nezastavila a od snídaně neměla nic v ústech. Poručice Clarková jí přinesla šálek čaje a společně se pak šly podívat do haly nemocnice, jestli nedorazili další zranění. Poslední skupinu přepravili právě před hodinou na Solace. Do nemocnice už se další pacienti prostě nemohli vejít.

Teď neměla Cassie co na práci, leda podle potřeby uklidňovat pacienty. A právě tohle dělala, když sem dorazil Desmond v doprovodu fotografa. Všichni ostatní byli v přístavu, aby se podívali na způsobené škody, ale Desmond slíbil mladému reportérovi, že když s ním půjde, získá snímek Cassie O’Malleyové. Šel k ní dlouhými kroky přes halu, zatímco poručice

Clarková usazovala na židli nějakou mladou těhotnou ženu.

Přišla sem, aby zjistila, co je s jejím manželem, a poručice

Clarková jí slíbila, že ho najde.

„Tady je,“ ukázal Desmond dramaticky na Cassii. „Drahoušku, jsi v pořádku?“ zeptal se a vrhl na ni něžný pohled. Fotograf hned udělal její snímek v sukni a blůze, zakrvácené od ošetřování raněných. Cassie dokázala jen zdrtit Desmonda znechuceným pohledem a fotografa také.

„Proboha, Desmonde,“ obořila se na něj s pohrdáním, „jdi se už vycpat. Proč konečně neděláš něco užitečného, místo aby ses pořád jen producíroval před novináři? A vy,“ ukázala prstem na fotoaparát a mladý reportér byl příliš překvapený, než aby se zmohl na nějakou reakci, „proč vy radši někomu nepomáháte, místo abyste tady stál a fotil mě? Bombardovali nás, vy idioti! Tak pohněte těmi svými línými zadky a jděte k šípku s focením!“ S těmi slovy vyšla v doprovodu poručice

Clarkové z haly a nechala za sebou oba muže s otevřenými ústy. Toho dne si Cassie navždy získala srdce Rebeccy Clarkové. Věděla, že do smrti nezapomene na neúnavnou rudovlásku, která tu pomáhala zraněným vojákům a ošetřovala jejich popáleniny. Přenechala svůj soukromý pokoj čtyřem raněným a sama převážela pacienty na vozících a stlala jim postele veškerým povlečením, které bylo po ruce, a v případě nutnosti je prostě sebrala z jiných postelí.

Ředitel nemocnice jí večer osobně poděkoval. Našli jí skládací lehátko, které si rozložila v komoře, aby se trochu vyspala.

Teď museli ošetřovat lidi, kteří na tom byli hůř než ona, a Cassie se cítila provinile, že tady vůbec ještě je. Nazítří zase pomáhala s ošetřováním a přitom vyslechla zprávu, nijak překvapivou, že president USA vyhlásil Japonsku válku. Když to bylo oznámeno, všichni v nemocnici propukli v jásot. V úterý se Cassie přestěhovala do hotelu Royal Hawaiian a zatelefonovala rodičům. Už jim volala předtím jednou, aby jim oznámila, že je v pořádku, teď jim jen chtěla sdělit, že se bude snažit co nejrychleji přicestovat domů.

V hotelu jí slíbili, že se pro ni pokusí získat kabinu na lodi

Mariposa, která odjížděla na Štědrý večer. Byla to první loď, na kterou se Cassie mohla dostat, a nepřála si nic jiného než vědět s jistotou, že Desmond na ní nebude.

Neměla pro něj už žádné pochopení, protože považovala jeho chování za ohavné. Jediné, co ho ještě zajímalo, bylo, jak by naposledy vytěžil z jejího příběhu co nejvíc. Bylo to nechutné. To odpoledne ji přišel navštívit a oznámil jí, že Pentagon mu slíbil během několika dní místo ve vojenském letadle do San

Franciska a on by mohl zajistit sedadlo i pro ni, protože teď je vlastně národní hrdinka. Cassie ale trvala na tom, že s ním nechce nikam cestovat.

„A jaký je v tom rozdíl?“ zatvářil se podrážděně nad tím, jaké mu dělá Cassie potíže. Před novináři by vypadalo mnohem lépe, kdyby se vrátili domů společně, přestože jim snadno vysvětlí, proč se Cassie vrací zvlášť. Může jim dokonce tvrdit, že Cassie má teď fobii z létání, nebo to svést na její

zdravotní stav. Ona ale nebyla ochotná přijmout žádnou z jeho výmluv.

„Mám pro tebe opravdu špatné zprávy, Desmonde. Celý svět se nedívá jen na mě nebo na tebe, ale myslí na válku, do které jsme právě vstoupili, ačkoli ty sis toho možná nevšiml.“

„Jen si pomysli, jak teď můžeš zvednout vojákům morálku,“ reagoval na to s nadějí, že by ji přece jen ještě mohl přesvědčit, a využít její popularity k publicitě a reklamě pro svá letadla.

Cassie se ale už pevně rozhodla, že si svůj příspěvek odpracovala za ty tři dny, kdy ošetřovala raněné ve vojenské nemocnici.

Dokonce jí osobně poděkoval admirál Kimmel. Desmond by ovšem nikdy nepochopil, že tohle jí stačí.

„Budu dělat přesně to, co chci sama,“ oznámila mu chladně,

„a ty už mě nebudeš nijak využívat, dělat o mně žádná oznámení, kšeftovat se mnou, ani si ze mě dělat reklamu. Chápeš to?

Skončili jsme spolu. Splnila jsem smlouvu a končím.“

„To jsi tedy ještě nesplnila,“ řekl jí uhlazeně a ona na něj jen nevěřícně zírala.

„Děláš si legraci? Vždyť jsem se kvůli tobě málem zabila.“

„Dělala jsi to kvůli sobě a pro svou vlastní slávu,“ opravil ji.

„Dělala jsem to, protože moc ráda lítám a protože jsem měla pocit, že ti to dlužím. Letět na tu cestu pro tebe jsem pokládala za čestné. Nemluvě o tom, že jsi mi řekl, že se se mnou budeš soudit, když nepoletím, a mně připadalo, že moji rodiče tyhle starosti nepotřebují.“

„A teď snad ano? Co se změnilo?“ Nick měl naprostou pravdu. Desmond byl všeho schopný ničema.

„Uletěla jsem osmnáct tisíc kilometrů, vydala jsem ze sebe všechno, havarovala jsem s tím tvým zatraceným mizerným letadlem a přežila pětačtyřicet dní na ostrůvku velikosti talíře, na kterém jsem vyhladověla k smrti. A můj nejlepší kamarád mi zemřel v náručí. Copak to nestačí? Já bych řekla, že ano. A soud by se mnou určitě souhlasil.“

„Smlouva je smlouva,“ odpověděl chladně. „A ve tvé smlouvě se říká, že uletíš nad Tichým oceánem v mém letadle pětadvacet tisíc kilometrů.“

„To tvoje letadlo shořelo jako krabička sirek.“

„Mám jiná letadla. A ve smlouvě se mluví o neomezené publicitě a právech využívat tvůj let k propagaci.“

„Amerika je ve válce, Desmonde. Nikoho to už nezajímá.

A i kdyby ano, já už to dělat nebudu. Klidně mě můžeš žalovat.“

„To bych mohl. Možná bys o tom měla při zpáteční cestě trochu přemýšlet.“

„To by byla ztráta času. Až se vrátím, zavolám svému právníkovi. z různých důvodů,“ dodala významně.

„O tom si musíme pohovořit. Mimochodem, před chvílí jsi mluvila moc dojemně o Billym. říkala jsi, že to byl tvůj nejlepší přítel, nebo snad milenec? Už si nejsem jistý, co přesně jsem slyšel.“ „Slyšel jsi moc dobře, ty mizero. A když budeš chtít mluvit o nevěře, co kdybys to napřed probral s Nancy Firestonovou? Ta se nijak netají s tím, že je tvojí milenkou. O tom jsem se svému právníkovi už zmínila.“

Projednou Desmond zbledl a Cassii potěšilo, že ho aspoň něčím vyvedla z míry.

„Nevím, o čem mluvíš.“ Teď v duchu zuřil na Nancy, že toho

Cassii tolik prozradila.

„Jen se zeptej Nancy. Ta ti to určitě vysvětlí. Ke mně byla v tomhle ohledu velmi přímá.“ V jeho pohledu teď byla nenávist, ale Cassii na tom nezáleželo. Až odjede z Honolulu, už ho nechtěla nikdy v životě potkat.

Příští dva a půl týdne strávila dobrovolnou prací v nemocnici a na lodi Solace. Vidět, co se stalo v přístavu, bylo zdrcující.

Lodi Arizona, Curtiss, West Virginia, Oklahoma, Chew a Oglala byly Japonci zničeny, o život přišlo

2898 lidí a dalších 1178 utrpělo zranění. Bylo to hrozné a USA teď byly ve válce. Cassie přemýšlela o tom, co to bude znamenat pro Nicka, jestli zůstane u RAF nebo přejde k americké armádě. Všechno bylo zatím velmi zmatené.

Když lodi Mariposa, Monterey a Luriine na Vánoce konečně vyplouvaly, Cassii překvapilo a dojalo, že ji Rebecca Clarková přišla doprovodit a poděkovat jí za všechnu pomoc po bombardování. Cassie od japonského útoku na Pearl Harbor stále jen ošetřovala raněné.

„Bylo mi ctí se s vámi setkat,“ řekla jí Rebecca Clarková upřímně. „Doufám, že se v pořádku dostanete domů.“

„To taky doufám,“ poznamenala Cassie. Toužila po tom, aby už byla v Illinois u rodičů, a také se chtěla setkat s právníkem a zjistit, jak se nejlépe zbavit všech závazků vůči Desmondovi. Ulevilo se jí, když zjistila, že ji k lodi nepřišli vyprovodit žádní novináři. Desmond ale odletěl už před týdnem vojenským letadlem do San Franciska, a tak reportéry nikdo neupozornil, že by sem měli přijít. Cassie byla šťastná, že se nemusí vracet s Desmondem, přestože takhle cesta trvala déle a byla také nebezpečnější. Plavili se v konvoji, aby lodím zajistili větší bezpečnost.

Poručice Clarková se s ní na palubě rozloučila a za hodinu vyrazili. Všichni cestující se chtěli dostat do USA, ale také se báli toho, že Japonci loď potopí. Každou noc muselo být úplné zatemnění a všichni museli na sobě neustále mít záchranné vesty, což bylo velmi znervózňující. Na lodi bylo mnoho dětí, a tak tu bylo hlučno. U ostatních cestujících to sice ještě prohlubovalo psychický tlak, ale rodiny, které měly příbuzné v Americe, pochopitelně toužily se k nim dostat. Na Havaji teď bylo příliš nebezpečno. Všichni si byli jistí, že na ně Japonci každým okamžikem zaútočí znovu. Luriine, Mariposa a Monterey ale pluly klidně, obklopené válečnými křižníky. Ty je doprovodily na půl cesty do Kalifornie a pak zamířily zpátky k Havaji.

Lodi tiše křižovaly Tichý oceán, aby se vyhnuly ponorkám.

Večer se nekonaly žádné večírky a nezněla žádná hudba, nikdo neměl náladu se bavit. Všichni toužili jedině po tom, aby se ve zdraví dostali do San Franciska. A Cassii udivovalo, jak dlouho cesta trvá. Zatím vždycky všude létala, a tak se jí cesta lodí zdála být nekonečná a nesmírně nudná. Doufala, že už nikdy nebude muset nic podobného podstupovat. Když se po pěti dnech vepluli do zátoky Golden Gale a do sanfranciského přístavu, všichni na lodi propukli v jásot.

Cassie vystoupila s jedním malým zavazadlem po lodním můstku a s překvapením spatřila svého otce. Cestovala pod jménem Cassandra Williamsová a jen několik lidí se dovtípilo, o koho jde, a oslovilo ji. Po většinu času se ale s nikým nebavila a hleděla si vlastních záležitostí. Měla řadu věcí, o nichž musela přemýšlet, a také potřebovala trávit čas tichým smutkem. A za otcem uviděla i Oonu.

„Kde se tu berete?“ zeptala se udiveně a do očí jí okamžitě vhrkly slzy. Všichni plakali a objímali se, Oona vzlykala nejvíc, ale Cassie ani Pat se neubránili slzám také. Tohle shledání si na ostrově představovala nejmíň miliónkrát. Když se objímala s rodiči a hovořila s nimi, koutkem oka zahlédla Desmonda. Uspořádal jí tady na uvítanou úplnou tiskovou konferenci. Očekávalo ji tu nejméně osmdesát novinářů, kteří se chystali jí klást otázky.

Cassie si ale všimla, že její otec stiskl odmítavě rty. K tomuhle nebyl ochoten. Desmond Williams už zašel příliš daleko a nic dalšího už podnikat nesmí.

„Vítej doma, Cassie!“ křičel na ni dav reportérů, ale otec ji pevně uchopil za paži a postrkoval ji skrz tlačenici, jako by rozhrnoval sníh. Oona následovala hned za nimi a Pat mířil k autu s řidičem, které si pro tuto příležitost najal. Než se reportéři vzpamatovali, strčil Cassii do auta, a Desmond přišel zkrátka.

„Jste velmi laskaví,“ řekl Pat srdečně novinářům, „ale moje dcera se necítí dobře. Je nemocná a navíc prožila otřes v nemocnici během bombardování Pearl Harboru. Děkuju vám. opravdu moc vám děkuju.“ Zamával jim kloboukem, strčil Oonu do auta ke Cassii a nakonec nastoupil on sám. A pak řekl řidiči, ať vyrazí co nejrychleji pryč. Cassie se musela smát Desmondovu výrazu, když odjížděli. Podařilo se jim úplně mu překazit plány.

„Copak se ten chlap nezastaví před ničím?“ rozčiloval se Pat.

„To vůbec nemá srdce?“

„Kdepak, nic takového nemá,“ ujistila ho.

„Nechápu, proč sis ho vzala.“

„Já taky ne,“ povzdychla si. „Ale v té době působil velmi přesvědčivě. Po svatbě ale už ne, pak už se nenamáhal skrývat, o co mu opravdu jde.“ Řekla mu, jak jí teď Desmond hrozí žalobou.

„Ty mu přece nejsi nic dlužná!“ zlobil se Pat, když se dozvěděl, co jí Desmond řekl.

„Pozor na srdce, drahoušku,“ upozorňovala ho Oona, ale

Pat se už od léta cítil úplně zdravý. Dokonce i během doby, kdy Cassie byla nezvěstná, se držel překvapivě dobře. A teď byl jen rozzlobený.

„Radši by si měl dát pozor na moje pěsti, a ne na srdce,“ řekl

Pat výhružně, když přijížděli k hotelu Fairmont. Cassiini rodiče si tu najali pro ně tři apartmá, ve kterém nyní strávili dva dny a oslavovali, že se jim Cassie vrátila živá a zdravá. Před návratem domů navštívili otce Billyho Nolana. Bylo to smutné setkání. Cassie mu vyprávěla, jak jí Billy klidně zemřel v náručí a že se netrápil. Ale i tak mu bylo těžké poskytnout nějakou útěchu.

Cassie si přitom uvědomila, že když je teď válka, bude mnoho mladých mužů umírat tak jako Billy. Byla to strašná představa. Cassie se ale nikdy v životě nevracela domů tak ráda jako tentokrát. Otec vzal s sebou druhého pilota, protože pro ni přiletěl s Vegou. V půlce cesty do Illinois se jí najednou zeptal, jestli by nechtěla pilotovat. K jeho velkému překvapení i ke svému vlastnímu údivu Cassie zaváhala, ale Pat předstíral, že si toho nevšiml.

„Není to tak pěkné letadlo jako ty, na která jsi zvyklá, Cass.

Ale určitě ti to udělá dobře u srdce, když zase budeš pilotovat.“

S Vegou se ale létalo dobře a Pat měl pravdu. Ten pocit, že zase řídí letadlo, se jí líbil. Od chvíle, kdy havarovala s Jitřenkou, nepilotovala, a to byly už dva a půl měsíce. Bylo zvláštní teď zase letět, ale jí se to pořád moc líbilo. Měla to v krvi, stejně jako její otec.

Na zpáteční cestě mu vyprávěla o havárii a probírali spolu, co asi mohlo být příčinou ohně v motorech, ale k ničemu nedošli.

Desmond dopravil zbytky letadla domů a doufal, že se z nich podaří zjistit něco bližšího. Bylo ale málo pravděpodobné, že by na nich nalezli nějaká vodítka, protože výbuch byl nesmírně silný. „Mělas zatracené štěstí,“ řekl jí Pat a zavrtěl nad tím hlavou.

„Mohlo tě to zabít při přistávání. Ten výbuch tě mohl roztrhat na kousky, nebo jste nemuseli najít žádný ostrov k přistání.“

„To vím,“ odpověděla smutně. Ale ani to, že se jí podařilo přistát, nepomohlo Billymu. Tuhle bolest pořád nemohla překonat. Věděla, že na něj nikdy nezapomene. Když pak večer pomáhala otci uložit letadlo do hangáru, nabídl jí znova zaměstnání na letišti. Řekl jí, že by se mu hodila pomoc s náklady a dopravováním pošty, zvlášť teď, když všichni zdraví mladí muži půjdou do armády. Většina jeho pilotů byla sice už starší, ale pro Cassii by se zaměstnání našlo vždycky. Pat jí s plachým úsměvem řekl, že by ji na svém letišti zaměstnal moc rád. „Pokud ovšem nebudeš dělat spoustu reklam na zubní pastu nebo na auta.“ Oba se tomu zasmáli.

„To si nemyslím, tati. Řekla bych, že toho jsem už měla tolik, že mi to vystačí na celý život.“ Nebyla si ani jistá tím, že bude chtít ještě létat na leteckých přehlídkách, vzhledem k Chrisově smrti. Chtěla prostě jen létat, plnit snadné úkoly a občas se možná vydávat na delší cesty.

„No, zkrátka bych tě na letišti moc rád měl. Přemýšlej o tom,

Cass.“

„Budu, tati. A děkuju ti. Je to pro mě pocta, vždyť víš.“

Pak je v dodávce dovezl domů a doma už na ně čekaly všechny její sestry s rodinami. Byl právě Nový rok a Cassii se její blízcí nikdy nezdáli hezčí než teď. Všichni plakali, objímali se a vykřikovali, děti pobíhaly okolo jako šílené. Zdálo se, že všechny vyrostly, i Annabelle a Humphrey vypadali ještě roztomileji než předtím. Cassie, která si ještě před nedávnem myslela, že už nikdy neuvidí

svou rodinu takhle pohromadě, se zhroutila sestrám do náručí a stále jen vzlykala. Přála si jenom, aby tady mohl být i Chris. a Billy. a Nick. Chybělo tady teď příliš mnoho lidí, ale aspoň Cassie se jim vrátila. A tak děkovali toho večera Bohu za jeho požehnání.

Kapitola 21.

V týdnu po Novém roce začala Cassie zase pomáhat svému otci na letišti. Předtím ji ale odvezl na schůzku s právníkem do

Chicaga. Byl to drahý advokát s dobrou pověstí, ale Pat prohlásil, že pokud má Cassie úspěšně čelit Desmondu Williamsovi, levnějšího právníka si nemůže dovolit.

Cassie advokátovi vysvětlila svoji situaci a on ji ujistil, že si nemusí s ničím dělat starosti. Na celém světě neexistuje soudce nebo porota, kteří by mohli dospět k názoru, že svoji smlouvu nedodržela v dobré víře a za velkého rizika a osobních obětí. „Nikdo vám ty peníze nevezme, neuvězní vás, ani vás nemůže nutit, abyste pro něj dál létala. Ten muž se mi zdá být úplný netvor.“

„A tím se dostáváme k dalšímu bodu,“ poznamenal její otec významně. Myslel tím rozvod. Tohle bylo složitější, ale nijak nemožné. Zabere to nějaký čas, ale snadno budou moci tvrdit, že jejich manželství nepřežilo zátěž toho, co Cassie prodělala, a o to se určitě nikdo nebude přít. Ještě snazší by bylo obvinit ho z nevěry a podvodu. A advokát byl připraven vytáhnout i tyhle karty. Byl si jistý, že Desmond pak s nimi bude mnohem ochotněji spolupracovat.

Advokát Cassii řekl, aby šla klidně domů a nedělala si s ničím starosti. Za tři týdny jí přišly poštou papíry k podpisu a tím se věci daly do pohybu.

Krátce nato jí Desmond zatelefonoval. „Jak se cítíš, Cass?“

„Proč?“

„To je přece naprosto rozumná otázka.“ Mluvil velmi příjemným tónem, ale Cassie ho znala příliš dobře. Bylo jí jasné, že po ní něco chce. Myslela si, že jí snad volá proto, aby se s ni dohadoval kvůli rozvodu, přestože nechápala, co by mu na tom mohlo vadit. Nepřál si s ní být ženatý o nic víc, než si ona přála za něj být vdaná. A žádné peníze po něm nechtěla. K jejímu velkému překvapení jí poslal celou slíbenou sumu za tichomořskou cestu, přestože ji nedokončila. Její advokát se s ním totiž spojil a upozornil ho, že zkrácení jejího honoráře by působilo velmi špatným dojmem na americkou veřejnost, vzhledem k tomu, čím Cassie prošla. Desmond sice zuřil, ale na Cassiino konto v bance přibylo sto padesát tisíc dolarů a Pata to velmi potěšilo. Byly to opravdu těžce vydělané peníze.

„Jen mě napadlo, že bys třeba někdy ráda udělala malou tiskovou konferenci. víš. aby se veřejnost dozvěděla, co se stalo.“ Původně to tak plánovala, jen pro jednou, ale mezitím se rozhodla, že si to nepřeje. Její kariéra filmové hvězdy definitivně skončila.

„Všechno už se dozvěděli od námořnictva, které mě zachránilo. Nemám k tomu co dodávat. Opravdu si myslíš, že si přejí slyšet, jak mi Billy zemřel v náručí, nebo podrobnosti o mé úplavici? Já si to nemyslím.“

„Tyhle věci z toho můžeš vynechat.“

„Ne, to nemůžu. A nemám prostě co říci. Už jsem to všechno vyprávěla. Havarovali jsme. A já jsem měla to štěstí, že jsem to přežila, na rozdíl od Billyho, od Noonana, Earhartové a spousty dalších bláznů jako jsem já sama. Jsem naživu a to mi stačí, a už o tom nechci nikdy mluvit. Tohle už je za mnou, Desmonde. Je to historie. Najdi si jinou ženu, ze které bys udělal filmovou hvězdu. Co třeba Nancy?“

„Ty jsi v tom byla dobrá,“ řekl smutně. „Bylas nejlepší.“

„Kdysi mi na tobě záleželo,“ odpověděla stejně nevesele.

„Měla jsem tě ráda,“ dodala tiše.

„Je mi líto, jestli jsem tě zklamal,“ prohlásil. Teď si byli zase cizí. Prošli dlouhou cestu a ocitli se zase v počátečním bodě kruhu. Pak si Desmond konečně uvědomil, že přesvědčovat Cassii nemá smysl.

„Dej mi vědět, kdyby sis to rozmyslela. Mohla bys mít báječnou kariéru, kdybys někdy začala tyhle věci brát vážně,“ dodal a ona se usmála. Bylo to až dost vážné a ona to jen zázrakem přežila. „S tím už nepočítej.“ Věděla, že Desmond nesnáší lidi, jako byla ona. Podle jeho mínění to vzdala, utekla od rozdělaného úkolu. Teď už jí ale na jeho názoru nezáleželo ani za mák.

„Sbohem, Cassie.“ Konec kariéry, konec manželství. Konec zlého snu.

Zavěsili a Desmond jí už nikdy nezatelefonoval. Její právník jí sdělil, že pan Williams souhlasí s rozvodem a dokonce jí nabízí malé vyrovnání, pokud bude ochotná dát se rozvést narychlo v Renu. Nepřijala od něj ty peníze, vydělala si už létáním pro něj dost, ale v březnu odjela na šest týdnů do Rena, a když se vrátila, byla zase volná. Jak se dalo čekat, Desmond pak vydal tiskové prohlášení, že Cassii její zážitky v Tichomoří způsobily trauma a nedokázala s ním setrvat v manželství, že teď žije „v ústraní se svými rodiči“.

„Zní to, jako bych to neměla v hlavě v pořádku,“ stěžovala si.

„No a co?“ řekl Pat. „Aspoň ses ho zbavila navždycky. A to je hlavní.“ Po té zprávě se jí několikrát ozvali novináři, ale

Cassie pokaždé odmítla se s nimi setkat nebo jim cokoli říci.

Psali o ní se soucitem, ale nepronásledovali ji dlouho. Před tichomořskou cestou ji přímo zbožňovali, ale teď zase rychle našli jiné předměty zájmu.

Novináři ani Desmond jí rozhodně nechyběli. Stýskalo se jí ale po přátelích. Když teď na letišti nebyl Billy, připadalo jí to tu ztichlé a smutné. Byla tak zvyklá na to, že každodenně létala s ním, že se jí teď stále zdálo divné být tu bez něho. A když se v dubnu vrátila z Rena, byli všichni mladí letci které znala buď už v armádě, nebo čekali na povolávací rozkaz. Dokonce i dva z jejích tří švagrů šli do války, jen Colleenin manžel nebyl odveden, protože měl ploché nohy a špatný zrak. Její dvě starší sestry se i s dětmi teď hodně zdržovaly v domě své matky. Na jaře byli při bombardování Londýna zabiti rodiče Annabelle a Humphreye. Colleen s manželem se rozhodli, že je budou adoptovat. Cassie si skoro přála, aby je mohla adoptovat sama.

Občas dostávali zprávy od Nicka, ale jen zřídka. Byl stále v Anglii a létal se stíhačkami, plný chuti všechno Němcům oplatit. A sestřeloval jich co nejvíc, „jako za starých časů“. Bylo mu už jednačtyřicet a na tyhle hrátky byl vlastně příliš starý, ale

Amerika byla teď ve válce, a tak mohl být pravidelným vojákem americké armády. Vzhledem k válečnému stavu si teď už nebral dovolenou. Cassie věděla, že je stále v Homchurchi. Nikdy nepsal jí, vždycky jen jejímu otci. A ona mu nenapsala o Desmondově zradě a svém rozvodu. Stále si nebyla jistá, jak by mu to měla sdělit, ani zda mu na tom vůbec záleží. Nevěděla, jestli mu její otec něco prozradil, ale pochybovala o tom. Pat nepsal dopisy moc rád, a nikdy v nich neprobíral osobní záležitosti jiných lidí. Jako všichni muži se raději zabýval událostmi ve světě a politikou. Cassie věděla, že jednoho dne bude muset Nickovi říci sama, co se stalo. Otázka byla, jak a kdy to udělat. Teď si ale už domýšlela, že kdyby o ni Nick měl ještě zájem, jistě by jí byl dávno napsal. Neviděli se už skoro rok. A jen pánbůh mohl vědět, co se právě teď honí Nickovou myslí.

Cassie nechodila na schůzky s muži a jen občas se šla bavit s přáteli nebo se sestrami. Usilovně pracovala na otcově letišti.

Takový život jí skoro úplně vyhovoval, i když si musela přiznat, že se jí občas zasteskne po zajímavých letech s Desmondovými skvělými letadly. Člověk ale nemůže mít všechno, a jí se život, jaký teď vedla, líbil. Novináři už na ni začínali zapomínat, ozývali se teď jen zřídkakdy. Občas dostávala nabídky na reklamní smlouvy, které ale vždy odmítala. Žila tak klidným a tichým životem, až si její otec o ni někdy začínal dělat starosti. Svěřil se s nimi i Ooně.

„Víš, že prošla těžkou zkouškou,“ řekl jí. To se zbytku rodiny ovšem týkalo také.

„Je to silná dívka,“ odpověděla její matka s láskou, „uvidíš, že bude zase v pořádku.“ A Cassie se zdála být v pořádku. Jen někdy bývala zamlklá, připadala si osaměle, když kolem sebe neměla lidi, se kterými vyrůstala. Neměla svého bratra. Nicka,

Bobbyho a ani Billyho, i když ten se tu objevil o něco později.

Všichni jí chyběli, postrádala jejich kamarádství. Teď byla jen jedním z pilotů, létajících do Chicaga a Clevelandu, ale alespoň jí těšilo, že je zase se svou rodinou. Přinášelo jí to velkou útěchu a pocit pohody.

V srpnu ji překvapil jeden telefonát. Sluchátko zvedl Pat a s lhostejným výrazem šel Cassii najít. Nepoznal totiž slavné jméno osoby, která telefonovala, takže Cassie měla zase jednou chuť na něj začít ječet, aby se probral. V některých věcech se prostě nezměnil. Volala jí Jackie Cochranová. „Myslíš to vážně?“ Nejdřív se domnívala, že si Pat dělá legraci. Právě se vrátila z letu do Las Vegas, kde bylo horko jako v peci. Když Cassie doběhla k telefonu, Jackie Cochranová jí oznámila, že by se s ní ráda co nejdříve setkala. Řekla jí ještě, že ji vždycky obdivovala, a zeptala se, zda by Cassie byla ochotná přiletět za ní do New Yorku, pokud na to může obětovat čas. „Určitě ano,“ souhlasila Cassie a poznamenala si všechny důležité podrobnosti. Dohodly se, že tam Cassie přiletí za dva dny. Právě měla den volna, a tak ji nečekaly jiné úkoly. Napadlo ji, že by mohla i něco nakoupit, protože všechny peníze za tichomořskou cestu měla pořád nedotčené na účtu. Zvláštní bylo, že s Jackií Cochranovou se chtěla setkat už dávno, ale jak se teď usadila doma, nějak zlenivěla a sama pro to setkání dosud nic neudělala.

Uvažovala o tom, že by pozvala svoji matku, aby s ní letěla do

New Yorku, ale pak se rozhodla vydat se tam raději sama. Netušila, co by od ní Jackie Cochranová mohla chtít, ale napadlo ji, že to třeba může být něco, co by její matka neschvalovala.

Ukázalo se, že jde o plán, který Cassii nadchl. Ochotně přiznala, že se doma trochu nudí, a že touží po o něco víc vzrušujícím létání. Osm měsíců od chvíle, kdy jí zachránili život v Tichomoří, byla připravena znova rozepnout křídla a pustit se do něčeho dobrodružnějšího. A to, co jí navrhla Jackie Cochranová, jejím záměrům přesně vyhovovalo.

Jackie chtěla, aby se Cassie ujala vytvoření skupinky zkušených pilotek pod armádním velitelstvím leteckého výcviku, které by dopravovaly letadla na místa, kde budou teď ve válce nejvíc potřeba. Ženy, které by se tohoto projektu účastnily, by zůstaly civilními pilotkami, ale měly by uniformy a vojenské hodnosti. Cassie měla začít v hodnosti kapitánky. Existovala ještě další ženská letecká jednotka, WAFS, Eskadra pomocného ženského letectva, které mohla Cassie případně dát přednost, tuto jednotku organizovala pro domácí přepravu letadel Nancy

Harkness-Loveová, další vynikající pilotka. Cassii se ale víc líbila představa dopravování letadel do Anglie, přímo před nosem

Němcům. Věděla, že jejím rodičům se nebude líbit, když znovu odejde z domova, ale tohle byla věc, kterou pokládala za důležitou. Sloužila by významnému cíli, nebylo to nic, co by dělala jen z ješitnosti, pro zábavu nebo pro reklamu vlastní osobě, jako byla tichomořská cesta, jejímž účelem bylo v podstatě jen vydělat peníze ziskuchtivému výrobci letadel. Tohle by dělala pro svou vlast, a kdyby přitom zemřela. pak by svůj osud přijala.

Chris také zemřel při létání. a Billy také. a nedávno se dozvěděla, že ve válce zahynul i Bobby Strong. Zabili ho šest týdnů poté, co odešel do války. Peggy byla znovu vdovou, ale tentokrát už měla čtyři děti. Život nebyl nyní pro nikoho jednoduchý.

S výcvikem se mělo začít v září, měl trvat osm týdnů a probíhat v New Jersey, ale Cassie se už nemohla dočkat. Bylo načase, aby na sebe zase vzala náročnější úkoly, navíc poprvé měla létat s dalšími ženami. K tomu zatím neměla nikdy v životě příležitost.

Jackie Cochranová ji pozvala na večeři do „21“ a probíraly tam své plány. Cassie si nevzpomínala, že by kdy v životě toužila něco dělat víc, dokonce ani cestu kolem světa v době, kdy ji o to Desmond poprvé požádal. Tohle bylo něco úplně jiného.

Přesně tohle si přála dělat a na podobnou příležitost čekala.

Pro Cassii teď nastal čas, aby udělala další životní krok. Když nazítří letěla domů a myslela na to, ještě se usmívala.

Když přistála, její otec byl ještě na letišti. Vyplňoval v kanceláři nějaké papíry a zpíval si přitom. Cassie se bála, že by mu zkazila dobrou náladu, kdyby mu hned pověděla o svých plánech, a tak se

rozhodla, že raději počká, až po večeři.

„Jak bylo v New Yorku?“

„Bylo to ohromné,“ celá zářila.

„No no. Není v tom snad nějaký nový románek?“ Vycítil, že je

Cassie šťastná, ale o žádný milostný vztah nešlo. Letadla ji zajímala, ale mladí muži ne. Byla přesně tam, kde byla na začátku.

Byla zamilovaná jen do létání.

„Kdepak. Není v tom žádný muž,“ usmála se tajemně. Bylo jí třiadvacet, byla rozvedená a cítila se svobodně a nezávisle.

A měla v úmyslu dělat přesně to, po čem toužila.

Jen stěží se držela, než bylo po večeři, a když pak o všem pověděla svým rodičům, ti na ni jen nevěřícně zírali.

„Tak to tu máme znova,“ Pat se začal tvářit rozzlobeně ještě dřív, než jim stačila všechno vysvětlit. „Co že to chceš dělat?“

Cassie celý život plavala proti proudu. Na tom nebylo pro její rodiče ani pro ni samotnou nic nového.

„Chci vstoupit do. chci vstoupit do služby k armádnímu leteckému výcviku,“ oznámila šťastně a všechno jim podrobně vysvětlila.

„Počkej chvilku. Ty tedy budeš létat s bombardéry do Anglie?

Víš, jak těžká letadla to jsou a jak se obtížně ovládají?“

„Vím, tati,“ usmála se. Když pracovala u Williams Aircraft, získala zkušenosti skoro se všemi obtížně pilotovatelnými letadly, jaká vůbec existovala. „Budu mít druhého pilota.“ Věděla, že to ho trochu uklidní.

„To bude asi taky ženská.“

„Někdy ano.“

„Jsi blázen,“ řekl jí napjatě, „je hezké, že chceš bránit vlast, ale jsi cvok.“

Podívala se na něj vážně. Tohle musí pochopit. Cassieje dospělá a má právo tohle udělat. Ale na druhou stranu, vystavila už svoji rodinu velkému emocionálnímu vypětí, zvlášť během posledního roku, a nepřála si rodičům nějak ublížit. Raději by se do toho pustila s jejich požehnáním, ale její matka teď už zase plakala.

„Ty s tím tvým zatraceným létáním,“ řekla Oona nešťastně svému muži, a ten ji omluvně pohladil po ruce.

„No tak, Oonie. vždycky jsme se tím slušně živili.“ A Cassie si tím vydělala pěkné jmění, i když za ohromnou cenu.

Cassie jim znova vysvětlovala, o jakou službu u armádního letectva by šlo, a rodiče nakonec řekli, že o tom budou přemýšlet.

Cassie jim ale připomněla, že už příslušnou smlouvu stejně podepsala. Pat a Oona se na sebe podívali. Zase jim nezbývalo než

Cassii v jejích plánech podpořit. Tohle jim dělala pořád. Vždycky riskovala a zacházela až do krajností.

„Kdy chtějí, abys nastoupila, Cass?“ zeptal se Pat a vypadal trochu sklesle. Trápilo ho, že ji zase ztrácí. Také na letišti pro něj znamenala velkou pomoc.

„Začnu za dva týdny, prvního září. V New Jersey,“ a pak mu připomněla: „Kdybych byla muž, stejně bych už byla ve válce.“

„Ale ty díky Bohu muž nejsi. A taky nikdy nebudeš. Je už dost špatné, že máme ve válce zetě. A také Nicka,“ ten pro ně byl také jako syn.

„Ty bys tam byl taky, kdybys mohl,“ poznamenala Cassie a Pat na ni vrhl zvláštní pohled. Měla pravdu. Šel by tam také.

A Nick se přihlásil dobrovolně už před dlouhou dobou, ačkoli by tentokrát vůbec nemusel

narukovat.

„Tak proč bych já nemohla? Proč bych pro změnu nemohla udělat také něco pro svoji vlast? Nevyznám se v ničem jiném než v létání, ale létám dobře. Tak proč bych tuto svoji schopnost nemohla nabídnout své zemi? Ty bys to na mém místě udělal. Tak proč bych se toho měla zříkat jen z toho důvodu, že jsem žena?“

„Panebože,“ obrátil Pat oči v sloup, „zase ty sufražetkovské řeči. Odkud se to v tobě bere? Tvoje matka ani sestry nikdy takové nesmysly neříkají. Zůstávají doma, kam ženy patří.“

„Já nepatřím domů. Jsem letkyně. Jako ty. V tom je přece rozdíl.“ S Cassii se těžko dalo hádat. Byla chytrá a měla pravdu.

A také měla odvahu. To na ní měl moc rád. Během let ho toho hodně naučila a on ji za to všechno měl stále raději.

„Je to nebezpečné, Cass. A ty budeš pilotovat bombardéry

Lockheed Hudson. Jsou to těžká letadla. Co když budeš zase havarovat?“

„Co když budeš ty havarovat zítra nad Clevelandem? Jaký je v tom rozdíl?“

„Možná žádný. Budu o tom ještě přemýšlet.“ Věděl, že Cassii létání s poštou nudí, po všech těch úžasných věcech, které dělala předtím. Ale tady byla alespoň v bezpečí.

Několik dní o tom uvažoval, ale nakonec dospěl stejně jako předtím k závěru, že nemá právo jí v ničem bránit. A tak v září odjela do New Jersey. Oona na ni byla také pyšná a spolu s Patem ji doprovodila až do New Jersey.

„Nedělej si starosti, tati,“ řekla mu při loučení. Oba je políbila na rozloučenou a Pat se na ni usmál. „Snaž se neztrapnit,“ nabádal ji s hranou vážností a ona se tomu zasmála.

„A pozor na ostruhu, drž ji pěkně nahoře!“

„Dávej si na ni pozor sám!“ Zasalutoval jí a Cassie byla pryč. Když ji znova uviděl, málem nad ní pukl pýchou. Měla na sobě uniformu se zářícími stříbrnými křidélky a vypadala starší a dospělejší než předtím. Dlouhé rudé vlasy měla stažené do úhledného uzlu a uniforma se na její vysoké a štíhlé postavě vyjímala skvěle.

Rodiče za ní přijeli do New Yorku, protože o tomto víkendu odlétala do Anglie. Tam se měly letkyně zdržet jen krátce. Pak měly začít přepravovat letadla na různá místa, kde budou právě potřeba. Jejím prvním úkolem ale bylo dopravit bombardér do Hornchurche.

Večer před odletem povečeřela s rodiči. Vzala je do malé italské restaurace, kam chodila vždycky, když byla s ostatními pilotkami v New Yorku. Představila některé z nich rodičům a ti viděli, že Cassieje šťastná, nebyla nikdy v životě šťastnější. Prošla obtížným a náročným výcvikem, ale většinou jí to připadalo snadné, jako by byla na letním táboře pro pilotky. Ženy, se kterými létala, měla ráda a těžký úkol přepravovat bombardéry nebezpečnými místy jí dokonale vyhovoval. Byla zvyklá na obtížné lety a líbilo se jí, že vyžadují zvýšenou pozornost a námahu. Pro tuto první cestu dostala jako druhého pilota muže a plánovali, že přeletí nad Grónskem.

„Dohlédni tam na Nicka,“ nabádal ji Pat, když se s ní v kasárnách loučil. Cassiejim slíbila, že jim bude z Anglie psát. Myslela si, že se tam nezdrží dlouho, ale nic přesnějšího zatím nevěděla. Plánovala si, že bude z Hornchurche létat na kratší cesty a čekat, až bude pověřena nějakým zpátečním letem. Možná tam stráví jen týden nebo dva, nebo také třeba tři měsíce. To nemohl nikdo vědět. Jednu věc ale věděla s jistotou a během výcviku na to musela pořád myslet: setká se tam s Nickem Galvinem.

Hodně o všem přemýšlela a dospěla k určitým rozhodnutím.

Až dosud musela po celý svůj život čekat, až jiní lidé, na nichž byla závislá, rozhodnou o jejím životě. Teď už neměla v úmyslu dopustit, aby to tak bylo i nadále. Musela podplácet vlastního bratra, aby kvůli ní lhal a nechával ji pilotovat, aby se mohla naučit létat. Musela čekat, až Nick pochopí, jak zoufale se touží učit létat, a až se uvolí jí dávat lekce, aby její otec nevěděl. A pak musela čekat, až její otec konečně dostane rozum a nechá ji létat na vlastním letišti.

Musela čekat na Nicka, až jí řekne, že ji miluje, ale pak hned odjel k RAF. A pak závisela na

Desmondovi, který jí dovolil létat s jeho letadly, a on jí lhal a využíval ji, až nakonec odhalila pravdu, že mu na ní vůbec nezáleží. Po celý život musela stále čekat na rozhodnutí a manipulace jiných lidí. A dokonce i teď

Nick dobře věděl, kde Cassie je, věděl, co k němu cítí, ale ani jednou jí nenapsal. Pravděpodobně ale nevěděl o jejím rozvodu, protože ten nebyl nikdy veřejně probírán vzhledem k Desmondovým dobrým vztahům s novináři.

Cassie už ale nehodlala dál čekat. Tentokrát už nenechá nikoho rozhodovat o vlastním osudu. Je řada na ní. Od chvíle, kdy zjistila, jaký je Desmond mizera, si přála dostat se do Anglie.

Netušila, co se tam stane, ani co jí řekne Nick. Nezáleželo jí na tom, kolik je mu let, nebo jak je sama proti němu mladá, ani na tom, kolik peněz kdo z nich má nebo nemá. Věděla jen to, že chce být v Anglii s ním. Má právo vědět, co k ní Nick cítí. Měla právo na řadu věcí a teď usoudila, že je načase, aby je uplatnila.

Tato cesta k nim patřila. V této chvíli představovala přesně to, co si Cassie přála udělat.

Příštího rána v pět hodin se vydali na cestu a Cassie připadal let sice náročný, ale občas přece jen trochu jednotvárný. Chvíli si s druhým pilotem povídala a na něj udělalo velký dojem, když si uvědomil, jak slavná Cassie je.

„Jednou jsem tě viděl na letecké přehlídce. Všem jsi jim to natřela. Myslím, že jsi získala tři první místa a jedno druhé.“ Byla to její poslední letecká přehlídka. A on se pamatoval správně. „To už jsem teď dlouho nedělala.“

„Letecké přehlídky už vyšly z módy.“

„Tenkrát jsem jen o rok později na přehlídce přišla o bratra, a tak mi potom už nepřipadaly tak zábavné.“

„To chápu.“ A pak si s obdivem vzpomněl na husarský kousek, který Cassie tehdy předvedla. „Málem jsi to tehdy zapíchla do země.“

„Ale kdepak, to jenom tak vypadalo,“ řekla skromně a on se zasmál.

„To jste celé vy holky! Ve všem jste takové. Samá odvaha, ale moc přitom nepřemýšlíte.“ Zasmál se a Cassie se také usmála.

Připadalo jí to skoro jako poklona, hlavně ta slova o odvaze.

„No děkuju za lichotku,“ odpověděla mu s úsměvem a na okamžik si připomněla Billyho. „Rádo se stalo.“

Než se dostali nad Anglii, byli z nich už přátelé a Cassie doufala, že s tímhle mladým mužem poletí znovu. Pocházel z Texasu a jako všichni ostatní piloti z Texasu létal už od doby, kdy byl dost velký na to, aby dokázal vyšplhat do kabiny letadla. Slíbil jí, že ji znova vyhledá, jakmile se dostane do New Jersey.

Během noci měli štěstí, nenarazili na žádné německé letce, kteří by po nich pátrali. Druhý pilot už měl za sebou několik leteckých soubojů a byl rád, že při prvním Cassiině letu je nic takového nepotkalo. „Nic zvláštního na tom ale není,“ ujišťoval ji.

A k jejímu velkému potěšení ji nechal s letadlem přistát. Cassie to dokázala bez problémů, přes pochmurná varování svého otce.

Bylo skvělé, že s ní druhý pilot jednal jako se sobě rovnou.

Pak odnesla doklady do kanceláře, kde se měla ohlásit.

Zdvořile jí za ně poděkovali a podali jí proužek papíru s podrobnostmi o ubytování. Když zase vyšla ven, její druhý pilot ji pozval na snídani. Ona mu ale řekla, že už má jiné plány. To opravdu měla, jen si nebyla jistá, kde má začít hledat. Měla adresu, ale to nic neznamenalo. Aspoň zatím ne. Vytáhla z kapsy útržek papíru s adresou, dívala se na ni a přemáhala vyčerpání po nočním letu. Vtom do ni někdo šťouchl a ona k němu vzhlédla nejprve s podrážděním, ale pak s úžasem.

Bylo to absurdní. Takové náhody se přece nedějí. Bylo to příliš snadné. Stál tady a zíral na ni. V tváři měl výraz, jako by právě spatřil ducha. Nikdo ho předem neupozornil, že sem Cassie míří. A najednou tu stála, oblečená ve vojenské uniformě, a dívala se do rozšířených očí majora Nicka

Galvina.

„Co tady děláš?“ Řekl to, jako by mu tohle místo patřilo, a ona se musela zasmát. Obličej jí rámovaly rudé vlasy, cuchané podzimním větrem.

„Totéž co ty.“ To byla víceméně pravda, i když jeho úkoly byly mnohem nebezpečnější než její. Oba měli ale svoji práci a své poslání. A Němci už zabili několik pilotů, přepravujících letadla přes oceán. „Mimochodem, děkuju ti za všechny ty úžasné dopisy. Opravdu mě potěšily.“ Pokoušela se zlehčit bolest, kterou jí způsobil svým mlčením.

Chlapecky se té poznámce usmál. Skoro nevnímal, co mu

Cassie říká, protože byl příliš ohromený a dojatý tím, že ji zase vidí. Naposledy se viděli ráno poté, co spolu strávili noc na jejich tajném letišťátku.

„Opravdu rád jsem ti je psal.“ Skrýval se za žertování, ale ve skutečnosti si nepřál nic jiného, než ji obejmout. Nemohl od ní odtrhnout zrak, ale stejně tak se jí chtěl dotýkat rukama, prsty, upínal se k ní celým srdcem. Instinktivně vztáhl ruku a pohladil ji po vlasech. Stále byly na omak jako hedvábí a měly ohnivou barvu. „Jak se ti daří, Cass?“ zeptal se tiše. Kolem nich se hemžili lidé v uniformách. Hornchurch bylo rušné místo, ale zdálo se, že ani jeden z nich teď nevnímá okolí. Nedokázali od sebe odtrhnout pohledy. Zdálo se, že navzdory všem těžkostem, kterými oba dva prošli, se mezi nimi vůbec nic nezměnilo.

„Dobře,“ odpověděla mu a on ji odvedl na klidnější místo, kde si mohli na chvíli sednout na kamennou zídku a promluvit si spolu. Měli si toho tolik co povědět, tak dlouho o sobě neměli zprávy. A Nick se najednou cítil provinile, že Cassii nepsal.

„Strašně jsem se o tebe bál, když jsi zmizela,“ řekl a Cassie se podívala stranou, protože si vzpomněla na Billyho.

„Nebyla to velká zábava,“ svěřovala se mu upřímně. „Bylo to dost drsné, a pak.“ Měla potíže to vyslovit a on ji bez rozmýšlení uchopil za ruku a držel ji ve své. „Bylo to strašné, když Billy.“ „Já vím.“ Nemusela to dopovědět. Dokonaleji rozuměl. „Nesmíš za to vinit sebe, Cass. To už jsem ti říkal dávno. Všichni děláme to, co dělat musíme. Všichni riskujeme. Billy věděl, do čeho se pouští. Chtěl na tu cestu letět s tebou a chtěl to udělat pro sebe, nejen kvůli tobě.“ Přikývla, věděla, že je to pravda, ale byla to jen malá útěcha.

„Nikdy jsem se nesmířila s tím, že já jsem to přežila a on ne.“

S tímhle se někomu svěřila vůbec poprvé a nedokázala by to povědět nikomu kromě Nicka. Vždycky jen jemu dovedla sdělovat všechny své pocity.

„Takový je život. Nezávisí to na tvém rozhodnutí. Je to vůle

Boží.“ Ukázal k nebi a ona přikývla.

„Proč jsi aspoň nezavolal, když jsem se vrátila?“ zeptala se ho smutně. Pustili se rovnou do důležitých věcí. Tak to ostatně dělali vždycky. Nick už byl takový.

„Hodně jsem o tom uvažoval. několikrát už jsem skoro zatelefonoval,“ usmál se, „hlavně když jsem si dal jednu dvě hladinky, jak se tady říká, ale pokaždé jsem si pomyslel, že tvému manželovi by se to moc nelíbilo. Kde je mimochodem teď?“ Ta otázka ji potvrdila její podezření, že o ničem neví, a usmála se na něj. Bylo to zvláštní sedět taky a mluvit s Nickem. Skoro to vypadalo, jako by čekal na její příjezd. Bylo to všechno velmi náhlé. Jsou tady spolu, šest a půl tisíce kilometrů od domova, a povídají si na kamenné zídce v podzimním sluníčku.

„Ten je v Los Angeles.“ S Nancy Firestonovou, nebo nějakou podobnou ženou.

„Překvapuje mě, že ti dovolil, aby ses do tohohle pustila. ale vlastně překvapený nejsem,“ poznamenal Nick s trochou trpkosti. V době, kdy si myslel, že Cassie zahynula, mu skoro puklo srdce. Ten mizera klidně riskoval její život, jen aby se lépe prodávala jeho letadla. Ve skutečnosti chtěl zavolat spíš Desmondovi a povědět mu, jaký je hnusný a zkažený mizera. Nikdy to ale neudělal. „Myslím, že usoudil, že tohle téma se bude v novinách dobře vyjímat. Je to tak vlastenecké. Vymyslela sis to sama?“

Přál si, aby to tak bylo, chtěl si jí za to rozhodnutí vážit.

„Ano, bylo to moje rozhodnutí. Nicku. Chtěla jsem se do toho pustit už dávno, od té tichomořské cesty. Když jsem se ale vrátila, měla jsem pocit, že není správné odcházet od táty. Bylo to pro něj těžké i tak. Na letišti nezbyl nikdo, kdo by mu pomáhal. Nakonec bude možná muset zaměstnat i nějaké pilotky, i když i ty dnes vstupují houfně do WAFS nebo do naší jednotky při velitelství leteckého výcviku.“

„Jak to myslíš, že jsi nechtěla opustit tátu? To jsi po návratu bydlela u rodičů?“ Ten mizera neměl tedy ani dost slušnosti na to, aby se o ni postaral, a to Cassie musela být po sedmi týdnech hladovění na atolu v dost špatném zdravotním stavu.

„Ano, vrátila jsem se k nim,“ řekla tiše a podívala se na něj.

Vybavily se jí vzpomínky na noc plnou štěstí, kterou spolu prožili na malém letišti. „S Desmondem jsem se rozešla. Nicku.

Opustila jsem ho hned potom, co měl táta srdeční záchvat.“ To už bylo víc než před rokem a Nicka ohromilo, když si uvědomil, že se o tom za celou tu dobu nedoslechl.

„Když jsem se po našem posledním setkání vrátila do L.A„ všechno bylo přesně tak, jak jsi mi říkal. Pořád mě do něčeho manipulovali -, do tiskovek, testovacích letů, rozhovorů, natáčení filmových žurnálů. Bylo to přesně takové, jak jsi říkal, ale

Desmond přece jen neukázal barvu tak docela, dokud táta neonemocněl. Pak mi „nařídil“, že musím letět na tichomořskou cestu podle plánu, a „zakázal“ mi vrátit se k tátovi a zůstat s nim.“ „Ale tys tam jela stejně, ne?“ Věděl, že její cesta byla odložená, a viděl zpravodajství o Cassii v nemocnici.

„Přesně tak, jela jsem za tátou stejně a Billy se mnou. Desmond pohrozil, že nás bude žalovat, pokud cestu neuskutečníme, a přiměl nás podepsat smlouvy, v nichž jsme se zavázali, že v říjnu poletíme bez ohledu na všechno.“

„Milý chlapík.“

„To vím. Nikdy jsem se k němu už nevrátila. A on mi už ani nezatelefonoval. Nechtěl po mně nic víc, než abych to neříkala novinářům, dokud se nevrátím z tichomořské cesty. A s těmi jeho ženskými jsi měl pravdu taky. Nancy Firestonová byla jeho milenka. Je jasné, že si mě vzal jedině proto, aby udělal ještě větší reklamu té cestě, přesně jak jsi říkal. Vysvětlil mi, že by to bez té svatby nemělo tak silný účinek na veřejnost. Ten sňatek byl naprostý podfuk, jen reklamní trik. A když mě pak zachránili,

Desmond mi hned na Havaji oznámil, že jsem stále jeho zaměstnankyní, a že se se mnou bude soudit, pokud nedodržím smlouvu. Zavázala jsem se uletět pro něj v Jitřence pětadvacet tisíc kilometrů a před tou havárií jsme urazili jen osmnáct tisíc. Představoval si, že i potom ze mě ještě vymačká nějakou publicitu, ale pro mě to už skončilo. Táta mě vzal k jednomu advokátovi v Chicagu a já jsem se s Desmondem rozvedla.“

Nick tu seděl v naprostém úžasu nad vším, co mu říkala, ačkoli skutečnost, že Desmond Williams je skutečně takový mizera, za jakého ho pokládal, ho nepřekvapila. Bylo to ale ještě mnohem horší, než Nick předpokládal.

„Jak se podařilo udržet tohle všechno v tajnosti, než jsi odletěla na tichomořskou cestu?“ „V tomhle je šikovný, umí v tom chodit. Když jsem se před tichomořskou cestou vrátila do L.A„ bydlela jsem u Billyho. Nikdo o tom nevěděl. Stejně jsme odletěli jen pár týdnů potom, co jsem se vrátila z Good Hope, a Desmond to všechno naservíroval novinářům na stříbrném tácu i s oblohou. Je to opravdu slizký had. Nicku. Měl jsi ve všem pravdu. Celou tu dobu jsem ti to chtěla povědět, ale nebyla jsem si jistá, jak to vyjádřit. Nejdřív to byla z mé strany uražená hrdost, styděla jsem se přiznat, že to celé byla jen fraška. A pak jsem si myslela, že ti na tom možná stejně už nezáleží. Vyjadřoval ses s takovou rozhodností o tom, že mě nechceš. Já nevím. představovala jsem si, že možná bude lepší o tom nějakou dobu prostě nemluvit. Pořád jsem doufala, že se objevíš doma a že si promluvíme, ale myslím, že po Pearl

Harboru jsi už přijet nemohl.“

„Už nedostáváme dovolenky, Cass. A jak to myslíš, že jsem dával jasně najevo, že tě nechci? Nevzpomínáš si na tu noc?“

Tvářil se dotčeně, že Cassie může něco takového říkat.

„Pamatuju se na každý okamžik. Někdy to bylo to jediné, co mi na ostrově pomáhalo přežít. myslet na tebe. vzpomínat. díky tomu jsem se přenesla přes spoustu věcí. jako přes ten rozvod s Desmondem. Je to tak zkažený člověk.“

„Tak proč jsi mi nenapsala a všechno mi nevylíčila?“

Vzdychla, vybavila si to a pak se na něj upřímně podívala.

„Asi jsem si představovala, že mi zase začneš říkat, že jsi moc starý a moc chudý, a že bych si měla najít kluka jako je Billy.“

Usmál se tomu, jak pravdivé to bylo. Opravdu byl takový tupec, že to mohl udělat znovu. To ovšem bylo předtím, než Cassie jen o vlásek unikla smrti, předtím, než Nick přišel ke zdravému rozumu. Stačilo, aby tady seděl a díval se na ni, a uvědomil si, jaký naprostý blázen byl, když od ní odešel. „A udělala jsi to? Myslím, našla sis kluka jako byl Billy?“

Vypadal, že mu to dělá velké starosti, a Cassie si v té chvíli přála, aby byla schopná ho trápit žárlivostí.

„Měla bych ti teď říct, že jsem chodila na rande každý den s jiným mužem.“

„Nevím, jestli bych ti to uvěřil.“ S úsměvem si zapálil cigaretu, opřel se o zídku a s potěšením se na ni díval. Bylo tak nádherné vidět ji znova. Tohle byla ta holčička, kterou vždycky miloval, ale teď už je úplně dospělá.

„Proč ne? Myslíš si, že jsem tak ošklivá, že by se mnou nikdo nechtěl jít na schůzku?“ škádlila ho. „Ošklivá nejsi. Ale je s tebou těžká práce. Dívka, jako jsi ty, potřebuje muže jistého věku a jistých zkušeností, Cass. A v okrese McDonough není mnoho mužů, kteří by vyhovovali.“

„Co tím chceš naznačit? Znamená to snad, že pro mě teď máš ten správný věk, nebo že jsi pro mě pořád ještě příliš starý?“ zeptala se ho významně, protože chtěla vědět, kam tím Nick míří. „To jsem býval. Ale hlavně jsem byl prostě jen moc velký hlupák,“ odpověděl jí upřímně. „Po té tvé havárii mě skoro museli odvolat ze služby, Cass. Myslel jsem, že se zblázním, když jsem si na tebe vzpomněl. Chvíli jsem opravdu dělal hlouposti. Jakmile jsem se to doslechl, měl jsem hned letět domů. To bych byl mohl alespoň být v Honolulu, když tě tam dovezli.“

„To by bylo nádherné,“ usmála se jemně, ale nic mu nevyčítala. Jen chtěla vědět, na čem je s Nickem teď.

„Předpokládám, že Desmond tě tam očekával i s reportéry,“ řekl znechuceně.

„Přirozeně. Měla jsem ale ohromnou ošetřovatelku, která je pokaždé vyhnala od mého pokoje dřív, než stačili zablokovat dveře nohou. Desmonda srdečně nesnášela. V té době mi vyhrožoval žalobou za nedodržení smlouvy. Myslím, že je přesvědčený o tom, že jsem mu to letadlo vyhodila do vzduchu schválně.

Bylo to strašné. Nicku,“ vyprávěla mu vážně, „oba motory začaly hořet. Myslím, že ještě nepřišli na příčinu té havárie, a asi to ani nikdy nezjistí.“ Když to říkala, na chvilku se nepřítomně dívala do dálky a on ji přitáhl k sobě blíž.

„Nemysli na to, Cass. Už to skončilo.“ To se týkalo spousty věcí. Pro Cassii skončilo celé jedno životní období a teď bylo na čase začít znovu. Podíval se na ni s úsměvem. Cítil vedle sebe teplo jejího těla a vzpomínal na letní noc téměř přede dvěma roky, která i jemu celou tu dobu pomáhala přežívat. „A na jak dlouho jsi sem teď přijela?“

„Ve čtvrtek dostanu další rozkazy,“ odpověděla tiše a přemýšlela, co pro ni asi mají v zásobě a co po ní chce Nick. Bude hrát stejnou hru jako předtím, nebo konečně dozrál? „Můžu se tady zdržet jakoukoli dobu od jednoho týdne po dva nebo tři měsíce.

Ale budu se sem často vracet. Jsem v eskadře, která dopravuje letadla přes moře. Naše práce spočívá v tom, že létáme s bombardéry z New Jersey do Homchurche.“

„To je na tebe dost umírněný úkol, Cass. Aspoň z větší části.“

Ulevilo se mu, že si nenašla nějakou nebezpečnější práci. To by jí bylo podobné. Pro Desmonda přece testovala letouny, které upravovali speciálně pro armádu. To ale už skončilo.

„Zatím mi to stačí. A co ty? Jak jsi na tom teď ty?“ ptala se ho a pohledem zkoumala jeho duši. Jejím otázkám se nedalo uniknout.

Nejdřív neporozuměl, na co se ho ptá, a pak se zasmál a podíval se na ni. Pochopil to dokonale. Nebyla žádná náhoda, že Cassie přiletěla právě sem. Jediná shoda okolnosti byla v tom, jak rychle na sebe narazili.

„Na co se mě přesně ptáš, Cass?“

„Jak odvážný jsi? Jak šikovný jsi tady musel být, když denně riskuješ život v bojích s Němci?“ „Jsem šikovnější a chytřejší než jsem býval, pokud se mě ptáš na tohle. Jsem trochu starší. a právě tak chudý.“ Snadno se rozpomínal na svá vlastní slova i na to, jaký blázen byl, když jí je říkal. „A jak odvážná jsi ty, moje malá Cassie? A jak velký jsi blázen? Je tohle to, co chceš? Po tom všem, čím jsi byla a co jsi vykonala a prožila během posledních dvou let, chceš právě tohle? Jenom mě a starou Jenny? Víš, že to je všechno, co mám.

A ještě Bellanku. Nikdy to nebude žádná sláva.“ Oba ale věděli, že Cassie poznala slávu a velký svět, a že tak si nepřeje žít. Chtěla Nicka a všechno to, co pro ni znamenal. Nic víc si nepřála.

„Kdybych chtěla žít život hvězdy, zůstala bych v L.A.“

„Ale ne, to bys neudělala,“ řekl jí tiše, s tím umíněným pohledem, který tak dobře znala. „Proč ne?“

„Protože bych tě nenechal. Nikdy bych ti nedovolil, aby ses tam vrátila. Vůbec jsem tě neměl nechat, abys tam odjela.“

Oba dostali od života draze zaplacené lekce. Teď ale byli moudřejší. Oba ušli dalekou cestu a zaplatili velkou cenu za všechno, co se naučili a po čem kdy toužili. „Miluju tě, Cassie, a vždycky jsem tě miloval,“ ujistil ji tiše a přitáhl si ji k sobě. Vzhlédla k němu a usmála se. Znala jeho obličej důvěrně a velmi ho milovala už od doby, kdy byla ještě dítě. Byl to obličej, se kterým vyrůstala, měl stále stejné vrásky kolem očí od toho, jak je Nick mhouřil proti slunci. Byl to hezký obličej, v němž byl vepsán charakter, cílevědomost a laskavost, jediný obličej, na který se Cassie chtěla dívat po celý svůj život. Přišla sem, aby ho znova nalezla. A podařilo se jí to. Když měla Nicka, po ničem dalším už netoužila.

„Taky tě miluju. Nicku,“ odpověděla tichounce, a on ji k sobě přitiskl a vnímal její teplo, její blízkost, po které tak dlouho toužil. Být od ní odloučený pro něj znamenalo nesmírné utrpení, peklo, které si způsobil sám. Hořce toho litoval, ale nevěděl, jak z něj ven. Cassie sem musela sama přijít a najít ho tady.

„A co když některý z nás zahyne ve válce?“ zeptal se jí naléhavě. „Co potom?“ Nick jí pořád nechtěl zničit život, nechtěl ji k sobě uvázat, a pak třeba zemřít. Takovou cenu lidé někdy platí za to, když milují letce.

„To přece riskujeme oba každý den. A vždycky jsme to riskovali. To jsi mi sám říkal. Pokud chceme dělat to co děláme, pak musíme mít odvahu s tím taky žít. A každý z nás musí tomu druhému dovolit, aby dělal to, co dělat musí.“ Byla to vysoká cena za lásku, ale oni k tomu byli vždycky ochotni.

„A potom?“ Pořád mu to všechno dělalo starosti, ale Cassie se s tím vším vyrovnala už před dlouhou dobou, a i kdyby Nick neměl vůbec nic, nezáleželo jí na tom.

„Potom se vrátíme domů a můj otec odejde na odpočinek a předá nám letiště. A když budeme žít v tvé chatě, protože nic víc nemáš, bude to taky dobře. Mně je to jedno, a když nám na tom bude záležet, tak to změníme.“ Tentokrát se s ní nehádal. Věděl, že tohle jim stačí. Oběma už se v životě dařilo lépe i hůř a hmotné statky jim byly lhostejné. Potřebovali jen jeden druhého a oblohu k létání.

Něžně ji políbil a Cassie se podívala na podzimní oblohu a usmála se. Vzpomněla si na všechny ty hodiny, které spolu strávili ve staré Jenny. Připomněla mu své první přemety a vývrtky a on se

zasmál.

„Tehdy jsi mě vyděsila k smrti.“

„Ale houby. řekl jsi mi, že mám vrozený talent.“ Předstírala, že ji tím urazil, a pak vstali a Nick ji pomalu doprovodil k její ubytovně. Během dnešního rána si toho hodně vyjasnili.

„To jsem řekl jen proto, že jsem do tebe byl zamilovaný.“

Šťastně se zasmál a cítil se znova jako kluk. Cassie na něj působila tak, že si připadal velmi mladý. Bylo to tak vždycky.

„Ne, to jsi nebyl. Tenkrát jsi do mě zamilovaný nebyl,“ přela se s ním, ale na rtech měla úsměv. V duchu uvažovala, jestli Nick mluví pravdu.

„Ale ano, byl.“ Vypadal teď šťastně, uvolněně a mladě. A když tady kráčel po jejím boku, byl na ní nesmírně hrdý.

„Opravdu?“

Zasmáli se, a pak si spolu dál povídali a škádlili se jako dvě děti. Najednou byl život jednoduchý. Cassie se podařilo to, kvůli čemu sem přiletěla. Nalezla Nicka, a s ním všechno to, čím pro ni kdy byl. Konečně to dokázala! Oba dva to konečně dokázali!