DANIELLE STEEL LÁSKU, NE VÁLKU

ČÁST PRVNÍ..

SPOJENÉ STÁTY.

Savannah.

Berkeley.

Listopad 1963 až červen 1968..

KAPITOLA 1.

Na Savannu dolehl lezavý podmračený den se studenými poryvy větru od oceánu. Forsythský park byl posetý spadaným listím, několik dvojic se tam toulalo ruku v ruce a skupinka žen v něm dokuřovala své cigarety před odchodem do práce. V savannské střední škole zely ještě chodby prázdnotou. Teprve v jednu hodinu se rozezněl školní zvonek a studenti se vrátili do tříd. Jen z jedné se ozýval potlačovaný smích, v ostatních zavládlo ticho. Skřípění křídy bylo doprovázeno úzkostlivým výrazem na tvářích studentů nevalně připravených na neočekávaný test z občanské nauky. V nejvyšším ročníku mají prokázat schopnost obstát při přijímacích pohovorech na vysokou školu. Proběhnou příští týden, těsně před Dnem díkůvzdání. Ve stejné době, kdy studenti soustředěně skláněli hlavy, daleko od nich, v Dallasu, zazněly výstřely. V koloně aut byl náhle vymrštěn člověk do náručí ženy a hlava se mu hrozivě zvrátila. Žádný ze studentů v Savanně dosud netuší, co se stalo. Pilně sledují jenom hlas, informující o přijímacích zkouškách. V malátném ovzduší se Paxton Andrewsová snaží přemoci vlny ospalosti. Alespoň na chviličku zavřít oči. V půl druhé milosrdně zazvoní školní zvonek, všechny dveře se rozletí a vlny studentů se rozlijí po chodbách s pocitem osvobození od testů, francouzské literatury a egyptských faraónů. Kdekdo se proplétá do vedlejší místnosti, případně zaskočí ke své skříňce, aby si vyměnil učebnici, vyslechne vtip nebo se přidá k výbuchu smíchu.

Pak náhle osamělý výkřik. Dlouhý, bolestný vzlyk, který prořízne vzduch jak šíp. Kavalkáda kroků, všichni spěchají do rohové místnosti, sborovny profesorů, kde zrovna začíná naskakovat televizní obraz. Stovky vystrašených mladých tváří se tísní mezi dveřmi a je slyšet hlasy: „Ne, ne ,“ volání, výkřiky a vzrušení. Nikdo zprvu nevnímá hlas z televizní obrazovky, až teprve když prosebné hlasy utišují vřavu.

„Držte už konečně klapačky, není slyšet, co říká!“

„Je zraněný? Je? “ Nikdo se neodvažuje to slovo vyslovit. Znovu a znovu kolují v davu stejné otázky: „Co se stalo? Co se děje? Stříleli na prezidenta Kennedyho prezident nevím v Dallasu prezident Kennedy ale není “ Nikdo tomu nevěří. Každý by to rád považoval za nejapný žert. „Slyšels, že stříleli na prezidenta?“ , Jasně! A jak je ten fór dál?“ Nemá pokračování. Jen strohá zpráva, nekonečné otázky a žádné odpovědi.

Televizní obrazovka je přeplněna zmatenými zprávami.

Na opakovaných záběrech mizejí motorová vozidla. Teď se objevil Walter Cronkite s popelavou tváří. „Prezident byl vážně zraněn.“ V davu to tiše zašumí. Jsou zde všichni.

Celá střední škola, studenti i pedagogové, natlačeni v malé místnosti a v přilehlé chodbě. „Co říkal? Cože se stalo?“ padají otázky ze zadních řad.

„Oznámil, že prezident je vážně zraněn,“ ozývá se svědectví zepředu. Paxton si všimla, že tři dívky, které právě přišly, začaly vzlykat. Krčí se v rohu místnosti, kolem se tlačí ostatní. Na všechny jakoby padla ohromná tíseň. Nikdo se nechce pohnout, každý se bojí porušit křehký okamžik. Jako by sebemenší pohyb mohl ukončit běh jeho života Paxton cítí, jak se jí do vědomí pozvolna prolíná jiný den, den před šesti lety, kdy jí bylo pouhých jedenáct S tátou je zle, Pax , přišel jí oznámit její

bratr

George. Matka zůstala s otcem v nemocnici. Táta rád řídil vlastní letadlo. Kdykoliv se potřeboval ve státě s někým sejít, zaletěl za ním. Jenomže tenkrát v Atlantě propukla nenadálá bouřka. „Bude v pořádku? Uzdraví se?“

„Víš “ V bratrově hlase se ozval zvláštní tón a jeho pohled ji vyděsil. Chtěla utéct a schovat se. Tehdy jí bylo jedenáct a Georgeovi dvacet pět. Čtrnáctiletý rozdíl jí připadal jako celý lidský život. Paxton se narodila jaksi „omylem“. Alespoň to matka často šeptala svým přítelkyním. Omyl, za který byl Carlton

Andrews nekonečně vděčný, ale se kterým se Paxtonina matka nikdy nedokázala zcela vyrovnat. Beatrici Andrewsové bylo dvacet sedm, když se narodil George. Tehdy trvalo pět let, než se jí podařilo otěhotnět, a doba před porodem se pro ni stala noční můrou. Po celých devět měsíců trpěla a narození dítěte byl pro ni tak otřesný zážitek, že si ho zapamatovala na celý život. Po dvaačtyřiceti hodinách bolestí byl George vyproštěn z matčina lůna císařským řezem. Nic nezměnila skutečnost, že byl hezké, zdravé, velké dítě. Beatrice Andrewsová se zařekla, že tuto zkušenost nikdy nebude opakovat. Dávala si dobrý pozor, aby se to nestalo. V tomto směru byl Carlton ohleduplný. Až bláznivě se soustředil na malého syna. George byl ten typ dítěte, které by si každý otec zamiloval. Klidný, poslušný a tělesně zdatný. Později se projevily i jeho studijní vlohy, což potěšilo zvláště matku. Jejich život probíhal šťastně a klidně. Carlton byl úspěšný ve své advokátní praxi a Beatrice žila pro své důležité funkce v Historické společnosti, v Lize mládeže i ve Spolku dcer občanské války. Svůj denní program doplňovala ještě úterní partií bridže a bylo to právě u karetního stolku, kdy se projevily první známky nového těhotenství, kdy pocítila, že se jí zvedá žaludek. Přisoudila to nevhodné snídani, kterou měla v Lize mladých, a šla si domů lehnout. Za tři týdny to již věděla jistě. Byla těhotná ve svých jednačtyřiceti letech, se čtrnáctiletým synem, chystajícím se na gymnázium, a s manželem, který nebyl dost opatrný, aby jeho vášně nevstoupily ve známost na veřejnosti. Ačkoliv ono období pro ni teď bylo snadnější než kdysi, vůbec nebyla nadšená. Měla naopak pocit veřejného zostuzení a ponížení, dokonce zahanbení nad svým jiným stavem v době, kdy se jiné ženy jejího věku radovaly z vnoučat. Nepřála si další dítě a nepomohlo ani manželovo utěšování. Ani ta malinká, dokonale andělsky vyhlížející holčička, kterou jí vložili do náruče, když se probrala, ji nepřesvědčila.

V dalších měsících pak zdůrazňovala, jak mizerně se cítí, a to že je důvod, proč dítě ponechává v náručí černošské chůvy. Jmenovala se Elizabeth McQueenová, ale každý ji oslovoval Queenie. Queenie nebyla profesí dětská opatrovnice, dala však život jedenácti potomkům, z nichž zůstalo naživu pouze sedm. Byla vzácným jevem, na Jihu z nejvzácnějších, milující černošskou maminou. Lásky v ní bylo dost pro každého, především pro děti a nemluvňata, a Paxton milovala hlubokým a vřelým citem, jako kdyby byla jejím vlastním dítětem. Nic takového Beatrice

Andrewsová k Pax necítila. Neuměla ani vysvětlit, proč se v přítomnosti děvčátka cítí celá nesvá, proč si od něj udržuje odstup. Snad se jí vždy zdálo, že má děťátko ulepené ručičky či že se jí přehrabuje mezi flakony s drahými parfémy, které má vystavené na toaletce. Pokaždé jako by mezi nimi zavládla přemíra nervozity. A musela to být

Queenie, která malou ukonejšila, když se rozplakala, její náruč, kde se skryla, když ji něco vylekalo, Queenie, která ji ani na okamžik nespustila z očí.

Pro Queenie neexistovaly dny volna, nezatoužila někam si zajít. Její děti si už žily samostatně a ona by si snad ani neuměla představit okamžik bez Paxton. Na rozdíl od matky otec s Paxie trávil každou volnou chvilku.

Jak Paxton vyrůstala, neshody mezi ní a matkou se prohlubovaly, a když bylo Paxton asi deset let, uhnízdilo se v ní přesvědčení, že si s matkou nerozumí. Pochybovala i o tom, že jsou vůbec v příbuzenském vztahu. Pro matku byly nejdůležitější její kluby, přítelkyně, dobročinné akce, bridžové večery a oddanost Dcerám občanské války.

Smyslem jejího života byly přítelkyně a jejich názory. Večerní příchody manžela téměř nevnímala.

Ani rozmluvy u večeře nebudily její zájem a manželovy názory ji nudily.

Carltonové pozornosti to samozřejmě neušlo, ale nikomu by nikdy nepřiznal, že mu vadí její chladný nezájem, kterýjiž po léta tolik ubližuje Paxton. Nedá se tvrdit, že by

Beatrice Andrewsová neměla smysl pro povinnosti, pro rodinnou pospolitost nebo pro vedení domácnosti, které si uměla dobře zorganizovat. Měla dokonalé vychování, jenom vřelejší cit ke komukoliv nikdy nepocítila. Jako by jí to kdosi zapomněl dát do vínku. Na rozdíl od Carltona, když Queenie nenašla v Beatrici nic hřejivě lidského, prohlásila veřejně před svými dětmi, že má srdce malé a studené jako pecku z broskve v zimě. Nejlépe vycházela

Beatrice s Georgem. Rozuměla si s ním mnohem lépe než s Paxton. Obdivovala ho, dokonce i respektovala, a svým chladným, až klinickým pohledem na svět ho zřejmě také přivedla k zájmu o medicínu. Jeho kariéra jí dělala náramně dobře a vždy nadšeně zdůrazňovala, že má syna doktora. Potají říkávala svým přítelkyním, že George je dokonce nadanější než jeho otec, že jí v mnohém připomíná vlastního otce, toho z Nejvyššího soudu státu

Georgia, a že předvídá jeho velké činy v budoucnosti. Ale co jen, proboha, bude s Paxton? Chodit do školy, odmaturovat, vdát se a mít děti Ačkoliv to přesně kopírovalo její život, zdálo se to Beatrici žalostně málo. Sama kdysi na otcovo naléhání pokračovala ve studiu na Sweet Briar, ovšem dva měsíce po maturitě si vzala Carltona. Žen si nikdy příliš nevážila, ačkoliv je ráda vyhledávala a pohybovala se v jejich společnosti. Uznávala výhradně muže, zvláště ty, kteří něco pozoruhodného dokázali. A k velkým činům se sotva zrodilo to hezké blonďaté dítě, které při každé příležitosti něco upatlalo.

Hlas Waltera Cronkita nesrozumitelnými slovy podmalovával televizní obraz a Paxton s ostatními tiše přihlížela.

Ti, co nedokázali zavřít pusu, jen šeptali. Po několika minutách se Cronkite vždy obracel na reportéry, kteří se dostali do haly nemocnice Parkland Memoriál v Dallasu, kam byl prezident dopraven.

„Ještě stále pro vás nemám podrobné zprávy,“ pronesl obličej na obrazovce, „víme pouze, že prezidentův stav je kritický, ale do této chvíle nebyla poskytnuta žádná oficiální informace.“ Po těchto slovech přepnula profesorova ruka na jiný kanál, kde Chet Huntley jen potvrdil, co již věděli. Studenti se dívali jeden na druhého. Z každé tváře se dalo vyčíst napětí a strach. Paxton to znovu připomnělo bratra, jeho výraz, když pro ni přišel do školy, aby jí řekl o tátovi. Letecká havárie, při doletu Georgeova tvář byla strhaná. Zrovna dokončil lékařskou fakultu a čekal na místo v nemocnici Grady Memoriál v Atlantě. Vymohl si, že bude celá studia zde na Jihu, i když jeho otec kdysi absolvoval Harvard a uvítal by, kdyby také on odešel na Sever. Zasáhla však Beatrice. Zdůrazňovala, jak je důležité místo, kde vrostly do půdy rodinné kořeny, a jak je nezbytné podporovat právě jižanské instituce, což připomínala pravidelně.

Byly již dvě hodiny a Paxton stále ještě bez dechu stála v rohu místnosti a snažila se uvěřit, že vše dobře dopadne. Usilovně potlačovala pláč. Ani nedokázala rozeznat, zda to je pláč nad osudem prezidenta, či otce. Den po letecké havárii otec zemřel. Jeho zranění byla příliš vážná.

Manželka a syn byli u něho, zatímco Paxton a Queenie čekaly doma. Vůbec už nenabyl vědomí. To se však Paxton dozvěděla až později, tehdy si dospělí nepřáli, aby chodila do nemocnice, protože byla ještě moc malá. Jeho smrtí byla ochuzena o lásku a už nemohla obdivovat jeho znalosti světa, jeho krásný vztah k lidem a historii, ke všem věcem tak odlišným od života v Savanně. Otec byl jižanský džentlmen. Výchovou staré školy a postojem k životu se vymykal průměrnosti, ve které byl nucen žít. To na něm Paxton milovala především. Jak ji uměl obejmout, když k němu přiběhla, jak uměl vyprávět, když spolu chodili na dlouhé vycházky a rozmlouvali o roztodivných věcech, o válce nebo o Evropě nebo o tom, jaké to bylo na studiích v Harvardu! Obdivovala jeho způsob vyjadřování, vůni jeho vody po holení, která zanechávala čerstvý závan v pokojích, kterými prošel, přimhouření očí, když se usmíval, i slova, kterými dával na jevo svou pýchu nad jejími úspěchy Při jeho pohřbu cítila, že s písní na rozloučenou umírá s ním. Seděla tehdy mezi matkou a Georgem a

slyšela ze zadních řad potlačované vzlyky Queenie.

Od otcovy smrti se pro ni už nikdy život nevrátil do starých kolejí. Jako by někdo odloupl kus z ní samé, kus vonící divokými květy, vzpomínkou na jeho kancelář, kam chodívali o sobotních dopoledních a kde dostávala odpovědi na své otázky. Měl zvláštní dar rozumět lidem. Jednou na něm vyzvídala, proč ji má matka tak málo ráda.

Nechtěla pofoukat bolístku, měla přece Queenie a jeho, pouze ji to zajímalo.

„Myslím Třeba potřebuje spíš někoho, jako je George Neznervózňuje ji , mluví vždycky jen o věcech, které zajímají i ji. Nemyslíš, táto, že on je vlastně zrovna jako ona? Protože když já řeknu, že mám něco ráda, je to, jako bych ji vystrašila.“

Byla velice vnímavá a ani si to neuvědomovala. Carlton však věděl, jak je jeho dcera citlivá. „Matka na sobě nedává své pocity znát jako třeba ty nebo já,“ snažil se o upřímnost a začal se houpat na staré rozvrzané židli, až hrozilo, že se převrátí. „To ale neznamená, že by byla bezcílná.“ Vždy se své ženy zastával.

I proti Paxton, ačkoliv si v duchu přiznával, že dcerka má pravdu. Někdy byla Beatrice studená jako led. Pořádná, věrná a „dobrá manželka“, těžko se proti ní dalo něco namítat. Udržovala hezký domov, byla vždy zdvořilá a pozorná, nikdy by ho nepodvedla a nikdy na něj nebyla zlá nebo protivná. Byla „dámou par excelence“, ale on stejně jako Paxie pochyboval, že by kdy někdo v jejím životě něco víc znamenal, vyjma George. Často však si i od něj zachovávala neosobní odstup. Nezdálo se, že by to moc vnímal, jejich povahy byly téměř totožné. Carlton a Paxie byli jiní. Oba očekávali od vztahů více, i když oba věděli, že marně. „Svým způsobem tě má ráda, Pax.“ Přesto se Paxton zdálo, že je to falešné. Dosud nerozeznávala ty jemné odstíny, které život přináší, čeho je anebo není žena schopna. Carlton je znal.

„Tebe, táto, miluju.“ Rozpřáhla paže a zeširoka ho objala. Před ním nikdy nic neskrývala. Teď ho rozesmála, protože ho málem srazila z obstarožní židle.

„Zadrž , podlahu dobře znám.“ Snil o tom, že ji jednoho dne dá studovat na Radcliffe, a jak ji k sobě tiskl, představoval si, jak vyroste do krásy a stane se pýchou jeho života. Byla mu vším, o čem v životě snil, krásou, pro kterou stálo za to žít. Vychovával ji ke svému obrazu, i když si to plně neuvědomoval.

Pak náhle odešel a Paxton zůstala sama. Zbyla jí pouze

Queenie. Vrhla se na studium a hodně četla. Představovala si, že je otec na cestách, a psala mu dopisy , a kdyby to šlo, posílala by mu je. Někdy je schovávala, jindy roztrhala. Psaní jí pomáhalo. Mohla „hovořit s ním“, když už to nešlo s „těmi druhými“. Matku popuzovalo prakticky všechno, co řekla, nesouhlasila s ničím, co dcera navrhla, a někdy měla Paxton dojem, že pochází z jiné planety. Na rozdíl od George se dcera matce vůbec nepodobala.

George se snažil přimět Paxton, aby „se chovala slušně“, aby nahlížela na věci matčinýma očima, aby byla „rozumná“ a uvědomovala si, kdo je, což ji jen ještě více mátlo.

Kdo je? Dcera svého otce, nebo odchovanec jich dvou?

Kdo má pravdu? V srdci pochyby necítila. Věřila, že se dá žít jen v nesobecké lásce k celému světu. V době, kdy

George končil praxi v Grady Memoriál a ona dosáhla šestnácti let, jí už nikdo nemohl vymluvit úmysl odejít z Jihu a vstoupit na univerzitu Radcliffe. Matka by uvítala, kdyby pokračovala ve studiích na Agnes Scott, Mary Baldwin nebo Sweet Briar, kterou navštěvovala sama. Brala by dokonce i Bryn Hawr. Rozhodnout se pro Radcliffe však považovala za směšné.

„Nemáš zapotřebí poznávat školy na Severu. Všecko, co je k něčemu dobré, máš tady. Podívej na svého bratra.

Měl všechny předpoklady uplatnit se kdekoliv v této zemi, a zůstává kde? V Georgii.“ To právě Paxton děsilo. Musela pryč od té názorové omezenosti, od matčiných přítelkyň, od všech těch věcí, které ji dusily.

Ze všeho nejvíc ji na škole zaujala občanská práva. Často o nich rozmlouvala s kamarády nebo

potichu s Queenie v kuchyni. Nebylo snadné vyvracet Queenie přežité názory, přesvědčení, že barevní mají své místo a že to zdaleka není místo, které náleží bílým. Myšlenka vzájemného soužití Queenie děsila.

Její děti bohudík cítily jako Paxton. Řada nesrovnalostí

Paxton popouzela a nebála se o nich mluvit nebo je popsat ve své školní práci. Věřila, že by s tím otec souhlasil, a to jí dodávalo kuráž. Byla si i vědoma i toho, že od bratra povzbuzení čekat nemůže. Na podzim si podala přihlášku na několik univerzit na Severu a také na dvě v Kalifornii. Na Vassar, na Wellesley, na Radcliffe i na Smith a na West. Do Kalifornie pak na Stanford a UC Berkeley. Vůbec se jí nezamlouvalo, že by měla navštěvovat výhradně dívčí školu, ale Radcliffe byla jediná, o kterou opravdu stála. Na západní univerzity se přihlásila na doporučení studijního poradce, a nakonec přidala Sweet Briar, aby se zavděčila matce. Jako by to bylo dávno rozhodnuto, matčiny přítelkyně ji o překot ujišťovaly, že si nemohla vybrat lépe než Sweet Briar.

Teď na to nedokázala myslet. Nemohla odtrhnout oči od hodin. Teprve dvě! Před půlhodinou byl prezident zasažen, před deseti minutami sledovali televizní zprávy.

Velmi pravděpodobně se celý národ modlí. Jak asi prožívá jeho rodina to, s čím se ona setkala kdysi dávno?

Minutu po druhé hodině se objevil na obrazovce před kamerou Walter Cronkite. V jeho tváři byla vepsána porážka. Oznámil americkému lidu, že prezident zemřel.

V malé místnosti na gymnáziu v Savanně se zvedla vlna bolestných vzdechů a vzlyků. Lidé plakali, studenti se objímali s profesory a zmateně si navzájem kladli otázku, jak se to jen mohlo stát. Walter Cronkite navázal rozmluvou s chirurgy a Paxton cítila, že je jakoby strhávána pod hladinu, že všechno kolem ní zpomalilo svůj běh a ocitlo se nesmírně daleko. Neviděla, protože jí v tom bránily slzy.

Cítila je stékat po tvářích a najednou se začala dusit, jako tenkrát, když marně zápasila o dech. Odněkud se jí vracelo, že ho ztrácí znovu a znovu. Jejímu otci bylo padesát sedm, když zemřel. Kennedymu čtyřicet šest. V obou umíraly jiskřivé myšlenky, vzrušení nad zázrakem života, oba měli rodiny, děti, které je milovaly. Kennedyho oplakává celý národ. Carltona Andrewse oplakali jen ti, co ho znali. Pro Paxton v tom nebyl rozdíl. Uměla se vcítit do žalu prezidentových dětí, do strašného zármutku nad krutou ztrátou. Bylo to tak hrozné, tak surové , jak to mohl někdo udělat? Poslepu prošla školní dvoranou a bez jediného slova opustila školu. Doma se za ní s třeskotem zavřely dveře, když v slzách proběhla halou. Rychle odložila aktovku a spěchala do kuchyně za Queenie.

Ta si bezstarostně prozpěvovala. Svou kuchyň milovala nade vše. Nad hlavou jí svítily vyleštěné kotlíky a ve vzduchu se vznášela vábná vůně, vycházející z trouby sporáku.

Obrátila se a s úžasem zjistila, že za ní stojí uplakaná a zoufalá Paxie, která jako by symbolizovala celý národ.

„Co se stalo, děťátko?“ vylekala se Queenie.

„Já “ Pax najednou nenapadala slova. Jak vyjádřit, co cítí? „Nedívala ses teď na televizi?“ Dopoledne dávali seriály, které měla Queenie v oblibě, ale ta jen zavrtěla hlavou a dál zvědavě zírala na Paxton.

„Tvá matka přece dala ten kuchyňský krám včera do opravy. Já nikdy nekoukám na velkou televizi v obýváku.“

Jako by se jí ten dotaz dotkl. „Co se stalo?“ Že by něco strašného ve městě? V Savanně? Co když pan doktor

George nebo paní Andrewsová Některé z jejích dětí? Možná jedna z těch hrozných demonstrací za lidská práva Rozhodně nebyla připravena na větu: „Prezident

Kennedy byl zastřelen.“

„Můj ty bože, to ne “ Queenie těžce dosedla na nejbližší židli, na tváři bázlivý úděs. Pak na Paxton upřela oči s nevyřčenou otázkou.

„Je mrtvý.“ Paxie začala znovu slzet. Pak před Queenie poklekla a objala ji. Znovu ten pocit ztráty, zoufalství, bolesti a smutku. A Queenie ji držela a obě plakaly nad mužem, kterého osobně neznaly, ale který přece neměl důvod umírat! Proč? Jak může být někdo tak zlý? Komu může jeho smrt posloužit? Proč zrovna člověk se dvěma dětmi a mladou manželkou? Člověk tak plný života, nadějí a elánu, který dokázal přenášet na jiné? Stará černá žena Paxton zvolna kolíbala, jako to dělávala, když byla ještě maličká, a sama plakala pro člověka, kterého sotva znala, ale o němž věřila, že chtěl pro lidi dobro.

„Bože, dítě Nemůžu tomu uvěřit. Proč by někdo chtěl něco takového? Ví se, kdo to udělal?“ „Zatím asi ne.“ Když ale zašly vedle do pokoje a zapnuly televizi, uslyšely v aktuálním zpravodajství jméno Lee

Oswald. Zastřelil dallaského policistu, který ho chtěl vyslechnout, jeho stopa vedla do

knihkupeckého skladu, odkud v půl druhé vyšly osudné výstřely proti projíždějící koloně. Byl označen za vraha prezidenta Kennedyho a zatčen.

Policista a prezident Kennedy byli mrtví, jeden agent tajné služby též, texaský guvernér John Connally byl těžce zraněn, je však naděje, že přežije, a prezidentovo tělo je na palubě Air Force One. V letadle mířícím do Washingtonu je přítomna i jeho manželka zároveň s viceprezidentem Johnsonem, což vyvrátilo pověst, že také on byl lehce zraněn.

Paxton a Queenie dokázaly jen nehybně stát a tiše přihlížet.

Po několika minutách vstoupila Paxtonina matka. Každé páteční odpoledne chodívala ke kadeřníkovi a právě se odtamtud vracela. O událostech byla již informována, a když se k nim připojila, neskrývala své podráždění.

Několik žen odešlo domů s mokrou hlavou a většina kadeřnic si troufla odejít od rozdělané práce. Beatrici

Andrewsové zrovna vysoušeli vlasy, když se k nim zpráva donesla. Jí to ovšem nezabránilo trvat na dokončení účesu a jednu dívku musela dokonce donutit, aby jí udělala manikúru. Nepřežila by, kdyby měla v následujících dnech oželet svůj pocit upravenosti. V týdnu před Dnem díkůvzdání měla přece řadu závazků a její bridžový klub pořádal slavnostní večírek. Vůbec jí nedošlo, že nikdo nebude mít náladu něco pořádat, že oslavy budou možná odvolány, že se lidé nehnou od obrazovek, jednotní ve svém smutku. Vrátila se domů s pocitem násilí na vlastní osobě, téměř na pokraji hysterie. Měla dojem, že se mnohé ženy nechaly událostí příliš unést. Asi nepoznaly, co to Je pravé hoře, třeba při ztrátě manžela. Nač tolik povyku?

Vždyť toho člověka sotva znaly, osobně vůbec ne, jakýpak k němu mohou mít vztah? Nepochopila, že tento muž byl pro každého prorokem nových nadějí, že jeho mládí slibovalo vyřešit letité potíže, že sliboval svět, o jakém snili.

Vedle své dcery a ženy, která ji vychovávala, se náhle

Beatrice Andrewsová cítila osamocena. Posadila se a začala sledovat Lyndona Johnsona, stvrzujícího přísahou v letadle Air Force svůj úřad. Nevyzvala Queenie, aby přisedla. Kamery zabíraly Sarah Hughese, který přísahu

Lyndona Johnsona přijímal, vedle něho stála Jacqueline

Kennedyová a všichni přihlížející si náhle uvědomili, že má stále ještě na sobě ten růžový kostým, kostým, který měla, když byl zabit, kostým, potřísněný jeho krví. Paxton pomalu klesla do židle vedle matky. Hleděla nevěřícně na obrazovku, neschopna vstřebat, čeho je svědkem.

„Jak někdo mohl udělat něco takového?“ zavzlykala.

Queenie pohodila hlavou a odešla do kuchyně.

„Co já vím, Paxton! Kolují nějaké řeči o spiknutí, ale bůh suď, kdo o tom ví víc. Lituju paní Kennedyovou a její děti. Musí to být pro ně hrozné.“

Paxton opět všechno připomínalo otce. Ačkoliv nebyl zavražděn, jen neočekávaně zemřel, jeho nepřítomnost stále bolela. Nezvykne si. Prezidentovy děti na tom budou asi stejně.

„Teď je ve světě tolik nepokojů,“ pokračovala matka,

„všechny ty rasové problémy , všechny ty změny, na kterých měl podíl Možná že za to nakonec musel zaplatit “ Beatrice Andrewsová se zvedla od televizoru a byla podivuhodně vyrovnaná. Paxton na ni hleděla v úžasu.

„Ty si vážně myslíš, že by důvodem mohla být občanská práva? Že to mohlo někomu tolik vadit?“ Paxton cítila, že se musí mírnit. Je možné, aby matka takhle uvažovala?

Považuje za nedotknutelné to, na čem leží prach minulosti! Proč musí ona, Paxton, žít zrovna tady na Jihu? Proč se narodila v Savanně?

„Netvrdím, že to byl ten pravý důvod, uvažuje o možnostech. Nelze jen tak přes noc změnit myšlení celého národa, popřít tradice které vyhovovaly po staletí, a nezaplatit za to nějakou cenu. Samozřejmě, v tak hrozné podobě ta cena nebyla přiměřená.“

Většina argumentů nebyla pro Paxton nová, ale připadalo jí nehorázné předkládat je v těchto souvislostech.

„Mami, jak můžeš tvrdit, že lidem vyhovovala segregace?

Jak to vůbec můžeš vyslovit? Podle tebe otroctví také vyhovovalo?“

„Mnohým z těch barevných jistě. Měli mnohem snadnější život, když náleželi rozumným pánům.“ „Ach, panebože.“ Ona tomu věří! Paxton o tom nemůže pochybovat. „Koukni se, mami, jak žijou černoši ještě dnes. Neumějí číst, psát, jsou segregovaní, dřou jako koně, znásilňujou je, nemají vůbec práva jako ty nebo já, maminko, chápej to.“ Že ji nazvala maminkou, bylo zcela výjimečné. Stávalo se jí to ve stavech beznaděje nebo vzrušení, jaké právě prožívala, ale Beatrice Andrewsová to přešla bez povšimnutí.

„Možná že ani nebudou vědět, co si se všemi těmi právy počít. Jsem toho názoru, že svět bez nějakých hrozných následků nepředěláš.“

Paxton to nakonec vzdala. Odešla do svého pokoje, lehla si na postel a plakala až do večeře. Když přijel její bratr, jako pravidelně každý pátek, sešla dolů, bledá a s napuchlýma očima. Měl na poslední události názor téměř totožný s matčiným. Jako argument proti stanovisku své sestry volil většinou útrpný úsměv, případně prohlášení, že své názory změní, až dospěje. Ani příliš netoužila ho poslouchat, a tak po většinu času mlčela. Jakákoliv filozofická či politická diskuse by jí jenom pocuchala nervy. Ponechá si své názory pro přátele ve škole nebo liberálnější profesory. Taky jí mohou posloužit jako náměty pro školní debaty. A pak je tady ještě Queenie, s ní si může pohovořit vždycky. Letitá moudrost jí bohatě nahradila nedostatečné vzdělání. Pro Paxton byla navíc duší, které se se vším svěřovala , třeba i s tím, na jaké školy zaslala své přihlášky. Queenie sice rozesmutňovalo, že chce Paxton odejít, ovšem chápala, že to je pro její dobro, v tom měla blízko k názorům Paxtonina otce.

„Řekl bych, že jde o spiknutí řízené z Kuby,“ prohlásil

George nad večeří. „Vsadil bych se, že ještě najdou takové souvislosti, až to mnohé překvapí.“ Paxton o jeho pravdách nebyla nijak přesvědčena. Inteligence se mu rozhodně nedala upřít, ale jako by mu k ní chyběla jakákoli jiskra. Většinu času trávil pohroužen do medicíny a mimo ni nejevil o nic dalšího zájem. Měl na každou věc svůj vlastní, neměnný názor a vzrušit ho dokázal jen mimořádný objev, třeba léčení cukrovky u dospělých pacientů, což pro Paxton bylo za hranicí nudy. Bylo mu jednatřicet a před rokem se skoro zasnoubil, jenže z nějakých Paxton neznámých důvodů z toho sešlo. Přestože dívka byla z rodiny, se kterou matka udržovala společenské styky, Beatrice si oddychla. Byla totiž toho názoru, že George je na ženění ještě příliš mladý. Nejdříve musí získat postavení a pak se teprve usadit s manželkou a dětmi. Dívky, se kterými si dával schůzky, nebyly po chuti ani Paxton. Byly sice na pohled hezké, ale hloupé a povrchní. Chyběla jim osobnost a nedalo se s nimi vážněji pohovořit. Ta poslední, kterou si přivedl na večírek , matka ho pro něj zorganizovala , byla ve svých dvaadvaceti letech trapná svým neustálým pochichtáváním. Přesvědčovala přítomné, že nezanechala studia pro špatný prospěch, nýbrž proto, že toužila pracovat pro Ligu mladých. Bude v tomto týdnu spolupracovat na jejich módní přehlídce a už se nemůže dočkat Ke konci večera měla Paxton silné nutkání ji zaškrtit. Byla tak provokativně

hloupá, že bylo s podivem, jak ji může bratr snést. Ani její případná plachost nebo přítulnost nemohly vyvážit utrpení z jejího věčného hihňání. Ještě že s Georgem odjeli na večerní sportovní utkání! Paxton se s mrazením v zádech smiřovala s tím, že nenávidí dívku, se kterou se bratr možná ožení. Vezme si ten typ sladké, prosté, skromné ženy bez vlastního úsudku, bez velkých ambicí, prostě ten jižanský typ, co se tu tak nosí. I v Paxton byla jižanská krev. Pojímala to ale spíš zeměpisně, než aby se na to vymlouvala. Spousta dívek si však s oblibou hrála na „southern bene“ z čisté hlouposti nebo aby zakryly svou omezenost. Jak to šlo Paxton na nervy!

Bratra ale „jižanské krásky“ zřejmě přitahovaly.

Po celou noc nemohla Paxton usnout a jako posedlá sledovala televizní zpravodajství. Neustále k němu vstávala, a nakonec se ve tři hodiny ráno před televizor usadila definitivně. Ve 4:34 uviděla, jak do Bílého domu vnášejí rakev a jak paní Kennedyová zvolna kráčí vedle ní. Ani v dalších třech dnech se Paxton od televizoru téměř nehnula. V sobotu pozorovala členy rodiny i zástupce vlády, kteří se shromáždili, aby vzdali poslední poctu člověku, kterého milovali a kterého si vážili. V neděli byla rakev odvezena koňským spřežením do Kapitolu. Pak sledovala klečící Kennedyho dcerku Caroline, jak nepozorovaně sune ruku pod vlajku, která zakrývala rakev. Pak se stala svědkem toho, jak Jack Ruby střílí na Lee Oswalda při převozu do jiné věznice. Nechtěla připustit, že je možné, aby na ten nekonečný řetěz hrůz navázala další osoba.

V pondělí se uskutečnil pohřeb. Temné dunění bubnů jí opět vhánělo slzy do očí. Jako by ten smutek neměl mít konec. Znovu si připomněla otce, z neznámých důvodů v okamžiku, kdy byl v televizi záběr na důstojně kráčejícího koně. V pondělí večer se zdálo, že i její matka zažívá menší psychický otřes, a během večeře spolu neprohodily jediné slovo. Když pak Paxton zašla do kuchyně za

Queenie, našla ji, jak sedí uplakaná na židli a bezmyšlenkovitě rovná nádobí do dřezu. Matka odešla nahoru zavolat nějaké přítelkyni, která by ji povzbudila lépe než její dcera.

„Nevím proč Stále mě pronásleduje stejná tíseň, jako když umřel táta , jako bych čekala něco nenadálého.

Třeba že se někdo objeví, řekne, že to nebyla pravda, že šlo o žert , nebo že Walter Cronkite ve zprávách oznámí, že to bylo pouhé testování reakce veřejnosti, prezident tráví týden na Palm Beach s dětmi a je mu je nesmírně líto, jestli nás vystrašil A zatím je to pravda k zbláznění.“

Queenie svěsila šedou hlavu. Vycítila, jak hluboce to

Paxton prožívá. „Víš, dítě, tak nějak je to vždycky, když někdo umře. Člověk sedí a doufá, že mu řeknou, že to není pravda. Zrovna to byl můj pocit, když jsem přicházela o děti. Dlouho trvá, než to přejde.“ Těžko se soustřeďovaly na fakt, že se blíží Den díkůvzdání, těžko se vyrovnávaly se surovým světem, který jim bral lidi, dříve než na to byly připraveny. Jak myslet na svátek a zapomenout na rodinu Kennedyů? Jacquelině se jistě život změnil v tíživou noční můru. Byla obdivuhodná, jak zvládla vše potřebné, od pohřebního obřadu až po písemné poděkování na papíře s hlavičkou Bílého domu, kam vlastní rukou vepsala:

„Drahý Bože, prosím, postarej se o svého služebníka Johna Fitzgeralda Kenedyho,“ a připojila několik vět z jeho inauguračního projevu. Jedna epocha skončila , uzavřela se ve zlomku času , času, který se naplnil , vábivý, vzletný a konečný. Pochodeň byla předána nové generaci, leč bez jistoty, kudy s ní kráčet dál.

Pak Queenie v kuchyni zhasla, políbila Paxton na dobrou noc, chvilku spolu ještě postály, stáří s mládím, bílá a černá, ve společném smutku, a rozešly se. Queenie dolů a Paxton nahoru do svého pokoje.

Paxton si lehla na postel s pocitem dluhu vůči svému otci. Přece nezemřel nadarmo? Musí dosáhnout něčeho, na čem by mu záleželo. Ale co to má být? Marně hledala odpověď.

Připadalo jí, že oba muži měli společné sny i cíle, i když myšlenky toho druhého mohla jen odhadovat. Najednou pocítila touhu žít jinak , vyrovnat se s přítomností naplnit a uskutečnit sen o studiu na Harvardu, škole, kterou oni oba navštěvovali. Zavřela oči a oběma slibovala, že udělá

vše, aby z ní bylo něco řádného, někdo, na koho by mohli být pyšní. Už aby tady bylo jaro a vyslyšená modlitba o jejím přijetí na Radcliffe.

KAPITOLA 2.

Poslední obálka přišla ve druhém dubnovém týdnu. Již od března měla Paxton souhlas k přijetí od Sweet Briar a v prvních dnech dubna se se souhlasem ozvaly Smith,

Wellesley a Vassar. Ani jednou odpovědí však Pax nebyla nadšená. Úhledně si je rozložila po stole a stále ještě čekala na tu, na které jí záleželo. Obě kalifornské školy byly jen něčím jako pojistkou. Moc si přála, aby jí vyšel Radcliffe. Vyhlídky na přijetí byly podle jejího soudu slušné.

Otec studoval na Harvardu a její vlastní studijní výsledky byly přesvědčivě nadprůměrné. Jedinou slabinou byla malá sportovní aktivita a snad i poněkud omezený rozsah mimoškolní činnosti. Ráda psala básničky a povídky, bavila ji práce ve fotokroužku, jako dítě chodila na balet a zajímala se o vystupování v dramatické skupině. Nechala toho teprve v obavě, že nestačí na požadavky školní výuky.

Pravdou bylo, že jí každý tvrdil, jak Harvard přijímá výhradně ty nejlepší ve všech oborech a s co nejširšími zájmy. Přesto o svém přijetí nezapochybovala.

Matka byla navýsost spokojena s kladnou odpovědí ze

Sweet Briar a podle jejího názoru Paxton neměla uvažovat o žádné jiné možnosti. Dělalo jí samozřejmě dobře, když mohla dát k lepšímu, že také jiné renomované školy o dceru projevily zájem. Pokud jde o školy v Kalifornii, pro Beatrici Andrewsovou by mohly klidně stát na jiné planetě. Tvrdě přemlouvala Paxton, aby přistoupila k jedinému rozumnému kroku, přijala nabídku Sweet Briar a zapomněla na ty ostatní.

„Mami, to ale nejde,“ ozvala se Paxton tiše a zahleděla se na ni jako na cizí. „Slíbila jsem to sama sobě už dávno.“

Nechtěla k tomu dodávat, že to slíbila také tátovi.

„V Bostonu tě žádné štěstí nečeká. Počasí tam nestojí za nic a škola je moc veliká. Ztratíš výhodu kontaktu s vlastní rodinou i známého prostředí. Vždyť si můžeš zkusit Harvard později, jako nějakou nástavbu.“

„Až budu mít všechno v kupě, budeme moudřejší.“ Jenomže být moudřejší nebylo řešení, které by matku uspokojovalo. Popouzela ji dceřina tvrdohlavost, s kterou chtěla do školy na Severu. Oč výhodnější by byl Sweet

Briar v blízkosti domova! George se objevil v sobotu odpoledne a hned uplatňoval své rozumy. Paxton se neubránila úsměšku. Byla to přesná kopie rozhovoru s matkou. Oba jí demonstrovali, že naplněním jejího osudu je život s nimi a že je bláznovstvím rozepínat křídla k odletu za horizont. Popíchla bratra: „Ale George, nepamatuješ se na tátu? Šel za úspěchem navzdory riziku, že bude ve škole s Yankeeji.“ Dráždila ho a dělalo jí to dobře. Bratr měl různé ctnosti, ale smysl pro humor, kterým byl tolik obdařen jejich otec, postrádal.

„To je jedna z tvých demagogií, Pax. Já třeba nejsem na

Jih nijak zvlášť fixovaný. Ale pro ženskou je Sweet Briar jasně špičkou, nejlepší příležitostí. V tom má matka pravdu. Nevidím jediný důvod k tomu, abys vandrovala někam do Bostonu.“

„George, s takovým přístupem k věcem by Amerika ještě stále čekala na objevení. Jen si představ královnu Isabelu, jak káže Kolumbovi, že nevidí žádný důvod, proč se pachtit celou tu cestu k novým světům “ Vysmívala se mu a on to pochopil.

„Matka má pravdu. Jsi pořád ještě malá holka. Je to směšné, když chceš takhle dokazovat opak. Copak jsi chlap, aby ses mermomocí cpala na Harvard? Medicínská nebo právnická kariéra tě neláká? Nikam bys nemusela, zůstala bys blízko nás. Co když se s mámou něco stane?

Není nejmladší a nás bude potřebovat.“ Vyzkoušel na ní všechen svůj um. Dokonce v ní chtěl vyvolat pocit viny, ale podařilo se mu jen posílit její vnitřní vztek. Tu jejich nadřazenost, kterou

uplatňovali vůči její osobě, nemohla pochopit. Jako by byla jejich vlastnictví.

„George, naší matce je padesát osm, ne devadesát. Nebudu tu do konce života dřepět a čekat, až bude čas začít ji ošetřovat. Houby víš, jaké jsou mé představy o budoucnosti. Třeba se chci specializovat na mozkovou chirurgii.

To by přece odpovídalo škole na Severu. Taky ovšem můžu zůstat trčet tady a prodávat po slavnostech preclíky, a to zřejmě proto, že jsem ženská.“

„Do toho tě přece nikdo nenutí.“ Cítil se dotčen její svéhlavou zaslepeností.

„To vím taky.“ Snažila se uklidnit. Po chvilce uznala:

„Sweet Briar je fajn škola, ale když já celý život snila, že půjdu na Radcliffe!“

„Co když se tam nedostaneš?“ Díval se na ni škodolibě.

„Dostanu. Musím.“ Už proto, že to slíbila otcové památce. Přísahala přece, že na ni táta bude hrdý. „A když tě nevezmou?“ trval bratr chladnokrevně na svém. „Pak máme tvůj souhlas, že zůstaneš naJihu!“

„Ne tak docela Nevím “ Ty tři školy byly sice prominentní, ale nepřitahovaly ji. A o Stanfordu nebo o Berkeley dosud vážně nezauvažovala. Věděla o nich jen málo a v Kalifornii nikoho neznala. „Uvidím.“

„Ty, Paxton, už je na čase, abys začala přemýšlet trochu vážněji. Co nejvážněji, nebo mámu docela zničíš.“ Proč jí tohle říká? To není fér. Proč by měla obětovat život jim dvěma? Proč se má připoutat k Savanně? Chodit na obědy a schůze Dcer občanské války se svou matkou, případně vstoupit do bridžového klubu jenom proto, aby se

Beatrice necítila „zahanbena“? Ženou ji do průměru. Ale to se jim nepovede. Chce studovat žurnalistiku na Radcliffe a basta!

Queeniejejí pevné rozhodnutí znala a byla jediná, která jí k němu dodávala odvahu, ačkoliv pro ni nebylo lehké smířit se s dívčiným odchodem. Vycítila, že Paxton potřebuje pomoc proti těm dvěma lidem, kteří tolik vyžadovali a tak málo ze sebe dávali. Uznávala její právo na vlastní život a ideály, na něco víc než pouhé živoření v Savanně. Pokud se po studiích rozhodne pro návrat, pak ji Queenie přivítá s otevřenou náručí. Nikdy ji ale nebude přemlouvat, aby zůstala.

Obálka přišla úterní odpolední poštou a ležela ve schránce spolu s psaním odeslaným ze Stanfordu. Jakmile ji Paxton spatřila, zatajil se v ní dech. To teplé jarní odpoledne měla cestou ze školy domů hlavu plnou jednoho chlapce a jeho pozvání na abiturientský večírek. Byl to pěkný kluk, vysoký a tmavovlasý, obdivovala ho celý minulý rok, on se však zajímal o jinou. Náhle byl ale volný a Paxtón pobláznil hlavu. Chtěla si o něm povykládat s Queenie, jenže teď tuje ten dlouho očekávaný dopis. Celá její budoucnost na archu papíru, složeném a zalepeném v Harvardu. Milá slečno Andrewsová, máme to potěšení vám oznámit, že jste přijata Milá slečno Andrewsová, je nám líto, že vám musíme oznámit Které řádky to budou?

Třásly se jí ruce rozčilením, když vytáhla obálky a rozhodovala se, kterou z nich otevřít dřív. Posadila se na schody před jejich solidním cihlovým domem a dala přednost té z Radcliffe, neboť jenom na ní jí záleželo a dál už nemohla čekat. Uhladila si vlasy, zavřela oči a opřela se o ozdobnou mříž. V duchu se rychle pomodlila. Pak oči otevřela a naráz obálku roztrhla. Začátek dopisu nebyl zdaleka takový, jaký si představovala. Nic neprozrazoval a jen se utápěl v nekonečných popisech toho, jakými vynikajícími možnostmi Harvard oplývá a jakou zdatnou uchazečkou ona je. Teprve ve druhém odstavci nalezla žádané a srdce se jí téměř zastavilo.

„Ačkoliv vyhovujete kvalifikaci potřebné pro přijetí na

Radcliffe, přesto je nám líto tentokrát snad jiné vysokoškolské zařízení jsme si jisti vašimi úspěchy na akademických institucích, pro které se rozhodnete přejeme vám “ Nestyděla se za slzy, byla to pro ni citelná rána. Ze snů zůstaly střípky. Radcliffe ji zradil. Co s ní teď bude? Kam půjde? Přece nezůstane na Jihu, kde se nedá ani pořádně vydechnout uprostřed

společenských drbů a v dosahu bratra a matky! Copak neexistuje řešení? Vassar?

Smith? Wellesley? Přece tady neumře nudou.

Značně nervózní roztrhla po chvilce i druhou obálku.

Nestál by Stanford za vážnější zamyšlení? Obsah se velmi podobal sdělení z Radcliffe, jenom hlavní zprávu sdělil hned v prvním odstavci. Také jí přál hodně zdaru a také raději na nějakém jiném školském zařízení. Takže jí už nezbývá nic. Nabídky zná. Nadějí zůstává studium na neznámé univerzitě v Berkeley. Všechnu vnitřní energii jako by vyčerpala. Vstala a vešla do domu. Děsilo ji setkání s matkou.

Nejdříve zašla za Queenie. Ta byla zprvu bezradná, pak ale vše zvážila svou osobitou filozofií. „Když tě nevzali, tak to někde rozhodl osud. Jednou se ohlédneš a zjistíš to.“ Přítomnost připadala Paxton šedivá. Rozhodně nepůjde do dívčí školy, to by raději nastoupila na Berkeley. Co ale nyní? Queenie ji v myšlenkách předběhla. „Co ta Kalifornie? Je to sice pořádně daleko, ale třeba by se ti tam líbilo.“ Jedna z jejích dcer se před časem odstěhovala do Oaklandu. Ačkoliv tam Queenie za ní nikdy nebyla, doslechla se, že San Francisko je úžasné.

„Slyšela jsem, že je to překrásná země. Alespoň tam nebudeš mrznout jako na Severu.“ Hřejivě se usmála na dítě, které milovala a pro které jí z jeho smutku usedalo srdce.

„Tvoje matka by mě přizabila, kdyby zaslechla, co ti radím. Měla bys zauvažovat o Kalifornii.“ Paxton se ušklíbla. Matka by zabila nás obě, kdyby zaslechla, jak se dohadujeme

„Je to zatraceně daleko Nevím Připadá mi to hrozně cizí “

„Kalifornie?“ Queenie se zakabonila. „Nebuď hlupáček, skočíš do letadla a jsi tam za pár hodin, alespoň tak mi to Rosie vykládala. Takhle na to koukej a přej si, ať se ti o tom dnes v noci zdá. Ta škola v Berkeley bude určitě řešení.“

Avšak u večeře s matkou a Georgem pravé řešení leželo o poznání blíže, alespoň v jejich představách a názorech. Pro ně odpověď z Radcliffe udělala za vším tečku.

Nepředstírali zklamání, spíše se jim ulevilo. I oni, podobně jako Queenie, v tom viděli ruku osudu. Na rozdíl od ní byli však spíše potěšeni, že je Paxtonino blouznění u konce. Paxton se ale v nitru stále obviňovala, že zradila, že prohrála s otcovou alma mater. Nejhorší bylo, že neznala nikoho, s kým by si o tom mohla promluvit. S matkou nebo bratrem počítat nemůže. A přátelé byli zavaleni vlastními starostmi, posedlí myšlenkou, jakou nejvhodnější školu zvolit a zda o ně škola projeví zájem.

Ten hoch, který ji pozval na večírek, jí večer zatelefonoval. Paxton se pokusila mu vysvětlit své trápení, ale on byl schopen jenom do omrzení zdůrazňovat, jakou má kliku, že ho přijali na Chapel Hill, a vůbec ji nevnímal.

Ve všech rodinách propukly buď oslavy, nebo smutek.

V noci před usnutím Paxton přemýšlela o tom, co jí to odpoledne radila Queenie. Je to hloupost, nebo nejlepší rada? Ovšem chybí maličkost, přijetí na Berkeley. Ke konci týdne již zcela podlehla naléhání matky a bratra a souhlasila, že se příští týden ohlásí na Sweet Briar. Sama sobě pak slíbila, že se o Radcliffe příští rok pokusí znovu a pak třeba zas, až se jí to jednou povede. Ať to stojí, co to stojí! Pocítila úlevu, když si všechno takto naplánovala, a hned jí připadalo snesitelnější zůstat blízko domova, když to není na věky.

V pondělí přišla zpráva z Berkeley. Byli potěšeni, že ji mohou přijmout za řádnou posluchačku Měla z toho ohromnou radost a vzrušeně se rozběhla do kuchyně ukázat dopis Queenie. Stará žena na ni pohlédla bez překvapení, jako by obsah už dávno znala.

„Podívejme, tak přece jen dobrá odpověď.“

„Tolik sis byla jistá?“ diví se Paxton. Jak jen může Queenie takové věci předvídat, kde se to v ní bere?

„Jak se cítíš?“

„Skvěle. Opravdu. Kapku vzrušená i vystrašená , ale šťastná.“

„Co ty ostatní školy? Ty, o kterých jsi mluvila. Nic tě nepřitahuje?“

„Spíš skličuje Předem nebaví “

„Tak by to pro tebe nebylo. Třeba máš to pravé zrovna v ruce , ale rozhodnout si o tom, holčičko,

musíš sama.

Pomodli se, naslouchej Pánu , přesně jako svému žaludku. Musíš poslechnout to, nač máš chuť Co chceš uvnitř sebe. Všichni to tak děláme. Je to někde uvnitř nás.“ Ukázala na své obrovské břicho a ušklíbla se. „Když se cítíš dobře, tak je to určitě správná odpověď. Kdybys z toho ale neměla dobrý pocit, tak by se ti vymstilo rozhodnout se pro ni.“ Ačkoliv Paxjejí prostá moudrost téměř nutila do smíchu, uvědomila si náhle, že Queenie má vlastně jako vždy pravdu. Ta stará žena měla víc zkušeností než matka a George dohromady a určitě víc než ona, Paxton.

„Už je to tak, budeš mít nejspíš pravdu.“ Seděla na kuchyňské židli, chroupala zbytek mrkve a dívala se zamyšleně kolem. V její hezké tváři se rozhostil klid a mír. Po divokém hledání jako by objevila sama sebe. Byla náhle na svůj věk překvapivě tichá a vnitřně silná.

„Copak jim asi namluvím?“

„Pravdu, ta je vždycky nejlepší. Ale nedělej něco jen proto, že jsem ti to radila. Máš, holka, dost svýho rozumu.

Udělej to, co dělat chceš a co není levárna. Rozmysli si to a pak si za tím stůj.“ Ukázala znovu na své veliké břicho.

Paxton se rozesmála a vstala. Byla vysoká a štíhlá, skoro hubená, čímž připomínala svého otce, ale měla osobitý půvab. Byla vyšší než většina děvčat, nevadilo jí to však.

Queenie mnohdy udivovalo, jak málo jí záleží na tom, jak vypadá. Svým způsobem byla krásná, jenže jako by jí to bylo lhostejné. Spíše ji zajímaly citové problémy nebo vážná témata. Matka se kvůli tomu často hněvala. Chtěla, aby vystupovala jako modelka na módních přehlídkách, pořádaných Ligou mladých, nebo se ukazovala na večírcích

Dcer občanské války, ale Paxton vždy stačila odmítnout.

Byla zamlklá až plachá a jen se tiše bavila intrikami a závistí, které tyto události obvykle provázely. Už proto se na nich nechtěla podílet. Ve škole ráda debatovala s profesory o vážných událostech, třeba o nezdravě překotném vývoji ve Vietnamu, o motivech Kennedyho smrti, o postoji Johnsona k občanským právům nebo o Mariinu Lutherovi a pochodech či protestech vsedě. Přitahovaly ji světové události, jejich příčiny i následky a vzájemné vazby. To prožívala, na to myslela, o tom by ráda psala.

O několik dní později vyhledala jednoho ze svých oblíbených profesorů a přímo se ho zeptala na jeho názor na úroveň univerzity v Berkeley.

„Myslím, že je to jedna z nejlepších univerzit v celé zemi.

Proč?“ Díval se na ni. Několik vteřin s odpovědí váhala.

„Snažím se dospět k rozhodnutí, jestli tam mám jít studovat.“

„Zřejmě se to nepovedlo na Radcliffe, že?“ Věděl, jak moc o to stála. Sám cítil zklamání, že jí to nevyšlo.

„Nechtějí mě. Ani na Stanfordu. Jinde by mě vzali.“ Vyjmenovala mu ostatní nabídky a on jí bez zaváhání doporučil Berkeley. Pocházel ze Severu a pevně věřil v důležitost změny prostředí. Radil, aby studenti z Východu šli alespoň na několik let na Západ a ti z Jihu na Sever, aby se seznámili se všemi rozdílnostmi země.

„Neváhal bych ani vteřinku, Pax. Chyť se příležitosti a nech Radcliffe plavat. Vždycky se tam můžeš přihlásit na postgraduál. Ničím se už nevzrušuj a vzhůru na Západ.“ Povzbudivě se usmál. „Uvidíš, jak se do toho zakousneš!“ Jako by do ní přelil své nadšení. Queenie zřejmě měla pravdu, tady je jednoznačná odpověď!

Koncem týdne poslala závaznou přihlášku, ale před matkou ještě několik dnů mlčela. Sdělila to rodině teprve při páteční večeři.

„Poslala jsem dneska přihlášku,“ odmlčela se v očekávání příští bouřky.

„Rozumná holka.“ Bratr si pospíšil s pochvalou. Přece jen poslechla jeho rady! Vůbec není tak umíněná, jak prohlašuje máma. „Jsi na sebe hrdá, že? Měla bys být.“

Pax se usmála nad lichou pochvalou. Tušila, co bude následovat.

„Vcelku asi jsem. Moc jsem nad vším přemýšlela, ale teď alespoň vím, co chci.“

Matka se na ni zpytavě podívala. Něco se jí nelíbilo.

„Těší mě, Paxton, že to tak dopadlo.“

„Mě taky,“ odpověděla.

„Spousta fajn holek jde na Sweet Briar, Paxton. Je to ohromná škola,“ ujišťoval ji šťastně bratr, zatímco Paxton na oba hleděla se špatně zastíranými rozpaky.

„To rozhodně je,“ souhlasila, „jenže tam já nejdu.“ Na chvilku všechno v jídelně strnulo. Stalo se něco mimo program. „Jdu na univerzitu v Berkeley, do Kalifornie.“

Chvilku zůstali všichni bez hnutí. Pak se George opřel do židle a odhodil ubrousek doprostřed stolu. „Vyklop, kdo tě do takovéhle blbosti navez!“ Queenie s úsměvem nenápadně opustila místnost, aby doplnila rostbíf na mísu.

„Probírali jsme to s mým studijním konzultantem a také s několika profesory. Všichni se shodli, že to je vynikající škola, a schvalují mou volbu , když už jsem se nedostala na Radcliffe.“

„Ale Kalifornie!“ V matčině hlase zaznělo zoufalství.

„Můj ty bože, komupak by se tam chtělo? Táhnout se až na druhý konec světa!“ Nepřiznala by si pravý důvod, totiž že Paxton chce z domova. Od smrti otce byla doma nešťastná a oni s Georgem udělali pramálo, aby jí pomohli. Oba se věnovali výhradně svým zájmům a jen neradi viděli, když se na nich nechtěla podílet. Předpokládali, že se sama přizpůsobí jejich životnímu stylu. Třeba i s výhradami, na tom příliš nesešlo. Ale ona chce svůj život, podíl na vlastním osudu. Jiná cesta než přes Kalifornii pro ni nevede.

„Je to něco, co musím udělat.“ Její zelené oči se střetly s matčinými. Nechtěla se pouštět do hádky, byla však rozhodnutá, že neustoupí. Naučila se tomu od otce. Bohudík, zanechal jí určitou Finanční částku na výdaje spojené s jejím vzděláním, takže matka nemohla vyhrožovat omezením peněz a přikazovat školu, kterou doporučuje ona.

„Tátu bys hrozně zklamala,“ oznámila matka ledově, což byla rána pod pás a Paxton ji také tak pocítila.

„Víš, že jsem se poctivě snažila o Harvard,“ pronesla, jak nejvyrovnaněji svedla. „Nepovedlo se to. To se snad dá pochopit.“ Doslechla se, jak se otec marně pokoušel dostat na Princeton, pak na Yale, a jak se nakonec „usadil“ na Harvardu. Takže co, ona se „usadí“ na univerzitě v Berkeley. „Chtěla jsem říct, že by ho zklamalo, jak neurvale opouštíš domov a budeš žít tak daleko od nás.“ „Já se vrátím,“ slíbila tiše, ale hned jak ta slova vyslovila, nebyla si jimi úplně jistá. Vrátí se? Bude se chtít vrátit?

Domů? Až už bude jednou pryč, třeba si Kalifornii zamiluje a bude tam chtít zůstat navždy. Něco uvnitř ji táhlo neodvratně pryč, něco jiného, smutného, ji zdržovalo.

Doma se cítila být spíš cizinkou, nikdy s nadšením nedělala nic, oč ji matka požádala. Nemůže s rodinou zůstat tady na Jihu, nedokáže předstírat, že s nimi má něco společného. Najednou se jí rozbřesklo, že musí stát za tím, že je jiná, a má jedinou šanci a tou je Berkeley.

„Jak často si představuješ, že přijedeš domů?“ vyčítavě dotírala matka. Queenie jí hleděla přes rameno.

„Věřím, že to bude na Vánoce a samozřejmě o prázdninách.“ Vše, co jim mohla nabídnout výměnou za svou svobodu. „Přijedu vždycky, jak to jen bude možné.“ Povzbudivě se usmála. Moc se jí ale nedařilo je upokojit.

„Pokud o to budete stát, můžete se za mnou vypravit do

Kalifornie na návštěvu.“

„S otcem jsme se jednou dali vylákat do Los Angeles.“

V matčině hlase zazněla trpkost. „Je to úděsné místo.

Tam už by mě nikdy nikdo nedostal.“

„Berkeley je ale blízko San Franciska.“ Klidně mohla tvrdit, že je blízko Sibiře, podle toho, jak odmítavě se matka zatvářila.

A až do konce večeře bylo ticho.

KAPITOLA 3.

To ráno, co Paxton odjížděla, bylo zachmuřené. Paxton stála v uklizené kuchyni s výrazem, jako by ji někdo z domova vyháněl, se slzami na krajíčku a s hlavou opřenou o Queeniino rameno. „Jak já jen budu žít, když tě každý den neuvidím,“ šeptala jako malé dítě. Zas jí to připomnělo otcovu smrt.

Queenie zůstane zde, živoucí, ale pro ni vzdálená a nedosažitelná.

„Na všechno si zvykneš,“ konejšila ji Queenie, ačkoliv cítila, že jí také stoupají slzy do očí. Od teďka budeš moje hodná holčičko v Kalifornii. Budeš jíst hodně zeleniny, dostatečně spát a alespoň jednou týdně si nezapomeneš vymýt vlasy citrónovou vodou,“ Dělávala jí to, už když byla docela malinká, a její zásluhou má Paxton ještě ve svých osmnácti vlasy hebké a světlé jako v prvním roce života.

„Nebudeš chodit na slunce bez klobouku a vůbec se moc neopaluj “ Plna lásky by jí byla chtěla dát ještě tisíce rad, ale pak ji místo slov pevně objala.

„Queenie, mám tě moc ráda Dávej na sebe pozor, slibuješ? A jestli zas dostaneš ten úporný kašel,“ , trápíval ji pravidelně , „tentokrát rovnou k doktorovi!“

„Neměj o mě strach, mě hned tak něco nepoloží. Spíš ty na sebe pořádně dbej v té Kalifornii “ Queenie měla před tím slovem strach, ale teď ho vyslovila tak lehce, jako by jí chtěla dodat odvahu. Konečně se od sebe odtrhly. Paxton si utřela slzy.

„Budeš mi moc chybět.“

„Ty mně taky.“ Queenie zvedla k očím zástěru, ale pak se usmála a povzbudivě poklepala Paxton na rameno. Milovala ji už jako dítě a věkem se láska prohloubila. Obě věděly, že je dvě nerozdělí čas, místo ani vzdálenost. Paxie jí naposledy stiskla ruce, políbila ji na měkkou černou tvář a opustila kuchyň.

„Zavolám ti,“ slibovala ještě přes rameno. Queenie za ní dlouho hleděla, pak odešla do svého pokojíku a rozvzlykala se do zástěry. Ačkoliv jí dívčin odchod lámal srdce, pochopila jeho nutnost. Paxton změnila otcova smrt.

Nechala v ní však tvořivou touhu, nadšení i schopnost radovat se z věcí nebo nad nimi smutnit. Její matku tyto vlastnosti přímo děsily a bratr nevěděl, co si s nimi počít.

Jako by tu pro Paxton najednou už nebylo místo. Ovšem místo toho na ni čekal celý svět. Queenie věděla, že ji bude postrádat, ale pomalu se s tím začala vyrovnávat.

Když zaslechla, že rodina odjíždí, popošla k oknu a stačila zamávat těm dlouhým plavým vlasům vykloněným z okénka auta.

Když opouštěli město, matka zvážněla a George cestou na letiště nepronesl jediné slovo. „Ještě je čas, aby sis všechno pořádně rozmyslela,“ obrátila se matka na Paxton. Dávala tím na jevo, že se jí bude stýskat.

„Jednou už jsem se rozhodla,“ odpověděla Pax. V myšlenkách byla u Queenie, u její teplé tváře, v jejím náručí.

„Jsem si jistá, že by nám děkan ze Sweet Briar šel na ruku,“ dodala matka ledově. Stále považovala za svou osobní prohru, že se Paxton rozhodla opustit Jih. Už bylo urážkou, že vůbec opouští Savannu.

„Snad kdyby to v Kalifornii dopadalo nějak bledě.“ Paxton se chystala vzít matku za ruku, ale pak svou dlaň postrašeně stáhla. Matka dávala svůj odstup až přespříliš najevo. Pak již mlčely až k bránám letiště. Paxton si uvědomila, že od ní čekají nějaký projev lítosti. Ano, byla sice smutná, že odlétá, ale také příjemně vzrušená. V posledních dnech slyšela tolik povzbudivého o Kalifornii a tolik zajímavého o univerzitě v Berkeley, že se nemohla dočkat.

Předem si poslala kufr a dvě plátěné tašky, tak že jí bratr pomohl pouze s malým kufříkem, podal ho

jako spoluzavazadlo a pobízel obě ženy k příslušnému odletovému východu do Oaklandu. „Počasí tam snad mají snesitelné,“ poznamenala matka s napětím v hlase a Paxton přikývla. Cítila se podivně dojatá. Přece jen ji to ráno vyčerpalo. Už v šest vklouzla do otcovy pracovny, posadila se za psací stůl a tiše mu vysvětlovala: „Na Harvard jsem se, táto, nedostala , ale jdu na

Berkeley.“ Chtěla věřit, že s tím souhlasí. Špatně se jí s ním loučilo, byla však přesvědčená, že si ho kousek odváží s sebou. V modré obloze, v západu slunce, který tak ráda pozorovala, když si vypůjčila auto a zajela k oceánu.

Byl součástí každého jejího činu.

„Podívej, mami ,“ začala pak a musela si odkašlat, „je mi líto víš, to se Sweet Briar , že se tě to asi nějak dotklo.“ Přímost jejích slov přivedla na chvilku matku do rozpaků, marně vymýšlela odpověď. Jakoby ve strachu ustoupila o několik kroků. Vždycky ji lekala upřímnost, zvláště v oblasti citů, což bylo pro Paxton právě charakteristické.

„Fakt mě to mrzí Chci, abys to věděla, než zmizím “

Dávno pochopila, jak škodí, když se mezi lidmi, na kterých nám záleží, ponechají věci nevyřízené. Příležitost se nemusí opakovat.

„Já celkem “ Matce se nedařilo volit slova. „To je v pořádku. Možná že ti to vyjde. Konečně, vždycky se dá přestoupit v příštím roce.“ Učinila velký ústupek a Paxton jí za něj byla vděčná. Nechtěla se loučit v hněvu, a dokonce ani George nevypadal otráveně, když ji líbal na rozloučenou a zdůrazňoval, aby se v Kalifornii chovala slušně, jako by nevěděl, že bude. V podstatě na ni bylo vždy spolehnutí, jen někdy je rozzlobila svou tvrdohlavostí. Ve srovnání s jinými dívkami jejího věku bylo však její chování bezproblémové.

Oba jí zamávali a ona nastupovala do letadla s pocitem, že konečně dosáhla svobody. Když pak letadlo zakroužilo nad Savannou, zbyla v ní už jen hořkost z rozchodu s Queenie. Po městě se jí stýskat nebude a na každý pád se s ním setká opět o Vánocích. Mnoho kamarádek odjelo také. Většinou na univerzity zde na Jihu, jen dvě si vybraly Sever a ona jediná putuje až do Kalifornie. Pohodlně se rozvalila na sedadle a zavřela oči, zatímco letadlo zamířilo směrem k západnímu pobřeží.

Když doletěli do Kalifornie, bylo teprve poledne, neboť se tu posunul čas, a venku byl krásný slunný den. Paxton vystoupila a rozhlédla se. Na malém letišti chodili lidé většinou oblečeni do triček a džínsů nebo do pestrobarevných košil a mnoho žen mělo na sobě minisukni nebo přiléhavé lehké šaty. Skoro každý tu měl dlouhé vlasy a Paxton se okamžitě cítila jako doma, když si vyzvedla svůj kufřík a zamířila ven vyhledat taxi. Převládal v ní pocit opojné nezávislosti.

Taxikář ji ochotně upozornil na vše, o čem předpokládal, že by ji mohlo zajímat, na nejútulnější restaurace v blízkosti školy, na podniky populární mezi mladými, na akce probíhající na Telegraph Avenue, a když vjížděli do areálu univerzity, přiznal se, že se mu hrozně líbí její jižanský přízvuk. Pak ji ještě upozornil na „les“ informačních tabulí s hesly a plakáty na křižovatce ulic Telegraph a Bancroft. Vysvětlil jí jejich účel. Vyzývaly k podpoře

Kongresu za rasovou snášenlivost, nesly různé mírové symboly nebo upozorňovaly na akce „Ženy z univerzitního areálu za mír“. Atmosféra prostředí v ní vyvolala mírnou euforii. Už teď cítila uspokojení nad svým rozhodnutím. Vůz jí náhle připadal těsný, chtělo se jí vyběhnout, potkávat lidi, dokonce i chodit na přednášky.

Jméno její ubytovací sekce jí oznámili předem, řidič ji zavezl až k ní a popřál jí mnoho štěstí. Všichni lidé jí tu připadali otevření a přátelští. Nikdo se netvářil, že hraje nějakou roli, má-li kdo černou nebo světlou pleť, zda je bohatý nebo chudý, člen Ligy mladých či vagabund. Seveřan nebo Jižan. Nikoho nezajímaly tyto rozdíly, tak důležité v prostředí, v němž vyrůstala. V Savanně mezi matčinými přáteli jste mohli dosáhnout uznání, pouze pokud váš děd či praděd bojoval v občanské válce a pokud vlastnil rozlehlé plantáže s otroky. Tamní chorobné lpění na minulosti nepochybně přispělo k jejímu rozhodnutí odejít.

Pokoj, který jí správa školy přidělila, byl v prvním patře, na konci chodby. Nebyl to pouze poslední

pokoj, ale navíc takzvaný „sdružený“, neboť sestával z dvou ložnic propojených obývací či společenskou místností. Každá ložnice byla určena pro dvě nájemnice. Uprostřed obýváčku trůnil hnědý gauč potažený tvídem a vybavený pestrobarevnými přehozy, které částečně zakryly mnohaleté škrábance, památky na dřívější obyvatele. Po stěnách bily rozsety poličky a značně otřískané skříňky, na podlaze se rozprostíral křiklavě oranžový koberec, v rohu se pak usadilo avokádové zelené křeslo z umělé kůže. Ten pohled Paxton zprvu poněkud vydráždil. Prostředí se přece jen trochu příliš lišilo od elegance matčina bytu

Savanně. Co naplat, svoboda vyžaduje oběti.

Ložnice, která jí spolunáležela, byla menší, ale hlavně střízlivější. Dvě jednoduchá železná lůžka, pracovní stůl, dvě skříně, dvě bytelné židle a šatník, kam se dal uložit tak akorát smeták. Ložnička bude vyžadovat dvě opravdu spřízněné duše, aby se v tak omezeném prostoru snesly.

Přesto věřila, že potká tři od prvního pohledu sympatické nové tváře. V druhé ložničce zahlédla hned za dveřmi tři kufry a o chvíli později, právě když v obýváku dumala, jak by se dal vylepšit, aby získal na důstojnosti, vešla jedna z jejich budoucích spolubydlících. Od pohledu krasavice s dlouhýma nohama a krémově čokoládovou pletí. Okamžitě na Paxton vychrlila, že je z Alabamy a jmenuje se

Yvonne Gilbertova.

„Ahoj!“ Paxton se na ni přátelsky usmála. V duchu obdivovala její přitažlivost, zářivé, až uhrančivé tmavé oči a módní afro účes.

„Já jsem Paxton Andrewsová.“ Zaváhala před udáním města, ze kterého pochází. Dívka to vytušila. „Severní Karolína?“

„Georgia. Savannah.“ Poněkud omluvně se usmála, ale

Yvonne okamžitě vyletěla.

„Fantastický! To je moje forma! Prima provokace. To chtějí, abychom si zopakovaly občanskou válku, ne? Někdo z vedení má ohromný smysl pro humor.“ Zatvářila se otráveně a Paxton se pokusila nalézt smír.

„Jen neboj. Stojím na vaší straně.“

„Jo, tak to baštím. Ani se nemůžu dočkat těch dalších.

Co takhle Mississippi nebo Tennessee, nedala by sis?

Hned o nich můžeš napsat článeček pro Dcery občanské války, to by byla balada. Pěkná sranda být s vámi všemi na jedné hromadě.“ Oči jí agresivně zaplály, najednou se otočila a práskla za sebou dveřmi od své ložnice. Paxton celá ztuhla. Přátelství chytilo pachuť, kterou rozhodně neočekávala. Bledá dívka éterického vzhledu byla další příchozí. Měla mléčně bílou tvář, jako smola černé vlasy do pasu, bleďounce modré oči a na sobě průhlednou bílou noční košili. „Ahoj,“ zašeptala. Já jsem Dawn.“ Přišla z Des Moines a ve skutečnosti se jmenovala Gertruda. Přezdívku Dawn získala teprve nedávno, v posledních gymnaziálních letech, když se zahleděla do LSD. Dawn Steibergová doma studovala na stipendia, také hrála na violu v místním orchestru a stipendium jí nabídli i v Berkeley. Náležela do vedlejší ložničky. Opatrně otevřela dveře, které za sebou před chvilkou Yvonne zabouchla, a tichounce je potom zavřela. Nikdo nic nenamítal, žádný protestní výkřik se neozval. Paxton usoudila, že slečna Gilbertova je s novou spolubydlící spokojena. Des Moines evidentně nemá takovou rasistickou pověst, jakou je neslavně proslulá Savannah.

Zatímco v duchu hodnotila své dvě spolunájemnice, rozhodla se Paxton vybalit. Už od včerejška na ni čekaly ve vedlejší místnosti její dva plátěné vaky a kufr. Na víc rozestlala i obě lůžka, aby se spolubydlící cítila zabydleněji.

Přistihla se, jak se v duchu modlí, aby nebyla barevná nebo zlá nebo se nestalo, že bude nenávidět rodáky z Georgie Prosím, Bože , třeba si to nezasloužím a máš jiné starosti , ale nemohla by být něco jako já?

Ještě ve čtyři hodiny nebylo po spolubydlící ani vidu a Paxton přišla na myšlenku naplnit společnou ledničku.

Než odešla na nákup, přistoupila k vedlejším dveřím a zaklepala. Trvalo věčnost, než Dawn otevřela.

„Prosím?“ zašeptala, jako by někdo naslouchal. Paxton měla dobrý sluch, ale měla co dělat, aby jí rozuměla. Podlehla a také ztišila hlas. Jako by normální hlasitost škodila křehkosti této dívky. „Chceš něco z obchodu?“ zašeptala. „Dotáhnu nějaké potraviny, dostala jsem nějak hlad.“ Najednou postrádala výborně zásobenou Queeniinu kuchyni. Však pro ni je už taky sedm večer, čas večeře.

„Hrozně ráda bych nějaký bylinkový čaj a med a také citron a snad i kousek tmavého chleba.“ Nic z toho na

Paxton velký dojem neudělalo. Svou dobrou vůlí však chtěla navázat přátelské styky, a tak si vše rychle poznamenala.

„Co Yvonne?“ řekla starostlivě. „Nebude něco chtít?“

Nahlédla do pokoje a viděla, že dívky zrovna rozbalují.

Dawn si už vylepila kolem několik plakátů, Yvoniny šaty ležely na hromadě spolu s barevnými přikrývkami a růžovým povlečením, původem asi spíše z Alabamy než z Des

Moines.

Yvonne se ve dveřích objevila s nepřátelským pohledem.

„Chceš něco v obchodě?“ promluvila Paxton přímo k ní.

„Ale jo. Martina Luthera Kinga, pokud bys na něho narazila, zlatíčko.“

„Co kdybys trochu brzdila?“ odpověděla Paxton otráveně. „Děláš moc omezené a dost hloupé závěry, ačkoliv se houby známe.“ Strach z ní neměla, jen ji rozčilovaly její předsudky.

„Jaképak závěry by ti vyhovovaly?“ Yvonne se výhružně postavila těsně k ní, ale Paxton necouvla. Bylo jí jasné, že se té dívce musí postavit hned, nebo na ni zapomenout.

Takových se Paxton jen tak nezalekla a dovedla se ovládat. Měla své zkušenosti z jednání s matkou, což byla tvrdá škola. Nějaká černá holka z Alabamy si může trhnout nohou.

„Koukni, můžeš zazdít pokus o domluvu, je to přece tvoje občanské právo a za to bojuješ. Ale jsi vedle, jestli nekoukáš na to, co kdo je, jak myslí, za čím stojí nebo co dělá, ale zblbneš se do toho, kdo má jakou kůži nebo že mi řidičák náhodou vydali zrovna v Georgii. Navíc k autu, který není moje. Nedřepím na zadku a nevoním k magnoliím a neusrkávám mátový čaj na nejjižnějším Jihu. Dokáže tvůj mozeček chápat něco takovýho? My z Jihu nejsme všichni příbuzní George Wallaceho. Měla bys dát tomu druhému šanci, může se ti to hodit.“ Ve skutečnosti citovala ze zásad proklamovaných na pochodech Martina Luthera Kinga.

„Zřejmě se vyznáš. Tak mi přines po kartonu koly a Kools.“ Bez díků a bez prosím. Otočila se a dveře za ní zapadly. Paxton si její přání zapsala, aniž k tomu cokoli poznamenala. Vyšla z kolejní budovy a vyhledala nejbližší kiosek. Bude to pěkná zabíračka jednat s takhle trhlou holkou! Navíc ona sama je prima zamindrákovaná. Kdysi ještě v Savanně se snažila navázat přátelství s několika barevnými děvčaty. Příležitost k tomu poskytovaly vícedenní církevní zájezdy. Její pokusy však byly vždy provázeny hlubokou nechutí ze strany matky a Queenieje kupodivu přijímala ještě tíživěji. S předsudky se jejich generace ještě nedokázala vypořádat. Jednou šla Paxton s černošskou kamarádkou na oběd, ale odmítli je obsloužit. Moc ji to rozčililo, a navíc ve dvou dalších podnicích dopadly stejně.

Nakonec to vzdaly, koupily si brambůrky a snědly je na lavičce ve Forsyth Parku. Černá dívka se nedivila. Byla na to zvyklá, pouze jí vadilo, že se to týkalo i Paxton.

Strašně dlouhou dobu pak bylo její touhou účastnit se protestního pochodu, ale nenašla k tomu odvahu. Kdyby ji policie případně zadržela, matku by to natolik rozběsnilo, že by ji určitě alespoň na rok zakázala všechny vycházky z domova. Jak by to matce uškodilo v její společnosti, nechtěla Paxton tenkrát ani domyslet. Přesto si však slibovala, že jednou půjde A teď z ničeho nic žije s černou dívkou, kteráji nenávidí jen proto, že je z Georgie! Připadalo jí to až k smíchu. Představila si reakci své matky nad zprávou, že žije společně s černoškou. A Queenie!

Bude to stát nervy, než se spřátelí.

Podle seznamu nakoupila vše, navíc pro každou z nich koblihu, pro sebe několik lahví koly a pár věcí na sendviče. K posezení pytlík buráků. Když stoupala s nákupní taškou do schodů, spatřila přitažlivou, nakrátko ostříhanou rusovlásku poněkud při těle, jak se pachtí do schodů se třemi objemnými zavazadly najednou. Vedle ní manévroval s obrovským kufrem, vážícím snad víc než on sám, statný blonďatý mládenec.

„Krucinál, cos do toho nacpala, Gabby? Kameny, nebo činky?“

„Pár knížek Jinak fakt nic moc , přísahám.“

„Blbost. Schválně s tím zkus pohnout. K čertu, to si jeden užene kýlu, táhnout to přes celý areál.“ Tvářil se nepokrytě naštvaně, když se Paxton chtěla kolem něj protáhnout. Pak se ale rozhodla podat pomocnou ruku.

„Možná kdybychom se do toho opřeli všichni tři?“ radila váhavě a hleděla střídavě z jednoho na druhého. Přehodila si nákup na druhé rameno a moc si přála, aby se pod zkoumavým pohledem toho přitažlivého mladíka nečervenala.

„Netahej ji z průšvihu,“ zabručel, „jen ať se snaží!“ Nasadil tak nasupený výraz, až by Paxton přísahala, že to jsou manželé. V jejich profilech bylo ale něco shodného, což vypovídalo spíše o příbuzenském vztahu.

„Píchnu vám s tím, jestli máte zájem,“ nabídla se znovu. Shrnula si vlasy z čela a zadívala se na usmívající se rusovlásku.

„To by bylo fajn. Bratříček by se nám mohl pokakat z jednoho kufříčku.“

„Z kufříčku akorát,“ zařval, až se to rozlehlo po schodišti. „Máš vůbec ponětí, kolik ten macek váží? Má dobrých čtyři sta liber! A tím si troufáte manipulovat?“

„Můžeme se aspoň pokusit,“ ujistila ho Paxton a on se na ni opět se zájmem zahleděl.

„Co ji takhle nechat, ať si pomůže sama, a my dva bychom zapadli na drink ke Kipsům? To se poslouchá mnohem líp!“

Paxton rozesmál pohled, kterým ho sestra bez milosti sjela. „Petere Wilsone, jdi si, kam chceš, ale později budeš uškrcen. A taky nezapomeň, že v jednom z mých kufrů vězí i tvoje povlečení na postel. Takže chceš hajat celý školní rok na holých matracích? Vyber si.“

„Lámeš mi srdce!“ Znovu pohledl na Paxton. „Hele, pojď, dáme si jeden vychlazený nápoj a ona ať padá přes palubu.“ Paxton to rozesmálo, ale přece jen se pokusila společně s rudovláskou nadzdvihnout jeden konec kufru.

„Hele, ulejváku , nenech dřít jenom dámy!“ domlouvala mu sestra. Nakonec se v nadávkách a proklínání do kufru opřel a společně ho vytlačili do schodů. Paxton mu dala za pravdu. Kufr byl po čertech těžký a neuměla si představit, co do něj mohla rusovláska nabalit.

„Který máš pokoj?“ Mládenec už zas nasadil otrávený pohled a pokradmu mrknul na hodinky. Zřejmě se dalo sobotní odpoledne trávit zajímavěji než dělat sestře nosiče.

„Nejsem si jistá.“

„Páni, že my to snad taháme do úplně jiný budovy?“

Teď pro změnu vypadal, že má chuť vraždit.

„Neboj.“ Pracně vydolovala z kabelky kousek papíru.

Měla na sobě džíny, květovanou halenku a pár střevíců, které vypadaly jako velice drahé mokasíny. Jinak nic, z čeho by se dalo soudit, co je zač, pokud ovšem není kufr plný zlatých cihel nebo nemá zavazadla z pravé kůže. „Tady to je.“ Přečetla nahlas číslo, které Paxton vyloudilo úsměv na tváři. Konečně se na ni usmálo štěstí. Všechno je na nejlepší cestě, už teď se jí to děvče zamlouvá. „Jsme na pokoji spolu,“ oznámila a dlouhán zaúpěl, posadil se na obrovský kufr a soucitně si Paxton prohlížel.

„Chudinko malá. Netušíš, co tě čeká.“ Pak k ní napřáhl ruku. „Jen tak na okraj, moje jméno je Peter Wilson.“

„Já jsem Paxton Andrewsová.“

„A já Gabriella , Gabby Wilsonová,“ připojila se rusovláska s hřejivým úsměvem. „Odkud jsi? Máš sympatický přízvuk.“

„Nikdy jsem to netušila, až tady mě upozornili.“ Paxton se ušklíbla. „Jsem ráda, že se to někomu líbí. Za pár minut si třeba povšimneš, jakou lásku k němu chová jedna z našich spolubydlících.“ „Nějaká citlivka?“ Gabby by s ní byla hned hotová. Peter zatím bez patřičného zápalu začal opět posouvat objemný kufr.

„Dokonalá dámo, sestřičko moje, přestaň s tím žvatláním a hoď sebou, jestli chceš ještě dneska vypakovat. Pochod k tvému pokoji, o půl šesté mám rande.“

„Teď lámeš srdce ty mně,“ prohlásila a postavila se ke druhému konci kufru.

„Ty mi pro změnu lámeš záda a to je horší,“ stěžoval si, ale nakonec se jim přece jen podařilo dopravit zavazadlo do obýváku, usadit ho na oranžový koberec a vrátit se pro zbylé kufry. „Kam to všechno naskládáš?“ Ale stejně neočekával rozumnou odpověď.

„Musím o tom zapřemítat.“ Pak vrhla pohled na Paxton. „Kdo to tu dekoroval? Drákula? Měl co dělat, aby něco tak úděsného sehnal. Že by se tu podepsala Armáda spásy?“

„Možná že to je ze skládky,“ přidal se Peter povzbudivě.

„U nás je odtamtud většina zařízení.“

Gabby rezignovaně sklonila hlavu a Paxton se opřela o kufr. Kam to jenom chce Gabby naskládat, jí nedocházelo. Do malinkaté ložnice? To by byl opravdu pozoruhodný výkon.

„Jak daleko jsi už dostudoval?“ obrátila se Paxie k Peterovi.

„Právě začínám na právech. Ale už dva roky žiju mimo areál. Bohudík, že ségra neukecala naše, aby jí taky povolili žít mimo. Kdyby bydlela se mnou, byla by to moje smrt.“ Zdálo se, že toho má už pro dnešek dost a chystá se k odchodu. „Moje drahá sestra patří zcela tobě.“ Naposledy sklouzl zrakem po hromadě zavazadel, která vyrostla uprostřed pokoje, zakousl se do koblihy z Paxtoniny tašky, zamával jim a zmizel. Gabby zrozpačitěla.

„Dík za pomoc a bráchu omluv,“ řekla hned po jeho odchodu. „Je to beznadějný případ, ale já ho miluju. Jemu bych to nepřiznala, ale tobě můžu. Je fakt trochu cvok Kdysi mi jich i pár vrazil , nebo se alespoň o něco takového pokoušel.“ Bylo jasné, že jeden bez druhého nemohou být, a Paxton to přišlo trochu líto. S Georgem nikdy nedokázali být opravdovými kamarády. Snad že mu je o deset víc než Peterovi, a navíc nemá smysl pro humor.

Jejich rozhovor přilákal obě spolubydlící. S úděsem pozorovaly navršenou hromadu, zatímco Paxton a Gabby v klidu ukusovaly ze svých koblih.

„Pro boha svatého, kdo to tu nastavěl?“ v Yvonnině hlase zazněla výhrůžka. „Přineslas ty moje koly?“ obrátila se na Paxton.

„Tady je máš,“ podala jí je a převzala přesně odpočítané drobné. Savannah nestála Yvonně za spropitné.

Paxton představila Gabby a Dawn se vrátila k vybalování.

Yvonne si zapálila a podezíravě začala Gabby zpovídat.

Jsem tady ze San Franciska. Nechtělo se mi moc daleko od domova,“ omluvně pokrčila Gabby rameny. „Mám to tu ráda. Už čtyři roky sem chodím za bráchou, všichni jeho kamarádi jsou teď tady, i lidi, co je znám z gymplu.“

Rozhlédla se kolem sebe. „Uvidíte, že se vám tu bude líbit, fakt.“

Yvonniny oči se na okamžik zabodly do Paxton. „Vůbec se mi nechtělo jít dál do školy, ale rodiče si to nedali vymluvit, tak jsem tady,“ povzdechla si Dawn. Její otec byl profesorem angličtiny. „Tys nechtěla na školu někde poblíž domova?“ Gabby se živě zajímala o všechny tři. Nemusela předstírat, že s každým vyjde.

„Ne,“ zavrtěla Dawn hlavou se smutným úsměvem.

„Chtěla jsem se vdávat a měli jsme v úmyslu zmizet do Indie a studovat tam východní náboženství.“ „Já zamířím na práva,“ prohlásila Yvonne. Cigaretu odklepávala do starého olivově zeleného plastikového popelníku, místy propáleného. „Asi tam projdu s odřenýma ušima. Jsem tu na

stipendium. Stačí, abych z něčeho rupla, a ten můj černý zadek poputuje do Alabamy, jen se zapráší. Jasně že bych byla radši, aby se to stalo, až když budu mít možnost něco tam změnit. Co ty, Savanno?“

Oslovení nebylo Paxton po chuti, ale nechtěla se hádat.

„Chtěla bych být dopisovatelkou, psát do novin.“

Ušklíbla se. „Abych mohla informovat veřejnost o tvých změnách na Jihu.“ Yvonne jako by přeslechla ironii a od zbytku cigarety si zapálila novou. Ačkoli byla značně nervózní, vypadala perfektně, a Paxton napadlo, zda někdy neuvažovala o kariéře modelky.

„Přiznám se, že o své budoucnosti příliš snů nemám.“

Gabby zrozpačitěla. „Chci si prostě na škole užívat, než se vdám.“

„Jsi zasnoubená?“ Dawn na ni pohlédla s nadějí, že nalezla spřízněnou duši, ale Gabby zavrtěla odmítavě hlavou.

„Ještě ne, zatím jsem měla smůlu, ale hledám.“ Zazněl smích. Paxton si byla jistá, že by se našla hromada kluků, kteří by si za Gabby a za Yvonne nohy uběhali.

„Na každém kroku tu potkáš kluka, co za to stojí,“ povzbudila ji Yvonne. „Už jich mám nad hlavu. Jen se tak poflakují.“

„Taky jsem to zažila,“ přidala se Paxton v rozpacích. Na cestě do obchodu jich zahlédla několik. Musela ovšem přiznat, že nejvíc ji zaujal Gabbyin bratr, už proto, že byl o něco starší. Nebyla ovšem moc velká naděje, že by se někdo z práv dal oslnit někým, kdo právě přišel. O to víc všechny překvapilo, když se o několik hodin později Peter objevil v jejich pokoji. Dawn už byla v posteli a Yvonne, oblečená do svůdného županu, si četla na gauči, když

Peter s kartonem piva v podpaží vrazil s kamarádem do dveří. Paxton vycházející z ložničky pozdravil s pivem v ruce.

„Přišli jsme vám píchnout s prací, nepotřebujete?“ Zaskočilo ji, že ho znovu vidí tak brzy, a zdálo se, že Gabby žasne ještě víc.

„Co vy dva tady šmejdíte kolem?“ vyzvídala podezíravě.

„Vaše šeky za svoje prachy neměním.“ Obrátila se na Paxton jako na spojence. „Nedej se nachytat, vždycky to na někoho zkoušejí.“ Pak zaútočila přímo na mládence, který se neodvažoval vstoupit dál. „Ahoj, Sandy, jen se nestyď, jsme tu všechny oblečený.“

„To je v pohodě,“ odsekl, ale přesto se poněkud začervenal. Peter však předstíral, že je pánem situace. Střídavě pohlížel na Yvonne i Paxton.

„Samozřejmě jsme doufali, že alespoň jedna z vás bude polonahá. Chce někdo pivo?“ Dokonce i Yvonne se na něj usmála a Sandymu nabídla cigaretu. Oba mládenci se uvelebili na podlaze a Paxton s Gabby usedly na obrovský kufr, který jim sloužil jako stolek, jak se předtím dohodly. Sandy patřil k sedmi Peterovým spolubydlícím a studoval také práva. Pronajali si byt v Ellsworthu a pořádek udržovali v mužsky uznávaných normách.

„Někdy vás pozveme na večeři,“ nabídl Peter radostně.

„Právě sháníme buldozer, aby nám vyklidil kuchyň. Tvrdím, že pizza je v troubě ještě od minulého roku, ale štítím se tam mrknout.“ Dopíjel pivo se šťastným výrazem.

„Jak jsi na tom ty?“ obrátil se přímo na Paxton a zajiskřilo mu v modrých očích, až ji to překvapilo. „Vyznáš se v kuchaření?“

„Můžu se pokusit,“ předstírala ostych. „Svedla bys kukuřičné placky?“ s náhlým zájmem se k ní naklonila Yvonne. Paxton znejistěla. Nejde o nějakou její zlomyslnost?

„Nebo žebírka? A co takhle vepřové nožičky?“ Paxton se rozhodla přiznat pravdu. Queenie by to uměla, ale ona?

„Vrcholem mého umění je řízek, možná omeleta nebo ještě tak masová směs.“

„To by šlo,“ soudil Peter spokojeně. „Tak musíme akorát objevit místo, kde to ukuchtit. V nejhorším vyrazíme někam na večeři.“ Yvonne se zalíbili oba a Sandyho zaujala ona. Připadala mu jako nejkrásnější holka, kterou v poslední době potkal, a zcela zastínila Gabby. Zato ta ho vždy velmi

obdivovala. Vztahy se rozhodně začaly pozoruhodně zamotávat a to dost rychle. Leccos se již rýsovalo na obzoru, přestože všichni dojeli teprve dnes.

O něco později se oba mladí muži zvedli s tím, že ještě musí zaskočit za kamarády. Pro Paxton už odbila druhá hodina po půlnoci a uznávala, že je pěkně utahaná.

„Moc unaveně ses nechovala, když tu byl Gabbyin bratr,“ pošťouchla ji Yvonne. „Bylas svěží jak rosa v trávě.“

„Ty jsi zas okouzlila Sandyho,“ oplatila jí Paxton. Když se Paxton a Gabby na noc převlékaly, seděla Yvonne ještě stále na gauči a četla.

„Nějak mě to všechno mate,“ prohlásila Gabby o několik minut později, když si přetahovala přes hlavu pyžamo.

„Mými přáteli brácha vždycky skoro opovrhoval. Nevybavuju si jedinou tvář, která by ho zaujala A podívejme, najednou je tady na kus řeči a s pitím v podpaží. To jsem z toho Janek.“ V náhlém osvícení upřela zrak na Paxton.

„Musíš to být ty. Tutovka. Jsi první holka, kterou poznal díky mně a o kterou stojí. To je teda gól!“ „Akorát čirá zvědavost. Už se neobjeví. Na právech je spousta zajímavějších holek.“

„Jen abys nebyla vedle.“ Gabby se Paxton také líbila.

Zřejmě si nebyla vědoma své přitažlivosti. Nijak se neprosazovala, i když byla mimořádně chytrá a sympatická. Stačilo povídat si s ní trochu déle a uplatnila i svůj vtip. Navíc byla Gabby nadšena tím jejím jižanským přízvukem.

Mnoho se dalo na Paxton obdivovat, vědomosti, její zájem o dění v okolním světě i jímavá vnitřní krása. Gabby rozhodně nepovažovala svého bratra za tupce. Všechny Paxtoniny přednosti jistě postřehl. Možná i mnohem víc.

„Vrátí se, uvidíš!“ Úzké postele nebyly nijak zvlášť pohodlné. Gabby se protáhla a znovu se zamyslela. „Vsadila bych se, že ho tenhle rok uvidím mnohem častěji než ten minulý. Nevím, jak moc se mi to zamlouvá.“

„Uvidíš, že si už v příštím týdnu nevzpomene, leda na

Yvonne “ Pak se Paxton rozhodla šeptem dodat: „Nemyslíš, že je to fakt kus hezký holky?“ „Ale taky kus pěkný potvory,“ zašeptala Gabby.

„V podstatě asi nebude,“ hájila ji Paxton. „Na mě je vysazená, ale asi jen proto, že jsem z Georgie.“ „Nemyslím.“ Gabby si to přerovnávala v hlavě. „Bude dost střelená, to jo. Nic příjemnýho vletět si s ní do vlasů!“

„Třeba měla mizernej život. Být černý v Alabamě je pěkně o hubu. Ono se všude do nich dost kope, snad jen tady na západě je to snesitelnější. Asi má dobré důvody k tomu, že je taková, jaká je.“ Gabby pokrčila rameny, což sotva znamenalo, že souhlasí.

„Co soudíš o Dawn?“

„Zdá se být, chuděra, pěkně vystrašená. Dvakrát se jí sem asi nechtělo.“

„Každou volnou chvilku spí.“ Dawn spala skoro celé odpoledne. „Možná má zdravotní potíže. Třeba spavou nemoc nebo něco podobně exotickýho.“ Gabby svraštila čelo a Paxton přepadl slastný pocit, jak je ohromné, že její spolubydlící je fajn a že ji má vlastně docela ráda. Rozhodně s Gabby Wilsonovou nebude nuda a jako kamarádku si neuměla představit vhodnější osobu.

„Měly bychom urvat nějaký ten spánek,“ zašeptala Paxton nakonec. Napůl už spala, bylo po půlnoci. Gabby stále šveholila a určitě by tak vydržela ještě několik hodin.

Paxton ale byla na konci sil. „Zítra máme orientační vstupní pohovory. Musím vyhledat studijního konzultanta a rozhodnout si výběr přednášek.“

„S tím si vrásky nedělej. Prostě si zapiš ty nejsnadnější, cos měla už na gymplu.“ Paxton ta rada rozesmála.

„Koukni, Pax, není účel věci, aby ses tu k smrti udřela.

Jsme tu pro legraci, na to nezapomínej!“ Ironií bylo, že to Gabby myslela vážně. „Zábava je náš nejdůležitější předmět!“

„Zaznamenala jsem to ,“ pronesla Paxton na pokraji spánku. A pak se jí zdálo o Queenie, o krásné černé dívce, o fešákovi nabízejícím pivo, zatímco v pozadí její bratr tancoval s rusovláskou.

KAPITOLA 4.

Paxton i Gabby se řídily přesně tím, co si předsevzaly, když se rozhodovaly o dalším studiu. Gabby si zapsala ty nejméně náročné přednášky, které objevila. Tím jí zbyl skoro každý večer, aby s ním naložila podle své chuti. Jen ten manžel jí pořád unikal. Paxton si na rozdíl od ní zapsala přednášky s vědomím, že jí dají zabrat, především žurnalistiku a literaturu. Navíc ještě politickou ekonomii, velice obsažnou a podrobnou, která většinou každého spíše děsila, fyziku, matematiku a španělštinu. Její konzultant se snažil uplatnit některé výhrady, vlastně doporučoval pouze matematiku a španělštinu. Paxton však vynikala ve všech přednáškách i zkouškách, s čestnou výjimkou fyziky, ale ta byla klasifikována pouhým prošel , neprošel.

Patřila k těm, kterým nové znalosti přinášejí uspokojení, a ještě vyšetřila dost času, aby mohla s Gabby někam vyrazit. Braly s sebou často i další kamarádky a výborně se bavily. Stala se z nich banda „samá legrace“, které nic nebylo svaté. Dvě z nich se angažovaly v Hnutí za občanská práva, jiné sháněly finance na činnost dobrovolných organizací a to vše Paxton zajímalo. Jednoho dne se Paxton seznámila s mládencem jménem Mario Savio, jedním z vůdců Hnutí za svobodu projevu. Gabby znala snad každého, vlivné osoby i sociální případy, a většina jejích přátel byli neagresivní jedinci, což Paxton vyhovovalo.

Na sklonku druhého školního měsíce měla Paxton s Yvonne několik výstupů. Černá dívka zřejmě usoudila, že jí Paxton stojí v cestě, že je příčinou všech nesnází, že vše špatné na světě je její vina, až to začalo Paxton silně vadit. Její trpělivost byla u konce, neboť předsudky a invektivy překročily snesitelnou mez.

Vzhledem k Yvonnině přitažlivosti nikoho nepřekvapilo, že si hned v druhem týdnu našla přítele. Byl hvězdou amerického fotbalu, vysoký, hezký černoch z Texasu. Tato známost spolu s její atraktivností z ní učinily špičkový jev celé univerzity. Všichni mladí muži usilovali o její přízeň, ale ona svůj vztah s Dakem považovala za tak vážný, že všem, černým i bílým, dala jasně na jevo, že o ně nestojí. Chodila s Paxton na společné přednášky z fyziky, ale sotva mezi sebou prohodily slovo. Jen po ránu, když na sebe narazily v obýváku a nebylo vyhnutí. Slova to však nebyla přátelská.

Dawn si žila svůj vlastní život. Spala téměř neustále, až se Paxton v duchu ptala, zda vůbec chodí na přednášky.

„Pokud bude ke všemu přistupovat takhle, tak u zkoušek určitě rupne,“ svěřovala se občas se svou obavou Gabby.

Ta to však nepovažovala za svůj problém. Měla dost vlastních. Zrovna teď se jí dvořili hned dva mladíci, bratrovi kamarádi z práv. Její postřeh o bratrově zájmu se ukázal pravdivým. Peterovy návštěvy byly teď mnohem častější než v minulém roce, a ačkoliv si Gabby na „dozor“ neustále stěžovala, v podstatě ji těšil. Bratr se objevoval pravidelně každých několik dní. Vždycky se ujistil, zda je vše v pořádku, a přinesl nějakou tu maličkost, pizzu nebo koláče výborné kvality, které náhodou objevil, dokonce i láhev vína. Gabby ovšem stejně nepřelstil, věděla, že to nejsou starosti o její osobu, ale zájem o Paxton. Ti dva pak proseděli hodiny na rozskřípaném gauči nebo na podlaze v debatách trvajících dlouho do noci. K nim popíjeli kolu nebo pivo a neustále nacházeli další a další témata.

Vzácně se shodovali v názorech a jen zřídkakdy docházelo ke sporům. Paxton až děsilo, že mají tolik společného.

Jako by jejich pozvolna se utvářející přátelství bylo dílem osudové moci. Nejdřív to Paxton znepokojovalo, protože na rozdíl od Gabby necítila potřebu shánět manžela. Přišla na Berkeley, aby se něčemu naučila a něco ze sebe udělala. Aby mohla psát o světě. Aby se mohla rozjet do Evropy, Afriky a Orientu. Čas od času uvažovala o tom, strávit třeba rok v Mírových sborech.

Neměla chuť se vdát, odstěhovat se na předměstí a mít děti. Když to řekla

Peterovi, nebral ji vážně. Ke všemu měli oba i tu blonďatou hlavu. Všichni se divili, že si jsou tak podobní, sourozence připomínali spíš oni dva než Peter s Gabby.

„Chceš mě podezřívat, že jsem ten typ, který prahne po manželství a po životě na předměstí? Fajn, jen si urážej!“ poškleboval se ve dvě ráno v obýváku na koberci.

Zrovna se vracela Gabby, Dawn už dávno spala a Yvonne již několik dní nocovala mimo areál, v Dakově bytě.

„Zaslechla jsem správně slovo manželství?“ Gabby si na cestě do ložnice přiložila dlaň k uchu. „Nezaslechla,“ ujistila ji Paxton rychle. V džínsech a tričku ležela na podlaze vedle Petera. Ráda byla blízko něho a poslouchala jeho úvahy o tom, co má pro něho jakou cenu. Rozhodně však nechtěla přejít tu hranici, kdy se člověk bezhlavě zamiluje, alespoň ne teď hned. Prostě nechtěla. „Tvoje kámoška mě právě hluboce urazila,“ stěžoval si

Peter sestře. Přitom hladil Paxton po zlatých vlasech a smál se do jejích zelených očí, které si zamiloval. „Myslím, že mě právě považuje za páprdu nebo něco podobného.“

„To tedy pěkně kecá.“ Paxton se narovnala. „Oznámila jsem mu, že nemám chuť na vdávání, na život na okraji města se spoustou dětí, že chci nejdřív poznávat svět.“

„Myslíš, že já ne?“ Stále hrál uraženého.

„To jo. A to on zas chce,“ vložila se do toho Gabby.

„Poznávat Monte Carlo, Cap d’Antibes, Paříž, Londýn,

Acapulco nebo Svatého Mořice. Samá velice neprobádaná a zapomenutá místa.“ Místností zazněl smích.

„Za co mě máte?“ dožadoval se vysvětlení Peter. „Za líného vepříka?“

Odpověděla mu sestra, přece jen ho lépe znala. „Líný, to bych neřekla, ale moc zkažený. Jako já.“ Uraženě si odfoukl a hodil po ní prázdnou plechovku od koly.

„No, řekni, Pax,“ pokračovala sestra, „umíš si nás představit, jak se plni nadšení zařazujeme do Mírových sborů?

Mám husí kůži, když si představím, jak hloubím zákopy nebo kopu latrínu, řekni, co ty?“ obrátila se na bratra a ten souhlasně přikyvoval.

„Proč si myslíš, že dělám práva?“ Kus pravdy vyslovil, protože na právech bude absolvovat teprve v pětadvaceti letech a při trošce štěstí se tak vyhne vojenským odvodům. Až mu bude šestadvacet, už se na něj vojenské předpisy nebudou vztahovat. Přivítal, že mu vyhlášky při studiu umožňují odklad. Vůbec netoužil podílet se na policejních akcích ve Vietnamu. Právě před dvěma měsíci začala po incidentu v Tonkinském zálivu americká letadla prvně bombardovat Vietnam. Do té doby se Američané angažovali ve Vietnamu pouze jako vojenští poradci.

„Docela upřímně, těžko si dovedu představit sám sebe ve

Vietnamu nebo na jiném podobném místě. Co tě, Pax, nutí sympatizovat s prací v Mírových sborech?“

„Nijak hlouběji jsem si to nezdůvodňovala. Chtěla bych prostě změnit svůj život,“ odpověděla vážně, když je Gabby opustila. „Celý život jenom pozorují, jak lidé dělají víc, než musí, jak pomáhají jiným, a já sama nic. Jako by se mě to netýkalo. Mého tátu vždycky zajímaly sociální problémy. Určitě by byl pro lidi něco podnikl, kdyby mu manželství neuzavřelo možnosti.“

„Asi to byl fajn táta,“ podotkl Peter.

„Byl,“ pocítila Pax knedlík v krku, když promluvila.

„Měla jsem ho moc ráda Můj život se strašně změnil potom, co zemřel.“

„Proč?“ zeptal se jemně. Tolik věcí na ní obdivoval, že ho to až zaráželo.

„Moje máma a já jsme prostě hrozně rozdílné “ Stále se jí ještě nechtělo říkat víc. Asi by těžko chápal, proč došla k přesvědčení, že ji matka nemá ráda.

„Proto ty myšlenky na Mírové sbory? Dostat se pryč z její společnosti?“

„Nějak tak to bude. Konečně Berkeley je toho důkazem.“ Byla k němu upřímná. Oba patřili k lidem,

kteří minimálně předstírají.

„To jsem rád, že to bylo Berkeley,“ lehounce ji políbil a s podepřenými lokty zůstal ležet na podlaze blízko ní.

„Jsem taky ráda,“ zašeptala. Vzal ji do náruče a dlouze ji políbil, když náhle do pokoje vkročila Gabby a s hraným rozhořčením na ně vyjela: „Koukněte, kamarádíčcí, dnešní zbytek noci půjdete do postele dohromady, nebo každý zvlášť, nebo budete pokračovat tady na podlaze? Moc mi na tom nesejde, jen jestli mám na Pax počkat, nebo si jít lehnout.“ Peter něco zabručel a Paxton se od něj se smíchem odvalila, rozcuchaná a s tvářemi zrůžovělými od polibků.

„Zopakoval ti někdo v poslední době, že jsi horší než trn v zadku, Gabriello?“ Naschvál užil celé její jméno, protože věděl, jak to nenávidí. „Bože, jaký já jsem nebetyčný smolař, padnout zrovna na spolubydlící vlastní sestry.“ Pomohl Paxton vstát. „Asi by sis měla chvilku zdřímnout, malá. Snad ti ten cvok nebude překážet. Jak jen s ní vydržíš, to prostě nechápu!“

„Únavou padnu a spím.“

„Pokud ona ovšem nemele a nemele dál svou.“ To bývala ostatně pravda. Pak Peter ještě jednou Pax políbil a odešel. Jen se za ním zavřely dveře, zahájila Gabby výslech.

„Hele Pax, je to moc vážný?“

„Neblázni! Známe se sotva šest týdnů a vůbec netušíme, co nás čeká. On má před sebou ještě tři roky studia a já čtyři. Jaképak vážné.“ Uvnitř však cítila, že vztah mezi nimi tak jednoznačně vyloučený není, ale nechtělo se jí to přiznávat , ani Gabby, ani sobě.

„To neznáš mého bratra. Takhle vyvádět jsem ho ještě nezažila. Děsně o tebe stojí. Řekla bych, že se do tebe pěkně zabouch.“ A pak se Gabby zeptala s upřímným, ale poněkud inkvizičním zájmem: „Už ti řekl, že tě miluje?“

„Vážně, nech toho Samozřejmě že ne “ Jako by to bylo třeba! Paxton věděla, že Gabby má pravdu. Všechno ji však mátlo. Měla by skákat radostí! Jen kdyby to nebylo tak uspěchané a tak brzo. Najít muže svých snů bylo to poslední, co si zrovna mohla přát.

„Ať nekleju, jakou já mám smůlu,“ hořekovala Gabby již v posteli. „Jsem to já, kdo shání vážnou známost, ne ty, a co se stane? Ty máš Petera, který kňučí, že by za zasnoubení dal nevím co, a kdo zbyl na mne? Nikdo. Jen nespolehlivý padouch s dlouhým harém, který chce, abych se , na příští rok rozhodla pro Tibet, ovšem pokud zaplatím letenky. Někdo má holt štěstí.“

„Karma,“ ušklíbla se ve tmě Paxton.

„Kdo to je? Není to ten drobeček, co tuhle řečnil na volné aréně v Bangroftu?“

„Ne. To je ta věc, o které vždycky bájí Dawn. Karma.

Osud. Kismet.“

„Nejsou to taky nějaké prášky na spaní? Slyšelas, jak včera dýchala? Jako by umírala.“

„Třeba je těhotná,“ špitla Paxton spiklenecky.

„Copak měla příležitost? Vždyť pořád spí.“ Obě se obrátily na bok a usnuly. Gabby vyčerpala všechny své náměty a hned po ránu má hudební výchovu. A potom se musí rychle vrhnout na svou masku, protože je těsně před maškarní oslavou Halloweenu. Bude představovat tykev jako zlatý přelud.

Ten nový den byl i dnem, kdy Vietkong napadl leteckou základnu v Hoa, patnáct mil severně od Saigonu.

Bylo to první z amerických armádních zařízení, které se stalo vojenským cílem.

Pět amerických vojáku bylo zabito a sedmdesát šest raněno. Prezident Johnson nařídil odvetný útok. Snažil se o zachování linie prozíravého politika, neboť za čtyři dny následovaly prezidentské volby. Protikandidát Goldwater naproti tomu prohlašoval, že by jako prezident rozbombardoval každý metr nepřátelské půdy a ukončil americkou účast ve Vietnamu. Celý Sever by zůstal holou plání.

Johnson sliboval, že nepřipustí, aby se Spojené státy ocitly hlouběji ve válečném konfliktu, což každý rád slyšel.

Johnson 3. listopadu vyhrál prezidentské volby s podstatným náskokem. Byla to odpověď Goldwaterovi, jeho výhrůžce o zintenzivnění bojových operací.

V příštím týdnu Peter překvapil Paxton otázkou, co bude podnikat na Den díkůvzdání.

„Nic moc. Na několik dní je to domů příliš daleko.“

Ne jen daleko, ale i příliš drahé, bez ohledu na to, že bez

Queeniina krocana nebude ten den pravým Dnem díkůvzdání. Snažila se nepřipouštět si to a naplánovala si na tu dobu přípravu na fyzikální test. Pak si snad sní krocaní sendvič v bistru, pokud si na to vzpomene.

„Uvažoval jsem, jestli bys se mnou a s Gabby nejela k nám. Minulý týden jsem se o tom zmínil matce a ráda tě přivítá v našem pokoji pro hosty. Alespoň budeš na čas osvobozena od nočního žvatlání mé sestřičky.“

„Co když mi právě to bude chybět? Jseš si úplně jistý, že bych neobtěžovala?“

„Ani v nejmenším. Tak jako tak slouží Den díkůvzdání jen k tomu, aby se lidé přejedli a koukali na fotbal. V sobotu s tátou vyrazíme na stadion a moc bych stál o to, kdybys šla taky. A v pátek bychom si mohli vyjet na pobřeží Stinson.“

„To by bylo fajn!“ Gabby něco naznačovala před několika dny, ale pak zapomněla domluvit podrobnosti. Paxton si nedokázala představit, že by Den díkůvzdání strávila lépe než právě s Gabby a Peterem. Jejich rodiče dosud nepoznala, ale podle toho, co o nich slyšela, budou určitě příjemní. Měla sice trochu obavy, že ji ta návštěva ještě více připoutá k Peterovi, ale zřejmě se tomu nedalo zabránit. Většinou chodili ve větší partě, sami dosud vyrazili jenom málokdy, ale i uprostřed lidí se natolik věnovali jeden druhému, že už to nikomu ani nepřišlo.

Peter o ujednání pověděl odpoledne Gabby a ta vpadla do obýváku, kde Paxton právě studovala, s výkřikem nadšení.

„Tak přece jen jedeš s námi domů na Den díkůvzdání, to je bezva!“ Šťastně se usmívala. To odpoledne mluvila i s matkou, Marjorií Wilsonovou. Matka chtěla vědět něco více o Gabbyině spolubydlící, a také jak moc vážné je to mezi Peterem a jí. Bylo jí totiž divné, že to byl Peter, kdo ji požádal o svolení k návštěvě, a nikoli ona, Gabby.

„Moji mámu si určitě zamiluješ.“

„Moc se na ni těším.“ Znala ji už z Gabbyina vyprávění.

Byly si s Gabby překvapivě blízké a z každého Gabbyina slova o ní bylo jasné, jak moc má matku ráda. Paxton ani nepřekvapilo, že Marjorie Wilsonová má podobné zájmy jako její matka, charitativní činnost nebo bridžové večery, ale na rozdíl od Beatrice Andrewsové zbožňuje své děti. Co dělá jejich otec, tím si Paxton nebyla jistá, předpokládala, že je podnikatel.

Peter je obě vyzvedl v pozdním středečním odpoledni,

Gabby jako obvykle s hromadou zavazadel a Paxton s malým kufříkem. Paxton si na sebe vzala nenápadné modré šaty, šedý zimní plášť a jediný pár parádních lodiček, který si dovezla z domova. Vypadala velmi dobře a elegantně, s vlasy sčesanými do koňského ohonu a převázanými modrou saténovou stuhou. Do uší si připnula drobné perlové viktoriánské náušnice, dárek od babičky. „Připomínáš mi Alenku v říši divů,“ přivítal ji Peter s úsměvem, když nastupovala do jeho rozhrkané fordky.

Prohlašoval sice, že si pořídí nového mustanga, jenže zatím dost nenašetřil z výdělků a z prací o letních prázdninách. Otec mu nabídl jako odměnu za úspěšnou maturitu buď auto, nebo dva měsíce v Evropě. Tehdy si vybral

Skotsko, Anglii a Francii. Smířil se s tím, že si vystačí se svým veteránem, který mu sloužil už na gymnáziu.

„Měla bych si oblíct něco slavnostnějšího?“ zeptala se

Paxton Gabby úzkostlivě. Vzala si s sebou ještě černé sametové šaty, ale chtěla si je ušetřit pro sváteční den, a ne je brát na cestu.

„Jsi akorát, neber ho vážně.“ Gabby si vzala červenou sametovou minisukni, černý svetr, rudé

lodičky na vysokém podpatku a její načervenalé vlasy jí vytvářely na hlavě korunu podobnou té, jakou kdysi nosívala Shiriey

Templeová. „Matka bude mít na sobě jednoduché černé šaty a táta vlněné kalhoty a sametové sako. Oba budou vypadat velice konzervativně.“ Paxton se nervózně pousmála. Najednou jako by na všem hrozně moc záleželo, a to ji trochu děsilo. Nikdy nebyla nikým „představena rodině“ jako vážná známost a měla tísnivý pocit, že právě to Peter zamýšlí.

Plnou rychlostí přejeli přes Bay Bridge a najeli na západní Broadway, pokračovali podél všech proslulých nočních podniků, a jakmile měli za sebou Broadwayský tunel a křižovatku s Van Ness, objevily se před nimi řady rozlehlých rezidencí. Paxton cítila, že její nervozita stoupá. Náhle se před nimi objevil jejich cíl. Peter za mocného skřípání brzd zastavil. Gabby vyskočila ke zvonku a za chvíli stáli v přepychové hale obrovského cihlového domu. To je však už vítali Peterovi rodiče, oblečení přesně tak, jak

Gabby předpověděla.

Paní Wilsonová byla poměrně malá žena s bohatě zvlněnými načervenalými vlasy a zářícíma očima podobnýma Paxtoniným. Otec byl štíhlého vzrůstu, jeho postavu zřejmě Peter podědil, vlasy měl kdysi světlé, dnes však již šedivé, a tvář aristokrata. Upřímnost jeho manželky byla opravdová a objetí, jímž přivítala Paxton, srdečné.

Hned po uvítání vyzvala matka Gabby, aby ukázala Paxton pokoj pro hosty. Obě však byly ve chvilce nazpět dole, v útulné, dřevem vykládané knihovně, přeplněné svazky knih vázanými do kůže. Všude byl rozestaven starobylý nábytek, na zemi ležely orientální koberce a v krbu plápolal oheň. O takových místnostech četla Paxton jen v románech a nikdy ji nenapadlo, že by Peterovi rodiče byli tak zámožní. Opět ji popadla hrůza, že je nemožně oblečená, ale tady jako by se nikdo moc nestaral o to, co má kdo na sobě. To Paxtonina matka by jistě zkritizovala

Gabbyinu minisukni! Marjorie Wilsonová ji naopak shledala zajímavou a obě se srdečně bavily o večírku, kterého se Gabby minulý týden účastnila. Probíraly, který z chlapců by mohl být „nadějně vážný“, což byl oblíbený termín paní Wilsonové pro mladého muže přicházejícího v úvahu pro veselku. Přes místnost Paxton zaslechla, jak se Peter vyptává, jak to jde otci v novinách. „Zajímavé zprávy, zvláště ty o nedávných událostech ve

Vietnamu. Útok na Bien Hoa si může vynutit změny, ať už budou prezidentu Johnsonovi po chuti, či ne. Nemůžeme stále sedět s rukama v klíně.“ Peter na to nereagoval. Věděl, že otec straní reakčnímu Goldwaterovi, a nebyl ochotný vyvolávat polemiky. Po chvíli se však přesto neudržel. „Nevěřím, že naše přítomnost tam je to nejlepší řešení.

Spíš bychom to tam měli sbalit, než nám věci přerostou přes hlavu jako kdysi Francouzům,“ prohlásil roztrpčeně.

„My se na to snažíme jít chytřeji než oni, synu. Není možné nechávat komunistům svět jen tak.“ Bylo to pokračování rozmluvy bez konce. Trvala již léta, ale jejich názory zůstávaly rozdílné. Peter byl přesvědčený, že americký voják nemá ve Vietnamu co pohledávat, zatímco otec, jako převážná část jeho generace, byl toho názoru, že je nutné udeřit do zubů, uštědřit lekci. Z Peterova hlediska byla jen slabá naděje, že Američané ve Vietnamu udělají pro svět něco prospěšného a rychle vypadnou ještě předtím, než si to sami dost odskáčou. Otázkou však zůstávalo, co si představit pod pojmem „dost odskákat“.

Pak se zvedli, aby si pohovořili se ženami, a Paxton si se zalíbením povšimla, jak si jsou otec se synem podobní.

Stejně živá gesta, elán, stejně pozorné modré oči, které se jí na Peterovi tak líbily, i stejně přívětivé chování. Po celou večeři se cítila uvolněně, o moc nenuceněji než doma.

Teprve později, když přes půl večeře hovořili o problémech, si uvědomila, že Peterův otec pracuje v novinách, pravděpodobně v nějakém vyšším postavení. A když se pak dohadovali o tom, co bude Peter podnikat o prázdninách, teprve jí došly všechny souvislosti. Peter totiž uvažoval, že by vzal místo dopisovatele na venkově. Jak tak dohadování otce a syna poslouchala, náhle se jí ve všem

vyjasnilo. I to, proč Peterův otec ve vydavatelství tajil svou podporu ultrapravicovému

Goldwalcrovi. Protože oficiálně noviny Morning Sun stranily Johnsonovi a vždy psaly přísně v linii demokratů. Jejich majitel měl k demokratům opačný vztah a tim majitelem byl právě Peterův otec. Po pravdě rodina Wilsonů vlastnila Morning Sun víc než sto let, a když si to všechno Paxton uvědomila, rozesmálo ji to. Peter se na ni překvapeně obrátil. Zrovna rozvažoval, že by třeba příští léto nešel k novinařině a vzal dobrovolně práci na projektovém úkolu z oblasti práv pro stát Mississippi nebo spolupracovat s Martinem Lutherem

Kingem. Obzvláště teď, když King v říjnu dostal Nobelovu cenu za mír. A jí je to k smíchu! „Tobě to připadá směšné?“ Urazilo ho to. O podobných věcech už spolu debatovali tisíckrát, tak k čemu ten smích?

„Promiň. To se netýkalo tebe, ale mě, protože nikoho zatím nenapadlo povědět mi, jak se věci mají. Byla jsem přesvědčená, že se celou tu dobu zmiňuješ o Morning

Sun jen proto, že je tam tvůj otec zaměstnaný. Nikdy mi nedošlo, že že ,“ přiznávala trochu zahanbeně. Peter se zašklebil a otec rozesmál.

„Nic si z toho nedělej. Peter si vždy skutečnosti upravoval po svém. Jako malý kluk namlouval kamarádům, že prodávám noviny na rohu Mission Street. Doufám, že z toho už vyrostl a tobě nic takového netvrdil!“

„Ne.“ Potřásla hlavou. Ani Gabby jí nic nenaznačila.

Prostě se druhým nesvěřují. Paxton tušila proč. Jejich majetek jim nesloužil k tomu, aby se jím chlubili. Její matka by byla nadšena historickým původem jejich bohatství i diskrétností, která se k jeho existenci pojila. Jistě by říkala: „Nikdo se mi o tom ani slůvkem nezmínil. Mne samotnou to ani ve snu nenapadlo.“

„Nezdálo se mi to tak důležitý,“ vysvětloval Peter a v duchu mu dělalo hrozně dobře, že dokázal Paxton získat bez zmínek o otcově majetku. Své stanovisko uplatnila

Paxton vzápětí.

„Snad ne důležitý, ale zajímavý. Pro mě je podstatnější, že se u vás doma neutápíte v dohadech, kdo si koho bere, kdo koupil jaký dům nebo , jako u nás navíc , který z pacientů mého bratra zrovna zemřel.“

„Tvůj otec je také lékař?“ zeptala se Marjorie se zájmem.

„Ne,“ odpověděla Paxton stísněně. Jak by si přála mít tátu podobného tomu Peterovu! „Otec byl prokurátorem. Zemřel před sedmi lety při letecké katastrofě.“

„To mi je líto,“ reagovala Gabbyina matka.

„Mně je to líto pořád.“ S Wilsonovými připadalo Paxtón vše zcela jiné, přirozenější. Ten večer ještě hráli domino, žertovali a smáli se. Peter dlouze rozmlouval s otcem před krbem a pak se k nim přidala i Paxton. Probírali Vietnam, porážku u Diem, Johnsonovu strategii vůči

Rusku, když teď nedávný srpnový převrat zbavil moci

Chruščova. Paxton se přistihla, že se Edwardu Wilsonovi začíná upřímně obdivovat. Byl inteligentní i rozumný, dokázal zdůvodnit vývoj událostí, což respektovala, i když mu v otázce Vietnamu nedávala za pravdu. Pak přešli na problémy integrace na Jihu, na Martina Luthera Kinga a na nedávné studentské nepokoje na Berkeley i na jejich předpokládané zesílení. Hnutí za svobodu projevu jako by se v posledních dnech vymklo kontrole. „Správní rada univerzity nastolila tvrdý postoj vůči studentům a odmítla vyjednávat.“ Peterův otec s tímto stanoviskem souhlasil, dokonce i Paxton, ačkoliv to v areálu univerzity nebyl postoj populární. Ukázalo se, že rektor Kerr je přítelem Peterova otce a dnes ráno si vyměňovali názory na incident.

„Nechce si s nimi hrát na slepou bábu. V sázce je příliš mnoho. Pokud se jim poddá, ztratí jakoukoli kontrolu nad areálem.“ Peter s ním zásadně nesouhlasil a byl připravený na dalekosáhlou argumentaci. Paxton se nenudila. Bylo pro ni vzrušující naslouchat protivníkům dobře vybaveným fakty a s výborným přehledem o světových událostech. Asi tady někde vězely důvody, proč si v Savanně připadala tak daleko od všeho dění. Proč s úlevou dala vale Jihu, jeho úpěnlivému lpění na

minulosti a na vyčpělých životních hodnotách. Zmínila se o této skutečnosti panu Wilsonovi. „Přesto máte na Jihu jedny pozoruhodné noviny. S jejich majitelem W.J. Morrisem jsme dobří přátelé.“

„Věřím, že mě k sobě vezme do práce. A když ne, tak jiné noviny. Hledám zaměstnání na letní prázdniny. Už se nemohu dočkat, až budu samostatnou novinářkou. Snad napřesrok.“ Peter byl na ni pyšný a vzal ji za ruku, což jeho otci neušlo. Nijak to nekomentoval, schoval si to až na noc pro Marjorii.

„Řekl bych, má milá, že tvůj syn je v tom až po uši.“ Podíval se na ni něžně. Jak těžké to asi pro ni bude, až se děti, její zbožňované děti, zamilují, vstoupí do manželství a budou žít své vlastní životy mimo tuto rodinu „Něco mi napovídá, že se do té dívky opravdu zamiloval.“

„Souhlasím s tebou,“ řekla zamyšleně a pokračovala v pročesávání svých kdysi rudých vlasů. Otočila se k němu od zrcadla toaletního stolku. „Povím ti ale, že mně se líbí.

Je tichá, a přitom je jí všude plno. Takový slušný, upřímný a velice čestný typ. A zdá se, že ona o něj také hodně stojí.“

„Doufám, že se cítí ještě mladá na vdávání,“ doplnil manžel. „V osmnácti by to bylo hodně bláznivé pomýšlet na veselku.“

„Vůbec se mi nezdá, že by spěchala. Spíš mi připadá, že chce ještě v životě hodně dokázat. Zdá se, že má v tomto ohledu víc rozumu než sám Peter.“

„Moc v to doufám,“ povzdechl si. Pak se sklonil a něžně ženu políbil na šíji. „Ještě se necítím na vnoučata.“

„Ani já ne,“ pousmála se. „Ovšem na tohle téma zaveď raději řeč s naší Gabby.“

„Neříkej. Už zase jedna nedozírná láska na obzoru?

O kolik se sázíš, že nevydrží do úterka?“

„Asi ani tak dlouho ne. Zaplať bůh, že to dítě nikdo nebere vážně. Její lásky jednou budou moje smrt.“

„To snad ne.“ V pyžamu k ní přistoupil, vzal jí hřeben z ruky a odložil ho na stolek. Jestlipak víš, že tě mám rád?“ Přisvědčila, beze slova mu položila ruce na ramena a políbila ho. Pak zhasla, uložili se do postele a on ji objal. Patřili k šťastným lidem, kteří si váží života a dovedou ho vychutnat. Důkazem domácí harmonie byl i příští den, kdy se všichni sešli u svátečně prostřeného stolu, aby společně oslavili Den díkůvzdání. Paxton si na sebe vzala své černé sametové šaty a Gabby bílé, které jí matka koupila loni v Paříži u Oháněla. Vyhlížela v nich velmi dospěle. Paxton připomínala Jackie Kennedyovou, když se její obrázky objevovaly v módních časopisech. Ed Wilson neopomněl složit poklonu její vážnosti a důstojnosti. Paxton však zahlédla postranní úsměv, který si vyměnil s manželkou.

Jídla byla nepřeberná spousta. Na všechny padla zemdlenost a Paxton uznala, že zdejší kuchyň může směle soutěžit s Queeniiným umem. Vyprávěla jim o jejich stolování v Savanně na Den díkůvzdání i o nedostižné Queenie. Odpoledne se dostavili hosté. Největším dojmem na Paxton zapůsobil guvernér státu Kalifornie. Vzápětí se rozproudila debata o demonstraci, která právě probíhala v areálu Berkeley a v jejímž čele stál Mario Savio a další členové výboru Hnutí za svobodu projevu. Očekávalo se, že Joan Baezová zazpívá protestsongy a tisíce studentů budou vsedě protestovat proti postoji univerzitních funkcionářů, proti jejich přístupu k svobodě projevu, proti zneužívání areálu k vylepšení ekonomické situace školy nebo proti zákazu distribuovat letáky se studentskými požadavky. Rektorát univerzity naproti tomu nesouhlasí, aby se bránilo v řádném provozu areálu nebo aby docházelo k znečišťování pozemků. Nakonec univerzitní činitelé přistoupili na kompromis. Svolili, že je možné, aby se studenti shromažďovali ve stejných prostorách jako minule, ale žádali, aby se vystříhali jakýchkoli násilností. Paxton to vše považovala za bouři ve sklenici vody, ovšem vášně se rozhořely. Čas dozrál pro zkoušku síly a pro výbuchy hněvu. Během noci bylo zatčeno na osm set studentů. Paxton se to netýkalo. Byla plně uchvácena Wilsonovou rodinou a jejich přáteli, kteří patřili k mocným tohoto světa.

Druhý den všichni sledovali pokračující demonstraci, což jim zabránilo vyrazit na výlet. V sobotu Paxton s Peterem a jeho otcem zajeli na fotbal a Gabby s matkou na nákupy. Své matce Paxton zatelefonovala právě v Den díkůvzdání a hovořila jak s ní, tak i s Georgem a Queenie.

Všichni byli v pořádku a ona je ujistila, že také netrpí, ale zdálo se, že to zajímá jedině Queenie. Ta jí do telefonu šeptala ujištění, že letos nevyrobila svou pověstnou paštičku, když tu Paxton chybí. Pak se Paxton výborně pobavila u všech her, které se u Wilsonů hrály, a ke konci týdne se už u nich cítila líp než doma. Připadala si skoro jako člen rodiny, když jim děkovala a dávala sbohem. Za poslední léta to byl pro ni ten nejnádhernější Den díkůvzdání, jaký zažila, a ujistila o tom na cestě do Berkeley jak Petera, tak i Gabby.

Tam všude ještě panovaly známky neklidu, a když se přiblížili ke škole, potkávali procházející pořádkové hlídky, které byly připraveny zakročit proti případnému pokračování demonstrací. Paxton se zděsila při zjištění, že se nočních nepokojů účastnila i Yvonne a Dake a že byli oba zatčeni. V tuto chvíli byli sice již zase na svobodě, ale

Yvonne měla hluboké škrábance na rukách, způsobené pořádkovou hlídkou, která ji vtáhla do policejního vozu.

„Bylo to pěkně husté,“ prohlásila uštěpačně a dodala:

„Kde jste vy vězeli o víkendu?“ V jejím hlase nechybělo obvinění. Peter zrovna vynášel z auta zavazadla.

„V San Francisku,“ odsekla Gabby beze snahy něco předstírat. Vůbec se necítila provinile, že se nedala zatknout. „Člověk nemusí strkat hlavu do lochu, aby dokazoval, že mu o něco jde. Jen negramota to dokazuje modřinami, a navíc je mi docela fuk, ke komu až zaletí ty potentované letáky.“ Poprvé se takto ostře Yvonne postavila, už ji dopálily její věčné invektivy a nekonečně špičkování.

„A co bys jako chtěla dokazovat?“ vyjela na ni Yvonne před Peterem a Paxton.

„Dost možná to samý co ty. Protože mi zrovna tak záleží na barevných, na Vietnamu, na tom, aby lidi byli slušně živi a radovali se z toho, ale není mi po chuti, aby mě někdo po zadku cpal do policejního vozu.“

„Pak ale ty tvý rozumy nebude nikdo poslouchat. Můžeš si dřepnout v obýváku, dělat si nehty a myslet si, že se to všecko nějak urovná. Spoustě lidí na Jihu to bylo taky takhle putýnka. Teprve mrtví, zavraždění nebo lidi v base s nimi zacloumali.“

„Tak proč tady vykládáš a nejsi tam?“ provokovala ji

Gabby.

„Protože je mi už ze všeho nanic. Nanic z toho krčit se ve vyhrazený zadní části autobusu. Celý život. Ani mě nehne. Tady zůstanu až do ty doby, až dosáhnem toho, že se vrátím a usadím svůj černý zadek právě v přední části, jen to zaduní.“

„Vynikající. Ale pokud tady budeš, vynech mě, protože moje zájmy jsou docela jiný.“

„Stejně to u vás do týdne zabalím,“ vyhrkla Yvonne. Byla otrávená, protože si nebyla jistá, kdo vlastně v tom slovním souboji zvítězil. Že by přece jen měla být na Jihu?

Třeba v Birninghamu, kde by se mohla potýkat s Wallaceovými zpátečnickými kamarádíčky. Nesedět tady v Berkeley? Byla přece tak šťastná, když dostala stipendium právě sem!

„Kam půjdeš? Za Dakem?“ Gabby na odpovědi ani moc nesešlo, jen že by odpadla Yvonnina věčná nesnášenlivost. Její problémy se někdy jevily jako tak složité, že ohrožovaly psychickou rovnováhu. Yvonne zavrtěla nad otázkou hlavou. „Ne Tam ne “

Náhle byla zaražená. Jako by si uvědomila, jak daleko zašla

, že si vylila svůj hněv na nepravých osobách. „K Dakovi se nepostěhuju. Půjdu za přáteli, mimo areál.“ Paxton si uměla představit, jaký to bude život. Na náhodných místech, ve společnosti jí podobných, mezi lidmi, kteří se díky svým zlobám neumějí radovat ze života ani z integrace, kterou si pracně vydobyli a najednou nevědí, jak s ní naložit.

„Neboj se toho,“ povzbudila ji tiše Paxton. „Chce se mi věřit, že budeš šťastná.“

„Co bude s tvým pokojem nebo vlastně lůžkem?“ otázala se věcně Gabby, kterou Yvonnino rozhodnutí nijak nedojalo.

„Počítala jsem, že si na moje místo někoho seženete.“

V tom se na cestě do pokoje objevila v noční košili Dawn.

Já jdu taky pryč,“ pronesla váhavě. „Totiž prostě odcházím.“ Omlouvala se, ale v hlase jí zazněla spokojenost. „Jedu domů.“

„Vystupuješ ze školy?“ Gabby byla zmatená. Jak může někdo odcházet z místa, kde se dá užít tolik legrace?

I když připouštěla, že zrovna Dawn si toho moc neužila, když ty tři měsíce celé prospala. „Budu se vdávat Předpokládám, že o Vánocích

Jsem “ Začervenala se a stydlivě pohlédla na své jediné přátele na univerzitě. „V dubnu budu mít miminko.“

Tři dívky se na ni s úžasem zahleděly, ačkoliv Paxton si později uvědomila, že jim to také mohlo dojít. Měla přece všechny příznaky popsané v „chytrých“ knihách. O těhotenství dívky dokázaly zatím jen žertovat.

„Dave a já se vypravíme do Nepálu, hned jak se dítě narodí. Poznat našeho gum.“

„To je fantazie!“ vykřikla Gabby na dobro okouzlená a Peter honem ukrýval svůj úsměv. „To je přímo jedničkové, Dawn,“ pokusil se o obdiv. Když se pak všichni rozešli, Gabby se v ložnici otočila s vážnou tváří na Paxton.

„Kruci, co se dá podniknout s tím jejich pokojem? Univerzita nám tam může nasadit pěkné vši. Nevíš o někom, kdo by se nastěhoval uprostřed roku?“

„Proč nesjednat výhodnou výměnu?“ hloubavě se zamyslela Paxton. „Znám dva páry holek, který by daly nevím co za to, aby získaly dvoják. Nabídneme náš a vyberem si ten lepší z jejich Nebo taky by mohl být jeden samostatný pro mne a druhý pro tebe.“ Myslela tím pro sebe a pro Petera. S Peterem o společném pokoji mnohdy žertovali, zvláště teď, když se během víkendu tak sblížili. Petera to tenkrát u rodičů svádělo vypravit se v noci za ní, ale přece jen se ovládl. Asi by mu vyčetla, že zneužil příležitosti, a navíc slyšel od Gabby, že Paxje dosud panna. Nestál o to zkazit něco tak, že by je to oba celý život mrzelo. „Vůbec by to nemusela být špatná myšlenka,“ souhlasil, když mu o tom dívky řekly. „Možná příští rok by stálo za to poohlídnout se po něčem šikovném pro nás tři mimo areál.“ Vidina to byla vábivá, jenomže příští rok se zdál být v nedohlednu. Paxton navíc trápily obavy,

Jestli ji bude mít Peter tak dlouho rád. Za rok se může leccos stát. Svým způsobem bylo až neskutečné, kolik už se toho stalo za uplynulé tři měsíce. Skamarádila se s Gabby, zamilovala se do Petera, ztratila dvě spolubydlící a jedna z nich čeká dítě. Nebylo toho dost?

Příští týdny se přehnaly a přiblížily se vánoční svátky.

Peter měl v plánu vyrazit o vánočních prázdninách s kamarády na lyže a Gabby měla odjet s rodiči do Puerta Vallarta, do Mexika. Peter přemlouval Paxton, aby jela s ním, ale dal si vysvětlit, jaká by to byla nesnáz, opustit rodinu prakticky hned po příletu z Kalifornie.

Odvezl ji na letiště již 21. prosince, a když stáli u východu na letištní plochu a tlachali o tom a onom, náhle se zarazil a zvážněl tak, že vypadal skoro jako jeho otec.

„Víš, takhle to už asi dál nepůjde provozovat.“ Paxton zamrazilo. Skoro vánoční čas, a on jí říká, že je po romanci.

„Proč já , je mi strašně líto “ Zármutek jí bránil, aby se na něho podívala. Najednou cítila jeho prst pod svou bradou a tlak, který ji nutil, aby zvedla hlavu.

V očích měla slzy.

„Ty asi netušíš, co chci říct, Pax, že?“ Cítila se víc než mizerně. „Už si dál nedokážu hrát a předstírat,“ pokračoval, „jací jsme báječní kamarádi a jak spolu napínavě flirtujeme. Mám tě totiž rád, Pax. Víc než jsem kdy koho měl. Chci si tě jednou vzít za manželku. Stačí, když se rozhodneš kdy. Zítra, příští týden nebo za deset let Chceš nejdřív k Mírovým sborům, do Afriky nebo na Měsíc?

Všechno v pořádku. Počkám. Miluju tě.“ Hlas se mu povážlivě třásl a náhle ji k sobě prudce přitiskl, až jí to vyrazilo dech. Teprve když ho políbila, uvěřil, že mu celá patří. Už si s ním také neuměla jenom hrát.

„Petere, co budeme dělat?“ smála se a slzy jí tekly po tváři. Vycítil, že on pro ni znamená stejně tolik. „Máme ještě tři a půl roku školy. Musíme ji dokončit,“ dodala.

„Tak počkáme. To není navždycky. V tom mezičase si najdeme skulinu pro zasnoubení. Jedině, co bych teď potřeboval slyšet, je, že mě máš ráda.“ Vážně přikývla.

„Mám tě ráda , velice tě miluju ,“ šeptala a on ji znovu vzal do náručí, tentokrát něžněji. „Moc mě mrzí, že s tebou nemohu být o Vánocích,“ šeptal jí do vlasů. „Chceš, abych za tebou po Vánocích přiletěl do Savanny?“ Chtěla by, ale neodvažovala se souhlasit. Jakmile by se máma dozvěděla, že má v osmnácti letech vážnou známost, navíc s mladíkem z Kalifornie, byla by asi nepříčetná.

„Prosím ne. Je to příliš brzy. Naši by to nepochopili.“

„Tak se tedy brzo vrať!“

Její letadlo bylo připravené k odletu a všichni ostatní pasažéři již byli na palubě.

„Už musím jít. Zavolám ti z domova.“ Domov Kde je nyní její domov? „Miluju tě.“ Ale co když na mě během prázdnin zapomene? Když si najde jinou? Někoho na lyžích? Všechny své myšlenky měla vepsány do tváře, když od něho poodstoupila, ale on se usmíval.

„Přestaň jančit. Mám tě rád. A dobře si to zapamatuj.

Jednoho dne tě přejmenuju na Paxton Wilsonovou.“ Ještě jednou ji letmo políbil a ona se rozeběhla k letadlu, mávala mu přes rameno a volala, že ho má ráda.

KAPITOLA 5.

Tu noc to byl divný návrat do Savanny. Všude tma a ve vzduchu lezavo. Letadlo mělo zpoždění a s časovým posunem byla téměř půlnoc, než se dostala domů. Bratr ji z letiště dovezl, ale matka ležela se silnou bolestí hlavy. Jen

Queenie seděla a čekala s horkou čokoládou a s placičkami z ovesných vloček, které zrovna vytáhla z trouby a které Paxton k smrti zbožňovala. Obě se beze slova objaly a Paxton se měla co držet, aby jí neřekla o své radosti. Celou cestu v letadle myslela jen na Petera a teď už nemohla mlčet. Jenže George s odchodem nijak nespěchal. Považoval za svou povinnost počkat, až dopije čokoládu. Vykládal jí, co je nového mezi jejími přáteli a známými, a že matka obdržela čestné uznání od Dcer občanské války. Paxton se velmi snažila dát na jevo, jak ji to těší.

Konečně mohla odejít do své ložnice a George odjel.

Lehla si do postele plná vzpomínek na Petera. Marně se pokoušela vzbudit v sobě pocit domova. Nic takového nepřicházelo, nic hřejivého nebo konejšícího, jen Peter a obrázek Kalifornie. Spánek se nedostavil ani po několika hodinách a Paxton litovala, že tu není Gabby se svým žvatláním, které by bojiště přivolalo.

Ráno bylo všechno ještě horší. Při snídani s matkou zažívala pocity vetřelce. Poblahopřála matce k čestnému vyznamenání, ale po mrazivém „díky“ upadla matka opět do své mlčenlivosti, kterou Pax tak dobře znala. Jako by si neměly co říci, ačkoliv se Paxton poctivě snažila vzbudit její zájem o některé ze školních témat. Z nezajmu matku nevyrušily ani školní úspěchy, ani vyprávění o životě na koleji se třemi spolubydlícími. Paxton nenašla důvod, proč by jí měla vyprávět o Peterovi. Naopak to byla matka, která se po dlouhém otálení zmínila, že si George našel „novou přítelkyni“, kterou konečně pozná dneska při večeři. Bylo jí divné, že se o ní George celou cestu z letiště nezmínil. Paxton si znovu bolestně uvědomila rozdíl mezi vztahy ve vlastní rodině a mezi Wilsonovými. Znovu zalitovala, že otec už není mezi nimi, jistě by něco takového nedopustil.

Bylo pozdě odpoledne, když se jí konečně podařilo zastihnout v kuchyni Queenie samotnou. Vychrlila na ni vše. O Gabby, o Peterovi i o Wilsonových.

„Neprovedlas nic, čeho bys musela litovat, viď, holčičko?“ zeptala se úzkostlivě. Paxton důrazně zavrtěla hlavou. V něčem má Queenie ovšem pravdu. Teď, když si oba přiznávali, jak vážné to mezi nimi je, měli by si uvědomit, že by se „něco vážného“ opravdu mohlo stát. Odpověděla Queenie po pravdě, ale s vědomím, že některé obavy nemůže svěřit nikomu, ani jí.

„Ne, Queenie, neprovedla. On je ohromný. Rozhodně by se ti moc líbil.“ Znovu se dala do vyprávění. Stará žena ji pozorovala a naslouchala víc srdcem než ušima a spíše než slova vnímala její oči rozzářené láskou.

„Takže jsi tam vlastně našla štěstí? Líbí se ti tam?“

„Máš pravdu, asi opravdu našla. Je to báječné. Prostě fantastické.“ A znovu povídala, o

přednáškách, na které chodí, o lidech, se kterými se seznámila, o místech, která navštívila, a Queenie to s ní ve své představivosti spoluprožívala. Pak Paxton snížila hlas a spiklenecky vyzvídala, jaká je bratrova nová dívka.

„Uvidíš ji a posoudíš sama. Myslím, že tahle by mohla být ta pravá.“ Paxton vycítila, že Queenie neříká celou pravdu.

„Proč? Jaká je?“ ptala se zvědavě, ale Queenie jen mávla rukou. O dvě hodiny později se mohla Paxton sama přesvědčit, odkud se vloudily Queenie do tváře rozpaky.

Georgeova přítelkyně Allison jako by z oka vypadla jeho matce. Nosila stejný účes, strojila se velice podobně, navenek byla právě tak chladná. Zkrátka vzorové chování Jižanky, snad jen ještě o stupínek zdrženlivější. Připadala

Pax tak škrobená, že měla strach, aby si Allison při neopatrném pohybu něco nezlomila. George však zcela uvázl v jejích osidlech. Zřejmě ho takový typ fascinoval, i když do nedávna dával přednost dívkám veselejším, odpovídajícím spíše jeho mládí. Celý večer ji Paxton pokradmu pozorovala, její ústa sevřená tak silně, že jen stěží mohla promluvit. Hrála trochu ostýchavou, ale to jí nebránilo, aby ostentativně neuplatňovala své názory.

Okamžitě po večeři se Paxton vřítila do kuchyně, aby tu ulevila svému rozhořčení. „Můj ty bože, to je přemoudřelý kus ledovce! Jak ji jen může vystát?“ Asi byla podle jeho vkusu. V jeho očích byla totiž dokonalá, pravá Jižanka.

Nezapřel v sobě matčinu výchovu. „Co o ní soudí matka?“ vyzvídala Pax, ale Queenie pokrčila rameny.

„Jak bych to mohla vědět? Mně se svěřovat nechodí.“

„Nejspíš ji pokládá za vlastní zrcadlový obraz. Přesnou kopii. Ale třeba si toho ani nevšimla.“ Zbytek večera ji nepředstavitelně nudil , a vlastně celý ten pobyt v Savanně. Do kostela o Štědrém dnu a pak znovu druhý den ráno. Potkala několik kamarádek a žasla, když zjistila, že dvě z nich se namísto dalšího studia povdávaly a jedna, která měla svatbu již v červnu, hned po maturitě, že bude chovat. Sama se vůbec necítila na svatbu, manželství a případně i děti. Znovu si vzpomněla na Petera. Volal jí často a ona se pokaždé snažila zatajit, že telefonuje znovu on. Matka se totiž podivovala, jak to, že nějaký mládenec si troufá volat až z Kalifornie, a kdo ví, jestli nechce oznámit nějakou nepříjemnost. Slova

„nepříjemnost“ užívala matka pokaždé ve spojení s hochy, kteří nepocházeli ze Savanny. Druhého dne zašla Paxton do personálního oddělení vydavatelství novin. Nepřijala protekci, kterou jí pan Wilson nabízel, a přesto jí dali slib, že může počítat s externím zaměstnáním od června do srpna, v době, kdy budou na Berkeley letní prázdniny.

Dříve se na to velice těšila, ale teď ji skličovalo pomyšlení, že to bude bez Petera. Sice se jí nechtělo příliš se mu podřizovat, vždyť přece tolik usilovala o nezávislost, ale teď jako by nedokázala dodržet slib, který si sama dala. Ještě že se zařekl, jak bude čekat, a ona jeho slibu věří. Během Vánoc to několikrát opakoval.

Doma oznámila, že odlétá den před Silvestrem. Matka byla tak zavalena starostmi o George a Allison, že to nejspíš ani nepostřehla, a Paxton toho ihned využila. Nezamlčela, že tu noc chce trávit se svými kamarády ze školy, a matka se s tím smířila, i když formálně poznamenala, že to od ní není

příliš hezké. S Queenie prožily klidné odpoledne. Vymohla si na ní slib, že se svým chronickým kašlem zajde k doktorovi. Pak už ji jenom George zavezl na letiště.

Nedlouho před jejím odchodem z domova se matka vypravila ke kadeřníkovi, a tak se s ní předem rozloučila.

Když se pak rozcházela s Georgem, byla překvapena, s jakou lehkostí ho požádala, aby Allison vyřídil její pozdravy.

„Vy dva jste v tom až po uši, že?“ neodpustila si využít intimnosti chvíle. „Intimnosti chvíle“ však George prostě nenáviděl.

„Nechápu, co ti to straší v hlavě,“ prohlásil ledově a ona se v duchu zasmála. Nedávno oslavil třiatřicátiny, a pokud si vážnosti situace není vědom, parádně se v tom vyráchá. „Dáma se takto nevyjadřuje, Paxton!“ Napadlo ji, jak je život snadný pro lidi, jako je Peter nebo Gabby. Ve srovnání s nimi je její život nějak posmutnělý. Třeba zrovna tenhle až škrobený vztah k jedinému bratrovi „Myslím, George, že tě má ráda, a máma ji evidentně bere.“ To bylo vše, co ze sebe dokázala dostat. Nechtěla lhát a tvrdit, že i ona má o Allison vysoké mínění.

„Jejím vztahem ke mně si jsem jistý,“ řekl zdánlivě napůl otráveně, neboť ho popouzel sestřin zájem i otázky.

„Dávej na sebe pozor.“ Naklonila se a políbila ho na tvář. Pak již bez dalších slov uchopila svou tašku a cestou k letadlu mu ještě jednou přátelsky zamávala. Peter ji hodně změnil. Už se nedokázala přimět, aby pokračovala v hraní podle pravidel: potlačovat city, bezvadně se ovládat a promlčet většinu večeří. George sledoval její odchod, nešťastný nad tím, jak Kalifornie sestru změnila. Když Paxton vystupovala z letadla v San Francisku, Peter na ni už čekal a spatřil ji, sotva se její noha dotkla země. Rozběhl se k ní a sevřel ji v náručí. Když je míjeli spolucestující, usmívali se a pokradmu pozorovali jejich bouřlivé objetí. Bylo na tom něco jímavého, vidět dva mladé lidi tak bláznivě zamilované. Připomínalo jim to dny vlastního poblouznění.

„Bylo k zešílení, jak moc jsi mi chyběla,“ řekl jí vážně, když zvolna přicházeli k výdeji zavazadel. Tiskl její ruku ve své dlani. „Už se to nedalo vydržet ani o minutu déle.“

„Se mnou to nebylo o nic lepší,“ ujišťovala ho. „Byl to děs!“ Ve zkratce mu vylíčila vztah mezi Georgem a Allison i jaký názor na to má Quenie, mluvila o dohodnutém letním zaměstnání i o tom, jak nepříjemně a odtažitě s ní matka jednala. „Myslím, že můj odchod na Berkeley považuje za zradu na své osobě. Asi se už nezmění. Mrzí mě to o to víc, že jsem poznala, jak docela jiní k sobě lidi mohou být.“

„Netrap se tím, holčičko. Už tě přece ochraňuju.“ Promluvil z něj dospělý muž a ji to zahřálo u srdce. Jen někde v podvědomí zůstalo docela maličko obav, že nelze na druhé spoléhat beze zbytku. Co když se v něm něco poláme, co když odejde nebo se zamiluje jinde Kdysi dávno už prožila následky lásky k jediné osobě. Člověk, který pro ni znamenal vše, a najednou bylo po všem, stačilo jedno havarované letadlo.

„Co podnikneme dnes večer?“ zeptala se zvědavě, když kráčeli na parkoviště pro jeho stařičkou káru. Nezáleželo jí na tom příliš. Hlavně když budou spolu. Možná že její kamarádky tam v Savanně měly pravdu, když se rozhodly vdát se a mít děti. Zmínila se mu o nich i o svém divném pocitu, který měla z jejich životních postojů. Pochopil to tak, že jí by bylo něco takového velice vzdálené. Když už seděli v jeho omšelém autě, měla najednou pocit, že se ještě nikdy neměli tak rádi jako právě v tuhletu chvilku.

„Ptala ses, co děláme dnes večer?“ Předstíral, že o tom vážně uvažuje. „Rozhodl jsem se, že dnešní večer je jako stvořený k tomu, abychom zajeli na jezero Tahoe a pobyli tam celý víkend. Jenomže tam řádí bouře a uzavřeli celý Donnerský průsmyk. Musíme počkat do rána, snad se nebe vyčistí. Co takhle zatím jít na večeři a pak zapadnout do kina?“

„To beru.“ Cestou do města si lámala hlavu, zda noc stráví v areálu univerzity, nebo v pokoji pro hosty ve Wilsonově rezidenci. Peterovi rodiče byli s Gabby stále ještě na cestách, celý dům byl prázdný a on ji určitě bude přesvědčovat o tom, že nevidí žádný důvod, proč toho nevyužít. „Myslíš,

že to dokážeme ve zdraví přežít?“ zeptala se ho poctivě, když začal zdolávat její obavy.

„Opravdu trváš na tom, abych nezapomněl na své vychování džentlmena?“ Doprovodil otázku pevným objetím.

„Mě se neptej, co vlastně chci Víš, Petere, stále si opakuju, jak musíme počkat a vůbec Stačí mrknout se na lidi kolem a je mi jasné, že jsem asi pěkně pitomá.“

„Tak na ně nekoukej. Dívej se na mne. Stejně víš, že bych nikdy neudělal nic, s čím bys nesouhlasila, že to je tak, Paxie?“

Vděčně se na něho usmála. „Vyspím se v pokoji pro hosty.“ Nechtělo se jí usínat v opuštěné ložnici. Toužila schoulit se vedle něho. Chtěla i víc než to, ale stále se přesvědčovala, že by neměla. Bylo jí už skoro devatenáct a jemu třiadvacet. Byli natolik dospělí, že by se mohli i vzít, mít děti a podnikat tisíce věcí , a teď se jim stavěly do cesty zábrany, jen proto, že nemají po svatbě.

Když vešli do jeho domu, nejprve jí vynesl kufr do patra a pak sešel a štrachal po všech koutech, aby pro ni objevil noviny s programem kin. Když se kolem sebe rozhlédla v hale vybudované s uměleckým citem Eda

Wilsona, měla pocit marnivé rozmařilosti. A co teprve pokoj pro hosty, celý do růžova, se světlým kobercem a koupelnou s nachovými kachlíčky! Podobalo se to dívčímu snu.

„Cítila by ses na Goldíingera, nejnovější díl seriálu Jamese Bonda?“ navrhoval, když za ní dorazil nahoru s dvěma pivy a talířem bramborových lupínků. „Dali vám vůbec v letadle něco k jídlu?“ Uvědomil si náhle, že může být pěkně hladová.

„Dali. A hodně. Nedělej si starosti.“ Seděla již bez bot, převlečená do džínsů a s pocitem domova. Přisedl k ní na postel a položil jí paži kolem ramen.

„Bez tebe mi tady ale bylo fakt smutno.“

„A jak mně!“ pronesla měkce. Políbili se a zvolna se zvrátili na postel. Pevně se drželi, dotýkali se a hladili navzájem. Mlčeli, až se po chvilce náhle Peter napřímil a rozhlédl se po místnosti. „Nikdy jsem vlastně tenhle pokoj pořádně nevnímal, a teď se mi najednou moc líbí. Asi proto, že je tvůj, že v něm jsi ty.“ Znovu ji políbil a přitáhl ji blíž. Měl rád její parfém i jeho název charakteristický pro její osobu: La

Femme , žena. „Asi bychom se měli zvedat,“ zadíval se na ni váhavě. Moc se mu nechtělo, raději by zůstal tam, kde byli.

„Ne že by se chtělo, ale asi by se mělo.“

Vstali. Přetáhla si přes hlavu silný svetr, natáhla střevíce a vydali se do kina. Po představení si dali v Hippo hamburgry a před půlnocí dorazili domů. V hale ji políbil na dobrou noc, zavedl k její ložnici a zmizel nahoru do svého pokoje. Vzpomínala, kolik toho jako vždy za večer probrali, rodiny, přátele, názory i svou budoucnost. Zrovna si navlékla noční košili a stále ještě byla v myšlenkách s ním, když uslyšela tiché zaklepání na dveře.

„Ano?“ Nemohl to být nikdo jiný než on, byli v domě sami.

„To jsem já,“ rozpačitě se zašklebil, když protahoval hlavu škvírou ve dveřích.

„Dobrá zpráva,“ usmála se na něho. „Usoudila jsem, že když to nebudeš ty, musí to být loupežník.“ „Je mi bez tebe smutno,“ vypravil ze sebe prosebně jako malý chlapec, a když otevřel dveře dokořán, spatřila, že si oblékl červené flanelové pyžamo a že se zubí nad tím, jak si ho zvědavě prohlíží. „Trvalo mi to dobrých deset minut, než jsem ho našel, jinak bych tu byl už dřív.“ Oba se rozesmáli šťastným smíchem zamilovaných. Zvolna mu vyšla v ústrety.

„Taky mi bylo moc smutno.“ Beze slova zhasl a zůstali stát v slabounkém svitu měsíce, který dovnitř pronikal nezakrytým oknem.

„Pax, nevím, co dělat Nechci nic, co by tě mohlo bolet Ať už teď, nebo pak , mám tě moc rád , ale je těžké být od tebe daleko.“

„Nechci, abys byl daleko.“ Usedli na postel rozhodnutí, že si budou jako obvykle vyprávět, ale místo toho se začali líbat. Vzal ji do náruče, opatrněji položil a pak jí začal jemně stahovat košilku. „Chci se na tebe dívat.“ Obdivoval její tělo.

Zvolna, bez zábran mu začala rozepínat pyžamo. Leželi vedle sebe a pevně se objímali , bez odvahy k čemukoli dalšímu, ačkoliv oba umírali touhou po sobě i vůlí jeden druhému se odevzdat. Hladil ji po plavých vlasech, zlehounka jí přejížděl po celém těle, jeho dlaň putovala dolů až na stehna a pak zas zpět a stále nenacházel odvahu pokračovat v tom, co by tak rád udělal. Byla to Paxton, kdo rozhodl. Tolik ho chtěla, že to pro ni bylo k nepřežití. Pomalu z něho stáhla pyžamo.

„Paxie ,“ vypravil ze sebe přiškrceně, „víš to jistě? “

S úsměvem přikývla, políbila ho a on ji zvolna převrátil na záda.

Byl velice ohleduplný a bolest téměř nepocítila. Pouze žádost a touhu i všechno další, co lidé pojmenovali láska.

Leželi si v náručí celou noc a milovali se znovu a znovu.

Ráno pak, když se probudil, měl ji vedle sebe s vlasy rozprostřenými přes jeho paži, ve tváři úsměv spokojeného dítěte. Spala a jednou rukou pevně svírala jeho dlaň. Při pohledu na ni pocítil dojetí. Byla tím, o čem snil, co chtěl, o čem doufal, že jednou nalezne, a znovu si uvědomil, jak moc ji má rád.

KAPITOLA 6.

Zbytek školního roku si pospíšil, aby se ztratil v minulosti. Poznamenaly hojen některé události. Záškodníci Vietkongu vhodili bombu do hotelu Brinks v Saigonu, kde byli ubytováni američtí důstojníci. Bylo to o Štědrém dnu, kdy se tu sešla většina důstojníků, kteří přes svátky sloužili v Saigonu. Setkání skončilo šokem a zármutkem.

Bilancí byli dva mrtví a padesát osm raněných. A opět prezident Johnson odmítl bombardování jako odvetu. Následoval nový útok teroristů. Teprve 7. února nařídil prezident rozsáhlejší nálet proti Severu. Za dva a půl týdne začala „Operace Rolling Thunder“, první soustavné bombardování Vietnamu. Dva týdny poté se na místě objevily první bojové jednotky a 8. března se vylodila námořní pěchota v Da Nang.

O dva týdny později bylo napadeno americké vyslanectví v Saigonu a americká veřejnost si začala uvědomovat, že problém Vietnamu přerostl ve vážnou záležitost.

V té době ve Státech musela Národní garda chránit protestní pochod, který se ubíral ze Selmy do Montgomery, a Michiganská univerzita uspořádala první protiválečný seminář.

Semináře ale nezabránily válce a bombardování nezastavilo pronikání Vietkongu. Po Ho Či Minové stezce stále proudily zásoby na Jih. Přibývalo protiválečných protestů, Den armády v březnu jich byl plný. Na Berkeley probíhaly i za účasti Petera a Paxton.

Pak se již přiblížil konec roku a školního trápení. Paxton podléhala stavům nervozity, kdykoli si uvědomila, že opustí Petera a vrátí se do Savanny. Jediný den bez něho byl pro ni noční můrou a neuměla si to vůbec představit.

Peter na sebe vzal dobrovolný úkol pomoci při řešení řady právních problémů ve státě Mississippi. Jeho úvazek časově zabíral celé letní údobí. Přesto Paxton slíbil, že za ní zajede při první příležitosti. Gabby opět odjížděla s rodiči do Evropy. Otec jí nabízel zaměstnání, ale postavila si hlavu, že nutně potřebuje odpočívat. Slíbila, že ji zcela jistě příští rok zastihne v pilné práci, ale letos ať jí ještě dopřeje „ty sladké dny mládí“ s přáteli na Riviéře a pak s matkou v Paříži. Ed Wilson se na manželku trochu zlobil, že dceru rozmazluje, ale ta byla toho názoru, podobně jako Gabby, že „jedny prázdniny navíc“ už nehrají velkou roli.

Všichni tři opustili Berkeley 1. června. Peter a Paxton strávili příjemný týden u jezera Tahoe ve srubu, který si pronajali, a ještě naposledy před letním rozchodem spolu spali na jednom lůžku. „Určitě se z toho bez tebe zblázním,“ šeptal a probíral se jejími dlouhými plavými vlasy. „Budu v Mississippi jako ve vězení.“

„Savanna bude o moc a moc horší,“ prohlásila ustaraně, ale pak se zase objali a užívali šťastného týdne. Jeho rodiče tušili, že mezi nimi došlo k něčemu vážnému, a Gabby věděla své, ale navenek

dosud nic nepřiznávali.

Ačkoliv ti dva byli spolu neustále, neprojevilo se to zhoršeným školním prospěchem, spíše naopak, takže jim nikdo nemohl nic vytknout. S Gabby se dohodli, že si půjdou omrknout nějaký vhodný podnájem, který by jim umožnil, aby na podzim mohli žít všichni tři mimo školní areál. Paxton se smířila s tím, že před Gabby budou muset s pravdou ven. Stejně jí to však připadalo jako směšná cena za možnost žít si po svém mimo školní dohled.

Ze San Franciska odletěly nejdříve Marjorie s Gabby.

V Londýně navštíví známé a do doby, než vyrazí do Paříže, se ubytují v Claridge. Pak odletěla Paxton a smutně na

Petera zamávala. Jeho letadlo do Jacksonu v Mississippi odlétalo odpoledne. V tom městě bylo právě uvězněno na tisíc lidí, kteří protestovali proti volební diskriminaci.

Peter se ihned zařadil do jejich protestních pochodů, měl však dost peněz na zaplacení kauce, takže ho policie zadržela vždycky jen dočasně. Považoval to za svůj první křest občanské neposlušnosti. Paxtonin nástup do práce nebyl zdaleka tak bouřlivý.

Hořce ji zklamalo, když zjistila, že jí vyhradili spolupráci s redaktorem rubriky společenských událostí. Bude upravovat reportáže o tom, jaké jsou kde zábavy, co měl kdo kde na sobě, co připravují nového v Lize mladých, případně čím překvapí Dcery občanské války. Byl to typ činnosti, pro který její matka horovala, a dokonce proto cítila k Paxton určitý obdiv, zatímco ona trpěla mindrákem k nepřežití. Oč raději by seděla, třeba do vyčerpání, u televizních záznamů a sestavovala z nich reportáže o protestech vsedě v Alabamě, o ztrojnásobení bojových jednotek Spojených států ve Vietnamu až na celkově „pouhých“ sto osmdesát jedna tisíc mužů, na toto závratné číslo. V tom létě povolil Johnson zdvojnásobit počet povolaných branců. Paxton si uvědomila, že s některými z těch chlapců chodila do školy a že ve dvou případech byli odvedeni i jejich mladší bratři. Jeden z nich již padl, což u ní vyvolalo stresovou reakci, neboť si uvědomila, že nějakým šíleným rozkazem mohou povolat i Petera.

Prakticky každý den se spolu telefonicky domlouvali a v polovině července se mu podařilo opustit na týden

Mississippi a přijet za ní. Už dvakrát předtím doufal, že se uvolní, ale buď uvízl ve vězení, nebo byl nával práce větší, než předpokládal. Paxton byla štěstím bez sebe, když si zavolala taxi a rozjela se pro něho na letiště. Připadal jí neobyčejně mužný, když v jeho náručí obdivovala, jak je opálený. Vlasy mu natolik vybledly, že byly k nerozeznání od jejích.

„Páni, to je ohromný, zase tě držet v náručí,“ usmíval se na ni. „Už jsem byl k smrti utahaný nutností neustále vykupovat lidi z lapáku. Sotva dýchám.“

„Tak na dně jako já nemůžeš být! Jsem zničená ze všech těch zahradních dýchánků a odpoledních koncertů. Kruci, jak já jim to zbaštila, že budu dělat něco smysluplného, a zatím houby! Celé léto je středem mého zájmu bohabojný život maminčiných přítelkyň.“

Přitiskl se k ní, políbil ji a tajně si přál, aby taxi někde zastavilo a oni vyhledali volný pokoj. „Mimochodem, jak to jde s tvou matkou?“

„Pořád stejné. Teď se momentálně nemůže dočkat, až tě uvidí.“

„Ajaj, to zní nebezpečně.“ Nějak se mu nechtělo dělat ve vzájemném líbání delší přestávky. Vždyť to už byly skoro dva měsíce, co se neviděli. Objevila pro něho útulný pokojík v hotelu na okraji města, kde byla oprávněná naděje, že se nestřetnou s některou z matčiných přítelkyň.

„Můžu něco navrhnout?“ zeptal se a natočil se k ní pro další polibek.

„Cokoliv chceš,“ souhlasila.

„Co takhle omrknout po cestě k vám domů ten rezervovaný pokoj?“ Zatvářil se tak starostlivě, až ji to rozesmálo.

„To nezní tak nesmyslně, to musím přiznat.“ Báječně se doplňovali. Vzala si v novinách dva dny volna, přestože byla na obzoru jedna společensky veledůležitá svatba, ze které měla udělat reportáž.

Zakrátko dorazili do malého hotelu a Peter se tvářil velice úctyhodně, když vyplňoval knihu hostů jmény: „Manželé Wilsonovi.“ Pak odnesl jediný kufřík do čistého, prostě zařízeného pokoje, který se stal na několik příštích hodin jejich místem líbánek.

Padal již téměř soumrak, když se Peter podíval na hodinky a Paxton úžasem pootevřela ústa. „Můj ty bože, matka nás čekala na koktejl!“

„Nevím, jestli se udržím na nohou. Nestálo by za to ještě se na chvilku takhle uložit?“ zažertoval a vtáhl ji zpět do postele. Pak se spolu vysprchovali a oblékli. Oba měli stejný pocit, jako by právě byli jen několik hodin po svatbě. „Ví tvoje matka, že si chceme na podzim pronajmout ten společný byt?“ Nechtěl náhodou šlápnout vedle, a dobře že se zeptal, protože Paxton při té zmínce přímo zaječela.

„Zbláznil ses? Myslí, že se stěhuju s Gabby a jednou další dívkou, a ani tak se jí to moc nelíbí!“ Nakonec se uklidnila.

„No to je bezva. Takže to pro mne znamená, že nikdy nezvedám telefon.“ Pobavilo ho to, neotrávilo. Jedině, na čem záleželo, bylo, aby mohl s Paxton žít. Za povinnou daň považoval přítomnost své sestry. O Gabby mu matka do telefonu vyprávěla, jak na Riviéře pronásleduje každého muže nad třicet let. „Zdá se posedlá mužskými,“ vykládal Paxton na zpáteční cestě do města. „Je blázen a navíc na vdávání moc mladá.“ Paxton jeho slova rozesmála.

Rychle se k ní naklonil a políbil ji. „Ty jsi jiná. Ona je dítě, ty ne. Ačkoliv i ty jsi vlastně ještě moc mladá. Tak za tři roky. Pak , pak si dej bacha!“ Stále se snažil o racionální přístup. Do ničeho ji nenutil. Nechával jí volnost při každém z jejích rozhodnutí, třeba při její letošní volbě zaměstnání v Savanně, přestože jejich rozloučení snášel velmi špatně.

Když přijížděli, matka s Georgem již na ně čekali. Matka si Paxton podezíravě změřila.

„Předpokládala jsem, že dojedete už před dobrou hodinou.“ Navíc chtěla vidět Paxton převlečenou, když přijímají hosty, ale Paxton její přání ignorovala.

„Ukazovala jsem Peterovi pamětihodnosti našeho města. Petere,“ prohlásila formálně, „to je moje matka Beatrice

Andrewsová, můj bratr George a jeho přítelkyně Allison

Leeová.“ Matka nikdy nezapomněla každého informovat, že Allison je příbuzná onoho, ano, onoho slavného generála Konfederace. Paxton celé léto očekávala, že George oznámí své zasnoubení, ale nestalo se tak. Důvod neznala, snad se ve svých třiatřiceti letech do ničeho už tolik nehnal. Naprosto do ničeho. Naproti tomu Allison v jejích jednatřiceti uplývající čas značně znervózňoval. „Toto je Peter Wilson,“ vysvětlila Paxton všem, jako by o něm ještě nikdy neslyšeli. „Jeho sestra Gabby je moje spolubydlící.“ Každý zamumlal své povinné „jak se máte“, potřásli si rukama, George nabídl Peterovi drink a Peter souhlasil s ginem a tonikem. Bylo vedro k zalknutí a větrák na stropě nestačil místnost ochladit. Všichni pak předstírali, že si toho nevšímají. Queenie připravila jedinečný předkrm, který Allison roznášela a tvářila se jako pyšná slepice. Paxton se definitivně přesvědčila, že je k nesnesení.

Peter si obvykle dovedl získat každého, ale přesto se matka tvářila bolestně zdvořile, George hluboce znuděně a Allison jako by chvílemi byla v místnosti úplně sama.

Skoro nikdy Paxton neoslovila a Georgeovi několikrát naznačila, jak ji vlastně nechápe. Tajně byla určitě přesvědčená, jak je Paxton nemravná a svévolná. Ten večer Georgeovi soustavně líčila, jaké nádherné záclony objednala do své ložnice. Peter se snažil, aby Paxtonina rodina pochopila, co vlastně v Mississippi dělá, ale nikdo o to nestál a matka pohotově měnila téma rozhovoru. Chvíli trvalo, než mu svitlo, že s jeho pobytem tam nesouhlasí, že se jenom snaží, aby se necítil zahanbený, a když mu to konečně došlo, zůstal jako opařený. Poznal, že jsou ještě o kousek protivnější, než je Paxton popsala. Odtažití a studení, utopení v nezájmu.

Rychle se vrhl na barvité líčení cest, které podnikají v Evropě rodiče, což mu připadalo jako dostatečně nevinná záležitost. Ani to však na Paxtoninu matku neudělalo patřičný dojem, dokonce ani krásy jižní Francie. Zeptala se , spíš jen tak ťukla , co že to jeho otec dělá, a Peter byl poněkud

udiven, že jí to Paxton neřekla.

„No Pracuje pro jedny noviny v San Francisku “ Připadalo mu hloupé vykládat jí, že je ve skutečnosti jejich majitelem.

„Zajímavé.“ Beatrice vložila do toho slova celý svůj odmítavý postoj. „A vy chcete být právníkem, myslím?“ Souhlasně pokývl hlavou, neschopný slova, oněmělý studeností jejího tónu. Měla v sobě opravdu všecko, co jí

Paxton přisoudila. Možná že ještě víc Nebo míň. Jak se to vzalo. „Otec Paxton byl prokurátorem. Její bratr,“ paní

Andrewsová se očima dotkla zmrtvělého George, „je doktor.“ To byla zjevně profese, která si v jejích očích zasluhovala tu nejvyšší vážnost.

„To je ohromné,“ přisvědčoval Peter strnule. Uvažoval, jak dlouho ještě všechny tyhle řečičky vydrží, jak to ta

Paxton dokáže překonávat každý den? Proto je vždy tak rozpačitě nešťastná, kdykoliv se má vracet domů. „A vy,

Allison, co vy děláte?“

„Já Proč? No, tak různě “ Byla tak zaskočená, že ji někdo oslovil, že nenacházela odpověď. Ale to se přece nepovídá. „Totiž Mám velmi ráda svou zahradu,“ bylo to jediné, co ji zrovna napadlo. „A zastaneš pořádný kus práce v Lize mladých, jen to, drahá, přiznej,“ vložila se paní Andrewsová, která pohotově přispěchala na pomoc. Její praprastrýc byl generál Lee.

Ten slavný generál Lee, víte jistě, koho mám na mysli?“

„Jak bych nevěděl!“ Peterovi se chtělo vyběhnout z místnosti a vykřičet se. Byla to nejdelší večeře v jeho životě, s nekonečnými pauzami a otřepanými frázemi. Jediným povzbuzením bylo

sympatizující mrknutí Queeniina oka či kradmý úsměv Paxton. Uplynuly snad věky do doby, než se s Pax vrátili do hotelu, než si uvolnil kravatu a padl na postel s povzdechem, který snad ani nemohl obsáhnout vše, co ten večer prožil. Pak se posadil a pozorně se na Paxton zadíval. Předstírali, že si ještě jdou někam spolu zatančit. „Panebože, jak je můžeš vystát?

Takhle sešněrované a nafoukané lidi jsem snad dosud nepotkal. Jasně, neměl bych se takhle o nich vyjadřovat, promiň, je to tvoje rodina, ale ta večeře byla k nepřežití.“

Na tváři se jí objevil pokřivený úsměv. „To pro mne není žádná novinka. Jsou prostě hrozní. Nikdy nevím, co si s nimi mám povídat. Mám pocit, že žiju s cizinci.“

„Vůbec se ti nedivím. Jako by to ani nebyli tvoji příbuzní. Tvůj brácha je nudný až na půdu, jeho holka upjatá, domýšlivá, prostě káča pitomá, a tvá matka , promiň, jak kus ledu.“

Paxton jeho kritika ani za mák nevadila. Naopak, cítila se pod jeho ochranou, najednou jako by vedle Queenie vyrostla další osoba, u které jí bude vždycky dobře. „Ano, kus ledu je případné označení mé matky. Smutné označení.

Peter ale ještě stále nechtěl uvěřit, že existují jedinci s tak úzkým životním obzorem. Nechápal, jak Paxton mohla vyrůst mezi nimi.

„Škoda že jsem se nesetkal s tvým otcem.“ Ten musel být jiný, u něho je snad možné hledat vysvětlení Paxtoniny povahy.

„Určitě by ses mu líbil.“

„Vím, že on by se jistě líbil mně.“ Zamyslel se. „Jenom si ho nedovedu představit vedle tvé matky.“ „Zřejmě s ní nebyl nejšťastnější. Když zemřel, bylo mi jedenáct, a to si člověk ze života moc podrobností nepamatuje.“

„Třeba je to tak lepší. A je ohromný, žes odešla na Berkeley.“ Děsil se, co by z ní vyrostlo, kdyby zůstala v Savanně. Asi by ji to jednou úplně zlomilo, rozhodně psychicky. On dnešní večer přežil jen za pomoci tří skleniček ginu. Třeba ho v rodině už považují za alkoholika!

Paxton u něho zůstala tak dlouho, jak to jen bylo možné. Odvezl ji taxíkem a počkal, až zašla do domu. K jejímu překvapení na ni matka čekala, což nikdy předtím neudělala. Nebylo to dobré znamení.

„Co pro tebe ten mládenec znamená?“ přísně se dožadovala odpovědi, hned jak dcera vešla do dveří.

„Je to kamarád a jsem s ním ráda.“

„Ty ho miluješ,“ chrlila slova jako rány z kulometu, jako by očekávala, že Paxton pod nimi padne a bude žadonit o milost.

„Možná “ Ach, ta Paxtonina nechuť ke lhaní! Neodvažovala se ale matku dráždit. Ta seděla na gauči v županu, malou sklenku sherry vedle sebe. „Mám ráda jeho rodinu. Jeho sestra je moje dobrá kamarádka a jeho rodiče se ke mně chovali moc hezky.“

„Proč?“ To byla směšná otázka a Paxton na ni nehledala odpověď.

„Co tím myslíš, proč? Protože mě mají rádi.“

„Dost možná proto, že si představují, že budeš pro jejich syna bránou do života a tím i do světa. Napadlo tě to někdy?“

Paxton byla krůček od smíchu. Podařené podezření!

Nechtěla se ale k matce zachovat nevychovaně.

„Nemyslím, že by bylo pravděpodobné.“

„Proč ne?“

„Víš mami “ Byla na rozpacích, co všechno jí povědět, ale pravda byla asi na místě. „Oni vlastní druhé největší noviny v San Francisku. The Morning Sun. Mne určitě nepotřebují. Prostě se jim líbím.“

„Ale on vypadá dost obyčejně,“ podotkla matka nevrle, neboť v jejích očích tak vypadal každý ze Západu, včetně tohohle Petera Wilsona. Kdo ví, jestli ti ze Západu nejsou dokonce horší než Yankeeové.

„Není obyčejný!“ Štvalo ji, že se tu křivdí člověku, kterého má ráda. Proč jen matka není alespoň trošku podobná Wilsonovým? „Jsou to slušní lidé, mami, opravdu.“

„Nepřeju si, aby ses vracela na Berkeley.“ Slova ji zasáhla jako rány bičem. Malátně dosedla a přála si, aby matka nikdy nic takového neřekla.

„Líbí se mi tam. Je to výborná škola. Mám dobré výsledky. Mami, tady já fakt nezůstanu.“ „Jelikož je to mé přání, zůstaneš. Ve svém věku se nenech pobláznit dědictvím po otci. Nejsi ještě plnoletá.“

„Je mi líto, že takhle uvažuješ.“ Plně se soustředila na to, aby nevybuchla. Přece jen se už naučila ovládat. „Já v Savanně nezůstanu.“

„A můžu vědět proč?“

„Protože tu nejsem šťastná. Nemůžu tu dýchat. Až skončím školu, odejdu daleko, do ciziny.“ Peter to pochopí.

„Ty s ním spíš, že je to tak?“ To byl úder pod pás. Nečekaný.

„Samozřejmě že ne.“

„Ale ano. Lehce se ti to vyčte z tváře. Jako nějaký laciný couře. Odjela jsi do Kalifornie, a ta tě dokonale zkazila.

Dokonce i tvůj bratr a Allison si toho všimli.“ Bylo to od ní nízké. Navíc Pax uráželo, že je takto mezi sebou pomlouvají.

„Co říkáš, je víc než urážlivé.“ Paxton vstala, pevně rozhodnutá dál neposlouchat. Jdu si lehnout, mami.“

„Chci, abys zapřemýšlela o tom, co jsem ti řekla.“

„Že jsem coura?“ Paxton to řekla co nejchladněji, ale na matku její tón žádný dojem neudělal. „To o tvém pobytu zde. Chci, abys to pořádně zvážila, než povandruješ zpět do té své Kalifornie.“ „To nebude třeba,“ opáčila Paxton trucovitě a začala stoupat po schodech do své ložnice. Příští den se setkala s Peterem v hotelu a jen okrajově se zmínila o včerejší rozmluvě. On ale jako by věděl. „Co všechno ti vytýkala? Nebyla zničená?“

„Zničená?“ Z jejího smíchu zavanula hořkost. „Moji matku nikdy nic nezničí. Zklame, to jo. Trvá na

tom, abych přestoupila na nějakou zdejší školu.“ Peter se zděsil, ale její polibek ho uklidnil. Je přesvědčená, že Kalifornie nadobro zničila mou morálku. Že to postřehl jak George, tak i Allison, a že jsou z toho oba naprosto zděšení.“

„Pokrytci jedni Jak mohou “ Ve svém hněvu se až zakoktal.

Opět ho uklidnila polibkem. Nějak už ve svých letech zmoudřela a zbyl v ní jen kousíček smutku nad tím, co se stalo.

„Nech to plavat. Za čtyři týdny jsme zpět na Berkeley, tak co. Kdo ví, jestli se sem ještě někdy vrátím. Děsně mě to tu všechno deprimuje. Každý mi tu nějak ubližuje.“

„Může ti matka vnucovat poslušnost , myslím omezením financí?“ Vjeho hlase zazněla obava, přestože věděl, že by ji dokázal na studiích podržet. Paxton odmítavě zavrtěla hlavou. Stále ještě byla smutná, ale o to odhodlanější.

„Nemůže. Táta mi zanechal dost, abych stačila dostudovat a nemusela se uskrovňovat. Pak stejně nastoupím do práce, a tím se všecko vyřeší. Jak mámu znám, zahrnula by mě přepychem, kdybych se rozhodla strávit zbytek života v Lize mladých, jenže o to bych nestála. Zapomeňme na tohle téma. Nic mě nedonutí, abych tady žila,“ trvala na svém rozhodnutí.

„Co ale Queenie?“ Dobře věděl, kolik stará žena pro

Paxton znamená.

„K té se musím vracet, k té ano. Ovšem žít chci v Kalifornii a s tebou. Matka mi vždycky čarovala bubáky, ale já už na ně nevěřím.“

Odjížděl příští den a Paxton si potají zoufala. Ani pro něho nebylo snadné nechat ji mezi lidmi, s kterými nebyla zadobře. Slíbil, že jí bude telefonovat každý den, třeba i dvakrát, pokud ho zase nestrčí za mříže. Dlouze ji políbil a připomněl jí, aby na něj myslela, kdykoliv jí bude rodina otravovat život.

Od Peterova odjezdu se matka tvářila nepřátelsky a bratr jí při každé příležitosti připomínal, že za matčinu životní péči je Kalifornie tou nejmenší splátkou.

„Dluhy musím vyrovnat nejprve sama se sebou, George. Aby ze mne něco bylo.“ Už s ním jednala jako rovný s rovným, ty tam byly její obavy, že staršímu bratrovi nelze odporovat. Teď už jí připadal spíš směšný ve svých názorech maloměstského doktůrka, stále ještě neodtrženého od maminčiny sukně a neustále pronásledovaného obavou, že si s některou svou známostí zadá. Byla

přesvědčena, že její vztah s Peterem je plnější a dospělejší, než jakýkoli vztah, který George kdy měl.

„Jasně že tady z tebe muže něco vyrůst,“ pokoušel ji opět George jednoho večera před svým odchodem, když matka seděla v bridžovém klubu.

„Blbost,“ vybuchla. „Koukni na sebe. Na lidi kolem.

Koukni na Allison A na holky, se kterými jsem chodila do třídy.“

„Měla by sis dávat pozor na pusu.“ Byl vzteky bez sebe.

Taková drzost!

„Máš hlavu plnou pitomostí a taky sprostých slov. Myslím, Paxton, že toho nemáš zapotřebí.“ „Především nemám zapotřebí ničit si tu nervy. Pochop, že sem nepatřím. Jako sem nepatřil táta. Jen jeho slušnost mu zabránila, aby to nezabalil a neutekl.“

„Víš houby, jak to s ním bylo. Bylas ještě dítě, když zemřel.“

„Vím přesně, že to byl hodný člověk. A měla jsem ho moc ráda.“

„Vždyť ani netušíš, co mámě vyvedl.“ Řekl to, jako by před ní celou dobu něco skrývali.

„Co by jí asi mohl udělat tak strašného?“ Neměla představu, ale George neodolal, aby ji nezranil hlouběji. Tím dovrší svou odplatu za její odboj, za snahu dosáhnout nezávislosti, za něco, čeho on nikdy nedosáhl a ani nedosáhne.

„Byla s ním ženská, když havaroval.“

„Že s ním byla “ Zmátlo ji to, ale jen na okamžik. Pomalu se jí rozjasnilo. To bylo ono. To vysvětlovalo mnohé. Matčin postoj. Důvody, které ho přivedly k jiné ženě.

Ani ji to vlastně nepřekvapuje. Téměř se zadostiučiněním si přiznala, že je vlastně ráda, že třeba nalezl někoho, koho měl rád a kdo měl rád jeho. Nezasloužil si zemřít, ale nebyl to jeho vztah, co ho zabilo. Náhoda ho zabila. Smůla. „Ani mě to moc nešokuje,“ prohlásila k bratrovu zklamání. „Máma s ním jednala vždycky chladně. Asi hledal někoho, kdo by mu to vynahradil.“

„Co to blábolíš? Copak jsi v tom věku něco chápala?“

„Vím, co znamená být její dcerou,“ řekla tak upřímně, až ho to zarazilo. Pak ještě dodala: „A taky být tvou sestrou. Každý jsme úplně jiný.“

„To tedy rozhodně jsme,“ pravil nadule a rozzlobeně.

„To souhlasí. Dobře si rozmysli, co budeš v té Kalifornii dělat. Tam, mezi hippies, kde je záplava drog, mezi demonstranty a všemi těmi blázny, co si natáhnou prostěradlo, za ucho strčí kytku a kecají o právech černých, ačkoliv žádného v životě nepotkali.“

„Co když o tom vědí víc než ty, George? Třeba jim na věcech víc záleží než tobě. Třeba víc tuší, o co jde.“

„Jsi fakt pěkně praštěná.“

„Ale ne,“ pohodila hlavou. „Nejsem, ale byla bych, kdybych tady zůstala. Sbohem, George.“ Napřáhla ruku, on však nereagoval. Chvilku na ni upřeně hleděl, pak opustil dům a do jejího odjezdu ze Savanny se již neviděli.

Rozloučení s Queenie bylo bolestivější, protože Pax se rozhodla, že na Vánoce nepřijede. Nechtělo se jí ani do přílišného svěřování, ale Queenie vytušila, jak to s ní je.

Pevněji objala a smutně se jí zadívala do očí. „Mám tě ráda, holčičko. Dobře se o sebe starej.“ „Ty taky, a prosím, nezapomeň na doktora, na ten svůj kašel.“ Připadala jí v poslední době starší, rozhodně pomalejší. „Nezapomenu na tebe,“ zašeptala a políbila ji na černou buclatou tvář. Pak odešla.

Matka ani Georgeji tentokrát na letiště nevyprovázeli.

Matka jí dala sbohem v hale domu a zároveň i jasně naznačila, že její návrat do Kalifornie je pro ni neodpustitelné zklamání. Nikoli snad proto, že zde Pax bude někomu chybět, ale protože zapřela svou lidskou hrdost, hrdost ženy z Georgie. A také to, že je její dcerou a Georgeho sestrou. „Mrháš tam nejlepšími léty svého života!“

„Mrzí mě, že to tak vidíš, mami. Vynasnažím se, aby k tomu nedošlo.“

„Lidé ze zdejších novin mi povídali, že jsi tam u nich odvedla slušnou práci.“ Byla to pochvala, kterou matka vyslovila s přemáháním. „Kdybys vytrvala, mohla bys v budoucnu pracovat jako redaktorka společenské rubriky.“

Těžko by jí Paxton vysvětlovala, že to by raději živořila o chlebu a vodě. Netoužila stát se kronikářkou svateb všech svých kamarádek.

„To uznání je od nich hezké. Měj se, mami,“ pronesla tiše a bylo jí líto, že ji opouští, líto, že nikdy nedokázaly najít srdečnější vztah.

„Vyhýbej se tomu mládenci. Nemá úroveň.“

„Peter?“ Bylo to z matčiných úst prazvláštní hodnocení člověka, který byl upřímný, dobře vychovaný a jemný. Co ji mohlo dovést k takovému soudu?

„Má to napsané na čele. Jakmile mu povolíš, využije toho a pak tě nechá plavat. Tak to dělají všichni.“ Bylo to konstatování, které se spíše hodilo na její vlastní chování.

Pak ji najednou začala litovat. Ta zatrpklost je výsledkem životního otřesu, který utrpěla, když jejího manžela objevili v troskách letadla s jinou ženou. Tehdy již nenabyl vědomí, aby mohl podat přijatelné vysvětlení. George neprozradil, o koho šlo, zda ta žena neštěstí přežila, ale vlastně na tom ani tolik nezáleželo. Paxton už nechtěla vědět víc.

„Zavolám ti, až se dozvím svoje telefonní číslo.“ Měli ještě s Peterem před sebou problém sehnat vhodné ubytování od podzimní sezóny.

Matka přikývla a sledovala její odchod. Ani se nepokusila přiblížit se k ní, nebo jí dokonce políbit. A tak celou cestu už neměla Paxton v hlavě nic víc, než že bude zase v Berkeley a s Peterem. V letadle

už nadobro zapomněla, že také existuje nějaká Savannah.

KAPITOLA 7.

Měli neuvěřitelné štěstí, že trvalo jen dva týdny, než objevili v Piedmontu domek, který jim po všech stránkách vyhovoval. Byly v něm dvě ložnice a obrovský obývák, veliká prosluněná kuchyně a kolem půvabná zahrádka. Pro

Gabby nebylo velkým překvapením, že s Paxton nebudou spát v jedné ložnici, že v ní bude sama, zatímco Peter se nastěhuje s Paxton do té větší. Zásluhou mladého krásného Francouze letos konečně Gabby ztratila poctivost a nyní se považovala za ženu znalou světa. Přece jen ji však trochu překvapilo, že její bratr a nejlepší přítelkyně spolu žijí již několik měsíců, a ona se to dozvídá teprve teď.

Přijala to jako samozřejmost, ale Peter ji upozornil, že jestli o tom někomu jenom cekne a bude Paxton kompromitovat nebo slůvko vyžvaní rodičům, bude toho trpce litovat.

Navenek bylo vše dokonale utajeno. Pokud se objevili

Wilsonovi, děvčata připravila občerstvení a nic nezavdávalo příčinu ke kritice. Ti dva zamilovaní spolu žili pod nebem bez mráčku a Paxton s Gabby byly solidární jako vždy. Potíže na sebe čas od času přivolávala Gabby. Každý týden se o ni ucházel jiný mládenec, a tak se Peter musel smířit s tím, že se od něj požaduje, aby předstíral spolubydlícího, a nikoli bratra. Paxton mu často připomínala, že nemůže přehánět svou pravomoc staršího bratra a dohlížitele, ale nechtěl to příliš chápat.

Větší starost mu dělal nával práce, který studium práv vyžadovalo. Měl co dělat, aby vše zvládl a udržel si slušný prospěchový průměr. Paxton si dobrovolně nabrala hodně učiva. Setkávali se proto spíše v knihovně nebo až v noci v posteli, než aby spolu chodili za zábavou. Paxton také občas vypomáhala při sociálních akcích a ve volném čase stačila ještě napsat několik článků do univerzitního periodika. Vždy ji příjemně vzrušilo, když objevila vlastní podčárník. Byly to pro ně idylické časy a zdálo se, že nenemohou být šťastnější.

V polovině října spálil Peter své předvolání k zápisu branců. Paxton s tím plně souhlasila. Do Vietnamu byly v té době přesunuty těžké bombardéry B-52 k podpoře pozemního vojska, a letecké síly se tak staly rozhodujícím faktorem válečných operací proti Vietkongu. Spolu s nimi zasáhly do bojů i vojenské vrtulníky, které operovaly nad džunglí. Eskalace byla stále zjevnější a Paxton děsilo, že nikde nejsou známky konce. Peterův otec ji naopak ujistil, když s ním debatovala, že je třeba více bomb, více vojáků a tvrdší postoj proti Severu. Peter a Paxton zastávali opačné stanovisko, že by se Spojené státy měly z celé oblasti úplně stáhnout. Jejich argumenty však nedokázaly

Peterova otce přesvědčit.

Den díkůvzdání strávila Paxton v Peterové rodině jako minulý rok, ale tentokrát již s pocitem člena rodiny. I její chování ztratilo na strnulosti. Zdálo se jí neuvěřitelné, že uplynul teprve rok od doby, kdy se s Peterem sblížili. Připadalo jí to jako věčnost. Jeho rodiče vytušili, že jejich kamarádství přerostlo do něčeho vážnějšího, ale necítili potřebu do jejich vztahu zasahovat. Jenom Marjorie někdy manžela upozorňovala, že by jim měl poradit, aby byli opatrnější.

„Proč? Jsou to rozumné děti. Myslíš, že změní své jednání, když je budeme poučovat?“

„Snad by se alespoň měli zasnoubit, když už je to s nimi takové.“

„A co se změní? Pokud budou chtít svatbu, tak ji budou mít. Když ne, tak ne. Stejně jsou na to ještě mladí.

Peterovi bude příští měsíc teprve čtyřiadvacet a jí není ani dvacet. Buď klidná. Věř mi, že vědí, co dělají.“

Také Vánoce s nimi Paxton strávila a právě tehdy ji poprvé sevřela hrdlo úzkost, když si v Morning Sun přečetla, že počty vojáků ve Vietnamu byly zvýšeny na 200000.

„To je šílenství,“ ukazovala Peterovi tu zprávu u snídaně.

„Vím o tom.“ Rozpačitě se na ni zahleděl. Jen aby ho pro nějakou hloupost nevyrazili ze školy! Nebo kvůli prospěchu , zkoušky jsou pěkně náročné. Vidina odvodu ho děsila ještě víc. Paxton pozorovala, jak ho to ničí.

„Proč lidi nechtějí vidět, co se to tam vlastně děje? Proč nepočítají, kolik jich tam umře každý den? Nejen Vietnamců, ale i našich kluků. A posílají tam osmnáctileté, takové cucáky! Co ti dokážou?“ „Připadám si pro tuhle válku přestárlý,“ zamumlal a nalil si další šálek kávy.

„Jestli si někdy vzpomenou na tebe, chci ti oznámit rovnou, že tě vlastnoručně střelím do zadku, nebo ještě lépe, natáhnu ti svoje černé krajkové kalhotky a šupem tě pošlu do Toronta.“ „Abych tě nechytil za slovo. Máš ty kalhotky na sobě?“

„Nemusím mít. Záleží na okolnostech.“ Políbila ho a poodstoupila. V ten okamžik vešla do kuchyně zívající

Gabby.

„Už zase cukrujete? Mám vás s tím po krk!“ Pravdou bylo, že je oba zbožňovala, jen by byla moc ráda, kdyby se někdo našel i pro ni.

Její přání bylo zanedlouho vyslyšeno. Hned po hlavních vánočních svátcích si všichni vyjeli zalyžovat. Jednoho dne si to Gabby právě metelila ze svahu dolů, když se jí do cesty připletl nějaký muž. Vyletěl do vzduchu a s rachotem se na ni zřítil. Oba chvíli popadali dech, pak si zkontrolovali stav rukou, nohou a lyží, aby zjistili, jestli nic nechybí, není zlomené či jinak poškozené.

„Vy jste to tedy měla rozpálené, jela jste o cenu? Jinak jste v pořádku?“ ptal se jí s nelíčenými obavami. Když vstával, ukázalo se, že je to pěkný dlouhán. Nabídl jí ruku a pomohl zpět na lyže a ona na něho hleděla jako na obrázek. Jmenoval se Matthew Stanton a podle Gabby v té své černé kombinéze mohl hned na stránky módního časopisu. Byl černovlasý a modrooký, s pěstěnou bradkou, a zjevně se mu zalíbila, když se oprašovala a omlouvala svou nepozornost. Sjeli spolu do chaty a pak ji každý den zval jak na oběd, tak na večeři. Od té doby jako by vymizela z obzoru bratra a Paxton. Jen výjimečně na ně zamávala z vleku nebo pozdravila, když se ve spěchu přiběhla převléknout, aby mohla zas hned za Matthewem. Bylo mu dvaatřicet, pracoval v reklamní agentuře a zřejmě mu učarovaly všechny Gabbyiny ztřeštěnosti. Když se vrátili domů, přicházel si pravidelně pro Gabby a ta mizela a vracela se až druhý den ráno.

„Myslíš, že to už začalo být mezi nimi vážné?“ vyzvídala

Paxton, když se měsíc po Vánocích připravovala na zkoušku.

„Copak se někdo v těch dvou vyzná? Nechápu, jak to s ní může tak dlouho vydržet.“ Ale kdykoliv Paxton Matta potkala, měla pocit, že je s Gabby šťastný.

Matt Gabby přiznal, že je rozvedený, ale bez dětí, a za

Gabby utrácel spoustu peněz. Stále jí nosil květiny, náramky a vůbec předměty, o kterých věděl, že je má ráda, tretky, panenky a hloupůstky, ze kterých měla vždy radost. Měl fantazii, byl zábavný a rád si hrál. „A dostatečně v letech, aby po něm nechňapl Vietnam,“ přidala Paxton k jeho ctnostem. „V těchto dnech je to výhra v loterii.“

„Z té situace tam je mi už zase na zvracení,“ prohlašoval Peter. Každý den byli do Vietnamu posíláni další mladí muži, aby umřeli za vlast. Studenti demonstrovali

11. února. Všichni, které se podařilo identifikovat, byli překlasifikováni na brance L-A. Po celé Kalifornii se zvedla obrovská vlna odporu. O tři týdny později obnovil Johnson po vánoční přestávce bombardování Severního Vietnamu. Klid trval přesně osmatřicet dní a vše propuklo ve stejné intenzitě. Paxton potkávala válku na každém kroku a měla strach, že Petera neubrání.

Se svou rodinou v Savanně mluvila Paxton během Vánoc vícekrát a matka vždy tajuplně naznačovala, že George bude pro ni snad mít na jaře velké překvapení. Opar tajemnosti připadal Paxton směšný. Jaképak překvapení , pokud se ve čtyřiatřiceti zasnoubí, tak tím překvapí leda sebe. Queenie už byla opět nemocná a hlas v telefonu jako by jí nepatřil. Paxton o ni měla velkou starost, ale když se opět naskytla příležitost, aby jí zavolala, stará přítelkyně ji přesvědčovala, že se cítí lépe.

„Řekni na mou duši!“

„Copak jsem kdy svý holčičce zalhala?“ Ale ano, zalhala, obě věděly, že je to smluvená hra. V březnu 1966 dobyly vládní jednotky zpět Da Nang a Peter s Paxton se účastnili třídenních protiválečných protestů.

V té době si Paxton plánovala své letní zaměstnání. Peterův otec jí nabídl vynikající místo reportérky elevky.

Nejdřív váhala. Nechtělo se jí zneužívat známosti s Peterem. Neodolala však a Peterův otec jí slíbil, že na ní nebudou žádat jedinou reportáž ze zahradní slavnosti nebo módní přehlídky. Teď už zbývalo jen dát vědět matce, že v létě do Savanny nepřijede.

Domů zajela na Velikonoce, zejména proto, aby tam tu záležitost vysvětlila. George se konečně zasnoubil a svatbu plánoval někdy v letních měsících. Allison se nepřiměla požádat Paxton, aby jí šla za družičku, takže nebylo nutné dlouze zdůvodňovat, proč přijede jen na svatbu a pak se zas hned vrátí do San Franciska. Řekla jim o přislíbeném místě v novinách a matce to připomnělo, co jí Paxton kdysi řekla o Peterově otci. Hned v tom viděla záměr, že se dcera chce od Savanny odtrhnout.

„Nikdo nespřádal žádné intriky. Prostě mi nabídli fantastickou práci a musela bych být padlá na hlavu, abych ji měnila za něco jiného.“

„To, žes tady vyrostla a chodila do školy, pro tebe vůbec nic neznamená,“ obviňovala ji matka. „Patříš sem, nebo tam?“

„O to přece nejde. Já musím mít především vztah ke své budoucnosti.“

„To jediné tě zajímá, ty sobče,“ cedila matka mezi zuby.

Paxton se pokusila změnit téma rozhovoru a honem se vyptávala na přípravu svatby. George s Allison se dohodli, že se bude konat v Oglethorpe Clubu a pozvou asi stovku přátel. Paxton ta honosnost připadala směšná, když se vezme v úvahu, že ženich bude v letech a nevěsta rozhodně ne nejmladší.

Příležitostně navštívila několik svých nejbližších známých. Překvapilo ji, kolik se jich už vdalo, ještě více zasnoubilo a ty zvlášť nedočkavě již očekávaly druhé dítě.

Najednou si připadala staře, ačkoliv jí bylo teprve dvacet.

„Myslíš, že tě Peter požádá o ruku?“ vyzvídala Queenie jednou večer a Paxton zrozpačitěla. O svatbě se už spolu skoro nebavili. Peter respektoval její přání. Byla přesvědčena, že kdyby se rozhodla svůj plán změnit, Peter by s radostí na vše přistoupil. Druhou stránkou jejich soužití bylo, že si časem jeden na druhého tak zvykli, až si už jiný život nedokázali představit.

Z návštěvy Savanny si neodnášela nijak depresivní dojem, jedinou starost jí působil zdravotní stav Queenie. Vypadala velice zemdleně a navzdory své nadváze jakoby křehce. Pax se opět pokoušela přimět bratra, aby slíbil, že na ni dohlédne. Nikdo ani netušil, kolik je staré ženě let, ale zjevně nepatřila k nejmladším ani už nebyla tak výkonná.

Stálé napětí mezi ní a matkou šlo Paxton na nervy, ale když odjížděla, snažila se na to zapomenout. Slíbila, že v létě na svatbu určitě přijede, a doufala, že se i jejich vztahy zlepší. Když vystoupila v Berkeley, Peter jí spěchal v ústrety. Tentokrát na ni čekal velice netrpělivě a moc mu nechybělo do pocitu čekajícího manžela.

Příštího dne se z výletu na Havaj vrátila Gabby s Mattem. V očích se jí třpytily hvězdy , a z každého jejího pohybu vyzařovala spokojenost. Paxton takové vzezření důvěrně znala, jenom si nemohla vzpomenout, u koho se s ním setkala. Teprve na konci května jí naskočila paměť,

Jako když se zapne televizor. Dawn, a teď Gabby! Stále v posteli a celou dobu ospalá! Skoro nevycházela, jen výjimečně, když si pro ni přišel Matt. Bylo to jasné. Paxton si vyčíhala dobu, kdy byly spolu samotné. Právě když Gabby ve dvě hodiny odpoledne vstávala a Paxton se vrátila ze školy, tvrdě na ni udeřila.

„Jsi těhotná a nesnaž se to popřít!“ Viděla před sebou

Dawn, dívku z Des Moines, která prospala první tři školní měsíce, pak odjela na Vánoce domů a na

jaře uvítala děťátko.

Gabby stála jako opařená, tvář jedno překvapení. „Co blázníš, co to meleš? Zděšení přehrála do urážky.“

„Houby melu, jen řekni: Že mám pravdu?“

„Jsem ne, nejsem Pitomost, tvrdit něco takovýho , já , jen “ Se lží už nevydržela. Toporně usedla na kuchyňskou židli, schovala obličej do dlaní a začala brečet. Paxton ji chvilku nechala, pak se k ní posadila a položila jí ruku kolem ramen.

„Co chceš podniknout?“ zeptala se jemně.

„Nevím Pořád jsem doufala, že se to jenom opozdilo, ale Nevím si rady.“ Vzlykala hlasitěji. „Ví o tom Matt?“ Rusovláska zavrtěla hlavou. „Jak dlouho jsi v tom?“

„Nevím. Asi tak šest týdnů, možná. Minulý týden jsem hodila řeč o potratech mezi holkama. Každá líčí horory.

Dělá se to v Mexiku nebo East Oaklandu. Na to fakticky nemám nervy. Co když umřu?“

„Mohla bys do Londýna nebo Tokia, tam je to bezpečnější.“

„Co bych napovídala rodičům? Že tam jsem za obchodem nebo koukám na památky, abych je popsala ve školním testu? Zatraceně, Paxie, kamarádko, co mám dělat?“

„Už ses rozhodla, jestli to dítě chceš?“

„To kdybych věděla.“ Odpověděla podle pravdy. Neuměla se rozhodnout. Bylo tolik důvodů pro i proti! Cítila úlevu, že má vedle sebe Paxton, která ji v tom přece nenechá.

„Co s Mattem? Myslíš, že bys ho chtěla za manžela?“

„Nejspíš ano. Je ke mně hrozně hodný. A je sladký. Asi ho vážně miluju.“ Paxton taková odpověď neuspokojila.

Gabby měla představy nedospělé holky.

„Musíš to vědět na beton, jistě. Zvlášť jestli si chceš dítě nechat.“

„Copak vím něco jistě? Jak se to pozná? Ty chodíš s Peterem už víc jak dva roky , a seš si u něj vším jistá?“

„Ano,“ odpověděla Pax upřímně. „Tím jsem si jistá víc než sama sebou. Nevím, jestli mě někdo považuje za dospělou, ale vím, že ho miluju.“

„Pak máš kliku. Jenže ty jsi ve všem jinačí než já!“ S Matthewem Stantonem chodila Gabby od Vánoc.

Někdy z něj Paxton měla nepříjemný dojem vypočítavosti, nedostatku citu, jako z člověka, který si přesně kontroluje, co dělá. Bylo těžké odhadnout, co se pod tou jeho slupkou skrývá. Taky ji napadlo, že mu nějak příliš záleží na tom, že chodí právě s Gabby Wilsonovou. Věděl přesně, kdo je její otec, co jméno Wilson ve světě znamená.

I když to nedával najevo přímo, evidentně mu toto spojení vyhovovalo.

„Tak co chceš dělat?“ do nekonečna opakovala Pax otázku. „Musíš se rozhodnout brzo. Za čas už nebude o čem.“ To byla pravda. Ve třech měsících už nebude úvaha o potratu reálná.

„Ach, přestaň, Paxie, nepřipomínej mi to.“

„Proč mu o tom neřekneš?“

„Co když mi dá kopačky?“

„Tak alespoň budeš vědět, s kým máš tu čest, co to je za chlapa. Hned se ti zjednoduší

rozhodování.“

„A co když ne? “

„Pak musíš všechno uvážit. Vědět, co chceš. Dítě není jen tak něco, to je na doživotí“. Měla příliš mnoho kamarádek, které ve dvaceti litovaly, že mají děti a manžele, protože svatbu uspěchaly nebo k ní byly donuceny.

Stále ještě nepadlo rozhodnutí, když vešel Peter a mezi děvčaty rázem zavládlo mlčení. „Kruci, co je s váma dvěma? Udělal jsem něco, co jsem neměl?“

„To víš, že ne. Klídek.“ Paxton ho políbila. „Jaks dopadl u zkoušek?“ Měl už téměř všechny za sebou,

ale ta poslední byla nejobtížnější.

„Mám dojem, že jsem elegantně rupnul. Zítra ráno bych měl startovat směr Vietnam.“

„Nedělej blbý vtipy!“ Tyhle žerty nesnášela. Nalila mu kávu.

„Nebuď vystrašený králíček,“ konejšil ji, odložil šálek, aby ji mohl políbit, a pak se ustaraně podíval za odcházející sestrou.

„Co je jí?“ vyzvídal šeptem. „Kdo komu uštědřil kopačky, on jí, nebo “ Váhal nad jeho jménem. Nedokázal si je zapamatovat a Paxton v tom viděla zlé znamení. „Stejně je pro ni dědek,“ dodal. Paxton s ním v duchu souhlasila, ale za těchto okolností nepovažovala za vhodné o tom s ním nahlas mluvit.

„Zdá se, že je trochu vyžírka, ale nerada bych mu škodila,“ poznamenala tiše a jen jako

mimochodem. Peter však jako by vytušil, že před ním něco tutlá a že moc nestojí o to, aby se do věci pletl. Když se ten večer Matthew pro Gabby zastavil, oblékla se do jasně oranžových minišatů a do uší si připnula nápadně čtyřhranné plastikové náušnice. Přesto šířila kolem sebe smutek, který nápadně kontrastoval s jejím oblečením. Vrátila se za půl hodiny a byla na pokraji hysterie. Rezolutně se postavila před

Paxton a spustila, jako by její bratr v místnosti nebyl.

„Tvrdí, že si všechno musí nechat projít hlavou. Jak se ti to zamlouvá? Pěkný, co?“ Vytryskly jí slzy, rozběhla se do svého pokoje a práskla za sebou dveřmi. Než to Peterovi došlo, chvilku to trvalo, ale pak rozčilením zrudl.

„Zatraceně! Přece není Nebo ano? No, řekni přece ksakru Já ji snad roztrhnu! A hned jdu sejmout toho grázla.“ Ztuhly mu rysy a Paxton ho rychle uchopila za paži a zatřásla jím.

„Předně se uklidníš a je necháš, ať si svoje věci vyřídí po svém, rozumíš?“

„Ale, Paxie, ona přece “ Oči mu začaly malinko plavat, když na ni nevěřícně mžoural. „Jak mohla? To neviděla, že je to hajzlík?“

„Třeba není. Třeba bude fajn. Třeba se vybarví.“ Chtěla tomu věřit, protože jinak by to byl pro Gabby pěkný průšvih.

„Myslím, že má jediné řešení: potrat. Je přece v tom , nebo blbnu?“ Měl pravdu a Paxton mu ji potvrdila. Jak se jí to mohlo “

„Nešťastná náhoda.“

„Jo, pěkně nešťastná. Takové náhody se nemohou a nemají stát. Proč se tobě vyhýbají, mohla bys mi říct? K čertu, copak neužívá pilulky?“ Paxton pokrčila rameny.

„Krucifix, co naši? Co ti tomu řeknou?“

„Nikdo nebude nic říkat. Nech nejdřív je dva, ať se starají. Vždyť ona dosud ani neví, co vlastně chce.“

„Nejdřív všude loví manžela, a pak ji zbouchne první grázlík na lyžích.“

Spojitost lyží a zbouchnutí jí vykouzlila na tváři úsměv.

„Zadrž. Nemusí být grázlíkem na lyžích, aby si s ní udělal známost. Třeba se z něj vyklube ideální manžel.“ Sotva to vyslovila, ozval se zvonek a byl to Matthew, smutný a zjihlý, a prosil, zda může vidět Gabby.

„Je vedle, ve svém pokoji,“ ukázala mu Paxton a rychle pohlédla na Petera, jestli se náhodou nechystá uškrtit otce budoucího dítěte. „Nás omluvte, zrovna se chystáme skočit si na pizzu nebo na něco podobného.“

„Nemám hlad,“ zavrčel Peter s pohledem, který návštěvníka přímo provrtával. Paxton ho přesto vzala za ruku a vytáhla z domu. Hned venku na ni spustil: „Proč si s ním nemůžu promluvit?“ „Protože teď s tebou mluvit nechce a nebude. Musí mluvit s Gabby, tak je, pro boha svatého, nech.“

„Proč? Koukni, jak to dopadlo, když jsme je nechali bez dohledu.“

„Alespoň odpadá starost, že by k něčemu fatálnímu mohlo dojít , teď by se to už nejvýš zopakovalo.“

„Moc vtipný. Jenomže jde o mou sestru.“

„Starej se o své věci. Ona má přednost v jízdě. A já mám navíc hlad.“

„Ještě mi řekni, že je to proto, že jsi taky těhotná! To už bych se ale na všechno pěkně vykašlal.“ „Tak tohle mám čekat?“ hleděla na něj napůl uraženě.

Zastavil se a zvážněl.

„Kdyby se nám něco takového přihodilo, víš, Pax, asi by nám to nepřipadalo jako něco

nepřirozeného. Sakra, vždyť už teď spolu žijeme jako po svatbě! Prostě bychom to jenom hodili na oficiální papír, já bych se o dítě staral a ty bys šla sloužit do Mírových sborů. Idylka, ne?“ „Podals to přímo geniálně.“ Zvolila poněkud posměšný tón, ale především si chtěla být jistá, že by si ji vzal.

Přistoupil těsně k ní a objal ji. „Mám tě rád, miláčku

Moc a moc bych si přál, abys jednou měla moje dítě.“

„Taky bych si to moc přála,“ zašeptala mu do vlasů, ale zatím si to nedovedla představit. Ovšem Gabby s dítětem také ne.

Když se vraceli, značně klidnější Gabby seděla s Mattem na schodech před domem. Paxton to považovala za dobré znamení. Matt nervózně povstal a zadíval se na Petera.

„Rád bych s tebou hodil řeč,“ pronesl a hleděl mu přímo do očí.

„O čem?“ Peterovi se za žádnou cenu nechtělo nějak mu to ulehčovat, ale Gabby byla okamžitě na nohou a vyčítavě si ho měřila.

„Budeme se brát.“ Sklopila oči a rozbrečela se. Paxton ji objala, vrazila jí přátelskou herdu do zad a ujistila ji, že z toho má velkou radost.

„Už jste to oznámili tátovi s mámou?“ Peter své výchovné pokusy nehodlal jen tak opustit. Samozřejmě věděl, že to ještě neudělali.

„Matt jde s tátou zítra na oběd.“

Peter si oba znovu změřil pohledem. Bylo jasné, že ho vztek ještě neopustil. „Řekne mu, že to je jeho zásluha, že jsi v tom?“

„Ne.“ Gabby se rozklepala brada. „Ty by sis něco takového tátovi troufnul říct?“

„Třeba, co já vím,“ odsekl jí Peter, ale Matt přistoupil ke Gabby a jednou rukou ji objal.

„Hele, nech ji!“ okřikl Petera. „A ty už nebreč. Taková aféra to zas není.“ Podíval se na svého budoucího švagra.

„Chvíli to zůstane mezi námi čtyřmi. Není důvod ničit rodičům nervy. Gabby taky ne. Už teď z toho vznikají traumata. Já div nezkolaboval, když mi to Gabby řekla, jenže všechno se dá obrátit k lepšímu. Mám ji rád, ona mě taky, takže proč nemít zázračné báječné dítě? Přitáhl Gabby k sobě a políbil ji do vlasů, když si všiml, jak zápasí se slzami. Vděčně k němu vzhlédla. Mohl ji přece poslat ke všem čertům, ale neudělal to Všechno tohle Peter také zvážil, ovšem i to, že není špatné vést si k oltáři Gabby

Wilsonovou. Riziko prohry je na jeho straně rozhodně menší.“

Peter si neodpustil nesmlouvavý pohled na sestru. „Je to opravdu to, co chceš?“

Se sklopenýma očima přikývla. „Fakticky. Byla jsem předtím taková zmatená.“ Nervózně uhnula pohledem k Paxton. Trochu obav v ní stále vězelo. Z ničeho nic se vrhnout ne jen do manželství, ale i do mateřství! Vlastně v obráceném pořadí.

„Co chcete napovídat tátovi a mámě?“

„Že se chceme vzít brzy Asi tak za pár týdnů nebo za měsíc.“

„A namlouváte si, že to na vás nepraskne, že nic nepoznají? Navíc mámu šíleně zklame, že nebudou grandiózní přípravy a velkolepá svatba.“

„Máma pochopí, že by se Matt cítil hloupě, když je rozvedený.“ Pak omluvně pokrčila rameny. „A dítě se holt narodí předčasně. Takových běhá po světě!“ Šťastně se k Mattovi přitulila. Bylo to překvapivé , uběhly sotva dvě hodiny, a už nepřináleží k Peterovi a Paxton, už patří

Mattovi. Tu noc s ním odešla, a když ji Paxton za několik dnů znovu spatřila, byla Gabby jako

vyměněná. Dostala od něho prsten a už nedokázala myslet na nic jiného než na svatbu. Konečně se jí vyplnilo, o čem od maturity snila. Manžel. Paxton si jenom nebyla jistá, zda ten pravý. Stejného názoru byl i Ed Wilson, ale všechny jeho narážky se míjely účinkem, a tak to s blížícím se termínem svatby vzdal. Věděl, že dcera je dostatečně tvrdohlavá, aby si prosadila svou, a že s Mattem v případě nutnosti uteče třeba do Mexika.

Datum svatby stanovili na červen a dohodli se, že na slavnostní oběd pozvou jen omezený počet hostů, jen ten nejužší okruh přátel. Jak Peter správně odhadl, Marjorie

Wilsonová byla zklamána.

V den jejich svatby, 4. června, stála Paxton vedle nevěsty a bylo jí poněkud líto, že se její Gabby pouští do něčeho, co jí může přinést zklamání. Počítali, že v lednu už budou chovat. Ed Wilson něco takového tušil a Marjorie brzy znala celou pravdu. Ale vyrovnali se s tím a jen se modlili, aby se Matt ukázal jako hodný a slušný manžel.

Po svatbě se Peter a Paxton vrátili do domu v Berkeley.

V dalším týdnu se chtěli přestěhovat, a tak museli balit.

Měli vyhlídnutý menší byt a už ani nepředstírali, že jsou pouhými spolubydlícími. Jenom svou matku ponechala

Paxton na pochybách. Měla pro to své důvody. Paní

Andrewsová byla příliš daleko od všech nedávných zmatků a těžko by jí je někdo vysvětloval. Tím, že se Gabby odstěhovala, se všecko změnilo a dostalo jiný rytmus. „Tak, to bychom měli,“ oddechla si Paxton vážně, když vstoupili do bytu a pohlédli na moře krabic kolem sebe. Gabby a Matt byli v té době již na svatební cestě. To odpoledne odletěli do New Yorku a za dva dny nato do Evropy. „Co o těch dvou soudíš, vyjde jim to?“

„Jak to, Pax, můžu vědět? Nezbyde, než jim držet palce nebo se modlit, jinak to nevidím.“ „Ty poslední dny se mi zdálo, že je na ni hodný.“

„To bych mu taky radil,“ zavrčel Peter. Naklonila se k němu s polibkem.

„Co podnikneme s tímhle vším?“ zeptal se.

„Co takhle část vyhodit?“ Většinu balíků tvořily knihy, převážně majetek Paxton. „Jenom mi ale řekni, jak to mám roztřídit, když musím do Savanny.“

„Neboj, udělám to za tebe.“

Jsi moje zlatíčko.“ Odjížděla na bratrovu svatbu do Savanny příští týden. Tam také zvolili červnový týden, jako

Gabby a Matt. Ten spěch a zmatek připomínal Paxton grotesku: zabalit, odstěhovat, vybalit a letět na svatbu.

Když Paxton přijela do Savanny, zděsila se, jak Queenie špatně vypadá. Zato její matka zářila a byla ve svém živlu.

S Allison si ohromně rozuměly a její dobrá nálada našla svůj odraz i ve snesitelnějším vztahu mezi matkou a dcerou.

O dva dny později se zas Paxton vrátila do San Franciska a nastoupila svou práci v redakci. Peter si našel zajímavé zaměstnání u jedné advokátní firmy v Berkeley. Dokončili stěhování a připadali si, jako by i oni měli po svatbě. Měli kam se vracet , do svého domu s obrovským obývacím pokojem, kuchyní, jídelnou, zahrádkou a prostornou ložnicí o patro výš, kde byla i minipracovna, teď ovšem zpola zavalená Peterovou právnickou literaturou. Večeře připravovala Paxton většinou až v noci, když se vraceli z práce, nebo se sešli ve městě a večeřeli tam. Paxton byla svým zaměstnáním přímo nadšená. Nechávali ji dělat reportáže se zajímavými lidmi a někdy mohla zůstat u televizních záznamů a čerpat z nich. To měla pocit, že má prst zrovna na tepu celého světa. Byla na vrcholu blaha.

Gabby se objevila v září. Peter i Paxton se vraceli do školy, ale ona byla nadšená myšlenkou, že dostane na rok odklad. Paxton by se klidně vsadila, že ji už škola neuvidí.

Rodiče se s radostně očekávanou událostí smířili, Matt se k ní choval vzorně, a tak mezi nimi vládla

šťastná pohoda.

Ten rok si čas nějak pospíšil. Paxton byla na Berkeley již třetí Vánoce. Na svátky se do Savanny tentokrát rozjela. Zjistila, že Queenie je opravdu nemocná, bledá jako stěna a trápí ji úporný kašel. Její děti se ji snažily přesvědčit, aby už přestala pracovat, ale ona odmítala, zvláště když se objevila Paxton. Ta však byla o to vystrašenější.

George stále trval na tom, že pro Queenie může udělat jen velmi málo, když se na něho Paxton znovu a znovu obracela. Jeho zájem se soustřeďoval výhradně na Allison, vždyť s ní čekal v srpnu své první dítě!

Vánoce končily a tři týdny potom, co se Paxton vrátila ze Savanny, se Gabby narodilo děťátko. Holčička se zářivě rudými vlásky jako její matka. Když Paxton stála u lůžka v nemocnici, nemohla uvěřit, že Gabby už je opravdu matkou. Matt byl u vytržení a Wilsonovi též. Cestou domů do Berkeley si Paxton náhle uvědomila, že se jí v srdci objevilo prázdné místečko.

„Jsi v pořádku?“ Peterovi připadala nějaká divná, ale ona se jen nepřítomně usmívala.

„Víš, ten pohled na ni a na dítě je pro mne strašně nezvyklý. Takovou dobu jsme byly spolu , víc než dva roky, vždycky jsme všecko podnikaly společně, a najednou?

Klidně se vyvdá a pořídí si miminko Připadá mi to všechno nějak pošahaný.“

„Jo. Asi trochu na hlavu to je,“ ušklíbl se. „Ale pokud ti jde o to, abys ji dostihla, není nic snazšího než si pospíšit.“

„Raději nebudeme nic uspěchávat.“ V jejím smíchu zaznívala hořkost. Nebyla si už tolik jistá, co vlastně chce.

Škola ji vysilovala a stýskalo se jí po letní práci v novinách.

Už zas zkoušky, dotazníky, písemky a testy.

Ve Vietnamu už bylo na čtyři sta tisíc příslušníků americké armády a skončení jejich pobytu bylo v nedohlednu. Snazší bylo na to nemyslet. Paxton k tomu neuměla zůstat lhostejná. Nebo to bylo proto, že za pět měsíců ukončí Peter studium práv?

Když spolu večer ulehali, zažívala zvláštní nostalgii. Přistihla se, že vlastně žárlí na Gabbyino děcko, když ji objímal.

„Na co stále myslíš?“ pátral Peter ve tmě.

„Jak jsem pitomá,“ obviňovala se.

„To jsi tedy v zajetí povznášejících myšlenek.“

„Sebepoznání je cesta k nápravě,“ povzdechla si.

„Straší tě myšlenka na dítě, že je to tak?“

Uznávala, že to malé je roztomilé, ale spíš ji překvapovalo, nakolik přispělo k obrazu šťastného Gabbyina života. Z těch dvou se stala rodina. Kdežto ona s Peterem musí na dítě čekat několik let. Náhle jí to „musí“ už nepřipadalo tak kategorické.

„Podívej, pokud o to stojíš, můžeme se vzít hned v červnu, jakmile skončím školu. Najdu si vhodný flek , pořídíme si dítě, co nám bude chybět?“ Hleděl zamyšleně do tmy. Z hlediska předpisů o odvodech by to mohlo dost pomoci.

„Nevím, jestli by to bylo tak přesně ono. Koukni na

Gabby, ta se už do školy nevrátí. Já ale chci dokončit, co jsem jednou začala.“

„A jak naložíš s Mírovými sbory?“

Vzdychla. „Ty bych snad obětovala. Tak jako tak bych asi příliš nevynikala v potyčkách se štěnicemi a šváby.“

„Takže ruku na srdce.“ Neuměl skrýt radostnou dychtivou. „Datum bude někdy v červnu 1968, hned jak absolvuješ, ano?“ Bylo to za sedmnáct měsíců a Paxton to připadalo příšerně daleko. „Tak co ty na to, miláčku?“

Já na to , ano A taky dodávám, že tě mám ráda.“

„Já tebe ještě víc. A vůbec, neznamená to, že jsme zasnoubeni?“

„Když už máme stanovené datum, asi by to tak nějak mělo být,“ zaradovala se.

„Můžu ti tedy koupit prstýnek?“

„Pokud to nemůže počkat “ Strašilo ji, že to je velice vážný krok, o kterém by měla informovat matku a vyposlechnout si její velice vážné námitky a připomínky , jako třeba, proč se nevdává za někoho ze Savanny, proč nečekat až do Vánoc, pak by to už do svatby nebylo daleko Jako by matku přímo slyšela.

„Ode dneška začnu šetřit na výdaje,“ prohlásil Peter spokojeně, stulil se k ní a pak ve své útulné domácnosti v Berkeley oba usnuli.

KAPITOLA 8.

Peter absolvoval na právech v červnu 1967 a jeho rodiče na oslavu události uspořádali ohromnou hostinu v Bohemia Clubu v San Francisku. Dostavilo se mnoho význačných osob z města, včetně Peterova nového šéfa z vážené právnické rodiny. Wilsonovi každému představili Paxton jako svou budoucí snachu, což ji těšilo. Objevili se i Gabby a Matt, ona nádherně štíhlá, zato neustále mluvící jen o svém dítěti.

„Už se připravuju na další,“ svěřovala se potají Paxton, když se spolu na chvilku odloučily od ostatních. Paxton musela přiznat, že nikdy nevypadala tak krásně a přitažlivě.

„Co škola?“

„Stejně se mi nechce zpátky. Nemám tvou vytrvalost.

Pro tebe znamená všechno stát se novinářkou, udělat kariéru, něco dokázat. Já jsem, Pax, trochu slepice, které stačí vdavky a hromada dětí.“

Paxton se na ni zadívala a dodala s povzdechem: Jsi přesně sen mé matky. Jak ta by o tebe pečovala! Teď se vrhla na Allison. Ta bude chovat v srpnu. Až se mimino narodí, budu se na ně muset jet podívat.“ Nedodala, že bude zase spolupracovat s Morning Sun a raději by letní zaměstnání nepřerušila. Slíbili jí, že po školním roce, který jí ještě zbývá dodělat, bude mít u nich zajištěné místo.

„Tak kdypak začne brečet další přírůstek?“ pokoušela

Pax přítelkyni. Děvčátko pokřtili Marjorie Gabriella a říkali jí Marjie. „Předpovídám, že příště to bude kluk.“

„To právě chce Matt,“ začervenala se trochu Gabby, jako by nebyla vdaná a ještě k tomu matka. Paxton si povzdychla. Žila s Peterem již dva roky. Z něho se stal obhájce, a ona stále ještě studuje. Už by to chtěla mít za sebou, nastoupit do práce a vdát se. Ale pouze v tomto pořádku, nejinak! „Je na tebe hodný?“ ptala se, i když předpokládala, že zná odpověď.

„Ano, až moc,“ přisvědčila Gabby tiše s pohledem na svou věrnou přítelkyni, někdejší spolubydlící a budoucí švagrovou. „Měla jsem kliku. Mohl to taky být pěkný rošťák, ale není. S dítětem to umí fantasticky.“

„To jsem ráda,“ reagovala Paxton upřímně a obě přešly k prostřenému stolu.

„Kdepak jste se, dámy, couraly? Všude vás sháním,“ stěžoval si Peter. „Chtěl jsem vám představit manželku svého šéfa. Je to Angličanka a bude se vám zamlouvat.“ Ale nikde ji už nespatřili. Stejně to však pro Paxton a Petera byl dlouhý a krásný den. Když se vrátili do svého domku v Berkeley, cítili se oba pěkně unavení. Rozhodli se, že si nájem ještě o rok prodlouží, aby to Paxton měla pohodlnější s cestou do školy. Až školu skončí a nastoupí k novinám a až se vezmou Pak odejdou do města.

„Nemělo to chybu,“ usmála se na něj. Jsem na tebe hrdá Dokázals to.“ Zatvářil se spokojeně. Radost měli i jeho rodiče. Z obou dětí. Dlouho do noci si o tom vykládali.

Léto rychle plynulo. Peter měl práce nad hlavu a Paxton se v novinách ani chvilku nezastavila. Před návratem do školy se ještě rozjela domů do Savanny, podívat se na novorozeně a setkat se s Georgem a matkou. Svým klučinou se George chlubil na každém kroku. Dali mu jméno

James Carlton Andrews, měl se k světu a Allison absolvovala porod bez větších problémů. Paxton

překvapilo, jak moc matka pookřála.

Jenom Queenie zestárla o řadu let a artritida jí sotva dovolovala větší pohyb. „Proč jí nějak nepomůžeš?“ Paxton málem obvinila George z nedbalosti, ale ten nařčení odmítl. Měl mnoho jiných, vážnějších případů než dohled najednou starou matčinou služkou. „Přece víš, George, že k nikomu jinému nepůjde. Důvěřuje jen tobě.“

„Jak jí mám pomoct? Je to stáří, Pax. Kruci, vždyť jí musí být už kolem osmdesátky.“

„A co na tom? Mohla by se dožít stovky, jen kdyby se o ni někdo pořádně postaral.“ Věděla o tom své. Je fakt, že Queenie klempírovala už několik let a že nemůže žít věčně, ale

Před odjezdem mu to znovu připomněla. Poslední odpoledne se snažila být s Queenie co nejdéle. „Takže si ho přece jen vezmeš?“ zeptala se nedočkavě stará žena, když přišla řeč na Petera. „Domluvili jsme si příští červen, až budu mít po absolutoriu, nebo vůbec někdy v příštím létě.“ Opravdu chtěla nejprve začít pracovat? Nebo že by v ní přetrvávala touha udržet si samostatnost? uvažovala Queenie.

„Řekni mi, na co čekáš, holčičko? Až zešedivíš? Přece se máte rádi už tak dlouho.“

„Když já bych ráda dokončila školu.“

„Do školy můžeš chodit i jako vdaná. Hlavu na to máš, abys zvládla oboje najednou. Tak jaký problém?“

„Asi jsem kus trdla. Stále jsem přesvědčená, že musím dělat jedno po druhém.“

„Aby ti pak jedno po druhém neuteklo.“ Dívala se na dívku zkoumavě. Je mnohem hezčí, než bývala. Trochu starší, víc dospělá, je v ní hodně ženskosti. I postava se jí půvabně zaoblila. „Jak to myslíš, uteklo?“ Najednou měla starosti.

„Vždycky se může stát, že ten druhý potká někoho, komu se nebude chtít čekat, kdo ti ho šikovně přebere

Prostě jiná žena Život je v tomhle někdy pěkný prevít!

Čekáš a čekáš, a najednou frrr, a zbydou ti jen oči pro pláč. Pak už nic nenapravíš Děťátko, měla by ses vdát.“

Paxton znervózněla, ale utěšovala se, že důvod staré ženy pro to, aby se vdala, pramení z její špatné pohyblivosti.

Prostě si přeje, aby se obřadu mohla zúčastnit. Paxton byla přesvědčena, že Peter čekání vydrží. Není to sukničkář, se kterým by se probouzela každý den v obavách. Tak dlouho čekali, že už je jeden rok navíc nezabije. A do příštího léta není tak daleko.

Ten den, kdy se Paxton vracela k němu domů, byl v Jižním Vietnamu zvolen prezidentem Thieu. V následujícím měsíci zemřelo ve Vietnamu třináct tisíc Američanů a 756 jich bylo pohřešováno. Tehdy se jim také Gabby svěřila, že je znovu těhotná a že narození dítěte očekává v příštím červnu. Čtvrtý rok na univerzitě Paxton ani nepřipadal nějak mimořádně náročný. Dny ubíhaly jeden za druhým a oni s Peterem plánovali, co a jak po absolutoriu.

Vánoce trávili společně s Wilsonovými a pak se vypravili jako obvykle na lyže do Squaw Valley. Zažili fantastické dny zpestřené veselou vzpomínkou na to, s jakými následky se tu před dvěma roky seznámila Gabby s Mattem. Vše jim připomínalo, že ani oni už nebudou dlouho čekat.

Absolutorium klepalo na dveře a pak už jen rozhodnout, kdy začít s prací a kdy uspořádat svatbu. Stačili však jen dorazit domů a na Petera již ve schránce čekala obálka z odvodní vojenské komise. Předvolávali ho. Paxton se musela chytit dveří, jak se jí udělalo nevolno, když si dopis přečetla. „Kriste, co si počnem?“ sevřela jí hrdlo panika.

„Pomodlíme se.“ Později toho večera Peter zavolal otce. Ten s politováním přiznal, že nezná nikoho, kdo by měl nějaký vliv na rozhodování odvodní komise. Okamžitě však navrhl, aby se s Paxton vzali. Souhlasila by? „Jistě,“ potvrdil Peter. „Souhlasila by, ale uvažovali jsme o tom až na příští léto.“ Stále trval na tom, že nebude Paxton do ničeho nutit.

„Myslím, že byste tentokrát neměli váhat. Zbývá skrovná naděje, že by ti to pomohlo oddálit nástup.“ Jen možná, zdaleka to nebylo jisté východisko. Těžko se tím něco zachrání. Zbývala jen

malá naděje, že by komise manželství uznala za oprávněný důvod pro odklad.

„Třeba řeknou svoje lékaři. Přece jen mi bude za šest týdnů šestadvacet, a to už se jim můžu zdát nevyhovující.

Mají zájem o mladší.“ Když ale Peter zavěsil, cítil, že je to dost chabá naděje. Paxton měla v očích slzy. Měla hrozný strach, že ho odvedou.

„Nebuď hlupáček,“ utěšoval ji a choval ji v náručí.

„Jsem pro ně dědek. Nevezmou mě. Neboj!“

„A co když vezmou?“

„Ale, ale “

„Pojď se vzít!“ Moc se jí to v tenhle okamžik chtělo provést. On však rezignoval. Nevěřil, že by to pomohlo.

„Copak si to zasloužíme, takhle svatbu uspěchat? Netěšíme se přece tři a půl roku, abychom pak propadli panice a spěchali do vdavek celí uřícení!“

„Proč ne, Petere? Už se mi vůbec nechce čekat.“ Najednou jí v uších zazněla slova Queenie „ život je někdy pěkný prevít“. Vzhlédla k němu. „Petere, moc tě prosím “

„Přestaň už panikařit!“ Snažil se zachovat klid. Bylo to poprvé, kdy ji zažil takhle vylekanou. „Promluvím si zítra se svým šéfem. Ví, jak to chodí.“ Šéf se ztotožnil s Peterovým názorem. Neodvedou přece někoho měsíc před vypršením jeho branné povinnosti! To by nemělo logiku. Oni dva by se měli pokusit proceduru o nějaký čas prodloužit. Jde přece sotva o pouhých šest týdnů!

Když však Peter stál v Oaklandu před zdravotní komisí, shledala ho schopným bez vady. To byl konec. Spadla klec. Pro Paxton jako by nastal konec světa. Chtěla ho schovat , proč on nechce? Válku přece nenávidí. Připomínala mu, že kdysi spálil vojenskou obsílku. Jenomže dnes, řekl jí, se už cítí být odpovědným, dospělým člověkem a navíc synem vydavatele Morning Sun. Podmínky se změnily. Nezbývá než jít. Takové je jeho rozhodnutí, ačkoliv se mu vůbec nelíbí.

Bylo už i pozdě věřit, že by svatba přinesla nějakou naději na záchranu. Osud rozhodl a on o tom nemínil vést nekonečné debaty.

Bylo to jako zlý sen. Ve Vietnamu , to slovo v ní vyvolávalo noční můry , na dvacet tisíc komunistických bojovníků tajně proniklo na Jih a podniklo nečekaný útok během Tet, vietnamských oslav nového roku. 23. ledna pak zajala Severní Korea americkou loď USS Pueblo. Byl to den, kdy se Peter hlásil k základnímu výcviku ve Fort

Ord. Osm týdnů ho Paxton neuvidí a pak jen Bůh ví, kam bude odvelen. K prospěchu by mu mohla být jediná věc. Jako advokát by mohl být přidělen k administrativě a třeba nejít ani do jediné bitvy. Jeho vnitřní tíseň však tato minimální pravděpodobnost neodstranila. Na jednou bylo všechno vzdálené představě, s jakou si plánoval další život po dokončení práv.

„Petře, moc tě o to prosím Pojeďme do Kanady

Budu dělat cokoli,“ prosila Pax, než odešel, ale nechtěl o tom slyšet.

„Neztěžuj naši situaci. Ty musíš především dokončit studium.“ Stále nechtěl ustoupit od myšlenky, že to pro ni velice moc znamená, že má na škole vynikající výsledky, a koneckonců nelíbilo se mu utíkat. Snad existuje způsob, jak se vším probít a přežít. Takže se jen malinko přibrzdí jeho kariéra, ale dva roky přece nejsou věčnost, přesvědčoval sám sebe. Mohl by absolvovat výcvik důstojníka, jenže to by jen prodloužilo jeho vojenskou službu.

Dal tedy přednost tomu, odsloužit si dva roky jako „ucho“ a dostat se domů dřív.

Teď se už nedalo nic dělat, všechno začalo fungovat podle předpisů. Paxton ho odvezla do Fort Ord, ani se nesnažila skrývat pláč. „Miláčku, uvidíme se přece za pár týdnů, tak alespoň na chvilku přestaň se slzičkami.“ Trval na tom, aby se vrátila do San Franciska a zůstala u rodičů.

Vydržela to jen několik dnů a rozjela se do jejich domu v Berkeley. Tady přece byli spolu šťastni , a co když se mu někdy večer podaří zatelefonovat? Když se pak skutečně dostal k telefonu, byla tak rozrušená, tolik na jeho hlas čekala, že ho skoro nevnímala. Uběhlo už osm týdnů od chvíle, kdy

spolu byli naposled, a za celou tu dobu nebyla schopna sáhnout na učení. Jako by jí v hlavě nezbývalo žádné další místo, všechno zabíraly vzpomínky na něj.

První, co jí oznámil, bylo, že ho o víkendu může čekat.

Opravdu přijel, ale zprávu pro ni neměl radostnou. Za pět dní odlétá do Saigonu.

KAPITOLA 9.

Peterovy poslední dny ve městě připomínaly agónii.

Každý s ním chtěl mluvit, dokázat mu, jak moc o něho stojí. Jeho otec učinil ještě jeden zoufalý pokus, aby odjezdu zabránil, ale bezvýsledně. Jediný jeho známý člen místní odvodní komise pro něho nemohl nic udělat.

V těch dnech se v podobné situaci nacházelo mnoho mladých mužů, jejich rodiny si zoufaly a jen zcela výjimečně se jim podařilo změnit osudy svých synů. Každý z odvedených se musel se svým odchodem nějak vyrovnat, každý sliboval, že dá na sebe pozor. Peterovi byla určena běžná třináctiměsíční služba ve Vietnamu. 395 dní, oznámil

Paxton. Pak bude sloužit někde ve Státech a bude po všem. Šmytec. Přesvědčoval ji, že je to jen nepatrný odklad realizace jejich plánů. Nic víc než to. Přesto oba věděli, že to je jinak. Že během těch třinácti měsíců budou všichni napětím tajit dech a modlit se, aby se mu nic nestalo, aby zůstal naživu, aby se vrátil domů. Celou tu dobu se Paxton nedokázala zbavit pocitu viny, že si Petera už dávno nevzala.

„Pojď, nech se přesvědčit, utečeme spolu do Kanady,“ šeptala mu pozdě v noci, když leželi v domě jeho rodičů v pokoji pro hosty. Wilsonovi prosili, aby těch několik dní strávil doma s nimi, a pozvali také Paxton, aby si všichni mohli být nablízku. Rozumělo se, že mladí budou spát každý zvlášť, ale Peter se v noci vždy proplížil do jejího pokoje a brzy ráno se pak vrátil zpět k sobě. Stejně by nedokázali usnout. Paxton byla příliš zoufalá, pro něj to znamenalo přílišné nervové napětí. Ve dne vypadal klidně a všechny utěšoval, ale v noci na něj doléhaly obavy plnou silou.

Během posledních dvou měsíců ve Fort Ord ztratil dost na váze, „zmužněl“, spolu s tím se však v jeho pohledu zahnízdila bolest, která Paxton trhala srdce. Četla v něm: „Nechce se mi tam,“ přestože byl přesvědčený, že do války musí.

„Nemůžeme do Kanady,“ opakoval, jako by se to týkalo někoho jiného, a připaloval si jednu cigaretu od druhé.

Předtím nekouřil, ale v kasárnách si na cigarety navykl.

„Co bych tam, do pytle, dělal?“

„Jsi hotový právník. Tady jako tam. Můžeš k soudu, zařídit si praxi!“

„Táta by to nepřežil, Pax. A třeba bych se sem už nikdy nemohl vrátit.“

„Ale houby! Jednou všem dovolí, aby se vrátili. Jsou jich tam už takový davy, že budou muset.“ „A když je nikdo nedonutí? Pak se už s domovem nesetkají. Brouku, za to ta patálie nestojí.“ A bude to za to stát, když se nevrátí? Znovu ji zachvátila malomyslnost. Je mu dvacet šest, je právník, zasnoubený, a oni ho posílají do Vietnamu. Chtělo se jí vykřičet tu nespravedlnost do celého světa. „Petere, já tě budu věčně prosit “ Ve tmě se k němu přitiskla. Objal ji, plakala, i on se rozplakal, ale s jejím přáním nedokázal souhlasit. Neuměl zběhnout. Přestože do války nikdy nechtěl, neboť nevěřil, že válkou se něco vyřeší. Od chvíle, kdy spálil předvolání, uplynulo již několik let. Přesto už tenkrát věděl, že jednoho dne bude muset jít , a když už k tomu rozhodnutí došlo, pak tedy půjde sloužit své zemi podle svého nejlepšího vědomí. Při výcviku je, jak říkali, „správně nažhavovali“ historkami o dětech vyzbrojených samopaly, o urputných „Charlies“ ukrývajících se v každém křovisku, o nášlapných minách a tunelech vybudovaných příslušníky Vietkongu, kteří jsou připraveni každého zabít. Zamlčeli však jiné okolnosti, které tamní pobyt provázely: stresy, agónii, žal nad ztrátou kamaráda, děs ze vstupu na zaminovaný terén či ochotu zabít třeba i ženu s děckem v náručí jako následek strachu, který člověku zcela zamlží jasný úsudek.

Přesto v něm převládal pocit, že je na své úkoly připravený, a znovu a znovu Paxton ujišťoval, že bude víc než opatrný a vystříhá se všech neuvážeností. „Přísahám ti,“ s přemáháním vykouzlil na tváři úsměv, „přísahám, že se vrátím , schopný okamžitě svatby a alespoň tuctu dětí. Na to se po všech stránkách připrav, má drahá Paxton. To už totiž budu vojnou kvalifikovaný jako dědek.“ Ano, bude připravena vzdát se i své naivní touhy po nezávislosti

„Asi jsme se přece jen měli vzít.“ Vzala by si ho v ten okamžik a on to věděl. Stále si ale nepřál, aby to bylo uspěchané, hysterické, v běhu. Možná také nechtěl riskovat, aby zůstala vdovou, kdyby Možná potřeboval jí i sobě dokázat, že umí čekat , o ní to věděl bez pochyb.

Vždyť po tolika letech měli pocit, že žijí manželským životem „Mám tě moc ráda,“ zašeptala Pax už poněkolikáté. Políbil ji, a když se objevily první záblesky vycházejícího slunce, zvolna odešel do svého pokoje. Byl poslední březnový den roku 1968 a nazítří měl odjet do Vietnamu.

Pro ten den toho neměl málo. Byla to neděle a k obědu byli pozváni i Gabby, Matt a jejich dítě. Malé Marjie bylo patnáct měsíců, zrovna se učila chodit a vše jí stálo v cestě. Gabby byla v sedmém měsíci dalšího těhotenství.

Peter s ní měl dlouhou rozmluvu a pak spolu odešli do zahrady. Když se vrátili, vypadali uplakaně. V ten den to nebylo nic zvláštního, všem bylo do pláče. Ani Peterův otec se za to nestyděl. Večer, když Gabby a Matt odešli, se sesedli a poslouchali prezidenta Johnsona. Slíbil, že znovu omezí bombardování a pokusí se o mír. Pak všechny ohromil prohlášením, že nebude znovu kandidovat na úřad prezidenta.

Poskytl jim tak nové téma k rozhovoru, něco mimo fakt, že Peter druhý den odjíždí.

Tu noc Peter přišel za Paxton ještě dřív, než si šli rodiče lehnout.

Nechtěl ztratit jedinou chvilku. Celou noc proleželi jeden druhému v náručí, smutní a nešťastní. Nechtělo se mu jít umřít, někoho zabíjet, nechtělo se mu opouštět dívku, kterou měl rád, a neuměl si představit jediný důvod, který by to ospravedlnil.

Paxton si nepřestávala klást za vinu, že si ho již dávno nevzala. Kdysi to třeba bylo odůvodnitelné, ale z dnešního pohledu se toho dalo jenom litovat. Třeba by to zabránilo, aby odcházel do války na hony vzdálené této zemi, aby bojoval , po boku koho? Proč? Proti komu? , ve válce, která nekončí, kterou Spojené státy nevyhrají a ani vyhrát nemohou, v zemi, kterou nedokážou ubránit. Nikomu to nedávalo smysl. Všechno to bylo absurdní.

Stáli u okna a pozorovali východ slunce. Pak si znovu lehli do postele a naposled se milovali. Když opouštěl její pokoj, narazil v chodbě na otce.

„Dobré ráno, tatínku.“ Pokusil se o veselý úsměv. Ed

Wilson přikývl. Jako dítě Petera držíval v náručí, teď je z něj chlap, a přesto se o něho strachuje, bojí se, že ho ztratí.

Snídali všichni pohromadě. Pečlivě oblečení, nepřirozeně napjatí, vážní, jedli v naprosté tichosti. Byl to Peter, kdo první porušil ticho, když odstrčil svou židli od stolu.

„Takže, moji drazí, asi mi dlouho nikdo neuchystá takovou snídani jako dnes.“ Rozhodně nebude v honosné jídelně, stylově zařízené, se stříbrem a s damaškovými ubrousky. Ani okolo něj nebudou lidé, které má rád. „Budete mi chybět.“ Jeho slova doprovázely slzy. Všichni si mezi sebou předtím slibovali, jak statečně ponesou jeho odchod , však bude brzy zpět , ale okamžik rozchodu byl nad jejich síly. Paxton si uvědomila, že každý jedná podle toho, jak cítí. Neuměla si představit, kdyby na Peterově místě stál její bratr, jestli by mu dokázala říct, že se o něho strachuje, nebo dokonce že ho má ráda.

Po půl hodině dojela čtveřice k vojenské základně Travis Air Porce Base v Fairfieldu. Peter měl na sobě novou uniformu a vláčel ohromný batoh. Měl příkaz hlásit se dopoledne, ale nevěděl, v kolik přesně bude nastupovat do letadla , věděl jenom, že mu na tom nebude záležet,

Jakmile opustí své blízké.

Byl slunný teplý den a řidič pana Wilsona během jízdy nepřenesl jediné slovo, když však dojeli, vystoupil a s obdivem stiskl Peterovi ruku. „Hodně štěstí, pane Petere.

Pořádně jim vyprašte kalhoty!“ Bojoval ve druhé světoví válce a slovo nepřítel pro něj ještě neztratilo původní význam. Když on tenkrát stál proti nepříteli, věděl přesně, kde ho hledat, kdo je jeho spojencem a proč spolu bojují. Peter však, ačkoli s ním navenek souhlasil, o těchto pravdách trochu pochyboval.

„Dík, Tome. Měj se.“ Stejná slova měl pro každého, jenom když objal matku, podržel ji o něco déle a pošeptal jí: „Dej na sebe pozor, mami , mám tě moc rád “ Téměř se mu v náručí zhroutila a chtělo se jí křičet na protest, že posílají jejího syna do války, ale statečně přisvědčila, uslzeně ho políbila a pak vzala Eda za ruku a tak silně mu ji stiskla, že si div nezlomila prsty. Pak Peter přistoupil k Paxton. Nebyl už téměř schopen slova, jen ji potichu ujistil: „Tebe mám taky rád Pečuj o sebe “ Prudce se od nich odvrátil a zmizel v nenasytných vratech budovy. Dál s ním nemohli.

Ed Wilson usoudil, že je to tak lepší. Už zde bylo rozloučení víc než tíživé, zvláště pro Marjorii, nechtěl ji vystavovat ještě pohledu na to, až syn bude vstupovat do letadla.

Obě ženy se vzájemně podpíraly, když je odváděl do čekajícího vozu.

„Měla jsem si ho vzít ,“ vzlykala Paxton nahlas a Marjorie jen nesouhlasně vrtěla hlavou, sama plná smutku a strachu.

„Nemohla jsi předpokládat, co se stane.“ Nikdo nemohl. Nikdo nevěděl nic přesného o eskalaci války, do které

Peter odešel, ani o ceně, kterou mnohý bude muset zaplatit. „Bože můj, dej, ať je opatrný,“ snažila se matka modlitbou změnit sudbu, když přejížděli přes Bay Bridge zpět do San Franciska. Paxton s nimi ještě poobědvala, ale nikomu nebylo příliš do řeči. Hned po jídle se sbalila a vrátila se do domu v Berkeley. Odpoledne měla poslední zkoušku z ekonomie, ale předem se rozhodla, že požádá o odklad termínu. V hlavě měla prázdno, až na myšlenky na Petera. Vše, čeho se mohla chytit, bylo, že má mezipřistání na Havaji, pak na ostrově Guam, a nakonec dorazí do Saigonu, odkud by jí snad mohl zatelefonovat. Kam půjde ze Saigonu, bylo velkou neznámou. Paxton ale věřila, že zůstane ve městě, že ho posadí za kancelářský stůl a nechají ho tam, pokud bude uplatňovat ten fakt, že je právník, jak mu znovu a znovu radila. Netušila nic o existenci vojenského právního útvaru, kam Peter zařazen nebyl. V něm by nepřekročil hranice Státu. Ve Vietnamu však právník nepožíval žádné výhody. Generalita potřebovala především maníky pro boj, na

odstraňování min, a aby dostali co nejvíce Vietnamců z jejich nor a tunelů.

Peterovi rodiče jí domlouvali, aby u nich zůstala, nebo k nim aspoň chodila na večeře, nebo přinejmenším zvedla telefon, kdykoliv bude něco potřebovat. Jedině, čeho však byla schopna, bylo natáhnout se na postel a vnímat vůni jeho vody po holení, která ulpěla na jeho šatech visících v šatníku. Nedovolila mu, aby si sbalil své věci, ačkoliv se chtěli v červnu stěhovat. Chtěla mít vedle sebe nejen jeho, ale i jeho věci tak, jako když spolu bydleli.

Hrozila se pocitu, že ho ztrácí.

Ještě to odpoledne volala Gabby. Obě do telefonu povzlykávaly.

„Chci, aby byl doma, tady s námi,“ škemrala Gabby.

Vždycky si s Peterem byli velice blízcí, zvláště v posledních letech. „Víš, co je dnes za den?“ To bylo pro ni typické: náhlá změna tématu. Paxton však odpověď nezajímala, pro ni byl tenhle den navěky poznamenán. „Aprílový den bláznů!“

Paxton ten žertík přece jen povzbudil. „Můžu tedy očekávat, že nám ho pošlou s omluvou poštou zpátky?“

„Měli by , blbouni jedni “ Pak ale Paxton zaslechla pláč malé Marjie a Gabby musela za ní. Peter překvapivě volal již z Guamu. Byla půlnoc, ale

Paxton ještě zdaleka nespala. Myslela na něj a přišlo jí to jako vyprošený dar, když zaslechla jeho hlas. Na lince bylo množství poruch a jeho rozhovor byl omezen krátkostí mezipřistání. Chtěl jí jen povědět, že ji miluje.

„Já tebe taky Miláčku, buď opatrný “

„Mám tě moc rád.“ Náhle jeho hlas umlkl a ztratil se a ona ležela beze spánku až do rána.

Přednášky druhého dne opět vynechala. Potřebovala nutně oddechový čas. Dva testy odevzdala nevyplněné, od událostí ve Fort Ord se nedokázala soustředit. Napětí se projevilo v její pololetní klasifikaci. Od výborného „A“ se propadla do „neklasifikována“ téměř ve všech předmětech. Nakonec se vzpamatovala a vydala se do knihovny vyzvednout si svazky, které pro ni rezervovali již od března. Uvědomila si, že se musí vzchopit, že se musí postavit panice, která ji zachvátila při domýšlení následků nevyplněných testů.

Příští ráno volala Peterova matka. Věděla, že se nedozví nic nového, o Guamu již slyšela od Gabby. Dělala si starosti, zda je Paxton v pořádku. Byla. Až na to, že se zas dostavilo takové to divné tušení, které pocítila, když jí zemřel táta. Nebo když zabili Kennedyho. Přízračný pocit, že se pohybuje pod hladinou. Všechny pohyby se zpomalily, všechny hlasy přicházely z obrovských dálek. Pocit nicoty, při kterém na ničem vlastně nezáleží. Najednou měla jedinou touhu, přežít až do Peterova návratu, bez ohledu na to, jak dlouho to bude trvat. Snad do doby jeho dovolené, kdy mu slíbila, že by mu přijela naproti na

Havaj. Nebyl si jistý, až kam mu dovolí odjet, ale bez ohledu na to tam na něj Paxton bude čekat. To si slíbili. Když zavěsila, napadlo ji zavolat Queenie do Savanny , jenže dost možná, že by je to obě jen ještě více zneklidnilo.

Příští večer zapnula Paxton televizní zpravodajství. Peter už dorazil do Saigonu. Teď jí najednou záleželo na všem, na každé zprávě, na každém slovíčku, na každém třeba i rozostřeném záběru, všude hledala Petera. Ten večer však nebyly zprávy z Vietnamu hlavním zpravodajským blokem. Veřejným míněním tentokrát otřásla zpráva jiného charakteru. Již odpoledne byly uveřejněny některé záběry a komentáře, ale na souhrnný blok se teprve čekalo.

Paxton netušila, o čem je řeč, protože po celý den neměla o okolní svět zájem. A pak tedy začali mluvit o Martinovi Lutheru Kingovi, následoval sled zmatených záběrů prchajících lidí , hotelu , někdo zakřičel , a pak zazněla osudná věta: V Memphisu byl zabit Martin Luther King junior. Zabit. Mrtev. Zastřelen. Vytřeštěně hleděla na obrazovku, neschopná uvěřit. Svět dospěl do stadia šílenství.

Peter ve Vietnamu a Martin King zabit , zastřelen Někomu byl nepohodlný a potřebovali umlčet jeho i všechno to, co představoval. Zhroutila se do křesla, zničená tím, co vyslechla. V noci začaly nepokoje, také v blízkosti jejího domu. Téměř v každém městě po celých Státech. Zlobný výkřik generace, která se snažila přežít šok z vraždy prezidenta Kennedyho před pěti lety. Z ruky do ruky si předávali pochodeň naděje. Teď již nevěděli, kam a komu ji podat dál. Paxton seděla ve tmě a bylo jí hrozně smutno.

Zazvonil telefon, ale nezvedla ho. Peter to být nemohl a ona se nechtěla bavit s kamarády, kteří se potřebovali podělit o svůj žal. Nechtěla mluvit s nikým. Nechtěla být považována za součást světa, který dovede zabíjet lidi, jako byl King. Cítila se psychicky ponížena, když pozdě v noci zahlédla v televizi jeho osiřelé děti.

„Proč?“ ptala se do tmy pokoje. „Proč?“

Druhý den, v pátek ráno, se probudila s dusivou tíhou deprese. Jakoby Peterovým odjezdem do Saigonu všechno upadlo do křečovité abnormality. Celý týden jí připadal k nepřežití, ačkoliv téměř nevyšla z domu a snažila se o poctivé studium. V neděli v noci ji přepadl děsivý sen, v němž na její obličej zaútočili ptáci. S pocitem úlevy se vzbudila při vyzvánění telefonu. Byla tím zvoněním tak zaskočená, že si teprve se sluchátkem u ucha uvědomila, že ji probudil zvonek domovních dveří. Nemohla si srovnat v hlavě, kdo by to mohl v tuto hodinu být. Rychle si přehodila Peterův župan a pokradmu vyhlédla z kuchyňského okna. Nemohla rozeznat postavu u vchodu, a tak se bosky vypravila ke dveřím, stále ještě téměř v polospánku.

Strnula, když spatřila, že přede dveřmi stojí Peterův otec.

„Ahoj Já To je překvapení, jak se máte?“ Okamžitě zaznamenala podivnou sklíčenost v jeho obličeji. Políbila ho na tvář a on políbil ji. Náhle však zděšeně o krok ustoupila. Nechtěla stát blízko něho , cítila, že jenom tak ji neraní to, s čím přichází. „Stalo se něco?“ Stála tam, mladá, hezká,

velice vystrašena, a on stále ještě mlčel a dokázal se na ni jen dívat a potřásat hlavou, aby zadržel slzy.

Musel přijít a povědět jí to osobně. Peter by si to tak přál.

„Volali nám včera pozdě v noci “ Marjorie byla stále ještě pod sedativy, když se za Paxton rozjel. „Paxie , vůbec nevím, jak ti to říct.“ Udělal dlouhý krok blíž k ní, přivinul ji k sobě a kratičký okamžik ji tak držel. Moc se jí chtělo věřit, že ji drží Peter. „Zemřel v Da Nangu.“ Řekl to tak tiše, že sotva rozuměla. „Poslali ho na Sever ihned po příletu. Byl v noční předsunuté hlídce. Nezkušený. Omylem ho považovali za nepřátelský cíl.“ Nechápala přesně souvislost, ale nezáleželo jí na tom. Chtěla si přikrýt dlaněmi uši, aby dál neslyšela. „Šel v jejich čele “ Ed byl krutě otřesen. „Neobsadil jediný vrchol , nepadl v boji , žádnou vesnici nesrovnal se zemí , dokonce ani nešlápl na nějakou minu Byl zabit tím, čemu se říká přátelská palba. Jeden z našich zpanikařil a v domnění, že zaslechl nepřítele, vystřelil do houštiny. Na Petera Vysvětlovali to jako chybu, omyl “ Neubránil se dojetí, přestože přišel s úmyslem utěšit ji. „Je mrtvý Náš chlapec je mrtvý Jeho tělo převezou v pátek.“ Když ta slova vyslovil, zdálo se mu, že se mu v hrdle vzpříčil obrovský kámen. Jí to připadalo jako vlastní pohřeb. Najednou měla pocit, že Edovi musí ublížit. Musí přece vzít svá slova zpět! Začala ho bušit do hrudi, vlasy i pěsti jí divoce poletovaly kolem hlavy.

„Ne ! Ne! Tak se to nestalo Nic se nestalo! Nechci nic slyšet!“

„Ani já jsem nechtěl , ale máš přece právo všechno vědět “ Díval se na ni zkormouceně. Muž, kdysi přesvědčený, že je možné rozbombardovat Vietnam na kusy. Teď mu tam padl syn. „Zemřel zcela zbytečně.“ Už si ho skoro nedovedl představit , jen jako malého kluka. Obraz dospělého Petera jako by se mu ode Dne bláznu vytratil.

Prožil ve Vietnamu týden, vlastně ani ne tolik , dostal se tam s časovým posunem teprve ve středu, a zemřel v neděli. Pět dní. Pět dní stačilo zabít. Pro nic. V „přátelské palbě“. Jak mohla být přátelská, když zabíjí milované bytosti, když nám zabíjí děti?

„Smuteční obřad bude ode dneška za týden , ale Marjorie si myslela, že bys měla jít se mnou domů Moc by jí to pomohlo “

Paxton beze slova přikývla. Také potřebovala být s nimi. Tvořili jedinou rodinu, kterou nyní měla, a chtěla jí být nablízku. Když u nich bude, třeba se Peter objeví a řekne, že ta zpráva z Vietnamu byl jen žert, že v té pušce, kterou kamarád mířil, byly jenom slepé náboje, a že stále platí jejich ujednání ohledně Havaje.

Paxton zašla do ložnice, otupělá a netečná, navlékla si džínsy a obula lehké střevíce. Pak si natáhla Peterův svetr, naházela do vaku, co jí přišlo pod ruku, a vyšla ven, k autu pana Wilsona. Připomenul jí, aby zamkla dům, pomohl jí se zavazadlem a ona se posadila vedle něho s pocitem hluboké apatie.

„Je to všechno moje chyba?“ domáhala se odpovědi, když přejížděli most. Upřeně hleděla na město zahalené do mlhy. Vyhlíželo smutně a to odpovídalo její náladě.

Příliš mnoho lidí v nedávné době zahynulo.

„Takovou obžalobu si nepřipouštěj a ani ji nevyslovuj,

Paxton. Není to ničí chyba, jen omyl toho chlapce, že zmáčkl spoušť. Byla to náhoda. Ruka osudu.“ „Měla jsem si ho vzít. Neodvedli by ho.“

„Možná. Kdo ví. Všechno mohlo dopadnout jinak. Ale bylo to v něm. Přesvědčení, že musí jít, když ho zavolali.

Věřím, že to nějak tak bylo. Sám jsem ho mohl přemluvit, aby odešel třeba do Toronta, a neudělal jsem to. Mám se proto také obviňovat? Jenomže to nás nikam nedovede, jenom k sebetrýznění.“ Zoufale hledala pravdu. Teď na něj zpříma pohlédla.

„Nenávidíte mě, protože jsem si ho nevzala?“

„Není, koho bych nenáviděl.“ Pohladil ji po ruce a zadíval se stranou. „Jen bych si přál, aby byl s námi.“

Byla mu vděčná za upřímnost, která ji poněkud uklidnila. Seděla tiše a jen toužila, aby mohla

vyplakat všechnu bolest, pak v ní však žal začal přerůstat v rozhořčení a v bezmocnou nenávist. Když dorazili k domu na Broadwayi, Gabby už na ně čekala a Marjorie vstala z lůžka, celá zničená. Všude zazníval pláč, jen malá Marjie se bezradně potulovala z místnosti do místnosti a pojídala přitom sladké koláčky.

Pan Wilson se omluvil, že má ještě nějaké neodkladné vyřizování, a odešel do pracovny. Ženy se sesedly k smutnému rozjímání o tom, jaký byl Peter jako dítě, jako muž, jako syn, bratr a milenec. Těžko přivykaly myšlence, že už nezavolá, že teď po dvanácti hodinách jim doručili oficiální telegram potvrzující jeho smrt. Tu noc pak Gabby a Matt s dítětem odešli a zcela vyčerpaná Paxton se sotva dovlekla do pokoje pro hosty.

Zbytek týdne strávila Paxton u Peterových rodičů. Pomohla paní Wilsonové s tříděním věcí a obě nacházely útěchu ve vzájemné podpoře. Paxton uvažovala, že zatelefonuje do Savanny, ale nějak k tomu neměla sílu. Dokonce ani mluvit s Queenie se jí nechtělo. Obávala se, že vyřčená slova na sebe vezmou podobu skutečnosti. Stejně tomu ovšem nezabránila. V sobotu se ozvalo Presidium se sdělením, že mohou převzít Peterovy ostatky. O hodinu později vyšel zachmuřený pan Wilson z pracovny a všichni se vydali na příslušné úřady projednat potřebné formality. Potkali tam dvě další skupiny pozůstalých. Byly to černošské rodiny, jejich padlí synové byli osmnáctiletí a navíc bratranci. Byl na ně smutný pohled.

Petera uložili do prosté borové rakve, přes kterou byla rozprostřena vlajka. Wilsonovy spolu s Paxton zavedli do malé místnosti a tam ležel chlapec, který byl, ale už není Paxton se nepodařilo zadržet vzlyky a paní Wilsonová tiše poklekla vedle rakve, zatímco pan Wilson ji opatrně podpíral. Jen klid, holčičko “ Pax znovu slyšela Peterův hlas.

„Je to v pořádku, vždyť tě přece miluju “ Vzpomínky dosud nevybledly, jeho hlas byl tak jasný, že snad nebylo možné, aby byl po smrti. Nemožné a k nepřežití.

Stáli tam dlouho. Konečně Peterův otec pomohl matce vstát, vzal Paxton pod paži a vyšli do dubnového slunce.

Měli pocit, že pro ně život ztratil kus svého významu, že málo sejde na tom, co kdo udělal, kam šel, co měl na sobě, co viděl nebo co řekl. Bez Petera jako by na všem pramálo záleželo.

Pomalu se vraceli domů. Mezitím pohřební služba převážela Peterovu rakev do tiché pohřební síně, kde uložili tělo do jiné rakve a tu vystavili v obřadní síni. Do ní druhý den Paxton vstoupila. Nevěřila, že to může být on, v té mahagonové rakvi, ale neměla sílu přesvědčit se. Poklekla vedle a položila ruku na dřevo s mosazným držadlem.

„Ahoj ,“ zašeptala. V místnosti byla sama. „To jsem ,

„Ano, vím to “ Téměř zaslechla odpověď , hlas tak blízký, oči tak modré, vlasy skoro jako má ona , rty, které ji líbaly ještě před týdnem. „Jsi OK?“ zdálo se jí, že se ptá. Zavrtěla odmítavě hlavou. Jak by mohla být OK? Už nikdy nebude. Copak je to možné, když umře láska? Kousek v ní zůstane zraněný na věky.

Klečela tam dlouho ve víře, že nalezne vnitřní klid.

Ten však nepřicházel. Cítila bolest, a navíc ji popouzela vojenská terminologie. „Přátelská palba“, jako by volba těch slov chtěla vše převést na snesitelnou úroveň. Jeden

Američan byl zabit, ale nikoliv příslušníkem Severovietnamské armády. Copak v tom je nějaký rozdíl, když tu teď leží mrtvý?

Pondělní obřad byl srdceryvný a krátký. Zpráva o Peterově smrti byla otištěna na přední straně Morning Sun i v dalších novinách. Přišli se s ním rozloučit bývalí spolužáci, učitelé, přátelé, příbuzní i kolegové. Wilsonovi představili Paxton většině z nich. Nakonec hosté nabyli dojmu, že byli s Peterem oddáni. Neubránila se závisti vůči

Gabby. Mohla s ním přece také mít dítě, které by bylo kouskem jeho! Bylo jí už dvacet dva, od osmnácti Petera milovala a tři roky s ním žila.

U Wilsonů zůstala ještě další den a pak se s divným pocitem vrátila do Berkeley. V učení byla tak pozadu, že téměř nemělo smysl vracet se k němu, ale uvědomovala si, že musí. Nebylo sice reálné,

že by mohla v červnu absolvovat, příliš jí na tom však nesešlo.

V květnu pak, zrovna když dostala vyrozumění, že má povoleno skládat zkoušky až na podzim, jí zatelefonoval bratr. Tak dlouho už neslyšela jeho hlas, že zprvu nepoznala, kdo to je, až teprve jeho přízvuk ho prozradil.

„Ahoj!“ Pak se náhle zhrozila: „Stalo se něco?“ Pořád je před ní něco zlého. Od té doby, co Peter zemřel, neočekávala jiné než špatné zprávy a cítila téměř úlevu, když den uběhl a nikdo nevolal. „Ne Já “ Nechtěl jí lhát, ale do řeči mu také nebylo.

Nikdy k sobě neměli moc blízko a tohle zrovna „Máma usoudila, že bych ti měl zatelefonovat.“ „Je nemocná?“ Nebo Allison či dítě? Paxton stále nedocházelo, o koho jde.

„Ne, ta je v pořádku.“ Šlo to z něj ztěžka, ale nedalo se jinak. „Paxton , je to Queenie.“ Srdce se jí na okamžik zastavilo. Měla chuť tichounce položit sluchátko, než bude pokračovat. Místo toho je však mlčky křečovitě sevřela a čekala.

„Zemřela včera v noci. Ve spánku. Neměla bolesti. Srdce jí vypovědělo službu To je všecko Matka si myslela, že bys to měla vědět, a požádala mě, abych ti zavolal.“

Mrzelo ji, že máma není také u telefonu, ale vlastně ji to nepřekvapilo.

„Jistě , ano , ovšem.“ Nedokázala formulovat větu.

Připadalo jí, že právě ztratila posledního člověka, kterého měla ráda, a že už jí nikdo nezbývá. „Díky, George.“ Její hlas zněl chraplavě. „Ví se už, kdy bude smuteční obřad?“

„Jedna z jejích dcer si ji odvezla dnes ráno. Zmínila se, že by obřad měl být zítra. Matka vzkazuje, že květiny objednala za nás za všechny. Nemyslím, že bys měla přijet, pokud ti jde o tohle.“ Pohřeb se bude konat ve čtvrti barevných. Uvědomila si, že tam nebude jediný člověk, který by pochopil, jaký býval jejich vztah. Bezpochyby by tam také byla jedinou běloškou.

„Asi máte pravdu.“ Její slova zněla prázdně. „Dík za zavolání.“ Zavěsila a začala se bezcílně procházet bytem.

Odpoledne se vydala do města. Šla až dozadu na pláž a procházela se podle vln se vzpomínkami na ty, kdo pro ni tolik znamenali a kdo ji opustili Queenie Peter a její otec před jedenácti lety. Snad „tam někde“ na ní počkají ti, kteří ji měli rádi. Bylo kruté žít sama, pokračovat bez někoho vedle sebe, o koho by se mohla starat. Nedovedla si představit, že by někdy v budoucnu mohla ještě o někoho stát. Od Peterovy smrti ji několik mládenců požádalo o schůzku, ale ji to pouze vyděsilo. Dokonce i Gabby se pokoušela dát ji dohromady s jedním Mattovým přítelem, ale Paxton to stroze odmítla.

To odpoledne zaskočila při cestě domů k Wilsonovým, byli však mimo dům. Přistihla se, že ji udivuje, jak mohou bez Petera navázat na své běžné zvyklosti. Jak to jen jde s vědomím, že zemřel pro nic za nic a byl bez velkých výčitek zavražděn? Paxton měla chvíle, kdy by také chtěla být mrtvá, prostě usnout a neprobudit se.

Wilsonovi jí zavolali druhý den. Doslechli se, že se u nich zastavila. Povšimla si, že matka má již čistší hlas, že jí je o poznání lépe. Mluvila nadšeně o vnučce. I o Peterovi se zmínila, ale už dokázala své emoce kontrolovat.

Také její vlastní matka volala to odpoledne, aby jí řekla, jak lituje Queeniiny smrti. Hlavně však chtěla vědět podrobnosti vztahující se k jejímu absolutoriu. Už za měsíc by se to mělo odbývat a ona, Allison i George se rozhodli přijet na oslavu do San Franciska. Vytkla jí, že nedodržela slib a nezatelefonovala, ačkoli to měla udělat již před několika týdny.

„Je změna programu,“ prohlásila Paxton. Matka samozřejmě nechápala.

„Co je Co to znamená?“

„Nebudu absolvovat dřív než v září. Ani to nebude spolu s ostatními z mého ročníku. Dokončím zadané práce a diplom za mnou pošlou poštou.“ A zbytek života strávím uvažováním, proč jsem si tenkrát Petera nevzala. „Nedá se nic dělat. Lituju, že přijdete o oslavu.“ Po pravdě jí to bylo ukradené. Jako všechno.

„To je tamější zvyklost? Prostě pověří poštovní službu?

To je pěkně hanebné!“

„Není to tak docela. Ale v mém případě ano.“ Její hlas byl bezbarvý.

„Proč neabsolvuješ v červnu, dozvím se to?“

„Ale Bylo toho na mne moc tohle jaro. Měla jsem hrozně práce.“

„Práce? Jaké práce?“ Paní Andrewsová váhala, zda se zeptat, jestli stále ještě chodí s tím Peterem. Jenže to by dcera jistě vybuchla. Však ona stejně ví svoje, rozhodně už přes rok spolu žijí jen tak na hromádce. Ovšem takhle nesmyslně se chovat nebudou, kdyby náhodou zase navštívili Savannu! Co Pax dělá a jak se chová v Kalifornii, je její věc. Už jí bylo jednadvacet a Beatrice Andrewsová si byla vědoma, že už jí nemůže příliš nařizovat. „Nenachází se náhodou na tom tvém programu řádka mejdanů?“ pokusila se opatrně o nezávazné tlachání.

„Ne, nenachází.“

„Takže když neabsolvuješ v červnu, objevíš se v Savanně, že?“

Paxton si povzdechla. „Nevím Teď opravdu nevím.“

Zápasila se slzami, ale matka to nepostřehla. Jestli budu muset chodit do školy, tak s prací do začátku září nebude nic.“ Stejně by šla dělat do Morning Sun, tak jak si to plánovala. Ovšem v tomto roce si plánovala i svatbu ! Tu už neuskuteční. V tomto světle jí Savannah připadala naprosto nedůležitá. „Nevím, mami, kdy se dostanu domů.“

„Tak se pokus utrhnout alespoň na pár dní v létě. Malý James Carl je k zulíbání, ani bys nevěřila.“ Bylo nezvyklé, jaké nadšení matka projevovala vůči vnoučeti. Paxton to potěšilo. Nebojí ani na tom nesešlo? Už i jen náznak vzájemných vztahů se nadobro vytratil.

„Ještě uvidím, jak to všechno se školou dopadne.“ Chlácholila ji, ale věděla, že ani za jiných podmínek by se jí do

Savanny nechtělo. Plánovala dokončení školy, začátek práce, a když nebude lepší výběr, tak snad Vánoce v Savanně.

Jinak si na rodinu sotva vzpomněla. Jako by v hlavě nebylo místo pro jiné myšlenky než vzpomínky na Petera, a ona tolik potřebovala, aby se tam také umístily školní vědomosti. Mnoho testů musela opakovat. Když se zadívala na své školní výsledky za pět šest měsíců, zhrozila se a vůbec si nedovedla představit, jak by mohla absolvovat. Tehdy si ji zavolal děkan a žádal vysvětlení jejích neúspěchů.

Řekla mu o Peterově smrti v Da Nangu, a to mu stačilo.

V červnu se už téměř „chytila“. Jednou však přicházela pozdě večer domů z knihovny a uslyšela uši drásající křik.

Několik lidí běželo kolem ní. Neuměla si to vysvětlit. Pouliční nehoda? Demonstrace? Jiní se také ptali, každý byl zmatený. A opět se opakovala atmosféra onoho dne v roce 1963, kdy lidé běželi a plakali, s uchem na tranzistorech spěchali domů k televizorům, a Paxton cítila, jak jí běží mráz po zádech. Muselo se stát něco hrozného.

„Co se děje?“ zeptala se toho, kdo jí byl nejblíž, když se zastavila u hloučku, který obklopoval studentku s rádiem, která seděla na schodech a plakala.

„RFK byl zastřelen v Los Angeles “

„Robert Kennedy?“ Někdo přikývl. Další Kennedy! Další smrt. Jeho bratr a pak Martin Luther King a Vietnam a Queenie a Peter a teď tohle Bylo toho na ni moc, moc bolavého A trvalo to příliš dlouho. Její generace se tolik zajímala o veřejné věci a nyní lidé, na kterých jim nejvíc záleželo, umírají. Bylo obtížné dospívat, stárnout, zbavovat se víry, dorůstat v „dospěláka“. Komu na nich sešlo? Koho zajímalo, čím platí? Kdo jsou ti zastrašení, kteří musí zabíjet? Předaná pochodeň každému spaluje prsty.

„Tiše pst!“ Zvuk z rádia zesílil a bylo slyšet, jak se hlasateli zlomil hlas. „Robert Kennedy je mrtev. Byl zastřelen, když pronášel poděkování voličům za své vítězství v kalifornských primárkách.“ Vyhrál, prohrál a zemřel, vše v jediné chvíli. A totéž i jeho děti, manželka a lidé, kteří ho měli rádi. Paxton nedoposlouchala, otočila se a zamířila k domovu. Knihy zanechala na schodech knihovny.

Nezáleželo na nich. Nechtěla je.

Tu noc se posadila v kuchyni, sama, přemýšlela, hleděla z okna a věděla, že už nic nezbylo z toho, co chtěla udělat, naučit se nebo si odnést do života. Zná vše, co potřebuje, a hodně za to zaplatila. Teď už v ní zbývá jen smutek. Ne drásavý žal, bolest nebo zoufalství. Prostě jen smutek. Robert Kennedy již není a s ním odešlo příliš mnoho. Přesně k tomu datu zemřelo ve Vietnamu 22951 mužů.

Paxton si zabalila několik svých věcí a zbytek spolu s Peterovými věcmi úhledně naskládala do komory. Ráno odjela do města a vyhledala Eda Wilsona v budově vydavatelství. Překvapeně na ni pohlédl, když vešla, a hned postřehl v její tváři daň, kterou si událost vybrala. V redakci se pohybovala řada lidí, podobně poznamenaných žalem.

Další Kennedy, Další bratr. Další oběť. Paxton jako by se to však už netýkalo. Byla odtažitě chladná a smutně starší. Stále si zachovávala svou krásu, ale přibyla jí léta. Prozradily to její oči a také způsob, jakým se nyní pohybovala. Neskrývala, že věřila, a že proto i moc ztratila. Dobro, štěstí, důvěra, vše se změnilo ve velké lži. Bez šťastného konce. Někdy se to stává. Zestárneš a zemřeš , jen někteří umřou mladí. Jenomže pro ni jich bylo příliš mnoho.

Ed Wilson s ní soucítil, věděl, jak na tom je.

„Co pro tebe mohu udělat, Paxton?“ Tvářil se vážně, ale usmál se, když se k ní sklonil a políbil ji. „Nějak hubneš, měla bys k nám častěji zaskočit a povečeřet.“

„Uložila jsem Peterovy věci v domě v Berkeley.“ Pronesla to tak podivně, že se na ni pozorně zadíval.

„Ty někam odcházíš?“ Svraštil čelo. Měla v očích něco smutného, čeho si netroufal se dotknout. „To bude záležet na vás,“ pronesla vyrovnaně. „Rozhodla jsem se opustit školu.“

„Myslel jsem, že ti poskytli do září odklad.“ Tenkrát mu hned řekla, že jí odložili zkoušky, a on si oddechl. Nepochyboval, že je pro ni důležité školu dokončit, takže teď ho její prohlášení zarazilo. „O co ti jde, Paxton?“ Znělo to od něho skoro jako od otce. Jenže teď si nebyla jistá, zda jí vyhoví. Zklamalo by ji obracet se jinam.

„Chci pracovní místo.“

„U nás máš místo, kdykoliv si budeš přát. To přece víš.

Nebylo by ale rozumnější zůstat přes léto v Berkeley a dokončit školu? Kam proboha tak spěcháš?“ „Nebudu tu školu dodělávat.“ Ví to zcela jistě od okamžiku, kdy ráno opustila dům. Z Peterových věcí si ponechala jen málo. Tři knihy poezie, které jí daroval, hodinky, které nosíval jako kluk a které jí věnovali Wilsonovi, a jeho osobní vojenskou známku. „Chci pro vás pracovat, pane Wilsone.“ „Pro nás?“ Něco mu napovídalo, že v tom je ještě něco víc než jen tato prosba. Měl pravdu. „Ano, pro vás, ale ne tady. Alespoň ne teď. Chci jít do

Saigonu.“ Řekla to tiše, avšak pevně. Jeho oči se zúžily, jak se na ni soustředěně podíval. Zatracené důvody, které ji přivádějí na takové myšlenky! Nalézt Petera. Umřít.

Možná ho pomstít. Třeba i ztráta víry ve vlastní zemi to může být. Bylo mu jasné, že smrt druhého Kennedyho tak brzy po smrti Mariina Luthera Kinga hluboce otřese vědomím mladé generace, a Paxton je toho příkladem.

Poznalo se to v nepřirozeném napětí jejího těla i v roztěkaných očích. Typická mladá žena, která dává vše v sázku, nebo vše prohrála , nebo možná obojí. Důvody, proč se chce dostat do Saigonu, ho ale nezajímají. Nepomůže jí.

„Nepřipadá v úvahu.“

„Proč?“ Její oči se pevně upřely do jeho. Poznal, že se třeba mýlí, ale své rozhodnutí myslí vážně. „Protože tam je místo pro mimořádného dopisovatele.

Proboha, Pax, jde o válečné území. Sama dobře víš, co se tam dá očekávat. I kdybys třeba nelezla do bojových linií, může tě to roztrhat, když se posadíš na stoličku v baru, nebo tě zasáhne přátelská palba zrovna jako Petera.“

Vzpomínka na něj bolela oba. Pro její záchranu je však třeba ho připomenout. Nic, co mu bude

říkat, nezmění jeho rozhodnutí Pax však byla vytrvalá.

„Ti, které tam posílají, aby bojovali a umírali, jsou o čtyři roky mladší než já.“

„Tohle si přeješ?“ Bylo mu do pláče, že s ní musí takhle jednat. „Umřít na tomtéž místě jako on? Tím chceš demonstrovat, že na něj vzpomínáš? Nic jiného, Paxton, pro tebe neexistuje? Vím, jak ti je, vím, co celá vaše generace cítí: že tahle země se zaprodala ďáblu , a výjimečně bych s tebou i souhlasil. Ale jít a rozhodnout se pro sebevražedné poslání není odpověď.“

„Chci lidem tady, v této zemi, říkat pravdu, ať už je jakkoli krutá. Nejdřív ji ale musím sama poznat. Chci vidět, o co jde, a nechci jenom přežvýkávat oficiální zprávy. Je mi z nich nanic a nebudu zbytek života posedávat v knihovně, pěkně v bezpečí, a číst si o tom, jak jiní umírají.“

„Takže jsi rozhodnutá umřít!“ Chce od ní slyšet to slovo. Ne její důvody. Nemůže přiznat, že jsou pravdivé.

„Chci znát pravdu. Vy ne? Nechcete vědět, za co zemřel? Co se tam skutečně děje? Chci, abychom Vietnam vyklidili, a chci vědět, proč už jsme to dávno neudělali. A až se tam dolů jednou dostanu, nebudu unavenou dopisovatelkou s konzervativními názory, která jenom ohřívá cizí polívčičku a chrání si vlastní zadek. Nechci umřít, fakt ne, jedině snad za pravdu, a to ještě jen za takovou, aby za to stála.“

„Paxton ,“ vrtěl hlavou za stolem, „nikdy to nebude úměrné. Nic nevyváží Peterovu smrt. Tvá smrt rozhodně nepohne tou mizérií, která se tam rozrostla. Neměl jsem tehdy pravdu. Máš ji ty a měl ji i Peter. Nemáme tam co pohledávat. Ani vyhrát nemůžeme. Nikdy bych nevěřil, že budu takhle mluvit a uvažovat. Minulý týden jsem se ve

Washingtonu setkal s novým ministrem obrany, Darkem

Cliffordem, který nahlíží na věci střízlivě. Chceš-li dobrou reportáž, jdi za ním. Takovou práci ti dám rád. Jdi si v této zemi, za kým chceš, a mluv, s kým chceš. Buď nezávislou reportérkou, buď čím chceš, třeba skandalistkou, ale nevyšlu tě do Vietnamu. Kdyby se ti tam něco stalo, nedokázal bych žít s výčitkami. Dlužíme Peterovi a památce na něj péči o tebe. I ty mu něco podobného dlužíš.“ Upřeně se na ni díval, ale nepřesvědčil ji.

„Dlužím mu víc než to.“ Snesla jeho pohled, pohled muže, který se málem stal jejím tchánem, a již se jím nestane. „Vy jste také dlužníkem. Ale víte, pane Wilsone, já tady nehodlám zbaběle dřepět a čekat, až jiní dojdou k nějakému řešení. Půjdu tam, ať už mě vyšlete, nebo ne.

Když to bude nezbytné, pojedu za vlastní peníze a budu psát a prodávat své reportáže. Možná že o ně někdo projeví zájem.“ Vstal, přistoupil k ní a vzal ji za paži.

„Paxton, nedělej to “

„Musím.“ Stáli tak dlouho. Hleděli na sebe a oba věděli, že Paxton se velice změnila. Z toho mladého děvčátka, které si mělo brát jeho syna, příliš nezbylo. Vyrostla v tvrdých podmínkách a dospěla se zlomeným srdcem a v hořkém zklamání.

„Jak se s tebou mám přít? Nemůžeš počkat? Dej si třeba šestiměsíční odstup. Dost možná, že v té době už budeme z té země pryč.“ Znělo to docela nadějně.

„Nebudeme. Lžou nám. Vodí nás za nos. A to právě chci zažít na vlastní kůži.“

„Paxton, sbírala jsi novinářské zkušenosti sotva pár letních měsíců. Nemáš ponětí, co znamená být dopisovatelkou na frontové linii. Trvá léta, než je někdo způsobilý pro tenhle druh novinařiny.“ Smutně se zasmála. „To je dost komické. Nikoho nenapadne léta připravovat vojenská ucha. Zaškolení, nalodění, šup a zemři si, připraven nebo ne. Já připravená jsem, pane Wilsone, vím to.“ Z poloviny ho už přesvědčila.

O svém smutku, houževnatosti, bystrosti i věrnosti Peterové památce. Druhá půlka se však rovnala zkušenostem novináře. Schopnosti odhadnout lidi. Tou druhou půlkou byla jeho otcovská odpovědnost za dívku vlastního syna, kterou bylo nutné chránit.

„Vyšlete mě tam?“ Dívala se mu přímo do očí. Všechno jiné by pro ni rád udělal. Uvědomil si však jádro problému. Když ji nepověří jeho redakce, vyšle ji konkurence a nebude si dělat starosti kam , třeba do bojové zóny. Pokud ji najme on, může se pokusit i o její dostatečnou ochranu.

„Dobře. Když budu souhlasit, odpřisáhneš mi, že budeš dělat jen a výhradně to, oč tě požádáme, a přesně se řídit instrukcemi, které ti budeme zasílat?“ V očích jí zajiskřilo a poprvé po dlouhé době vypadala aspoň trochu šťastně.

„Pochopilas mě?“ Mluvil k ní jako k paličatému dítěti, kterému bylo povoleno navštívit pouť, ale jen za určitých podmínek.

„Žádné zahradní slavnosti ani módní přehlídky, platí?“ Rozesmála se. Takové události jistě nejsou na denním pořádku v Saigonu těchto dní.

„Jsi tak skálopevně rozhodnutá, že tě nic nezviklá?“ Dopadl na židli za psacím stolem s

poraženeckým povzdechem. Dosáhla svého. Celou noc si dodávala odvahu, že se musí rozhodnout, vzmužit se, a nyní tedy byla aspoň klidná, když ne šťastná.

„Uvidíte, že odvedu dobrou práci.“ V hlase jí zaznělo nadšení a vzrušení. Její nálada mu přinesla úlevu, ale zároveň i strach. O co klidnější by bylo potkávat ji zde nebo v Berkeley

„Nemám strach, že bys svou profesi nezvládla. Bojím se o tvůj zadek,“ prohlásil drsně, ale upřímně. „Dávej si na něj pozor, nebo tam vtrhnu a napráskám ti na něj! A myslím to velice vážně.“ Pak si vzdychl a prohrábl si bílé vlasy, tolik podobné Peterovým. Jeho podoba s Peterem byla natolik zarážející, že se Paxton snažila ji nevidět. „Za tohle rozhodnutí mě Marjorie asi vyžene z domu. A Gabby Ach, můj ty bože, skoro jsem zapomněl. Narodilo se jim minulou noc miminko Kluk. Dali mu jméno Peter.“ Nedivila se. Přála jim to. Život za život. Život Roberta Kennedyho ukončila ruka pomatence. Gabbyin klučík zrovna do života vkročil. Peter mu propůjčuje své jméno, už mu k ničemu není. Jeden sen skončil, jiný začíná. Bylo zvláštní takhle uvažovat.

„Přejujim všem hodně štěstí. Je Gabby v pořádku?“

„Naprosto. Přirozeně že volala, hned jak se narodil, a podle Matta to měla snadné. Jistě by tě chtěli vidět.“

Paxton přisvědčila. Zvykne si, že chlapec ponese Peterovo jméno? Ona už dítě mít nebude. Její přání se redukuje na poznání pravdy o Vietnamu. Divně se její život pozměnil! Dávné sny odvál čas, Harvard, pak Berkeley, pak Peter Teď už jako by jejím jediným zájmem bylo tlumočit lidem ve Státech, proč jejich synové a manželé umírají ve

Vietnamu.

„Kdy mě vypravíte?“ Paxton ho nechtěla vydírat a on to pochopil. Podíval se na kalendář, udělal si pár poznámek a pak k ní vzhlédl.

„Taková záležitost si žádá svůj čas. Musím se spojit s šéfem tamní kanceláře a zjistit, co doporučí, že je třeba zajistit “

„Nenecháte mě ale čekat šest měsíců?“

„Nenecháme,“ ujistil ji. „Odhaduju to na týden, nejvýše na dva, to by už mělo být všecko v kupě. Stejně potřebuješ čas, aby ses seznámila s agendou, vybavila se a nechala se proočkovat. Souhlasíš?“ Překvapeně přikývla. Usmála se na něho za to, že jí vyhověl.

„Je to až moc fantastické. Myslím, že využiju času a podívám se na skok domů, rozloučit se s matkou.“

„Dobrý nápad. Zavolám ti tam, až bude třeba, aby ses vrátila. S očkováním můžeš začít zde. Budeš jich potřebovat pěknou řádku. Pokračování by ti mohl zařídit bratr, pokud bude ochoten.“ Napadlo ho, že se její rodina jistě pokusí ji zadržet, ale znal Paxton dobře. Jakmile si něco umíní, nikdo ji nepřesvědčí o opaku. Pevná dívka s dobrým srdcem, i když teď nalomeným. Znovu vstal a obešel stůl. „Byl to pro nás zatraceně namáhavý rok, Pax. Doufejme, že alespoň tvé rozhodnutí bude k něčemu.“ Přidržel ji a políbil do vlasů.

„Neradi bychom ztratili i tebe.“

„Neztratíte,“ ujistila ho a přitiskla se k němu. Bláznivě věřila, že se jí nic nestane, že ji Peter ochrání.

KAPITOLA 10.

Paxton přiletěla do Savanny v pátek odpoledne. Dva dny po zastřelení Roberta Kennedyho. V té době uváděla televize zpravodajství z převozu jeho těla přes celou zemi.

V každém městě mu lidé vzdávali poctu a plakali nad další ztracenou nadějí. Na letišti tentokrát Paxton nikdo nečekal.

Volala sice matce, že přiletí, ale matka musela nutně na čajové odpoledne, organizované jejím bridžovým klubem. Paxton to příliš nevadilo, mohla se aspoň v klidu posadit v kuchyni a zavzpomínat na Queenie.

Po její smrti přijala matka do služby novou dívku, také černošku, jenomže o hodně mladší. Chodila do služby výhradně ve dne a zrovna byla po nákupech. Paxton to přijala s povděkem. Bylo divné být v této kuchyni a nepotkávat Queenie. Znovu slyšela její slova, když se viděly naposledy: někdy, když dlouho otálíš, život ti už nedá šanci, abys udělala, cos měla v úmyslu. Queenie měla pravdu a teď už to Paxton ví. Jestli je nějaké nebe, jistě jsou tam s Peterem spolu.

Bouchnutí dveří přerušilo Paxtoniny myšlenky. Uslyšela rychlé kroky ve vstupní hale. Byla to ona dívka a tlumeně vyjekla, když Paxton spatřila.

„Promiňte, jsem Paxton Andrewsová. Zrovna jsem přiletěla z Kalifornie. Nechtěla jsem vás vylekat.“ Dívce chvilku trvalo, než ztratila svůj vyděšený pohled. Byla stará asi jako Paxton, měla miloučký obličej, ale byla malá, podsaditá a nepříliš hezká.

„Vy chodíte do školy v Kalifornii?“

„Přesně tak.“

„A budete už za chvilku končit, že jo?“ Řekla to s přehnaným uznáním.

Paxton potřásla hlavou. „Vlastně ano, budu končit.“

Proč by jí měla vykládat, že se přijíždí jenom rozloučit před odjezdem do Vietnamu? Matce, té ano, té to musí povědět. Chvilku klábosily, zatímco uklízely nákup. Matka se vrátila domu za půl hodiny. Připadala Paxton zestárlá, i když nevěděla proč. Stále na sebe dbala, vlasy měla čerstvě upravené , ale v obličeji měla vepsánu únavu. Bylo v něm víc vrásek, než Paxton pamatovala. Tvrdila však, že se cítí znamenitě, ale Paxton, ta že je nějak hubená! Honem dala příkaz, ať jim Emmalee přinese čaj a skořicové koláčky do jídelny.

Po prvním doušku čaje se Beatrice Andrewsová na svou dceru zadívala a zeptala se, proč přijela. Věděla, že Paxton musí mít nějaký vážný důvod, na zdvořilostní návštěvu by nejezdila.

„Budeš se vdávat?“ vyslovila s dávkou zklamání první podezření. Tušila, kdo by měl být ženichem. Přesto se v ní však probudilo vzrušení, když si představila, že bude vdávat jedinou dceru. Paxton ale zavrtěla hlavou.

„Ne, mami, nevdávám se. To mě zrovna nečeká.“ Řekla to tak vyrovnaně, že to matku zarazilo. Musí za tím být něco víc.

„Už se nevídáš s tím hochem?“ Peter byl pro ni vždy jen

„ten hoch“ a Paxton to trochu pobavilo. Její neštěstí se událo před dvěma měsíci a už ztratilo tu bezprostřední sílu smutku. Se zbylou tupou bolestí dokáže žít, může s ní existovat, a jen Wilsonovi vědí, jak ji překonává. Teď však, když poletí do Vietnamu, je vše snesitelnější.

„Víš, bylo by to ,“ marně hledala slova, „bylo by to příliš komplikované vysvětlování.“ Vlastně prosté. Je mrtev. To je vše. Ale nestála o to, aby se matka nutila do soucitu. Asi proto jí o Peterově smrti dosud neřekla.

„Stalo se ti něco nepříjemného?“ Matka vždycky z Paxton vytáhla všecko, co ji zajímalo. Kdepak, z toho se Paxton nevykroutí.

„Tak řekneš už, co se stalo?“

Z rohu pokoje se ozvaly staré hodiny po dědečkovi.

Soustředila se na kyvadlo, aby nemusela vnímat matčinu reakci. „Poslali ho Byl ve Vietnamu a zabili ho, v dubnu v Da Nangu.“ Nastalo nekonečné ticho a Paxton proklínala své slzy. Pak najednou vedle sebe ucítila pohyb.

Překvapeně se otočila a spatřila matku , ženu, která jí byla takovou dobu cizí , jak sedí vedle ní a

tečou jí slzy.

„To mi je moc líto Hrozně Je ti zle, viď “ Objala

Paxton a ta se náhle přistihla, že vzlyká, že se k matce tiskne a pláče pro Petera, pro všechny, kterých si vážila a které měla ráda, dokonce i pro tátu, který zemřel už tak dávno. Proč všichni zemřeli? Proč odešli z tohoto světa? Proč táta letěl v bouři? Proč si nevzala Petera, když mohla? Všechno se jí honilo hlavou a chtěla by to matce vypovědět, ale zbývala jí jen zmatená slova. Matka ji kolébala ze strany na stranu, jak to předtím nikdy nedělala, a bezděčně jí tak připomněla Queenie. „Proč jsi mi nic neřekla?“

Byla to jen jemná výtka, ale její pohled Paxton napověděl, že to od ní očekávala.

„Nevím. Snad se mi nechtělo tu hrůzu potvrzovat slovy “

„Pro jeho rodinu to muselo být strašné.“

„Jeho sestra zrovna před dvěma dny porodila a děťátko pojmenovali Peter.“ Několik hodin tak spolu vydržely sedět, střídavě plakaly a popíjely čaj. Ke konci Paxton matku znovu objala a poděkovala jí. Poprvé si porozuměly.

„Vím, co se v tobě odehrává,“ řekla jí matka k jejímu velkému překvapení. „Prožila jsem něco podobného, když zemřel tvůj otec Byla jsem na dlouhou dobu jako vykolejená , rozzlobená i smutná. Bude ti to, Paxton, trvat dlouho. Dny i léta. Docela bolet to asi nepřestane nikdy. Kdykoliv na něj pomyslíš, vždycky se ti v srdci ozve bolavé místo.“ Pohladila dceru po ruce. „Jednou se objeví někdo další, budeš mít manžela i děti, ale stále budeš vzpomínat na něho.“ Paxton se s ní nechtěla přít, nemínila jí vysvětlovat, že nechce do svého života nikoho, ani děti. Pravdou bylo, že ho bude stále milovat. Pak se zeptala a Paxton by byla raději tu otázku slyšela až daleko později: „Přijedeš domů, holčičko? Hned v září? Už nebudeš mít důvod zůstávat v Kalifornii.“ Přece jen ji nakonec uvítá doma! Její milostné dobrodružství sice skončilo tragicky, ale konec světa to jistě není Paxton váhala s odpovědí. Zase už hledala vhodná slova, která by matku neranila , zrovna teď, když mají k sobě tak blízko. Nebylo však vyhnutí.

„Odešla jsem včera ze školy.“ I z domova, kde byla s Peterem tak šťastná Odešla z něho, protože zabili Roberta Kennedyho. „Já už nemůžu jen tak přihlížet tomu šílenství v celém národě.“ Rozhodla se pro místo možná ještě šílenější, kde však alespoň nikdo nepředstírá dobré úmysly.

„Nechalas školy nadobro?“ Matka byla otřesena. Vzdávat se nebylo vůbec Paxton podobné. „Už jsem nedokázala pokračovat. Deset let bych tam mohla trčet a nevyplnila bych jediný test, neprošla jedinou zkouškou. Pro mne ztratila škola smysl. Najednou mi chybí důvody, abych na ní absolvovala.“

„Ale utíká ti poslední termín zkoušek.“ Matka byla zmatená, dokonce v ní vzniklo podezření, že s Paxtoninou psychikou to nemusí být docela v pořádku. „Můžeš přece absolvovat na podzim, ale teď hlavně pokračuj!

Přece neobětuješ všechen ten čas pár kroku před cílem!“

Paxton se cítila mizerně. Matka měla svou pravdu, jenže ona se přesto na školu nevrátí. „Od té doby, co Peter ode mne odešel, jsem se nedokázala soustředit. Už od toho okamžiku, co nastoupil v lednu na výcvikovou základnu. Nebyla jsem schopná poznamenat si z přednášek jedinou řádku.“ „To je ale pochopitelné. Mohla bys studia taky dokončit na zdejší škole. Máme slušné školy a lehko bys tu získala místo u novin. Pamatuješ, jak o tebe stáli?“ Její povzbuzení přišlo Paxton líto. Vždyť to nejhorší je teprve před nimi!

„Mámo “ Dotkla se její ruky, stále ještě za mnohé vděčná. „Já jsem už včera přijala zaměstnání.“ Beatrice Andrewsová protáhla obličej. „V San Francisku?“

Následovala dlouhá přestávka. Paxton uvažovala, jaký má zvolit sled vět. „V Morning Sun, ale ne v San Francisku.“

„Kde tedy?“ Jiné místo si Beatrice neuměla představit.

„Budu dopisovatelkou v Saigonu.“ Rozhostilo se nekonečné ticho. Pak matka skryla hlavu do dlaní a rozvzlykala se. Teď Paxton objímala ji. Matka zdvihla hlavu a zadívala se na své dítě. Vlastně ji nikdy

neznala! Vždycky si byly příliš vzdálené.

„Jak ses mohla rozhodnout pro něco tak strašného? To chceš přijít o život? Spáchat sebevraždu? Ach můj bože, ty i táta, oba se ženete jen za svým.“ Přitiskla si k očím krajkový kapesníček. „Tenkrát jsem ale měla aspoň tebe a George, mohla jsem o vás pečovat. O tvou budoucnost.

Chápu, teď tě všechno deprimuje, chtěla bys utéct, ale to pomine, uvidíš, musíš mít trpělivost.“ „Vím, mami Všechno to tak zdánlivě vypadá. Ale já to musím udělat. Nemůžu posedávat a čekat, jak to dopadne. Potřebuju být ve Vietnamu. Poznat, co se tam děje, a pokusit se zabránit, aby se to dělo. Dokázat, aby si lidé těch věcí víc všímali. Vždyť každý se jen diví při večeři, jak se zabíjejí lidé, ale přitom je klidný, protože se ho to osobně málo týká. Kdybych válku připravila jen o deset minut, už by mi to za to stálo. Třeba by ty minuty znamenaly pro pět vojáků, že mohou žít dál.“ „Co když místo nich zabijou tebe, Paxton? Myslela jsi na to?“ Matka ji pevně chytila za ruku. „Uvážilas, co to bude znamenat pro mě? Jsi přece žena, bože můj, ty nemusíš do války! Smrt toho hocha tě připravila o rozumné uvažování. Ty musíš zůstat doma a vyléčit se. Zůstaň,“ prosila ji a Paxton to lámalo srdce. Věděla však, že musí jít, že je to teď její osud.

„Musím jít, maminko. Slibuju ti, že budu opatrná. Nevyhledávám smrt.“ S údivem si uvědomila, že Ed Wilson smýšlel stejně jako matka. Fakt je, že ji nedávno pronásledovalo nutkání stočit volant do říčního proudu pod mostem a následovat Petera. Přemohla to. Teď už jí bylo jasné, že stále existuje dost důležitějších věcí, než je útěk ze života.

„Prosím, nechoď Paxton, zapřísahám tě.“

„Mámo, prosím, přestaň.“ Znovu se objaly. Našly ztracenou vzájemnou důvěru, ale nestačilo to, aby Paxton couvla. Přišla se domů rozloučit. Matce trvalo do druhého dne, než pochopila.

Příští dny pak prožily v klidu, dokonce si povídaly i o otci. Dlouhé vyprávění o něm ukončila matka zmínkou o druhé ženě v jeho životě. Poznal ji v práci a Beatrice o jejich poměru věděla. I o otcově pocitu osamělosti , ale nedokázala to změnit. Dokonce snad pocítila i vděk či úlevu, že někoho takového našel. Zabolelo ji jen, když to při jeho smrti vyšlo na jevo. Paxton tyto vztahy nepřipadaly normální a jen jí to dokazovalo, jak jsou s matkou rozdílné. Jedna chladná, odtažitá, plná obav, aby si nezadala, neztratila kontrolu nad svými city, a druhá otevřená, plná citů, vše hluboce prožívající, dokonce i v žalu po Peterově smrti.

Bratr George se také snažil rozmluvit jí Vietnam, ale stejně jako matka zjistil, že to je zbytečná námaha. Paxton byla skálopevně rozhodnutá. Zařídil jí očkování a nakonec, když Ed Wilson zatelefonoval, že je čas, aby se hlásila, odvezl ji spolu s matkou a Allison na letiště. Když jí zmizeli z očí, bylo Paxton, jako by opouštěla domov navždy. Snad se někdy vrátí, ale pocit domova ji už neuvítá, o tom byla přesvědčena. Opustila to místo jako dítě a vrátí se jiná, poznamenaná šarvátkami, moudřejší a možná zahořklejší. Bude všechno jiné, jen dítě už ne.

KAPITOLA 11.

Rozloučení v San Francisku nebylo o nic snazší než v Savanně. Dokonce snad ještě horší. Gabby nepřestávala vzlykat a Peterova matka stále ještě manželovi neodpustila, že svolil, aby šla Paxton pracovat do Saigonu. Vytýkala mu, že je stejně ztřeštěný jako ona.

Tu noc, kdy odlétala, s ní byli na letišti všichni. Místo měla zajištěné ve vojenském transportu ze základny Travis

Air Force. Pečlivě si uložila očkovací průkaz, cestovní pas s vízy a ostatní potřebné dokumenty. V redakci Morning

Sun si vyzvedla instrukce, u koho se má hlásit a kde, místo ubytování a další. Rezervaci měla v hotelu Caravelle na ulici Tu Do a kolegové z redakce ji dokonce vybavili frazeologickým slovníčkem. Teď jí zbývala ještě smutná část jejího odletu , dát všem sbohem. Všichni měli v živé paměti, jak se na základně v Travis loučili s Peterem. Jeho otec jen stěží potlačoval slzy, když sevřel Pax do náručí. Lehce ji políbil na tvář a už po sto jí připomínal, aby byla opatrná.

„A pro boha živého, jestli si to tam rozmyslíš, zapomeň na hrdost a vrať se. Stále nejsem přesvědčen, že neděláš hloupost, když tam jedeš. Neboj se přiznat chybu a spěchej domů.“ „Přiznám, slibuju. Mám vás všechny moc ráda.“ Nestyděla se to vyslovit, vždyť to cítila. Zvláště když neví, co se může stát. „Všichni se tu opatrujte.“ Když ohlásili její odlet, rychle je ještě všechny políbila. „Už musím jít. Slibuju, že napíšu.“

„Hlavně na sebe dávej pozor,“ prosila ji Marjorie a snažila se nemyslet na syna. Gabby Paxton objala. Všechno to začalo u nich dvou. Teď už to jsou čtyři roky a připadají si jako sestry. „Mám tě moc ráda, ty bláznivá holko. Paxie, měj se

Kdyby se ti něco stalo, fakt umřu.“

„Neboj!“ ujistila ji Paxton a pohladila rusou hlavu. „Nenech se uvrtat do dalšího dítěte,“ šeptala, „počkej až na můj návrat!“ Miminku byly teprve tři týdny a Gabby to rozesmálo.

„Budeš nám tu chybět, Pax,“ připojil se Matthew a přátelsky ji objal. Poodstoupila, rozhlédla se po všech.

„Vrátím se včas, abych stihla ozdobit stromeček.“ Tak to slíbila Edu Wilsonovi. Šest měsíců v Saigonu. Pak domů na Vánoce.

Všichni jí zamávali, když si přehodila cestovní vak přes rameno a zvedla svůj kufřík. Na nohou měla pevné boty , tvrdili jí, že to jsou pravé invazní , džíny, tričko a na řemínku přes rameno novou fotokameru Nikon. Ještě u východu na letištní plochu se otočila a zamávala. Potlačila slzy při vzpomínce na Petera a rozběhla se k letadlu. Když vybíhala schůdky do C-141, srazila se s chlapcem, kterého by spiše považovala za mladšího bratra některého z těch mužů uvnitř. Měl vlasy světlounké skoro jako ona, kulatý dětský obličej a hádala by mu sotva patnáct, kdyby s sebou nevlekl objemný vojenský pytel. Uvědomila si, že právě potkala odrostlejší dítě, které jde bojovat do Vietnamu. Když dosedla na své místo, mládenec spěchal kolem ní dozadu, připojit se ke stovce jemu podobných osmnácti, devatenácti, dvacetiletých Připadala si vedle nich jako paní v letech.

A když se letadlo zvedlo a zamířilo přes Pacifik, dívala se dolů a v duchu se modlila, aby ti mládenci, co s ní dnes letí do Saigonu, byli o Vánocích ještě stále naživu.

Poskytli jí šest měsíců. Šest měsíců na to, aby mohla nalézt sebe sama, seznámit se s válkou, poznat příčiny, události v Da Nangu a vidět vše na vlastní oči Šest měsíců, kdy nabídne své srdce, aby odpykalo své hříchy a křiklo do světa, co se v té zemi děje. Šest měsíců v Namu. Možná že to je druh šílenství, ale dluží to Peterovi. Když pak zavřela oči a opřela hlavu do opěrky sedadla, světla Kalifornie za ní se rychle vytrácela.-.

ČÁST DRUHÁ.

VIETNAM .

Červen 1968 až duben 1975.

KAPITOLA 12.

Celou cestu ze základny Travis Air Force na Havaj Paxton neusnula, přestože když přiletěla, byla pro ni půlnoc.

Vydržela bdít i po většinu letu na Guam. Někteří muži, kteří čekali, až se uvolní toaleta, se s ní dávali do řeči. Nijak moc se nelišili od mladíčka, s nímž se střetla na schůdkách do letadla. Nezdálo se, že by některému z nich bylo víc než osmnáct. Jejich mládí bylo plné strachu, ale obavy mužně překonávali a při odpočinku se předháněli v žertech. Někteří se pokoušeli dojednat si s ní schůzku, jiní se chlubili fotografiemi svých dívek, matek nebo manželek. Většinou to byli zcela čerství rekrůti. Svou přezdívku slyšeli na každém kroku, v noci i i ve dne, hned a kdekoliv se objevili: bažanti.

Byla s nimi i hrstka mazáků, kteří již ve Vietnamu sloužili a dobrovolně se přihlásili na další období. Ti Paxton zajímali, zvláště dva sympatičtí mladíci, kteří jí nabídli z láhve hlt whisky, zrovna když

letadlo nalétávalo na ostrov Guam. Byli v polovině cesty mezi San Franciskem a Saigonem. Vyptávala se jich, jaké to tam je, proč se vracejí, co tam měli rádi, co nenáviděli, co prožili a co v nich Vietnam zanechal. Poslouchala pozorně, ale přesto zjistila, že jim vlastně nerozumí. Vyprávěli, že to je víc jak zasrané místo, že ti z druhé strany, VC, jsou hrozní mizerové, mluvili o tom, jak jeden Charlie , tak si Severovietnamce pře křtili , zabil jejich kamaráda, a hned zas jedním dechem vzpomínali na krásu krajiny, hory, potoky, na zelené pahorky, ale i na pachy, víme, parfémy, na ženy, prostitutky, přátele i na opravdové kamarády, které ztratili, a především na nekonečné nebezpečí, jež číhá na každém kroku.

Pokud tam člověk nebyl, měl potíže s tím, jak rozmotávat jejich příběhy. Pozoruhodný byl jejich respekt k nepřátelům, obdiv k tomu, s jakým odhodláním bojují za svou věc, jakou mají vytrvalost, že se nevzdávají, dokud dýchají. Měli takovou úctu k nepříteli, až z toho mrazilo. Navykládali o Vietnamcích mnoho historek a otevřeně hovořili o omezenosti důstojnických mozků, které rozhodují, teprve když už je pozdě. Nejvíce je však dopalovalo, že odpovědná místa v Americe dosud nepochopila, že ta válka se nedá vyhrát.

„Proč se tedy do ní vracíte?“ ptala se přátelsky. Oba muži se na sebe podívali a chvíli rozpačitě mlčeli. Čekala a čas zvolna plynul.

Když spustili, téměř jejich důvody pochopila.

„Někomu to nejde, aby dospíval, a přitom zůstával lhostejný k věcem kolem sebe, zejména k věcem veřejným,“ vysvětloval jeden z nich. „Přestože nestojí ani za pětník.

Ve Vietnamu vás nenávidí každé dítě a po návratu domů si připadáte jako zrádce. Přitom vás straší pomyšlení, že kamarádi umírají v bahně, šlapou na miny “ Muž proti ní drtil slova v ústech, aniž si toho byl vědom. „Před mýma očima ustřelili kamarádovi obličej Dva moji nejlepší kamarádi jsou doteď MIO, což znamená pohřešováni po akci Nemůžu odjet domů a sedět tam v teple na zadku Musím tam zůstat do ty doby, dokud nás z toho srabu nějaký chytrák nevytáhne.“ „Přesně tak,“ přisvědčoval druhý. „Do ty země nepatříme. Jsme tam posraný až za ušima. My , ne Charlieové.

Ani prezident. My jsme ti zlí hoši My, kteří se pro ně necháváme zabíjet. Fakt, mladá paní, za nás nikdo nedá ani pěťák. Džungle tam svítí našimi zadky, ale ti nad náma nedovolí, abychom se moc předváděli , proč? Protože ti nahoře jsou podělaní z Rusáků a Citronů, z jejich eventuálního nasrání. Proto nám raději piánko nechávají ustřelovat koule. Chcete vědět, proč se tam vracím? Pomáhat kamarádům, aby se dostali z toho průseru, ale ne jednomu , všem, a pak rovnou domů.“ Neměl manželku ani děti a záleželo mu jenom na kamarádech z vojny. Oba byli ovšem také zvědaví na ni. Dodali si odvahy a vyzvídali: „Co vy jste zač? Co tam vlastně letíte dělat?“

„Jednak se podívat a jednak zjistit, o co tam vlastně jde.“

„Proč?! Copak to je vaše starost?“ Už mnohokrát přemýšlela, jestli si nemá nechat svůj důvod jenom pro sebe, ale uvědomila si, že tyhle kluky dost těžko potká znovu.

Sáhla si za košili a k jejich překvapení vytáhla Peterovu

„psí známku“.

Položila si ji na dlaň a oba muži souhlasně přikývli. Věděli, co to znamená. „Zemřel v Da Nangu. Chci vidět, co se tam děje.“

Znovu přikývli. „To místo připravuje lidi o rozum.“ Pak se starší z nich usmál. „Kolik je vám?“ Zarazila se, ale odvětila s podobným úsměvem: „Dvaadvacet, proč?“

„Mně je o dva víc a dal jsem se nasadit už potřetí , a zažil jsem tam tak otřesný záležitosti, že bych nikdy nechtěl, aby je viděla moje mladší sestra. Jste si jistá, že víte, co děláte, když chcete do Saigonu? Je to přece jen dál než za rodný humna!“

„Počítala jsem s tím.“ Počítala se vším, jen si to nedokázala zcela představit. Nakonec jim popřála dobrou noc, vrátila se na své místo a zbytek cesty prospala.

Na Guamu přistáli v devět hodin místního času. Let byl na hodinu přerušen, aby letadlo natankovalo. Pak pokračovalo na Saigon.

Přílet byl určen na pět hodin místního času. Za letu si

Paxton neuměla srovnat, že to je jen něco málo přes dva měsíce, co Peter absolvoval stejnou letovou trasu.

Na letiště Tan Son Nhut, náležející k hlavní vojenské základně, přiletěli na čas, krátce po páté hodině ranní.

Paxton byla zklamaná, že nemůže pozorovat krajinu. Každý mluvil o Vietnamu jako o zemi plné zeleně. Namísto toho, právě když se chystali přistát, zahlédla záblesky ohňostroje. Překvapilo ji to. Voják vedle ní vyprskl smíchem, když se zeptala, cože se to oslavuje.

„Jo, docela by to mohlo vypadat jako oslava, ale je to prostší. Je to válka. To dole jsou dělostřelci Svítící střelivo, asi se zaměřují , řekl bych někam do blízkosti Bien

Hoa Milá paní, tady to je k pomilování. Ohňostroje pokaždý, když naši ptáčci vypouštějí vajíčka na pozice Charlieů.“ Popouzela ji blahosklonnost, s jakou ji poučoval a dokazoval její naivitu. Vynesla si svá zavazadla z letadla. Mládenci, s nimiž se bavila, na ni zapomněli. Měli svých problémů dost. Okamžitě, jakmile vystoupili, je nacpali do nákladních aut a odváželi pryč. Pro ni auto k dispozici nebylo. Se zavazadly v ruce se vydala sehnat taxi a připadala si velice odvážná. Vietnamsky neuměla ani slovo a najednou tu byla ztracená, bez jediného přítele. Před letištěm stála řada velmi otlučených a pomačkaných vozů. Všude se pohybovala spousta amerických vojáků. Rozhlížela se po hlavní vojenské základně v Saigonu a v tom okamžiku se cítila bezpečně.

„Hej, bezva buchto, vítej v Saigonu!“ uslyšela něčí hlas.

Otočila se, koho tím kdo myslí, a otráveně zjistila, že černoch s přízvukem hlubokého Jihu má na mysli jí.

„Děkujúúú srrdečně,“ zazpívala v odpověď a zdůraznila nefalšovanou ozvěnu ze Savanny. „Louisiana,“ zavolal a Paxton se musela usmát.

„Georgia!“

„Ale hovňajs!“ S úsměvem spěchal dál. Slunce ještě nevyšlo, ulice se však již naplňovaly. Dala znamení jednomu z taxikářů, kteří lelkovali nedaleko. Jeho majetkem byl modrožlutý renault. Šofér měl na sobě sandály a šortky, obličej měl dlouhý a plochý a na hlavě černou kštici.

„Ty WAC?“ zeptal se silným hlasem. Bez ohledu na časnou hodinu, bylo všude plno randálu. I z dálky sem doléhal hluk a zvuky klaksonů. Ve vzduchu bylo cítit zvláštní vůni, parfém namíchaný z květů, koření a nafty. Letecký benzin bylo cítit všude, jako by se v hustém mraku vznášel přímo nad nimi.

„Ne, já nejsem WAC,“ vysvětlovala. Nepatřila k Ženskému vojenskému sboru, třebaže by zrovna teď tomu dala přednost.

„WAVE?“

„Ne.“ Ani k Záloze válečného námořnictva. Hlavně aby si už mohla uložit kufr s báglem do vozu! Cestovala přes dvacet hodin. „Vezměte mě, prosím, do hotelu Caravelle.“

„Ty prostitutka!“ Konečně ho napadlo přijatelné vysvětlení. Nevěděla, zda má plakat, smát se nebo s ním souhlasit.

„Ne.“ Řekla to pevně. Hlavně že zavazadla jsou bezpečně uvnitř! „Novinářka.“ Z knížky frází, kterou si s sebou přivezla, zjistila, že bao-chi znamená žurnalistka, zatím ale nenašla odvahu cizí jazyk použít. Zavrtěl hlavou. Nechtěl nebo odmítal porozumět. Vklouzl za volant a pokradmu na ni čas od času mrkl. Čím by asi mohla být?

„Jste vojsko?“ Ksakru. Bylo jí jasné, že takhle se do Saigonu nikdy nedostane.

„Novinářka,“ pokusila se znovu o domluvu. Tentokrát v něm svitlo poznání.

„Oh, velmi dobrý!“ Slova na ni přímo křičel, a když opustili základnu, bez přerušení držel ruku na houkačce.

Ve chvilce ji začaly brnět uši. Zběsilá kakofonie klaksonů zaznívala ze všech stran navzdory tomu, že bylo brzy ráno.

„Vy koupíte drogy ode mne?“ zeptal se s nadějí, když dojížděli do Saigonu. Tady bylo vše zjednodušené. Prostitutka? Koupíš drogy? Pro ty mládence, které potkala a kteří dost možná nikdy neopustili domov, to musí být zdrcující zážitek.

„Žádné drogy. Hotel Caravelle.“ Opakovala to vícekrát, aby se ujistila, že to pochopil. „Ulice Tu Do.“ Měla by to být hlavní třída, tak ji alespoň informoval šéf zahraničních dopisovatelů v redakci Sun. Ed Wilson trval na ubytování právě tam, protože to bylo jedno z nejlepších a nejčistších zařízení ve městě. Byla tam také dislokována kancelář zpravodajství CBS a Ed byl přesvědčen, že tam bude v relativním bezpečí, větším než v jiných saigonských hotelech.

„Cigaretu?“ nabídl řidič. Celou cestu se modlila, aby jí na těch čtyřech mílích do města už nic nenabízel. „Ruby

Queen,“ upozornil na nejpopulárnější vietnamský tabákový výrobek.

„Ne, nekouřím, děkuju,“ vysvětlila. Několik motorek jim prosvištělo po boku, a dokonce zahlédla i stařičký citroen. Skoro je smetl ze silnice. Řidič na to reagoval zesíleným troubením, stejně jako mnoho dalších aut. Opřela se v sedadle a snažila se zhluboka nadechnout, ale zhuštěný zápach z výfukových plynuji téměř zadusil.

Pak začala pozorovat krajinu kolem silnice na Saigon.

Budovy se stávaly výstavnějšími, mnoho jich připomínalo

Paříž, zvláště když se blížili k centru. Všude spěchalo mnoho chodců, navzdory časné hodině i zákazu vycházení. Krátkými krůčky mizeli v domech i přilehlých ulicích.

Mnozí jeli na kolech, jiní na tříkolkách či rikšách, všude zněly výkřiky a lomoz.

Na některých budovách prosvítala pastelová barva, jiné byly jen z neomítnutých kamenů. Když vjeli do vnitřního

Saigonu, minuli prezidentský palác a baziliku Naší paní v míru, najeli na Nguyen Hue Boulevard lemovaný vzrostlými stromy a projeli kolem městské radnice. Pak už jen po náměstí kolem budovy Salemu a to již Paxton ve stínu stromů rozeznala známou Marines Statue. Socha jí pomohla v orientaci. Věděla, že tady na náměstí, v budově

Edenu, by nalezla agenturu Associated Press i kanceláře zpravodajství NBC. O pár minut později poznala hotel

Continental, a když zatočili na Tu Do, vzpomněla si, že muž z redakce Sun ji upozornil na vynikající bar Tcrrasse a na kanceláře agentury Time. V blízkosti budovy národního shromáždění řidič zpomalil a otočil se na ni s úsměvem, ve kterém chyběla řada zubů. Těžko se dal odhadnout jeho věk. Mohlo mu být stejně dobře dvacet pět jako šedesát.

„Vy chtít vidět večer Pink Night Club v hotelu Catinat?

Já přijet pro vás a vyjít na večeři.“

„Ne, děkuji vám.“ Snažila se o klidný tón. „Prosím, nyní hotel Caravelle. Večer musím pracovat pro noviny,“ řekla důrazně. Nebyla ochotna s čímkoliv se mu svěřovat.

„Žádná prostituce?“ pokračoval s nadějí v hlase. Moc si přála být konečně v hotelu a toho člověka už nikdy nepotkat.

Konečně byli na místě, u hotelu Caravelle. Přála si jenom zmizet, ztratit se mu, přihlásit se v recepci a spát.

Cítila se vyčerpaná, ale šťastná, že už je na místě. Oznámil, kolik mu dluží, věděla, že ji šidí, ale byla příliš utahaná, než aby se s ním dohadovala. Se zavazadly v ruce vešla do hotelu, kde se v hale právě probouzel život. Několik mladých Vietnamek tu začalo poklízet. Za chvilku vyjde slunce a hala se začne plnit vysokými důstojníky, návštěvníky z ciziny, většinou Evropany, a hezkými

vietnamskými dívkami, připravenými splnit jim každé přání.

„Andrewsová,“ ohlásila se příjemné úřednici v bílé aodai, tradičním vietnamském úboru , v kalhotách a přepásané tunice.

„Andrewsová?“ Dívka na Paxton zmateně pohlédla.

„Paxton Andrewsová. Z Morning Sun ze San Franciska.“ Únavou ztrácela trpělivost. Všechno, co

potřebovala, byla sprcha a postel. Ačkoliv bylo teprve ráno, málem se začínala dusit teplem. Nestačila se ještě přizpůsobit a stropní větráky nebyly k ničemu. Dívka prohlížela záznamy a pak bezradně potřásla hlavou.

„Pan Andrews tady není. Vy jste jeho žena? Jeho paní?“

„Zatraceně,“ zamumlala si Pax pro sebe. „Ne,“ vysvětlovala, „já jsem Paxton Andrewsová.“ Všimla si, jak se dva mladí naslouchající Vietnamci baví.

V hale se zrovna zdravili dva muži. Jeden z nich přicestoval v letadle s ní, ten druhý přišel z ulice. Zřejmě měli v úmyslu vyrazit ven, ale teď se zájmem hleděli na Paxton.

Jeden z nich byl černovlasý, ošuntěle oblečený třicátník, druhý o něco starší chlapík s drsnou tváří a ustaraným pohledem. Neměla zájem dávat se s nimi do řeči či se vůbec s někým seznamovat. V tuto chvíli toužila jen po pokoji, sprše a posteli. Jenomže dívka v recepci jí zřejmě nerozuměla. „Vy jste pan Andrews?“ zachichotala se. Paxton byla ve

Vietnamu pouhé dvě hodiny a už vyslechla, že je pan

Andrews, bezva buchta a prostitutka. Začínalo to být napínavé.

„Já jsem Paxton Andrewsová,“ znovu vysvětlovala. „Máte pokoj?“ Konečně recepční přikývla na souhlas, a zatímco oba muži Paxton dál nenápadně pozorovali, dívka přivolala klučíka, nemohlo mu být víc než osm, a podala mu klíč. Pokoj byl ve třetím patře, hned pod nástavbou, ve které byl zřízen populární bar.

Paxton následovala chlapce po schodech. Vak si nesla sama, zatímco chlapec zápasil s kufrem. Když dorazili k jejímu pokoji, dala mu spropitné. Radostně se zašklebil, uklonil se a zmizel na schodech. Těžko se dalo věřit, že by se měla mít na pozoru před takovým roztomilým dítětem. Upozornili ji totiž, že děti ve Vietnamu jsou buď zloději, nebo žebráci, nebo příslušníci Vietkongu, pokud ne všechno dohromady. Tenhle jí však připadal velice nevinný, jak tak sbíhal do haly. Do pokoje vešla právě včas, aby spatřila zástupy švábů prchajících přes koberec. Polekaně vykřikla, pak se ale přinutila vstoupit. Ubila ty, které dostihla, a šla se podívat na koupelnu. Byla kupodivu čistá, okachlíčkovaná staršími dlaždicemi, pamatujícími velmi pravděpodobně francouzský vkus. Stále se ještě ve městě udržoval, přestože Francouzi už byli dávno pryč. Změnilo se dost málo, rozhodně ne vedro, válka nebo hmyz. Jedinou moderní vymožeností tu byly bateriové ventilátory, chvějící se v permanentním chodu v každém pokoji. Vyvolaly v ní pocit domova. Už cestou z letiště se jí šaty lepily na tělo a připomínaly spíše utěrku na nádobí.

Umyla si obličej, napustila vanu a v osm hodin ráno místního času konečně ulehla. Otevřeným oknem sem stoupaly benzinové výpary. Také hluk zesílil. Saigon se probouzel k životu. Naftou se zdálo být město naprosto zahlceno.

V posteli vzpomínala na Petera. Jak mu asi bylo, když přijel? Moc toho zřejmě neviděl. Byl pravděpodobně také jedním z těch chlapců, které okamžitě naložili do náklaďáků a rozvezli v noci na místa jako Long Binh nebo Nha

Trang, Pleiku, Da Nang, Vinh Long či Chu Lai, na místa, která by ráda poznala, ale zatím zná jen jejich jména.

Zavřela oči, upadla však jen do polospánku. Honilo se jí v hlavě přespříliš dojmů, nedokázala se od nich odtrhnout. Probudila se, když slunce vystoupilo výš. Protáhla se a otevřela oči. Na okenní římse spatřila ptáčka, který snaživě cvrlikal.

„Vítej ve Vietnamu.“ Když to vyslovila, pomalu se převrátila a náhle vycítila i uslyšela, že v pokoji někdo je.

Prudce se posadila a zavinula se do prostěradla. Na prahu stál statný muž světlých vlasů. Na sobě měl pracovní uniformu, ale bez jmenovky, a ani na blůze nestálo označení

US ARMY. „Co tu děláte?“ Nebyla si jistá, zda má či nemá křičet. Opřela se o čelo postele a přitáhla si prostěradlo blíž k bradě.

„Nechala jste klíč v zámku. To bych být vámi neriskoval.“ Obdivoval její vzhled, ale nedal to na sobě znát. Jeden poslíček ho informoval, že přišel nový host a že to je velice půvabná dáma. Nigel mu dal

za odměnu dvacet piastrů. Zmínili se mu o ní také dva kolegové. Ti ji zahlédli brzy po ránu v hale. Teď se naklonil nad postel a se zcela vážnou tváří jí podával klíč. „Už jsem ho chtěl odevzdat v recepci.“ Zaznamenala jeho výslovnost. Nedokázala rozeznat, zda je Brit, nebo Australan. „To jsem musela být utahaná “ Cítila se zahanbená, navíc si nebyla jistá, nakolik je prostěradlo průsvitné. Nehýbal se. „Díky Opravdu moc “

Pobaveně se usmál jejím rozpakům. „Bez problémů.

Jsem Nigel Aucliffe, mimochodem z United Press. Z Austrálie.“ Jiskřičky v jeho očích jí napověděly, že to všechno nebude asi jen náhoda.

„Paxton Andrewsová z Morning Sun. Ze San Franciska.“ Podala mu ruku a druhou si přidržovala prostěradlo.

„Jistě se budeme často vídat.“ Jeho péče jí byla skoro nepříjemná, a když s krátkou úklonou svižně vyšel z pokoje, přivinula si prostěradlo ještě pevněji k tělu. Cítila, jak se jí z toho setkání zrychlil tep. Taková hloupá zkušenost!

Jak jen mohla být tak praštěná, že v bojové zóně zapomněla klíč ve dveřích?

„Kristepane,“ mumlala si pro sebe, „to je ale pitomost.“

Tentokrát dveře zamkla a vyhlédla z okna. Při pohledu na třídu Tu Do stačilo jen přivřít oči a iluze Paříže byla dokonalá.

Ve dvě odpoledne se musí hlásit v kanceláři AP v budově Edenu na náměstí. Oblékla si lehké světle modré bavlněné šaty. Zdály se jí do toho vedra vhodnější než džínsy.

Pak se rozběhla dolů do restaurace na oběd. Když vešla, sedělo u stolů dost lidí, většinou mužů v kombinézách nebo jen lehkých košilích, a dvě vietnamské ženy v lehounkých bílých ao-dai, které se zdály oblačné a svádivě zahalující. Na chvilku se Paxton obávala, že je v místnosti jedinou ženou ze Západu. Ve vzdálenějším rohu zpozorovala Nigela Aucliffa. Zrovna se srdečně smál ve společnosti oněch dvou mužů, které zahlédla ráno. V duchu se ptala, zda se náhodou nesmějí právě jí. Připadala si jako jedinečná ukázka zelenáče, když si objednávala consommé a omeletu. Dotek Francie zde zanechal stopu v úpravě, ve výběru jídel i v menu.

Když dojedla omeletu, upíjela kávu a dělala si pro sebe pár poznámek, přistoupil k jejímu stolku Nigel Aucliffe se svou společností.

„Znovu přeju dobré ráno.“ Jeho oči prozrazovaly, že ji chce poškádlit, a zdálo se, že znovu posuzují její přednosti. Jeho pozdrav měl takový přídech důvěrnosti, jako by spolu strávili noc. Jelikož se zřejmě nechystal představit ji třem mužům, kteří ho doprovázeli, učinila tak sama. Ten černovlasý mladý muž, kterého zahlédla při příjezdu, byl

RalphJohnson z newyorské AP, starší muž byl Tom Hardgood z The Washington Post a třetím byl JeanPierre

Biarnet z Le Figaro, z Paříže. Všichni se sešli již v sedm ráno na důležité tiskovce a teď si užívali dlouhého oběda a odpočinku. Nigel a JeanPierre se dohodli, že pro ně pro dnešek už padla. Jakmile Nigel spatřil Paxton, hned si pospíšil, aby kolegům vylíčil, jaký se mu ráno naskytl krásný pohled a jak si ji dovolil probudit. Všichni by se s ní rádi seznámili a zapomněli, že by mohli být jejími otci. Vypadala vedle nich mladě, půvabně a nezvykle svěže.

Každý z nich se přistihl při hříšné představě. Když k nim vzhlédla, nastalo na chvilku trapné ticho. Jako by dokázala číst jejich myšlenky.

„Co tady hledáte?“ zeptal se jí RalphJohnson. Byl hrozně zvědavý na důvod jejího pobytu v Saigonu. Stejně tak to zajímalo i jeho kolegy, ale ti byli dost velcí fouňové na to, aby se sami zeptali. „Asi totéž, co jiní z této profese. Náměty pro články.

Ukázat, jak to ve válce chodí. Jsem tu na šest měsíců a píšu pro Morning Sun.“

Johnson překvapeně polkl. Byly to dobré noviny. Znával dopisovatele, které sem vyslali nakrátko v minulém roce. Udivilo ho, že tentokrát pověřili tuhle zřejmě nezkušenou holku, ale kdo ví, co za tím vězí.

„Už jste někdy dělala tenhle druh reportáží?“ Po pravdě zavrtěla hlavou. Na chvilku pocítila pod

předstíranou statečností strach. Vůbec neměla ponětí, kde a jak začne.

Řekli jí, aby se hlásila v kanceláři AP a řídila se tím, co jí doporučí. Ed Wilson poslal zvláštní depeši s osobními instrukcemi, aby zabránil jejím případným toulkám a především ji přidržel stranou bojových akcí. „Kolik je vám?“ zeptal se Johnson přísně. Už už chtěla zalhat, ale proč?

„Dvaadvacet. Zrovna jsem vyšla z Berkeley.“ K čemu dodávat, že studia nedokončila? Podepsala šek a vyšli spolu do haly. Pak se přece jen zatvářil vlídněji.

„Absolvoval jsem tam před šestnácti lety.“ Johnson se na ni zahleděl pobaveně. „Když jsem začínal, byl jsem pravděpodobně stejný zelenáč jak vy. Úplně malé hovínko. The

New York Times mě poslaly do Koreje. Tam jsem poznal věci, které by mě nikdo nenaučil. Hlavně pokud bych seděl na zadku v New Yorku, to vám tedy povím.“ Všechny překvapilo, když jí podal ruku a srdečně jí potřásl. „Hodně štěstí, kuře. Jakže jste to říkala, že se jmenujete?“

„Pax Andrewsová.“ Po řadě jí všichni podali ruce a rozešli se. Nigel a JeanPierre se přece jen rozhodli jinak a vydali se do Xuan Macqee u Tan Son Nhut, na místo, kam Paxton v noci přiletěla. Měl domluvený rozhovor s generálem Abramsem.

„Jdete na úřadovnu AP?“ zeptal se Johnson Paxton, jako by ho to dodatečně napadlo. Vyšli na ulici. „Ukážu vám, kde to je.“ Usmíval se. Ostatní se smluvili, že se večer sejdou. Paxton kráčela vedle něho.

Kanceláře novinářského centra AP byly v budově, které si všimla minulou noc. Dům těsně sousedil s Edenem, stál uprostřed náměstí, naproti soše námořníka. V Saigonu to bylo místo nejčastějších setkání. Ústředí AP sídlilo v rohu budovy a příkazy tam na ni již čekaly. Měla se „orientovat na Saigon“ a v pět hodin se hlásit v posluchárně US Informační služby. Proběhne tam akce, jak jí Ralph prozradil, mezi „lidem“ přezdívaná divadelní revue o páté.

„Koukám, že vám hodně zpomalují start, ale možná se rozhodli ušetřit si vás jen do počtu strávníků. Mým zážitkem hned první den v Soulu bylo vykopnutí do první linie. Taky mě tam jen tak tak nezastřelili. Pokládali to za nejlepší způsob, jak se přímo seznámit s válkou. S vámi chtějí zřejmě nakládat ohleduplněji.“ Měla pocit existence v odklaďáku a už vůbec se jí nelíbilo, že by tu měla být jen do počtu strávníků.

„Co je ta divadelní revue o páté?“

„Kopec propagandy. Uslyšíte jen fakta, která chtějí, abyste slyšela. Jak báječně se válka vyvíjí. Ztráta území ve skutečnosti vůbec ztrátou nebyla. Pár našich přišlo o kejhák, ale nepřítel měl ztráty neporovnatelně vyšší. Charlicové už zase ukořistili nějakou naši výzbroj, jenomže co z toho? Stejně byla zastaralá. Jedině počty obětí nahrávají trochu v náš prospěch a to je nutné sežvýkat a nakrmit tím veřejnost, aby uvěřila, že zvítězíme.“

„A zvítězíme?“ zeptala se v rozpacích.

„Co si myslíte vy?“ opáčil uštěpačně. Jeho oči napovídaly smutnou skutečnost.

„Proto jsem tady. Abych poznala pravdu.“

„Tak tedy pravdu.“ Cynicky to slovo protáhl. „Pravda existuje, aleje beznadějná.“ Potvrdil její podezření. I Peter tak uvažoval, než ho toto místo zabilo.

„Kdy myslíte, že si to přiznají a pošlou naše kluky domů?“ Svou otázku doprovodila nešťastným pohledem.

Bezradně pokrčil rameny.

„To je, milá paní kolegyně, otázka za všechny prachy.

Vojáků jsme sem navezli přes půl milionu, na místo nazvané DMZ, demilitarizovaná zóna. Jinými slovy to říká, nestoupejte strýčkovi Ho na prst u nohy. Ale taky to vypovídá něco o tisících kamarádech posílaných na lodích zpět v plastikových pytlích.“ Když to dořekl, všiml si, že se lehce zachvěla, což mu zabrnkalo na nervy. „Jestli jste citlivka, pak se rychle otužujte, nebo hajdy domů. Tohle podnebí nesvědčí měkkým srdcím.“ Rád by věděl, jestli těm, co ji sem poslali, došlo, co všechno tu vyslechne, přestože bude úzce orientovaná pouze na Saigon. Třeba je mazánkem někoho nahoře a vyslali ji na zajímavý výlet.

Něco mu ale u ní nehrálo , že by to přece jen bylo jinak?

„Mám ještě schůzku s jedním známým,“ omluvil se. Pak si ji znovu prohlédl a najednou se rozhodl. „Chcete vidět kus skutečného Namu, nebo se tu chcete jen tak chvilku rozhlížet, abyste mohla doma oslňovat, že jste všechno viděla na vlastní oči?“ Byla to tvrdá slova. Ale upřímná. Nabízela možnost prokázat, že chce být profesionálkou.

„Chtěla bych vidět ty skutečné věci.“

Přikývl. Nemýlil se. Navzdory jejímu půvabnému exteriéru a světlým vlasům. Přece jen snad nebude budižkničemu. „Beru zítra pár lidí na dělostřeleckou základnu poblíž Nha Trangu. Přidáte se?“ Měl v očích vážnost a nabízel jí šanci. Kdysi byl stejně mladý. Dokonce chodili do stejné školy. Něco mu napovídalo, že si šanci zaslouží.

„Moc ráda.“ A myslela to vážně. „Děkuju.“

„Máte boty?“

„Více méně.“ Koupila ty nejpevnější, které u Eddieho

Bauera objevila.

„Rozumí se vhodné. Musí mít ocelové hřeby pro případ, že šlápnete na zašpičatělý bambus.“ Koukala zmateně, ale věřila, že tenhle člověk ví, co je nutné. Byl v Saigonu od pětašedesátého. „Jaké máte číslo?“

„Sedm.“ Byla mu hrozně vděčná. Naučit se něčemu může jen od takových, jako je on.

„Seženu vám nějaké pořádné.“

„Děkuju.“ Jen to vyslovila, zmizel. Měl schůzku se zástupcem šéfa kanceláře. Zastihl ho v mizerné náladě.

„Kdopak ti co hezkého udělal, že se tváříš tak spokojeně?“ Ralph se pokoušel žertovat.

„Netvářil by ses líp, kdybys celý týden dostával dálnopis za dálnopisem ze San Franciska. Nějaký bažant, zřejmě synovec kdo ví koho. Zakazují, aby se dostal na Sever. Nechtějí, aby vytáhl paty ze Saigonu. Aby se mu neublížilo.

Nejraději, aby vůbec nikam nechodil, jen na čajové dýchánky do toho posranýho paláce. Mám bolení hlavy z návštěv hlavounů, z unuděných filmových hvězd a teď navíc z posraných synovců.“ „Uklidni se. Třeba se ani neukáže. Polovina takových ratolestí si jen vytahuje trička, ale podělají se, ještě než vlezou do letadla. Mimochodem, máme v našich řadách novou kočku.“

„Ohromný, na tu jsem zrovna zvědavej. Snaž se udržet zapnutý kalhoty, Ralphe, potřebují tě příští měsíc čilýho, tak se moc neuštvi!“ Vždy dokázali žertovat, navzdory vzájemné úctě, která mezi nimi přetrvávala již léta. „Co je to za žábu?“

„Jméno mi vypadlo z paměti. Ze západního pobřeží.

Chodila do me almy mater. Vypadá šikovně, docela odvážně, ale hlavně dosud nic neprodělala. Nabídl jsem jí, že ji zítra vezmu s sebou do Nha Trangu.“

„Koho zastupuje?“

„To jsem taky zapomněl. Jinak je v pořádku. Jestli si zítra podělá kalhotky, tak ji vyprovodíme s muzikou domů.“

„Dej si bacha na vlastní zadek. Zrovna teď je to tam horký. Omrkni to tam.“ Vyšťáral někde z „náhodného“ dokumentu, že jsou z toho místa značné požadavky na doplnění stavu. Ukázal ho Ralphovi.

„Kriste na nebi, kdy konečně někdo dostane rozum a začne ty kluky posílat domů!“ Ralph Johnson byl ohromen tím, co četl.

„Pěkné překvápko, že?“

„Je to spíš k pláči.“ Začali probírat další zprávy. Boje nabývaly na intenzitě v údolí A Shau a ohledně použití

Agent Orange kolovaly rozporuplné zprávy. Pak ještě dohodli podrobnosti výpravy do Nha Trangu a na novou dívku už si ani nevzpomněli.

Ralph Johnson se ještě z osobních důvodů zastavil na čaji v domě na předměstí v Gia Dinh, v pět si

vyzvedl v kanceláři vzkazy a s pouhým desetiminutovým zpožděním vstoupil do sálu Informační služby, aby vyposlechl zprávy, takzvané divadýlko o páté. Nic mimořádného se z nich nedozvěděl. Seznam vlastních ztrát, fantastická čísla ztrát Vietkongu, statistiky, ke kterým nikdo neměl důvěru, a nepřátelský dokument, který byl předložen k nahlédnutí. Nedaleko seděl Tom Hardgood s JeanemPierrem, ale Nigela nikde nezahlédl. Pak uviděl Paxton a přátelsky na ni zamával. Když bylo po všem, JeanPierre se prodral k Paxton. Byla umořená vedrem, unavená a rozrušená novým prostředím. Nigel odjel do Xuan Locu, ale on zůstal raději v Saigonu.

„Tak co, mademoiselle?“ Usmíval se. Jak se vám tu líbí?“

Oplatila mu úsměv. Nechtělo se jí svěřovat mu, jak se seznamuje s městem. Jak jí bylo celé odpoledne vedro k zalknutí. Ještě stále byla plná dojmů z vůní, nepřetržitého hlomozu, hukotu letadel, z pachu benzinu a kouře, který v čínské čtvrti tolik štípal do očí. Několikrát se ztratila, dvakrát si musela vzít drožku, mnohokrát ji stavěla vojenská hlídka, a ke konci se ujistila, že její knížka vietnamských frází není k ničemu. S ním raději zvolila bezprostřednější způsob komunikace. „Ty porady jsou hodně povšechné.“ Nepochopila jejich účel. Zdálo se jí, že jsou sice chytře koncipované, ale bez hlubších rozborů.

Samozřejmě že by se z nich daly dělat reportáže a nehnout se přitom z místa. To ovšem nebylo to, co chtěla.

JeanPierre měl na sobě stále ještě polní uniformu a velice se potil. Byl fotoreportérem, stál na nohou od čtyř hodin ráno a po obědě s kolegy se mu poštěstilo nasnímat fantastický příběh. Skupina dětí byla zabita výbuchem teroristické bomby.

Jeho dokumentární fotografie byly plné hrůzy. Snažil se popsat jí jednotlivé náměty a jeho hlas přitom zněl nevzrušeně, téměř monotónně. Pokud chtěl přežít, musel zapomenout na city a bolest. „Svým způsobem to jsou jedinečné snímky. Dvě mrtvá děvčátka se drží za ruce.“ Hlas se mu ani nezachvěl. „Paráda pro moje noviny.“

Na pobytu v teto zemi bylo něco otřesného a všichni si to uvědomovali. Do člověka se tu cosi zakouslo a něco se v něm prorvalo. Přesto však zůstávali, aniž si uvědomovali proč.

„Proč vy jste sem přijel?“

„Zajímalo mě, proč jsou Američané přesvědčeni, že musí vyhrát, taky jestli mají šanci vyhrát, a co potom, až nevyhrajou.“

„Mají šanci?“ Připadalo jí, že je posedlá touto otázkou, touhou zjistit, jaký je názor lidí, které tu potkává.

„Nemají. Ani minimální. Všichni to už pochopili, jen nevědí, jakou formou to veřejně přiznat. Jde o pohanu národa, který se musí obrátit a odejít domů. Není to americké Není to dost hrdé nebo statečné A pak, trvalo to příliš dlouho.“ Takové bylo jeho vysvětlení. Souhlasila s ním. Američané zůstávali ve Vietnamu především proto, aby neztratili tvář, jenomže už o ni dávno přišli. Každý den ztráceli další vojáky. Díky Vietkongu, nášlapným pastím, minám, díky ostřelovačům nebo „přátelské palbě“. Jako Peter. Zvláštní, od té doby, co sem přijela, přestaly ji myšlenky na něho pronásledovat. Sotva si na něj během dne letmo vzpomněla pro starost, aby si všechno včas naplánovala a seznámila se se Saigonem. Pocítila určitou úlevu. Snad, když už došla až sem, bude bolest ustupovat. Dalo by jí to zadostiučinění, potvrzení, že její rozhodnutí k odjezdu do Saigonu bylo správné.

Náhle se vytrhla z hlubokých úvah. JeanPierre ji pozoroval s úsměvem. Nemohl ovšem vědět, nač myslí. „Tady se dějí výhradně vážné věci. Chce to odvahu, vypravit se sem. Proč jste přijela vy?“ „To je dlouhá historie,“ odpověděla vyhýbavě. Rozhlédla se kolem. V tu dobu byl již Ralph pryč a Tom Hardgood aJean-Pierreji pozvali na skleničku na terasu hotelu Continental Palace.

„Je to neobvyklý podnik. Pravá tvář Saigonu. Ten musíte vidět.“

„Děkuju,“ souhlasila ostýchavě. Cítila se nesvá. Nigel ji přijímá s určitou blahosklonností, Ralph jí dává šanci a podává pomocnou ruku a JeanPierre se chová velmi přátelsky. Všimla si, že nosí snubní prstýnek. Jeho pozvání bylo tedy jistě spíše platonické, než že by skrývalo sexuální podtext.

Měla pravdu , když seděli na terase, svěřil jí vše o své ženě, úspěšné pařížské modelce. „Potkal jsem ji před deseti lety. To jsem dělal nějaké módní fotky. Teprve pak jsem se zbláznil do fotoreportáží. Má mě za cvoka. Každý měsíc se setkáváme v Hongkongu a tím mě psychicky udržuje nad vodou. Bez toho bych tu nevydržel. Jak dlouho to tu chcete vydržet vy?“ zeptal se s přátelským zájmem.

„Šest měsíců,“ prohlásila se statečností mládí.

„Máte tu chlapce? V armádě?“ Některé ženy sem za nimi přijížděly. Paxton slyšela o civilních zdravotních sestrách, které sem přijely sloužit, když jejich milé odvedli.

Dřív či později toho obvykle litovaly. Nervově nevydržely.

Přítel padl nebo byl zmrzačen, jiného poslali zpět do Států. Dívky zůstávaly, i když , anebo právě proto, že , jim srdce usedalo nad případy raněných dětí. Pokud přesto odešly, zůstávaly poznamenány na dlouhou řadu let.

„Kdo tam jednou byl,“ tvrdily, „nemůže nikdy zapomenout, i kdyby se sebevíc snažil.“ Paxton byla přesto přesvědčená, že nemá právo promarnit svou šanci. Teď se v úžasu rozhlížela. Jejich stůl na terase hotelu jako by se změnil v centrum saigonského života. Všude kolem nich se proplétali zmrzačení žebráci, připomínající obtížný hmyz. Nejdříve nepochopila, co se to děje. Myslela, že něco sbírají pod stoly. Pak se k ní jeden obrátil. Chybělo mu půl tváře, jedno oko a obě paže. Místo slov vydával neurčité zvuky. Paxton hrůzou téměř omdlévala, k smrti ji vyděsil. JeanPierre ho po chvíli odehnal. Pohybovali se tu malí čističi bot, prostitutky, prodavači drog a jiného pokoutního zboží, všichni nabízeli svou službu nebo tovar.

Ze všech stran do toho zmatku prosakovala vůně květin, pach nafty, hlasy, výkřiky, klaxony, hluk aut, jízdních kol a lidí.

„Omlouvám se.“ Snažila se zapomenout žebrákovu poloviční tvář.

„Budete si muset zvykat. Město je takových ubožáků plné. Dá se tu nějaký čas žít v přeludu, že se nic neděje. Pak ale jednou exploduje bomba, bar vylétne do vzduchu, jeden z vašich přátel se zhroutí, na ulici spatříte krvácející děti, plačící a hledající své matky. A před vámi se nakupí mrtví, oběti bomby Vietkongu. Před tím se nelze schovat.

Na Severu je to ještě svízelnější. Tam zuří skutečná válka.“

Pečlivěji zkoumal přes nalité skleničky. Zajímala ho. „Víte určitě, že tu chcete být?“

„Ano.“ Teď už si byla sama sebou jistá. Straší ji zmrzačené děti a žebráci , ale vždyť je tu zatím tak krátce! Přesně čtrnáct hodin.

„Důvod?“ zeptal se přímo.

Znovu ji to nutilo k upřímnosti. Jako s tím vojákem v letadle. „Někdo, koho jsem měla moc ráda, tady zemřel.

Chci to místo poznat. Chci pochopit, proč zemřel. Rozhodla jsem se, že se pokusím dokázat, aby tu pravdu otiskly noviny.“

Rozpačitě se na ní zahleděl. „Jste velmi mladá a ještě plná ideálu. Tragedií je, že to je tolika lidem jedno. Můžete plakat a křičet, stejně vás neuslyší. Chtěla byste odtud poslat zprávu Ale komu? Pro vašeho přítele je už pozdě a pro ostatní? Sem člověk přichází, protože musí, někdo přežije, jiný zemře. Není ve vašich silách, abyste tomu zabránila. Aby se to neopakovalo.“ Z jeho úst to znělo beznadějně. Přesto mu Pax neuvěřila.

„Tak proč tady zůstáváte vy, Jeane-Pierre?“ Podívala se mu přímo do očí a jemu hlavou proběhla otázka, zda se spolu někdy vyspí. Věděl, že Nigel se o něco takového pokusí. Ralph měl France a jejího syna A ovšem, on měl svou manželku. V Paříži. To je zatraceně daleko. A tady stojí někdo svěží, čistý, plný ideálů, ale zároveň i silný a sebejistý. Sám nad sebou se usmál. Paxton si toho všimla.

„Zdá se mi, ve vás spatřuju další Johanku z Arku, tak nějak ji nazýváte, viďte? U nás to je Jeanne d’Arc. Věřila přesně v totéž, co vy. V pravdu, v moc meče ve jménu Boha a ve svobodu.“ „To zní velice hezky. Ale neodpověděl jste na mou otázku.“ Měla čich novinářky a správně

odhadovala místa i lidi.

„Proč jsem uvízl zde? Ani sám dobře nevím.“ Pokrčil rameny a nasadil výraz vychytralého galského sedláka.

„Chtěl jsem to tady vidět, tak jsem napsal do redakce Le

Figaro. Zůstal jsem, protože mě to pohltilo. Chtěl jsem proniknout až na dno událostí , a už jsem nedokázal vyplavat. Tady je místo, kde se páchají hříchy,“ usmál se svému přirovnání. „Jakmile se tomu podvolíte, jste ztracena.

Fakt je, že mám taky rád své přátele. Možná ,“ pokrčil rameny. „Možná že mám taky rád nebezpečí. Paxton, dejte si pozor, muži hrozně rádi lžou. Milují hru se zbraněmi. A předstírají, že mají nepřátele, ty lidi, co jejich kamarády obrali o kopec, o barák nebo o kus potoka

Nebo třeba i o vlast. Jsme do toho zamilovaní , hledáme v tom vnitřní smysl , dokud nás to nezabije.“ V tom, co řekl, byl velký kus pravdy, instinktivně to poznala.

„Stojí to za cenu smrti?“

„To si netroufnu soudit.“ Opět pokrčil rameny. „Zeptejte se těch, co umřeli Co ti by odpověděli?“ „Myslím, že by nám nepotvrdili, že to za to stálo,“ zamyslela se, ale on nesouhlasil.

„To říkáte, protože jste žena. Ale oni?“ Měl rád argumenty, filozofii i hypotézy. V tom jí byl sympatický. „Žena bude vždy proti. Ti zemřelí jsou totiž její synové, lásky nebo manželé. Nikdy nevyhrává, jen ztrácí. Válka ji straší, nepřináší vzrušení. Obličeje žen , a byly jich stovky, které jsem zachytil na fotkách , jsou plné bolesti, ať už drží mrtvé dítě, nebo zabitého muže. Nezáleží jim na tom, jestli také zemřou. Tvrdím, že jsou dokonce statečnější než muži.

Jedině je ničí: když ztrácejí svou lásku.“ V jeho hlase zazněla náhle jemnost. „A vy? Muž, kterého jste ztratila? Byl vaším milencem, nebo jenom přítelem?“ Byl zvědavý.

„Oboje.“ Cítila se mnohem klidnější, než tomu bylo nedávno. „Měli jsme před svatbou. Znali jsme se čtyři roky a měla jsem si ho vzít.“ Podívala se stranou. Stále jí ještě pronásledovala vina. „Měla jsem , ale nevzala.“ Ke konci jí hlas vázl. Dotkl se její ruky.

Jestliže jste si ho nevzala, asi vám to nebylo souzeno.

Moje první žena zemřela při nehodě. V letadle, kde jsem měl sedět vedle ní. To letadlo jsem zmeškal. Ona přesto odletěla. Zabila se ve Španělsku. Cítím vinu už navždycky.

Chtěla děti, já nikdy ne. Teprve pak jsem pochopil, že kdybych tehdy svolil, něco z ní by mi zůstalo. Jenže víte,“ již po několikáté pokrčil rameny, „nebylo nám to zřejmě souzeno.

„A teď nějaké děti máte?“

Zavrtěl hlavou. „Jsme spolu jen dva roky a ženě je osmadvacet. Chce se stát špičkovou modelkou. Dřív, než budeme mít děti.“ Pokud se nepřihodí něco zlého , napadlo Pax. Neměla přece jen Gabby se svou zjednodušenou životní filozofií rodiny a hezkých dětí pravdu? Nebyla ona sama blázen, když se sem rozjela? Má snad JeanPierre pravdu v tom, že její svatba s Peterem nebyla předurčena, nebojí budou na věky pronásledovat výčitky svědomí?

„Kolik je vám, Paxton?“ zeptal se zvědavě. S každým dalším douškem pernodu cítil, že je k ní víc a víc přitahován. Snad by šlo přejít na jiné pití, třeba na whisky, ale obával se, že ona by okamžitě začala pít vodu.

„Dvacet dva,“ povzdechla si těžce.

„Úžasné. Mně je přesně dvakrát tolik.“ Nezdálo se, že by mu to příliš vadilo. „Je na místě s jistotou prohlásit, že jste nejmladší novinářkou v Saigonu. Navíc zcela určitě,“ zvedl sklenku k přípitku, „tou nejkrásnější.“

„Nezažil jste mě po ránu,“ snažila se o lehký konverzační tón. Najednou je překvapil hlas za jejími zády.

„Zato já ano.“ Otočila se na židli. Byl to Nigel. „Řekl bych, že po ránu jste půvabná. Jedná se o něco vážného?“

Jen poznámka na okraj,“ odpověděla Paxton pobaveně, vděčná, že se k nim připojuje. JeanPierre už poněkud přebral a obávala se, že jedna malá skotská by v něm mohla probudit milostné touhy.

Nigelův příchod mnohé vyřešil. „Předpokládala jsem, že jste v Xuan Loc.“

„Odložil jsem to na zítřek.“ Pravdou bylo, že tak rozhodla jedna pěkná kurvička, kterou potkal. „Už jste vůbec jedli? Doufám, že ne, hlady umírám a nechce se mi jíst sám.“

„Ne, ještě jsme nejedli,“ odpověděl za obaJean-Pierre.

Paxton dosud nepřešly žaludeční potíže, odmítala potravu, ačkoliv již bylo devět večer. „Kde chcete jíst?“

„Je mi to jedno. Zastavil bych se jen na něco rychlého a pak navrhuju zapadnout do Pink Night Clubu a trochu si zatančit,“ nespouštěl Nigel z Paxton oči. Paxton pohlédla na hodinky. Ráno musela vstávat už ve čtyři hodiny.

„Se mnou nepočítejte. Domluvila jsem si rande. Ralph

Johnson si mě vyzvedne v pět ráno.“

„Za čím se vydáváte?“ Nigel se tvářil otráveně a JeanPiere vnímal okolní svět už jen v mlhách. Alkohol si začal vybírat svou daň. Do setkání s manželkou v Hongkongu mu zbývalo jen několik dní. Věřil, že se ještě naskytne i jiná příležitost, jak Paxton svést.

„Vyrážíme do Nha Trangu s filmovým štábem,“ vysvětlovala Paxton.

„Tam to je dost horké.“ Nigel pokrčil nos. Pak si uvědomil, že je Paxton ještě zelenáč. „Rozhodně tím nemyslím horké počasí. Bude tam spousta Charliců. Chraňte si svou buclatou prdelku. Znám Johnsona, ten se vám o ni starat nebude. Hledí si svých historek. Stejně ho jednou zabijou. Už dvakrát byl raněný. Vsadil bych se, že hraje na to, aby získal Pulitzerovu cenu, i když to nepřiznává.“ Paxton byla jasná jejich rivalita.

„Vynasnažím se být opatrná.“

„Vrátíte se na večeři?“ Nigel cítil, jak ho přitahuje. Byla to po čertech pěkná holka. Smůla byla, že evidentně o žádného z nich nestála. Kvůli nim tedy rozhodně do

Saigonu nepřijela. Zdá se, že je posedlá jenom touhou psát dobré články pro své noviny. A mužských je tu nad pomyšlení.

„Netuším, kdy se vrátíme,“ odpověděla na jeho otázku.

„Ralph se nezmínil. Snad by řekl, kdybychom se nevraceli.“

Nigel se pousmál. „V jeho případě to není tak jisté.“

Vstali a náhlý pohyb okamžitě přilákal pozornost žebráků. Nigel aJean-Pierreje poslali pryč. Z jednoho děvčátka však Paxton usedalo srdce. Chyběly jí nohy a bratr ji vozil na primitivním vozíku. Paxton nevydržela ten pohled, musela se odvrátit. Nikdo nemá v moci kouzlo, které by vyhnalo válku a navrátilo lidem chybějící údy.

„Dobré materiály byste mohla získat u kvakerů,“ radil jí

JeanPierre na odchodu. „Výbor amerických přátelských služeb tu vybudoval pohádkové centrum. Pro všechna děcka zde obstarávají protetické pomůcky. Mám odtamtud fantastické snímky. Je přímo neuvěřitelné, co všechno tam dělají.“

„Poznamenám si to, dík.“ Usmála se na oba a poděkovala za drink. Vysadili ji před hotelem a jeli dál, objevit nějaký bar s dalším pitím. Rozhodli se tentokrát vynechat večeři a zapíjet žal nad tím, že je opustila. Cestou nahoru do svého pokoje potkávala Paxton řadu dobře oblečených párů, které stoupaly do podkrovní restaurace, zřejmě povečeřet. Byla natolik unavená, že se jí jíst ani nechtělo. Vešla do pokoje, položila se na lůžko a cítila se neuvěřitelně ospalá. Stačila jen nařídit budík. Ani se nesvlékla.

Když se budík rozezvučel, přísahala by, že uplynulo jen několik krátkých minut. Nejspíš jeho zvláštní bzučivý zvuk jí ve snu vykouzlil přelud, že se na ni vrhá nějaký hmyz, dokonce vosy, ona že se snaží zachránit v rikše, ale řidič nechápe, kam ji má odvézt. Drnčivý zvuk stále nepřestával, až konečně otevřela oči a rozhlédla se po hotelovém pokoji. Když se postavila pod sprchu, bylo ještě šero. Umyla si vlasy a natáhla kombinézu, kterou si pro takové případy pořídila. Byla tmavě zelená, khaki. Nazula si boty, nevěděla, zda měl Ralph dost času a sehnal jí slíbený pár.

Dole v hale byla přesně v pět hodin, ale nikde živé duše. Ulice již pozvolna ožívaly prodavači,

jízdními koly i auty, lidmi spěchajícími domů či do práce. Mezi tím se proplétaly ženy v roztomilých kloboučcích non-la a slušivých ao-dai. Vyšla ven a vtáhla do sebe všechny vůně, dráždivé aroma čerstvého ovoce a květin i pach nafty a zápach kouře, věčně se držícího nad městem. Náhle za sebou zaslechla kroky a na schodech hotelu zahlédla Ralpha, oblečeného do pracovní kombinézy a s tropickým kloboukem na hlavě. Na nohou měl vojenské boty, druhý stejný pár v ruce, na těle ochrannou vestu a podobnou přes ruku. Když se k němu přidala, obojí jí předal.

„Přece jen jste sehnal ty boty! Moc děkuju.“

„Bez problémů.“ Opravdu. Na černém trhu, kde je koupil, bylo k dostání absolutně všechno. Většina věcí byla ukradena v amerických vojenských skladech PX, od tamponů až po speciální výstroj. „Přinesl jsem taky neprůstřelnou vestu. Bude se hodit. Pokud ji snesete na těle.“

Měl pro ni i přílbu. Se vším jí pomohl do čekajícího náklaďáku, který se s nimi hned rozjel po silnici Highway

One směrem k jejich cíli. Za volantem seděl vojenský řidič a ve voze byl ještě zpravodajský štáb, dva kameramani, zvukař a asistent.

Všichni se jí představili. Od vojáků se příliš nelišili, měli na sobě podobné maskovací kombinézy, těžké boty a přílby. Zvukař se nervózně usmíval a asistent odšrouboval uzávěr obrovské termosky. Zavoněla horká káva.

„Zatraceně! Jestli nás na cestě vymáknou VC, budou si myslet, že zajali náklaďák napěchovaný armádou.“ Pak zvukař pohlédl na Paxton. „Bože, kde nosíte vysoké podpatky, v kabelce?“ „Jsem moc dlouhá, padám přes ně!“

Všichni ocenili pohotovost repliky. Když opouštěli Saigon, vyhouplo se slunce na obzor. Vítalo je nádherně letní ráno. Byl konec června a Paxton náhle pochopila, proč lidé obdivují krásu této země. Jakmile měli město za zády, obklopila je svěží zeleň. Jako by kolem oživly obrazy malované na hedvábí. Působilo to radostně, až jímavě.

Jen jako jizvou byla někde příroda zohavena kráterem po výbuchu nebo dítětem o berlích na okraji cesty.

Skupina na voze umlkla. Paxton si připadala jako omámená červenou půdou a bohatou zelení. Nemohla se nabažit té krásy, vyrušil ji teprve Ralph, když se k ní z předního sedadla naklonil a nabídl jí koblihu.

„Je tu hezky, že?“

„Konečně chápu, co se mi snažili vylíčit. Saigon, to není ono.“ Jistě to bývalo elegantní město, když tam ještě sídlili Francouzi, ale změnilo se na špinavé, hlučné a zkorumpované místo plné prostitutek a skřetů. Teď v krajině před sebou nalézala přirozenou krásu, s jakou se dosud nesetkala a která na ni hluboce působila. Všude však potkávali rány této země, dokonce daleko ve vnitrozemí. „Byl jsem tu před rokem a půl, když vypálili Ben Suc

Bylo to překrásné místo. Zločin, zničit je ohněm.“

„Proč se to stalo?“

„Chtěli vyhnat Vietkong. Odříznout a zničit jejich zásobárnu potravin, jejich tajné úkryty. Většinou nepoznáte, kdo patří k nám a kdo je proti. Tak se to podpálí a udělá se z toho jedno velký parkoviště. Dušujou se, jak každého přestěhujou, ale copak se to dá? Stálo tu starobylé a půvabné městečko, a oni lidi nacpali do chatrčí v Quonset.“

Tam se seznámil s France, ale o tom pomlčel. Tak dobře

Paxton ještě neznal. „Jak vám to šlo včera?“

„OK. Trochu jsem vymetala ulice v Saigonu a párkrát se ztratila.“ Pak usoudila, že se mu asi dá leccos svěřit. „Ty řečičky o páté jsou dost ptákovina. K čemu je to dobrý?“

„Oficiální zkratka pro to je PR, určeno pro tisk. Domnívám se, že jde především o propagandu do našich řad.“

„Copak to má smysl?“ Otrávilo ji to. Většina z novinářů se snaží o pravdivé výpovědi a nepotřebují, aby jim někdo lhal. Během rozhovoru si sundala přílbu a stáhla si koňský ohon do pevného uzlu.

Bylo takové horko, že i vlasy na zádech obtěžovaly.

„Rozhodně by se o těch věcech mohlo psát, zvlášť až dojdou témata, jenže to asi nebude tak brzy. Mimochodem, kamarádi z AP včera vystopovali, prý by se tu měl potulovat nějaký příbuzný někoho vysoce postaveného. Má se mu všemi způsoby zabránit, kdyby se chtěl k něčemu připlést.“ „Co tu má vyvádět?“ Paxton se bavila.

„Čert ví. Snad je tu jen na návštěvě. Nezdá se, že by mu to nějak zapalovalo, jinak by se Vietnamu vyhnul.“

Pohlédla mu upřeně do očí. „Takže pokud jde o mne, taky mě pokládáte za mírně imbecilní.“ „To ještě nevím.“ Snad unese, když nebude nic předstírat. Neměl to ve zvyku. „Vypadá to, že jste jiná. Řeknu vám rád, co si o vás myslím, až budeme mít dnešek za sebou. Každý novinář je poněkud praštěný. Už v tom, jak se snaží vyšťárat pravdu. Bez ohledu na to, že si někdy pěkně odře čumák.“ Nasadila si přílbu a dopila kávu.

Chvíli se zdrželi v Ham Tan a pak se pokusili projet k Phan Rang a Cam Ranh, opatrně, protože již bylo slyšet vzdálenou palbu. Připomínala ozvěnu hromu ve skalních stěnách. Řidič byl ve stálém radiovém spojení se základnou v Nha Trangu a upozornil, že musí projet úsek džungle, než se k ní dostanou. Základna sama je prý silně ostřelována a je nutné přiblížit se k ní odzadu. Zdálo se to bezpečné, základna byla silně opevněna a dobře vyzbrojena. Jenomže už přes týden se na ni soustřeďuje nepřátelská palba. To právě Ralpha lákalo jako námět pro reportáž. Týden trvalo, než mu povolili vstup.

„Spojovací důstojník z RTO upozorňuje, že je to tam u nich pěkně horký,“ předával řidič vzkaz. Paxton už věděla, že výraz „žhavý“ nebo „horký“ značí přítomnost Vietkongu a nemá nic společného s počasím. Vedro téměř znemožňovalo mluvit a neuměla si představit, jak budou dýchat, až se dostanou na „horké“ místo. V blízkosti základny se všichni na pokyn ve voze skrčili, navlékli si ochranné vesty a nasadili přílby. Bylo sedm hodin ráno, když byli dvě míle před dělostřeleckou základnou zastaveni.

„Mám tu s sebou novináře,“ hlásil řidič, když se jim do cesty postavila silně vyzbrojená hlídka. Každý voják držel v ruce standardní automat M-16. Od Ralpha Paxton věděla, že nedociluje parametrů sovětských AK-47, které používá Vietkong.

Hlídka zkoumala vnitřek vozu. Paxton zaslechla a rozeznala temný hukot houfnic Howitzer 150 mm i staccato kulometů M-60. Před odjezdem se poučila o zbraních v knihách, ale bylo mnohem děsivější potkávat je v praxi.

Znervózňovalo ji, jak si ji hlídka prohlíží. Pak se vojáci opět obrátili na řidiče.

„Co ta Beta-Beta?“ zeptal se velitel.

Řidič se usmál. „Co by? Je to také novinářka. Souhlas?“ Otočil se a přívětivě se na Paxton zašklebil. „Pracují pro sanfranciský Morning Sun, pane.“ Hmátla do kapsy pro papíry, ale on jen mávl rukou a pokynul, aby pokračovali v jízdě. Řidič s Ralphem na sebe významně zamrkali. To vzbudilo Paxtoninu pozornost.

„O co šlo? Co je to Beta-Beta?“

„Tohle tu uslyšíte ještě mockrát.“ Ralph se dobře bavil.

„Vás tady taky tak oslovovali?“ Nic zlého netušila, ale

Ralph vyprskl smíchem.

„To si, má drahá, opravdu nikdo netroufl. Pro klid duše vám to prozradím. Beta-Beta je radiová volačka. Správně B-B. Bezva buchta!!“ Celý náklaďák zaburácel salvou smíchu. Paxton by se nejraději propadla.

„Trhněte si nohou, pánové. Na srandičky vás jeden užije!“

„Jen aby si s námi neužili ti ve křoví.“ Řidič se rozmáchl rukou do kruhu. Asi jsou fakt důležitější věci kolem než zrovna to, kdo koho jak nazývá, pomyslela si Paxton. K čertu! Jako by „bezva buchta“ nemohla být ta nejlepší ženská! Jenže kompliment to asi moc velký není.

„Za čas si na to zvyknete,“ utěšoval ji žertem Ralph a uhýbal před její pravicí. V několika příštích

minutách však legrace skončila. Nad hlavou jim začaly prolétávat granáty.

Všichni se přikrčili. Konečně bylo možné slézt z korby a kameraman se zvukařem si začali vybalovat své „nádobíčko“.

Ralph jim zopakoval svou představu natáčení. Po dohodě s hlídkou ukázal řidič Ralphovi nejbezpečnější průchod do základny. Relativně nejbezpečnější, neboť i ten byl v ohroženém pásmu. Pak se objevil vojín, který ze sebe vychrlil, co už věděli, totiž, jak je to tam „horkem rozpálený do běla“. Jen to dořekl, zůstal udiveně civět na Paxton.

„Hoj, vy tam, jak jste se tu objevila?“ podivil se a honem se přitiskl k boku náklaďáku. Od Ralpha věděla, že temné dunění v dálce jsou houfnice ARVN, armády Jižního Vietnamu. Jejím úkolem bylo zajišťovat pohyb amerických jednotek. Američané však raději spoléhali na vlastní síly. ARVN měla čelit pravidelné armádě Severního Vietnamu, NVA, zatímco Američané Vietkongu, bojovému seskupení, v němž většinu tvořili prostí vesničané, velice vytrvalí a stateční lidé.

„Jsem ze Savanny,“ odpověděla tomu černému chlapíkovi beze stopy vzrušení v hlase.

„Sakra, jóó! Já taky!“ Honem jí dával adresu, která jí však mnoho neřekla. Přesto byla ráda. Připomínal jí

Queenie.

„Jak dlouho tu už jste?“ zajímalo ji.

„V Namu?“ Zazubil se. „Peklíčko, zlato. Už mi chybí všehovšudy dva týdny. DEROS, doba návratu už mi tancuje před očima. Vyprší doba nasazení, a pokud si uchráním zadek v těch čtrnácti dnech, tak se chytím ptáčka svobody za křidýlka a odfrčím s ním do Georgie.“ DEROS bylo datum, které stanovilo jeho návrat ze zámoří. Dva týdny znamenaly, že už zde strávil 385 dní, o 375 více, než bylo poskytnuto Peterovi. „Jak vám říkají?“ Připadala mu nádherná. Vše, co si přál, bylo promluvit s ní a dotknout se jí. Doma měl svou dívku, ale nic teď nemohlo zabránit touze vyměnit si s Paxton pár slov.

„Paxton.“

„Fakticky?“ Jméno ho pobavilo. Ralph je po očku pozoroval.

„Držte se při zemi,“ nakázal jí.

Potom se všichni přesunuli na bojovou základnu. Nabízel se z ní roztodivný pohled do údolíčka, kde v různých odstínech zeleně vybuchovaly obláčky dýmu. Nízko nad hlavou jim létala bojová letadla a jiná v dáli svrhávala koberce bomb. Vojáci jim říkali „ptáci snášející vejce“.

S Ralphem a jeho štábem se přišel seznámit velitel základny a Ralph mu opatrně představil Paxton. „San Francisko, je to tak?“ ujistil se a přehodil krátký doutník z jednoho koutku úst do druhého. „Senza místo.

Moje žena i já ho milujeme.“ Každý má rád nějaké místo.

San Francisko, Savannu, Sever, Jih, NewJersey, nezáleželo na tom, odkud kdo přicházel. Hlavně že byl živý a byl tu nový. Tak zoufale si tu všichni přáli zůstat naživu a už jen dotek někoho od jinud pro ně mnoho znamenal.

„Bylo nám tu horko jako v peci,“ vysvětloval. „Armáda

NVA se rozhodla projít a my jim v tom překážíme. Minulý rok jsme tuhle oblast dokázali držet parádně, ale pak jsme ji ztratili. Teď ji máme zpět a nechce se nám o ni přijít.“ Paxton se neubránila myšlence, kolik mužů to vše asi stálo. Obsadit jen jediný kopec, vesnici nebo údolí se rovnalo obrovským ztrátám na životech. Kolik mrtvých, kolik zraněných chlapců tu již bylo? Znovu ji přesvědčoval, že svou pozici drží příkladně. Až doteď jsou ztráty pouhých pět mužů a několik tuctů raněných. To považuje za OK? nechápala Paxton. „Říkám vám, jenom pět mužů!!“ Ale kterých pět? Jak se vybírají? Vybírá je Bůh?

Proč si vybral Petera? „Jsme v dostřelu šrapnelů, držte se jenom pásem, která vám chlapci určí.“ Ralph byl spokojen. Kamera měla optimální výhled na všechno dění. Vydrželi pracovat celé odpoledne, jen ve tři hodiny si snědli přídělové balíčky typu C a pak se vrátili na bojovou linii. Do této chvíle nedošlo k jedinému zranění. Byl to takový skoro krotký den války. Všichni otráveně

zaujímali své pozice a čas od času hlásili, že je nějaký Charlie v dohledu. Sotva bylo možné rozeznat ho v tom kouři a hustém porostu.

„Tak co, miláčku, jak je vám po těle? Už v tom pěkně lítáte.“ Ralph si sedl vedle ní. Dokuřoval cigaretu a dopíjel kávu.

„Jak vám bylo, když vás The Times vyslaly do Koreje?“

„Měl jsem plné kalhoty,“ zašklebil se.

„Není nad upřímnost.“ Nervózně se usmála. Už od rána měla pocit, že jí v žaludku vězí balvan. „Jedla jste?“ Zavrtěla hlavou. „Měla byste. Pomáhá to.

Jídlo musíte dodržovat. A taky spánek. Jinak si koledujete o malér. Udržujte smysly v pohotovosti, to je ta nejlepší bojová rada, kterou vám můžu dát.“

Byla mu za ni vděčná. Byl to fajn chlap a vynikající reportér. Už chápala, proč na něj tolik lidí žárlí. Byl dobrý, velice dobrý a ve svém oboru špičkový machr. „Dík za ty boty.“ Mávl rukou.

„Přílbu na hlavu a bradu níž, hned budeš životu blíž.“

S těmi slovy se otočil a rychle začal šplhat kolem několika vojáků ke skupině stromů. Uvažovala, nakolik ho obdivuje

, a nakolik proto, že je trochu blázen. Ještě si na tuto otázku nedala odpověď, když se blízko ní ozvala mohutná exploze. Kameraman se rozeběhl k místu, kde Ralph zmizel, následován zvukařem. Bez velkého rozmýšlení se rozběhla za nimi. V houštině leželo několik mužů, uprostřed držel Ralph jednoho vojáka s rozervanou uniformou na hrudi.

„Potřebujeme zdravotníka,“ řekl důrazně, ale bez paniky. Někdo odběhl, aby se po něm podíval. V tentýž okamžik se vedle nich objevil spojař. Bleskově navázal kontakt se záchranáři, přezdívali jim „zametači“. „Mám tu šest případů,“ hlásil do telefonu. Náhle Paxton pocítila dotek na zádech. Byl to voják, kterému exploze utrhla paži. Všude kolem něho byla krev. Měl obličej kloučka, zvedl k ní oči a řekl jen: „Mám žízeň.“

Měla s sebou polní láhev, ale nebyla si jistá, zda chlapec může pít. Smí se to? Co když ho to zabije? Přiběhli dva zdravotníci a kněz v přílbě. Patřili k jednotce a ihned začali chodit od jednoho raněného k druhému.

Ten mládenec v Ralphově náručí zemřel a Ralph se již skláněl nad jiným případem.

„Mám žízeň.“ K jejímu chlapci pomoc ještě nedorazila.

Hleděl na ni úzkostlivě. Jak se jmenuješ?“

„Paxie.“ Pohladila ho po tváři a položila mu hlavu do svého klína. Krev jí prosakovala na nohy, ale předstírala, že to necítí. „Moje jméno je Paxie,“ řekla znovu tiše a jemně mu odhrnula vlasy z čela. Moc se jí chtělo sehnout se a jako dítě ho políbit na tvář. Pokusila se alespoň skrze slzy usmát, ale nepostřehl to. Jak se jmenuješ ty?“ zeptala se, aby ho udržela při smyslech.

„Joe.“ Znělo to dutě, ztratil hodně krve a utrpěl šok.

Jak ho držela, zavíraly se mu oči.

„No tak. Joe, vzbuď se Teď nemůžeš usínat Tak je to lepší Měj oči otevřené.“ Usmívala se na něj, zatímco kolem šílený shon a zmatky nebraly konce. Ranění musí být co nejrychleji přepraveni na obvaziště. Pomáhal kněz,

Ralph i kameraman, jeden zdravotník se zoufale snažil navrátit raněnému vojákovi život stlačováním hrudníku, když se nad nimi ozval rachotivý zvuk helikoptéry. Z houštiny se však ozvaly výstřely a pomoc se musela zase vzdálit.

Zdravotník přestal s masáží hrudníku. „Do prdele práce.“

Muž v jeho rukou právě zemřel.

„Odkud jsi, Joe?“

„Miami.“ Byl to jen šepot.

„Miami. To je skvělé.“ Oči měla zalité slzami, knedlík v krku a pocit, že zanedlouho bude zvracet. Nohy měla promočené jeho krví a spojař se teď usadil vedle ní v trávě a instruoval helikoptéru, aby se nepřibližovala. Místo je příliš horké.

„Do hajzlu s tím ,“ ozval se hlas z jeho přístroje. „Kolik jich tam dole máte?“ Hlas byl pevný a silný, bezpochyby rozhodnutý bez zraněných se nevracet.

„Máme tu čtyři, kteří jsou na tom pěkně zle.“ Jen to dořekl, ozvala se další mohutná detonace. „Do prdele,“ ozval se nějaký hlas. Zdravotníci odběhli a po chvilce měl spojař čerstvé informace. „Ty raněné si dopočti do devíti. Je jich pět navíc, slyšíš, Niner Zulu?

Můžeš sem rychle poslat dalšího ptáka? Máme tu kluky, který dlouhý čekání nevydrží.“ Paxton zavřela oči a věděla, že hoch v jejím klíně je jedním z nich. Snažila se alespoň zachytit pohled spojaře, ale byl plně v zajetí svých přístrojů a Ralph byl spolu s kameramanem už dlouho pryč, kdo ví kde.

„Jste OK?“ ozval se nějaký kolemjdoucí a ke svému úžasu zjistila, že mu odpovídá.

„Jsme na tom fajn. Je to tak, že Joe “ Opět začal upadat do spánku. Dotkla se jeho tváře, aby ho probudila.

Snažila se nevšímat si místa, kde mu chyběla paže, nedbala na krev, která stále ještě vytékala na zem vedle ní. Uvažovala, že by mohla aplikovat turniket, ale bála se, aby mu ještě víc neublížila. Vzápětí se objevil zdravotník.

„Držíš se ohromně, synku. Vzorově.“ Pak se povzbudivě usmál na Paxton. „Vy jste taky jednička.“ Pak si uvědomila, že ji to ujišťoval ten kluk ze Savanny, a měla pocit, že se už znají spoustu let. „To je Joe.“ Snažila se, aby se jí netřásl hlas, ale se strachem pohlédla na tvář raněného. Helikoptéra se znovu přiblížila a hlas pilota se ozval v těsné blízkosti.

„Tady je Niner Žulu. Jdu na to. Nalétnu to dost rychle.

Nepůjdu až na zem. Naházejte je sem, jak nejrychleji můžete. Hned se odlepím.“

„Do hajzlu,“ zaslechla něčí úlevnou kletbu. To odpoledne tu kleli všichni, proklínání bylo charakteristické pro všechno, co se tu odehrávalo. „Do prdele, jak si to představujete, naházet je tam?“ ptal se spojař sám sebe.

„Nedělej si vrásky,“ pronesl jeden muž odevzdaně.

„Když se s tím bude hrabat, ani se nemusíme namáhat.“

Z té druhé pětky už dva zemřeli. Po pěkném začátku se den úplně sepsul.

Vrtulník se snesl a vydržel tak dlouho, než zdravotníci stačili s pomocí ostatních naložit čtyři raněné, a pak se snesla druhá helikoptéra a odvezla zbytek. Byly to speciální stroje HUEY, určené k transportu raněných do polní nemocnice. Paxton připadaly krásné. Až do konce sledovala, jak dva muži dopravili Joea dovnitř, a shledala, že se v duchu modlí, aby se mu podařilo přežít. Když se otočila, utkvěl její pohled na dvou tělech ležících na zemi, s očima otevřenýma, ale nevidomýma. Vedle nich uložili i jejich kolegy, mrtvé vojáky ARVN. Rozběhla se stranou do houští a zvracela. Tam ji také po nějaké době objevil

Ralph. Měla zničenou, bledou tvář, stála tam v uniformě prosáklé krví a s krvavými šmouhami ve světlých vlasech , stopami po tom, jak si je prohrábla rukama.

„Z poblázněného žaludku si nic nedělej, maličká, mně takhle bylo z těch šesti měsíců skoro každý den, tenkrát v Koreji.“ Povzdechl si a na chvilku se u ní posadil. Zavládl zdánlivý klid, ale dotek smrti bylo cítit všude. Šrapnelová palba jako by zeslábla. Ralph měl v plánu vrátit se na noc do Saigonu. Rozmyslel si zůstávat tu přes noc. „Máme za dnešek dost slušnýho materiálu,“ konstatoval věcně a Paxton na něj zděšeně pohlédla.

„Tomu, co se tu událo, vy říkáte slušný materiál?“ Najednou v duchu uslyšela Jeana-Pierra a jeho chválu snímku mrtvých děvčátek. Ještě teď se při vzpomínce otřásla.

Ralph se ozval dost podrážděně: „Já tuhle válku nezačal. Jsem tu, abych z ní dělal reportáže. Třeba když z nich budou lidi zvracet, tak tu válku skončí. Jestli tu jste na to, abyste sepisovala článečky o koktejlových večírcích v důstojnickém klubu, pak jste u mě na špatné adrese. Válka je stará šereda. Pokud si žádáte smích, pak si musíte počkat na Vánoce, to se tu jistě zase mihne Bob Hope.“ „Heleďte, trhněte si laskavě nohou.“ Byla naštvaná, unavená, stresovaná a ještě k tomu se jí stále bouřil žaludek z toho, co zažila. „Jsem tu ze stejných důvodů jako vy.“

„Fajn. Tahle válka hrozně potřebuje lidi, jako jste vy nebo já. Těch ochotných říkat pravdu není nikdy dost.

Těch, co přitom riskujou vlastní krk, je ještě míň. A kvůli tomu tu přece jsme, že jo?“ Zaháněl ji do kouta, ale líbila se jí jeho odpověď. Byl tvrdý a nesmlouvavý a to jí imponovalo. A taky to byl mužský s velkým „M“. Jemu se zase mnoho věcí líbilo na ní. Skoro se dala označit za „jedničku“. Tak nazývali ty, kteří se osvědčili.

„Přesně proto jsem tady.“ Stále na něj upřeně hleděla.

„Abych pravdivě psala zprávy o téhle zasrané hnusné válce, pane!“

„Čestně jediný důvod?“ zeptal se, když se oba uklidnili.

Proč mu nepovědět o Peterovi, když o něm tolik prozradila Jeanu-Pierrovi?

„Zahynul tu můj snoubenec. Ještě to není ani dva měsíce.“

Dlouho nad tím uvažoval. Pak se nadechl a řekl něco, co u ní vyvolalo šok.

„Zapomeňte na něho.“

„Jak můžete něco takového vyslovit?“ Byla nejen zděšená, ale uráželo to i její vztah k Peterovi. „Sem může člověka vyhnat jakákoliv příčina. Je ale nutné na ni zapomenout, pokud máte odvést slušnou práci.

Umřel. Nemůžete mu pomoci. Ale potřebují vás lidé, jako byl on, můžete pomoci své zemi vybřednout z agónie, jestli vaše reportáže budou poctivé a objektivní. Když se budete snažit o pomstu za jeho smrt nebo si budete oživovat vzpomínky na něj, nikomu to nic nepřinese, ani jemu, ani vám, ani lidem, pro které jste se rozhodla psát.“

Měl pravdu a věděla to, ale ještě to stále bolelo. Věřila, že jednou zestárne a zapomene na kluka, kterého milovala celá studia na univerzitě. Jako autorka by skutečně měla předkládat čtenářům poctivé reportáže, a nejím vykládat příběh o Peterovi. Bylo to smutné, takhle otevřeně si věc přiznat, ale oba věděli, že je to pravda.

To odpoledne projeli do Hai Ninh, což bylo na půl cestě do Saigonu. Proběhly tam boje a některé podrobnosti

Ralpha zajímaly. Když chtěli z Hai Ninh odjet, velitel je nepustil, protože cesta v noci byla příliš nebezpečná. Je nutné počkat do rána. Lehli si do zákopu s ostatními muži a Paxton pozorovala hvězdy na nebi a myslela na Petera. Také takhle usínal? Měl strach? Připadalo mu nebe krásné? Myslel na ni? Nakonec však , záleželo na tom tolik? Ralph měl hodně pravdy. Asi na mnohém nezáleží, jen na pravdě a na lidech, kteří ji poznali.

„Jste v pořádku?“ Přisunul se k ní blíž a nabídl jí cigaretu, ale odmítla. Byla tak unavená a bylo jí tak nanic z toho všeho, co zažila, že ani nevečeřela. Příděly řady

C jí stejně nepřipadaly vábné. Rýže a pho, bílá nudlová polévka, kterou jedli příslušníci ARVN, voněly o poznání chutněji.

„Je mi dobře.“

„Skvěle zrovna nevypadáte.“

Usmála se. „Ani vy mi nepřipadáte v nejlepší formě.“

Uznávala však, že přece jen je na něho obstojnější pohled.

„Je mi líto, že jsem se k vám dnes choval jako tvrďák.

Ale pro měkkoty tady není místo. Nedá se tu dělat kompromis s ideály nebo zapomínat, proč tu jeden uvízl. Jak se z toho stane osobní záležitost, jde to všechno do háje.

A i když vaše cesta sem byla možná něčím takovým motivována, stále je možné změnit názor. Zvolit si pěkný a čistý cíl. Člověk musí před sebou vidět, pro koho píše. Co mu chce říct. To vás přidrží blíž lidským dimenzím. Nedá se z toho dělat osobní vendetta. Vezměte takovýho opravdovýho bijce. Sejmou mu kamaráda a jeho to popadne.

Vlítne do houštin, aby toho všiváka Charlieho dostal. Čtrnáct vteřin žije. Pak šlápne na minu a ta ho o tu horkou hlavu připraví. Nezbývá mu už než cesta k Velkému zásobovači, nebeskému PX, jak mu tady přezdívají. Tady při žádné činnosti nesmíte zapomenout na jedno , myslet.

Chlapi, co tu přežívají dlouho, to nezapomenou ani na minutku.“ Věděla, že to jsou dobré rady. „Stále mi nechce vymizet z hlavy ten dnešní kluk

Joe z Miami Ani nevím, jak se dál jmenoval Zajímalo by mě, zda to přežije.“

„Měl slušnou šanci,“ utěšoval ji Ralph. „Klika byla, že se to seběhlo v Nha Trangu. Je to blízko 254 MDHA, jednotky polního dělostřeleckého lazaretu. Odhadl bych, že během patnácti minut ho měli na operačním stole. Možná že jste pomohla, aby přežil.“ Poklepal ji uznale na paži a snažil se být přesvědčivý, ačkoliv skutečnost asi byla jiná.

Nesešlo na výsledku, ten v její moci nebyl , ale ona v tom čase překonala sama sebe. Kolik jich už viděl, povzdechl si v duchu. Těch mrtvých i těch raněných. Po nějaké době člověku otrne, unaví se a zahořkne. Dělá se mu špatně z té řezničiny. Co může nutit dívku, jako je tahle, aby se tu dobrovolně zdržovala? Třeba je jako všichni, trochu na hlavu. Někteří mnohdy na začátku nejsou, ale určitě tak skončí Zase se na ni usmál. „Kopněte do mě, ať už si jednou zapamatuju vaše jméno. Vím, příjmení je Andrewsová, ale vlastní jméno , něco jako Pattic nebo Patlon?

Tak nějak?“

„Paxton,“ ušklíbla se. „Hlavně na mě nevolejte Beta-Beta.“

„Možná budu někdy muset. Paxton se špatně pamatuje.“ Chvilku o tom uvažoval a pak náhle vybuchl v srdečný smích. Usínala, ale tohle ji znovu vzbudilo.

„Co se děje? Něco s mým jménem?“

„Ale ne, vaše jméno se mi líbí Jenže jsem dospěl k parádně ztřeštěnýmu objevu. Jste z Morning Sun, sanfranciskýho, správně?“ Přikývla. „Máte v redakci strýčka?“

„Ne tak úplně.“ Začervenala se, což ovšem nemohl vidět. „Spolehlivého rádce, tak nějak by se to dalo říct. Svého téměř tchána Je v těch novinách dost vysoko.“ Nechtěla říkat, že je vlastní. „Šéf zdejší kanceláře mi vykládal, že šílí z toho, jak už řadu dní dostává dálnopis za dálnopisem, všechny z vysokých míst v Morning Sun. Jsou o tom, že sem přijede nějaký prominentní synoveček, a kdyby si usmyslel provádět nějakou skopičinu, ať mu to šéf bezpodmínečně rozmluví a hlavně ho izoluje od veškerého válečného dění.“ Poťouchle si ji změřil. „Slečno Paxton, mám víc jak dojem, že jde o vás, jenže nikoho nenapadlo hledat v synovečkovi dívku. To je teda gól a co udělám já? V jednom dni vás vytáhnu na dvě nejžhavější místa v okolí.“ Znovu se rozesmál a Paxton se k němu přidala.

„To jsem ráda, že to nikdo nedešifroval.“

„Já taky.“ Bylo mu dobře, jak tam tak spolu leželi. Noční klid rušily jen ojedinělé vzdálené výstřely ostřelovačů.

„Nevím, jak píšete, ale jste dobrý parťák a něco ve vás je.“

„Dík za to.“ Promnula si oči.

„Jsem při vás. Se mnou můžete vždycky. Kamkoliv. Ale jenom, když to na mě neprozradíte strýčkovi.“

Leželi tam a zvolna upadali do spánku. Myslela na Eda

Wilsona. Ve Vietnamu byla teprve dva dny, ale připadalo jí, že ho neviděla snad několik let Jeho, Gabby, San

Francisko i Petera.

KAPITOLA 13.

Příští den se Ralph, Paxton a celý štáb vraceli do Saigonu. Po cestě skoro nepromluvili. Všichni byli otřeseni smrtí mužů, se kterými ještě nedávno jednali.

„Bere nás to uvnitř, a pěkně,“ nezdržel se Ralph komentáře a posadil se vedle ní. Zvukař si s ním vyměnil místo a sedl si vedle řidiče.

„Asi je to tak,“ souhlasila. Byla stále ještě v myšlenkách u toho kluka z Miami. Jaký to bude život , s jednou rukou? A třeba už také nežije vůbec. Proč tam tak urputně bojovali? Asi nikdo to přesně

neví. Všechno kolem se zbláznilo.

„Tady stačí chvilka, a lidi už nejsou, co bývali,“ prohlásil

Ralph. „Bude to pro vás tvrdá zkušenost.“

„Proč nejsou, co bývali?“ Stále ještě hledala odpovědi.

„Nevím přesně Snad moc viděli Když sem nastoupili, asi věřili v nějaké hodnoty , o něco jim šlo Pak zahořknou. Najednou jsou bez iluzí a místo nich je dusí hněv. Vrátí se zpět do Států a ostatní je nenávidí a považují je za vrahy. Nikdo se v tom nevyzná. Ve Státech lidé poslouchají rozhlas, vysedávají v barech, kupují auta a prohánějí holky. Houby jim záleží na tom, co se děje tady. Nechtějí, aby jim o tom někdo vykládal. Vietnam?

Kde to je? Je mi to fuk. Bandy žlutých šikmookáčů se mezi sebou perou Mezi sebou , a přitom zabíjejí nás! Každý na to rychle zapomene. Nedivte se, že to pak vypadá, že těm klukům tady ustřelují zadky pro nic za nic.“

„Fakt si myslíte, že to tak je?“ Rozčilovalo ji to, zvláště při myšlence na Petera. Oč snazší by bylo vzpomínat na něj jako na hrdinu, který zde za něco položil život. Jenomže hrdinou nebyl. „Myslím. Nejsmutnější na tom je, že je nás většina, co jsme o tom přesvědčení. Opravdu nikoho nezajímá, co se tady děje. Nechápou to. Mnohdy ani já. Snažíme se ubránit Jih proti Severu. Jako tomu bylo v Koreji. Jenomže se to nedá srovnat. Lidé z Jihu totiž stojí proti nám zrovna tak. Vždyť se už nedá rozeznat, kdo je Vietkong a kdo ne! Není to k potentočkování? Nerozeznáte jednoho od druhého.

Vezměte třeba jen ty děti. Většina z nich vám ustřelí kus obličeje, jen si s nimi něco začnete. Jak to jednou zažijete, jste na nejlepší cestě k pomatenosti. Nebudete si jistá, komu dál věřit, koho si vážit, proti komu bojovat. Polovina mužstva má větší respekt z Charlieů než z velitelů. Vietkong bojuje houževnatěji než kterýkoli jiný voják. ARVN, jižní armáda, je spíš pro srandu. Už se vám rozsvítilo, jak to myslím? Všichni ztratili rozum. Pokud tu vytrváte, taky zblbnete. Zvažte si to, než se rozhodnete. Pamatujte si, že ten den, kdy ztratíte chuť chytit odlet letadla, a to alespoň desetkrát denně, začínáte být pěkně v troubě.“ Poněkud přeháněl, ale něco z toho byla pravda, to pochopila. Vietnam měl v sobě cosi nezdravě úchvatného. Nutilo to setrvat déle. Něco ve vzduchu, ve vůni, ve všech těch zvucích a lidech. V divokých kontrastech Saigonu, v neuvěřitelné kráse venkova, v nevinnosti tváří i v utrpení lidí. Tak velmi se chtělo uvěřit, že to jsou ubožáci, že se jim ubližuje a že potřebují pomoci! To byla ona otázka současnosti. Můžeme jim pomoci a zachránit je? Nebo to je beznadějné? Dojížděli do Saigonu a Paxton nenalézala odpověď.

Ralph jí zastavil před hotelem a odešel do kanceláří AP směrem k budově Edenu. Pohlédla na sebe v v hale a zhrozila se. Byla neuvěřitelně zašpiněná. Kombinézu měla plnou krve, hlíny a zaschlého potu. Cestují zastoupil Nigel. Změřil si ji se zvednutým obočím.

„Ale, ale, vypadáte, že máte za sebou našlapaný den!

Nebo že byste se řízla při holení?“ Jeho žertíky ji dokázaly vytočit. Sundala si přílbu a nejraději by mu jednu vrazila.

„Vracím se z Nha Trangu. Bylo tam dost zraněných.“

Nedokázala k tomu být lhostejná. Zmínka jí div nevehnala slzy do očí.

„Mám se tomu divit? To přece je právě to, proč tu jsme.“ Zadek by potřeboval nakopat, tak ji štval. „Co podnikáte dnes večer?“

„Nevím. Pokusím se dát dohromady reportáž.“ S Morning

Sun uzavřela dohodu, že pro ni nebude platit uzávěrka listu, nýbrž že materiály zašle hned, jak je bude mít hotové. Ten první chtěla odeslat co nejdříve, aby je přesvědčila, že sem přijela pracovat a že své poslání bere vážně.

„Třeba se uvidíme později. Ralph šel domů, nebo do úřadu?“

„Jsem si jistá, že do úřadu.“ V hlase jí byla slyšet vyčerpanost.

„Raději si na chvilku dáchněte v posteli. Vypadáte pěkně utahaně.“

„To taky jsem Tak na shledanou “ Měla nejlepší úmysly okamžitě hodit na papír, co zažila,

jenomže se vysprchovala, „jen na minutku“ si lehla, a v tu ránu usnula.

Probudila se do šera a s pocitem nesmírného hladu.

Seběhla dolů do jídelny, ale ze známých nikoho nepotkala. Pokusila se něco sníst, nebyla však schopna spolknout sousto. I drcený ananas, na kterém si pochutnala při příjezdu, najednou ztratil svou chuť. Asi proto, jak nemohla přestat myslet na události v Nha Trangu. Pak se přece jen přinutila spolknout několik lžic bujónu a ochutnala chao-tom, krabí pastu. Raději se vrátila nahoru do svého pokoje, sedla si a pustila se do reportáže. Psala do dvou do rána a slzy jí tekly, když před ní ožíval osud chlapce z Miami a starosti kluka ze Savanny. Uvědomila si, že se ani nedozvěděla jeho příjmení. Nebylo to ovšem podstatné. Když psaní dokončila, opřela se na židli s pocitem vyčerpání, ale i úlevy. Tím, že o nich napsala, jako by se vykoupila.

Nebylo snadné zachytit krásu Vietnamu, všechny ty kontrasty, se kterými se v tak krátké době setkala, děsivé žebráky, nechutné pouliční šlapky, hluk ulic, neuvěřitelnou krásu Severu, šťavnatou zeleň, bohatou červenou půdu rozervanou bombardováním, půdu krvácející spolu s krvácejícími vojáky. Měla dobrý pocit z toho, co sepsala, a bjla zvědavá, jak to přijme San Francisko.

Šla spát ve tři hodiny ráno a vstala už v devět. V kanceláři AP se potkala s Ralphem. Překypoval energií, po únavě ani stopy, na sobě měl sněhobílou košili a khaki oblek.

„Kam ten spěch, Beta-Beta?“ Od něho to neuráželo, zvláště když na něm bylo poznat, že ji rád vidí. „Odeslat svoje povídání.“

„Nha Trang?“ Přisvědčila. „Mimochodem, hodil jsem na správné místo dotaz. Všichni mládenci, které včera vytáhli z džungle, to přežili, až na jednoho.“ Srdce se jí na chvilku zastavilo. „Ten, co prohrál, byl nějaký černý chlapec z Mississippi. Takže ten váš kluk je z nejhoršího venku. Doufal jsem, že vás to potěší.“ I jemu jako by se ulevilo, v očích měl radost. Znovu si opakoval, že to je fajn holka. Jedničková kvalita. Musí se ještě dost přiučit, aleje chytrá a líbí se mu. „Vždycky to tak nedopadne. Třeba jste mu přinesla kliku. Teď už pofrčí domů.“ Dostat se domů. Za cenu paže. Jedině ti v igelitových pytlích mu mohou závidět. Na něho tedy žádný Velký PX nečekal. „Co budete dělat dnes?“ zeptal se Ralph se zájmem.

„Vyhledávat těžkosti.“ Odpověď měla pohotově.

„Na to bacha. V tomhle městě o ně není nouze.“

„Už jsem je zaznamenala.“ A mohou mít i jména. Nigel

Aucliffe nebo nezávazně ženatý JeanPierre, kterého však tento týden očekávala manželka v Hongkongu.

„Časopis Time pořádá dnes ve svých kancelářích party.

V Continental Palace. Chcete jít?“

„S radostí.“ Nebyla si jistá, zda to má brát jako pozvání na rande, nebo pouze na přátelské setkání. Moc jí ale na tom nesešlo. Neočekávala romanci, spíš příležitost seznámit se s lidmi.

„Uvidíme se až tam.“ Mrknul na hodinky a bylo jasné, že spěchá. „V šest, platí?“

„Platí.“ Odpoledne opět strávila v ulicích Saigonu. Největším dojmem na ni stále působily děti. Jejich bezbrannost, mládí a strach v očích. Stačilo posadit se v kavárně, a hned tam byly a nabízely ke koupi vše od heroinu po cigarety a konzervy. Rozhodla se, že jejich osud jí bude námětem pro další reportáž. Divný svět, tak vzdálený jejímu!

Přesto nelitovala, že se sem vydala.

Do hotelu se vrátila v pět, převlékla se do hedvábných šatů s velikými natištěnými květy a přezula se do nových sandálů. Pak se vydala po Tu Do do Continental Palace.

Bylo snadné podlehnout dojmu, že Saigon bývalo kdysi překrásné město, když ještě patřilo k Francouzům.

V mnohém si zachovalo svůj půvab, ovšem pod povrchem ukrývalo neustálé napětí. Lidé zdánlivě klidně seděli v kavárnách, ale podvědomě sledovali každý podezřelý pohyb v okolí. Nepřítel byl všudypřítomný a bomba mohla být vržena právě k jejich nohám.

V hotelu míjela rušnou terasu a už příslovečně na ní utkvěl Nigelův zvědavý pohled. Bavil se ve

společnosti dvou zdravotních sester, jedna mu seděla na klíně a druhá mu prohrabávala vlasy. Všichni měli výbornou náladu. Paxton beze slova prošla a vystoupala až do úřadoven Time. Uvnitř nebylo téměř k hnutí a Ralph na ni už čekal. Byl zrovna uprostřed debaty o chystaném sjezdu Demokratické strany v Chicagu. Od zavraždění Mariina Luthera Kinga a Roberta Kennedyho propukaly po celých Státech nepokoje. Ve spojitosti s chystaným sjezdem Ralph právě vyjádřil své lapidární stanovisko.

„V Chicagu to bude pěkný bordel, uvidíte.“ Vtom spatřil Paxton. Srdečně ji uvítal, každému ji hned představil, prováděl ji celou místností a vůbec se k ní choval jako k mladší sestře. Dělalo jí to velice dobře a nad sklenicí whisky se mu s tím svěřila. To už měla za sebou všechna seznámení, která on považoval za důležitá.

„Díky, Ralphe, a myslím to upřímně. Kdyby nebylo tebe, pořád bych jenom seděla ve svém pokoji.“ „Kdo ví, jestli by to nebylo zdravější.“ Zvrhl do sebe plnou sklenici koňaku. „Včera, když jsme se vraceli, jsem si vyčítal, že jsem tě vzal do Nha Trangu. Muselo to na tebe být velký sousto.“ „To je v pořádku.“ Podívala se mu přímo do očí. „Proto jsme přece tady, ne?“

Přátelsky se zašklebil. „Mimochodem, já se nikdy nemýlím. Včera jsem podniknul takové nenápadné vyšetřováníčko. Samozřejmě, že tou osobou, na kterou má každý bedlivě dohlížet a brát ji výhradně na party, které pořádají vyslanectví, nebo nejvýše do Zlatého Ghetta, jsi ty.“ Zlaté Ghetto byla kdysi fronta domů na ulici Gia Long s přepychovými obchody a byty.

„Hrozně si přeju, aby to na mě neprasklo.“ Prosebně svraštila čelo.

„Zatím je všude klid,“ zasmál se v odpověď. „Nikdo tu nemá moc času dělat starostlivou chůvu. Což mi připomíná,“ změřil si ji zpytavě, „nemáš chuť na další výpravu?

Mám namířeno do Cu Chi. Chystám se na reportáž o tunelech. Doporučoval bych ti to.“

„S otevřenou náručí. Zase v pět ráno?“

Rozesmála ho její dychtivost a žurnalistická vášeň. „Vyzvednu tě v osm. Máme dost času. Nezapomeň na bojovou výstroj!“

V předstíraném úžasu zdvihla Paxton obočí: „Žádný čajový dýchánek v důstojnickém klubu? Moji přátelé v San

Francisku budou velice zklamaní!“

Spiklenecky na ni mrkl. „Bez obav, Beta-Beta. Spraví to několik porcí dukátových buchtiček!“ Předstírala, že má chuť po něm skočit. V dobré náladě po chvilce odešel.

Pak už se jen krátce společensky pobavila s několika novináři a nenápadně zamířila ke schodům. Neopomněla se postarat, aby nevzbudila Nigelovu pozornost. V té době byl však již docela opilý a navíc plně zaujatý půvabem jedné ze sestřiček. Paxton bez potíží dorazila do hotelu, navečeřela se na pokoji a v deset usnula. Druhý den ráno přesně v osm hodin čekala v hale na RalphaJohnsona. Tentokrát ho doprovázel jiný štáb, samostatný kameraman a mladý příslušník námořní pěchoty jako řidič. Seděl pyšně za volantem nového vojenského džípu, měl narezavělé, krátce zastřižené vlasy, okolí sledoval zářivě modrýma očima a z rozhalené košile mu na prsou vykukoval vytetovaný kovboj. Byl mohutného vzrůstu, na rtech přátelský úsměv, pocházel z Montany a Paxton musela přemáhat smích, když se představil jménem Cowboy.

Bylo mu devatenáct a ve Vietnamu sloužil již od minulých

Vánoc. Zbývalo mu tedy šest měsíců, než pojede domů, ale vypadal spokojeně, jako by mu to ani nepřišlo. Možná proto, že ho přidělili k Informační službě a jezdil s novináři a hodnostáři po celé zemi. „Pokud nenajedu na minu nebo se nestanu terčem pro nějakýho rákosníka, tak jsem s tímhle flekem spokojený.“ Ušklíbl se a Paxton usoudila, že se spokojený už narodil. Snad ho neodvelí na Sever a on nerozmnoží počty padlých

Do Cu Chi jim to autem trvalo necelé tři čtvrtě hodiny a převážně se bavili o koních, o jejich výcviku, o zážitcích z mládí a Ralph se s Paxton domlouval, co vhodného zařadit do reportáže. Fotograf se jmenoval Yves, byl to Francouz a kamarád Jeana-Pierra, ale nemluva, snad pro své omezené znalosti angličtiny, které z něho dělaly zdánlivě plachého člověka. Tím ale rozhodně nebyl. Ralph s

ním již v minulosti několikrát dělal, moc se mu líbil a teď byl rád, že ho má ve štábu. Yves byl slušný, tichý a velice pečlivý, podobně jako Paxton.

„Základna Cu Chi je zajímavé místo,“ vysvětloval Ralph

Paxton po cestě. „Je tam velitelství 25. přepadové pěší divize z Havaje. Areál vybudovali před dvěma roky v místě vietkongských tunelů, přímo na nich. Žili v přesvědčení, že je všechny zazdili a zasypali. Pravda byla jiná. Vojáci VC pokračovali v operacích přímo pod jejich nohama. Bolehlav z nich v Cu Chi trval od samého začátku a nikdy nepřestal. Je to obrovská základna v prostoru druhého břehu řeky Saigon přímo v Iron Triangle, trojúhelníku, ve kterém probíhaly až doposud nejtěžší boje.“

„S čím tam zápasí teď?“ Zajímala ji i ta nejmenší informace.

„Objevili rozsáhlou novou síť tunelů. To by přece mohl být slušný námět na reportáž. Těm mládencům, kteří tuhle srabárnu likvidují, se přezdívá tunelový krysy. Je to vynikající spolek. Tvrdí chlapi s ocelovými nervy. Mě bys do tunelu nedostala za nic na světě. VC tam vyhrabali celá podzemní města. Předpokládalo se, že jejich přítomnosti odzvonilo, když se minulý rok vyčistil celý Iron Triangle.

Ale nepodařilo se to. Dokonce minulý rok tam dole, v lese Than Dien, objevili celý nemocniční komplex, severně od Trianglu. Vietnamci jsou obdivuhodní malí lidé.“ Nezasluhovali si hanlivé přezdívky, jakými je častovali američtí vojáci , „rákosník“ či „žlutá huba“. Ralph dobře věděl, že to jsou lidé bystří, tvrdí, neuvěřitelně stateční, kteří budou až do smrti bojovat proti Jihovietnamské armádě a proti Američanům, kteří jí pomáhají.

„Myslíš, že by mi dovolili do tunelu nahlédnout?“ Paxton neskrývala vzrušení, ale Ralph v hrůze zavrtěl hlavou.

„Nic takového nebudeš podnikat, Pax. Je to příliš nebezpečné. Mě přepadne klaustrofobie, jen na to vzpomenu.“ Otřásl se, ale nevypadalo to, že by se Paxton chtěla té myšlenky vzdát.

„Stejně mě to přitahuje.“

„Mám dojem, že jsi přišla o rozum.“ Zbytek cesty uraženě mlčel. Obrovitost základny udělala na Paxton velký dojem. Stejně tak i bezvadná organizace. K palebné zóně v Mha Trangu se to nedalo vůbec přirovnat. Pro reportáž si zvolili místa za základnou, stále ještě porostlá bujnou vegetací. Z houštin sálalo vlhké vedro a všude kolem pracovaly skupiny vojáků, kteří za pomoci buldozerů a další techniky odstraňovali křoviska a stromy.

„Natáhni si neprůstřelnou vestu,“ nesmlouvavě přikázal

Ralph. Domlouval s Yvesem postup fotosnímání a zrovna mával na přicházejícího důstojníka. „K čemu?“ zareagovala podrážděně. Vedro přímo bodalo a muži kolem byli také bez vest. Většina byla vysvlečena do půli těla, v pracovních kalhotách a vysokých botách.

Někteří si dokonce odložili i přílby. „Nikdo ji nemá.“

„Udělej, co jsem řekl,“ utrhl se na ni. „Měli by si je obléct. Cu Chi je pověstné svými ostřelovači.“ Protáhla obličej a poslechla ho. Pak zkusila sundat si přílbu, ale jeho ostrý pohled ji zarazil. Jako všichni ostatní v bojové jednotce, i ona nosila v helmě opalovací olej a účinný prostředek na hubení hmyzu. Většina vojáků v ní přechovávala i cigarety, hrací karty a spoustu cetek a drobností, vše, co se mohlo hodit. Všimla si, jak si všichni hlídají, aby měli své M-16 po ruce, a řada jich měla ještě za opaskem nebo ve zvláštním pouzdře standardní pistoli ráže 45.

Když přijela, výslovně ji upozornili, že u sebe nesmí nosit zbraň, jenže už za těch pár dní si všimla, že to málokdo dodržuje. Na černém trhu byly k dostání téměř všechny druhy zbraní. Ještě že mít zbraň nepatřilo k jejím touhám. Právě když si Paxton upravila svou výstroj, přiblížil se k nim vysoký, štíhlý muž. Byl to ten, na něhož Ralph před chvilkou mával. Vlasy měl barvy písku, světlé oči, příjemný úsměv, ale v jeho pohledu bylo znatelné napětí a pohyboval se, jako by byl připravený k okamžité reakci.

„Ahoj, Quinne. Dáváš těm svým klukům pěkně zabrat!“

Kapitán William Quinn z 25. pěšího pluku si s Ralphem a Yvesem potřásl rukou a pak se přátelsky

pozdravil s Paxie. „Je to od vás hezké, že jste přišli.“ Pak se obrátil zpět k Ralphovi. Jeden parádní kus jsme tu našli hned, jak jsi minule odešel. Kriste, ta nora musela ústit až někde v Kansasu.“ Když se rozmáchl, aby naznačil, jak velký prostor již vyčistili, všimla si, že nosí prstýnek. Kapitán byl mužný typ, dvaatřicet let, absolvoval vojenskou přípravku ve West Pointu a byl důstojníkem z povolání.

Když se znovu podíval na Paxton, poněkud zrozpačitěl.

„Taky pracujete pro Associated Press?“ Jeho pohled byl tak pronikavý, že na chvilku zapomněla, na co se ptá. Vyzařovala z něj jakási aureola síly, vnitřní sebekontroly a ještě něco malinko víc, cosi divokého, až bláznivého.

Jsem ze sanfranciského Morning Sun.“

„Pěkné město. Nějakou dobu jsem sloužil v Presidiu, než mě převeleli sem.“ A zanechal tam manželku , ale to již nedodal.

„Mluvíš s mou novou svěřenkyní,“ vysvětloval s úsměvem Ralph. „Moc mi připomíná mé vlastní začátky v Koreji. Akorát že tenkrát jsem nadělal víc volovin než ona.“

Mínil to jako poklonu a ona to i tak pochopila. Také mu hned poděkovala.

„Vždy k tvým službám, Beta-Beta,“ zažertoval, ale to již následovali kapitána Quinna na jiné místo, kde bylo téměř ukončeno „čištění terénu“. Na zemi se povalovalo mnoho nástrojů a různých zařízení, a pokud se člověk rozhlédl, tu a tam objevil otvory, tak úzké, že by se jimi sotva protáhlo dítě.

„Kristepane, tentokrát takhle těsný?“ Ralph si s údivem dřepl a zblízka do jednoho tunelu nahlédl. Běžně byly otvory mistrovsky maskovány a k nerozeznání od okolního porostu, ale Quinn a jeho muži vchody bezpečně odhalovali a bylo tedy možné udělat si představu, na jak velkém prostoru nepřítel operoval. Vedle některých otvorů ležely bambusové trubičky, které ti tam dole používali k dýchání. „Předpokládám, že se ty chodby dole rozšiřují.“

Billi Quinn potřásl hlavou. „Ne vždycky. Oni jsou překvapivě mrňaví.“ V žertu zazněla i úcta. „Trvalo nám šest dní, než jsme je všechny dostali ven. Jsou pěkně urputní.“

„Jo,“ přisvědčil Ralph. „Vždycky byli.“

Billi jim ochotně sděloval všechny podrobnosti a Paxton našla odvahu požádat ho, zda by svolil, kdyby do jednoho tunelu vlezla , jen na několik stop, aby získala představu, jak to tam vypadá. Američané byli většinou příliš robustní, aby se do těsných chodeb vsoukali se svými širokými rameny a objemnými těly, na rozdíl od její štíhlé a subtilní postavy. Od Yvese si půjčila kameru a světla a vydala se za jedním z Quinnových mužů, za tunelovou krysou. Po několika minutách už nebyla schopna se nadechnout. Objevila se na povrchu bledá a plná hlíny, zoufale lapající po dechu a značně vystrašená. Tam dole vládl pach smrti. Ten muž před ní jí vysvětlil, že „se jim ještě nepodařilo vyprostit všechny mrtvé“. Bylo otřesné pomyslet na hnijící těla tam dole. Jako by celé tohle místo charakterizoval skrytý děs. Tam v Nha Trangu bije strach přímo do očí, tam je střelba a ranění. Zde je přítomen zlověstněji, přestože ji poručík ujistil, že v chodbách žádní živí VC už nejsou. „Zkoušeli jste to se psy?“ zeptala se. Byl to otřesný zážitek. Pro kapitána však znamenala zážitek ona, překvapení velice příjemné. Byla první Američankou, která neváhala vydat se tam dolů. Ani Yves, Ralphův fotograf, k tomu nesebral odvahu. Rozdíl byl v tom, že ona byla mladá, odvážná a plná zájmu, který ještě nedokázala otupit zkušenost. Dokonce jí to i velice slušelo, když uvolnila proud světlých vlasů zpod přílby. Byla až moc hezká. Možná se mu to zdá, protože je v Cu Chi už věčnost?

„Užívali jsme psy,“ vysvětloval, „ale brzo jich tu tolik zařvalo, že to nebylo únosné. Raději tam lezeme sami. Na rozdíl od nich umíme střílet. Alespoň se tak mezi sebou utěšujeme.“ Připustil, že to je pro každého dost náročné.

V Paxton vyvolávala pocit mrazení už jenom představa.

Pak došli k otvoru, který byl ověnčen vzduchovými trubičkami z bambusů. „Tohle je pozoruhodné místo,“ pokračoval Quinn ve výkladu. „Tady se skrývalo sedm mužů a jedna žena. Zjistili jsme, že tu

byli po celý rok, možná déle.“ Zrovna všem pod nosem. Vycházeli v noci, vysvětloval, a prováděli nejrůznější diverzní akce proti základně, sabotáže, vrhali plastické bomby či granáty nebo překvapovali ostřelováním. „Div jsme se z toho nezbláznili.“

Fakta v jeho výkladu byla téměř prosta emocí. Paxton si začala dělat poznámky. Náhle se objevil seržant a hlásil

Quinnovi, že před nimi byl zjištěn ostřelovač. Sjel pohledem po Paxton a dál hleděl na Quinna. „Mám je odvést zpět na základnu?“ Evidentně mu nebylo po chuti, že před sebou vidí zástupce tisku. Jeho pohled nebyl ani milý, ani přátelský. Nezdálo se, že by zpráva Billa Quinna vzrušila. Zkontroloval si čas na hodinkách a pak přikázal spojaři, aby zjistil, jaký je kontakt s vojáky pročesávajícími houštiny.

„Není třeba. Se mnou jsou v bezpečí,“ odpověděl seržantovi a znovu se vrátil ke spojaři. Teprve později upozornil Ralpha na možného ostřelovače vpředu. Možná že jsou i dva, dodal, protože měl podezření na nově vyhloubený tunel. „Nejspíš budete mít příležitost spatřit, jak tunely čistíme,“ nabídl jim bezstarostně. Paxton dosud netušila, že má před sebou muže ve Vietnamu proslulého, neboť on a jeho jednotka nalezli a vyčistili více tunelů než kdokoliv jiný ve válečné historii. I on sám často pracuje pod zemí, čtyřikrát byl raněn a dvakrát vyznamenán. Jeho muži ho zbožňují. „Musíš být trochu na palici, abys mohl být tunelovou krysou,“ říkával a takové muže si i vybíral. Všichni byli odvážní a divocí, ale kapitánův příkaz vykonali vždy přesně a spolehlivě. Museli se vyrovnávat se smrtí v prostoru, do kterého se sotva vešli. Proto

Quinna ta Paxtonina dychtivost nadchla. Jenže seržant jeho nadšení nesdílel. Zřetelně ještě více ho otrávila zpráva potvrzující druhého ostřelovače.

„Neměl bych je radši odvést nazpět, pane?“

„Zbytečná opatrnost, seržante. Nemůžeme předpokládat, že se sem přišli jen naobědvat. Jsou tu právě proto, aby zažili něco podobného.“ Stejně jako jejich řidič Cowboy byl Quinn ze

Severozápadu, jeho pohyby byly rozvážné a klidné, ale muži věděli, že umí zasáhnout s rychlostí chřestýše a udeřit ve zlomku vteřiny. „Chcete se něčeho napít?“ otočil se k Paxton. Umírala žízní a byla mu vděčná, když jí podal vychlazenou kolu z příručního chladicího boxu. Nabídl i Ralphovi aYvesovi a po chvilce je odvedl na malou mýtinku ke stanu, který nazýval svou

„kanceláří“. Odpovídal jim na všechny otázky, ačkoliv byl v neustálém kontaktu se spojařem. Vyslechl další hlášení, zamračil se a usoudil, že bude lepší stan opustit. Ostřelovači mu přece jen dělali starosti.

Když se začali vzdalovat od stanu, zvážněl a požádal, aby se Ralph a Paxton raději drželi zpátky. Yves se přikrčený plížil porostem a na velkou vzdálenost snímal, co se mu zdálo zajímavé. Pak opět kus postoupili, ale najednou zahlédli pohyb v houštině a současně s tím před nimi vybuchly dělostřelecké granáty. Všichni se vrhli k zemi.

Billi Quinn se začal plazit vpřed a radista se snažil získat spojení: „Ozvi se, Lone Ranger, zde je Tonto Lone

Ranger, slyšíš mě? Co tam máš?“

Hlas překrývaly poruchy. Přesto spojař seržantovi překotně tlumočil. Z neznáma se náhle vynořili dva ostřelovači a šest VC. Quinn měl pravdu. Prorazili další tunel.

Ralph pohlédl na Paxton. Oba se tiskli k zemi a ona byla najednou moc ráda, že ji donutil vzít si vestu a přílbu.

„Vybrali jsme si na návštěvu pěkný den,“ zažertoval Ralph.

„Alespoň se nenudíme.“ Paxton předstírala, že se nebojí.

„Už jsi toho tu dost zažila,“ zesílil hlas, aby překřičel hluk kolem. „Stává se z tebe prověřený element.“ Jen to dořekl, objevil se znovu seržant a vrhl na Paxton nasupený pohled.

„Kapitán vás žádá, abyste se vrátili.“ Vložil do té věty tolik neúčasti jako obsluha výtahu v obchodním domě. Jeho způsoby rozčilovaly oba, jak Paxton, tak i Ralpha.

„Je nějaký zvláštní důvod, který zabraňuje, aby byl přítomen tisk?“ Ralph to pronesl velice stroze a

sháněl se po

Yvesovi, ale ten se stále držel svého aparátu a zdál se být navýsost spokojený.

„Víte, řekl bych, že jeden důvod tady je, pane.“ Seržant odsekával jednotlivá slova. „Máte s sebou ženu a my bychom uvítali, kdyby ani jeden z vás nebyl zastřelen, pokud s tím souhlasíte.“Jeho přízvuk odpovídal New Yorku, koneckonců i jeho chování. „Zní vám to rozumně?“

„Ne. Ani v nejmenším.“ Ralph mu hleděl upřeně do očí. „Domnívám se, že tisk otázky pohlaví řeší poněkud jinak. Když má pocit, že zrovna tohle je její příležitost, tak ji v tom, kámo, nech.“ Byl k ní korektní, jednal s ní s úctou a Paxton to ocenila. Uznal, že pokud je ve Vietnamu, je to její práce a nikdo nemá právo jí v ní bránit.

„Vy na sebe chcete vzít odpovědnost za její případnou smrt?“ Seržant z New Yorku vzteky téměř prskal. Nášivka na jeho uniformě nesla jméno Campobello.

„Nechci,“ odpověděl Ralph poctivě. „Tu má ona sama za sebe, když tuhle práci přijala. Jako ji mám já Jako jste ji přijal i vy, seržante.“

„Pak si tady udělejte pohodlí.“ Otočil se, rozhrnul houštinu a zmizel. O něco později se Ralph a Paxton začali zvolna přibližovat k místu bojové akce. Zcela vpředu radiová spojka přivolávala vrtulníky, naváděla je na cíle a VC proti nim soustředili palbu.

„Lone Ranger máš je?“

Na druhém konci bylo slyšet zajásání. „Ahoj, Tonto, shodil jsem dva indiány a jednoho líznul Jedna báseň , dík za spolupráci a dál posílej čumkarty a písma.“ Náhle zazněl zlověstnější zvuk. Rozštěkal se kulomet M-60

Bouchly dva ruční granáty Najednou Paxton zezadu stiskly dvě paže. Sevřely jí prudce ramena a obrovskou silou ji strhly zpět. Tvrdě dopadla na zem a vzápětí se vedle ní ozvala obrovská detonace. Zazněly další výbuchy. VC útočili a jen zázrakem jeden granát Paxton nezasáhl. Radiospojař zmizel ze svého místa a Ralph instinktivně skočil po hlavě do houštiny, skoro do seržantovy náruče. Paxton by byla nepochybně raněna, kdyby ji Billi Quinn nezdvihl a jako šílenec ji neodvlekl stranou. Riskoval svůj život a jí chvíli trvalo, zatímco ležela s tváří v hlíně a přikrytá jeho tělem, než si uvědomila, co se stalo.

„Neublížil jsem vám?“ Zavrtěla hlavou. Vstala a narovnala se, ale doporučil jí, aby hlavu raději držela níž. Bez ohledu na to, že bojové jednotky Vietkong zatlačily a výstřely již zaznívaly mnohem dále.

„Ne, je mi fajn.“ Téměř z ní vyrazil duši. Otřela si prach z obličeje a usmála se.

„Vypadáte jako capart, kterému se nedaří první kroky.“

Vážně se na něj podívala.

„Děkuju vám.“

Nebylo na něm znát dojetí ani vzrušení. Pověst o něm nelhala. Pro podobné činy ho měli lidé rádi. Pro své mužstvo by udělal vše, bez ohledu na to, kolik by to mělo stát jeho samotného. Nikdy nikoho nepožádal, aby provedl něco, co mohl vykonat sám. To byly věci, které ostatním imponovaly a zajistily mu důvěru podřízených.

„Tony měl nejspíš pravdu Měl jsem počkat pár dní a pustit vás sem až později. Navíc jsem nemohl tušit, že si

Ralph přivede přítelkyni.“ Znělo to jako omluva.

„Nelituju, že jsme sem šli. Tunely jsou vážně úchvatná záležitost.“

Její kuráž na něj udělala dojem a soukromě ho potěšilo, že na ni tunely tak zapůsobily. Když už musel být v této zemi, přinutil se, aby si k té práci našel vztah. Pro něho to byla permanentní výzva, kus mystéria, hodně nebezpečí a i něco umění. Vše se to spojovalo do nutnosti být o kousek zdatnější než nepřítel.

„Docela se mi ta práce líbí,“ pousmál se a ona pocítila ohromnou chuť napsat o něm reportáž, ale neměla odvahu požádat ho o souhlas. Jako novinářský objev patřil Ralphovi. Nechtěla, aby ji on nebo Quinn považovali za drzou.

Seržant jim dal velice jasně na jevo, že jsou vetřelci. Teď se vše o to víc zamotalo, a tak ho nechtěla otrávit. „Musíte se přijít podívat, až to tam dole vyčistíme. Nemáte ponětí, s čím se tam můžete setkat.“ Nepochybovala o tom, ještě stále cítila ten pach a to byla v tunelu jen docela na začátku. „Třeba různé zbraně. VC většinou používají zbraně ukradené z amerických zásob,“ vysvětloval, „ale jsou tam třeba i lehké palebné zbraně, sovětské zboží, čínské nářadí, zásoby zdravotního materiálu, učebnice Je to opravdu poučné.“ Osobně považoval tunely za zbraň vrcholné bojové techniky. Jenomže Paxton víc zajímal on sám než předměty jeho zájmu. Co to je za člověka, který se pustil do křížku s celým podzemním světem a objeví nepřítele na místech, kde ho nikdo jiný nenajde, přestože ví, že se tam skrývá? Co je to za muže, který bojuje za vítězství v této válce neboje alespoň ochoten zemřít při pokusu o výhru?

„Jak dlouho budete ve Vietnamu?“ zeptal se, když se vydali hledat Ralpha a Yvese. Boje ustoupily do odlehlejších částí a seržant spolu s vrtulníky už měl bojovou akci pod kontrolou. „Několik týdnů?“

„Šest měsíců.“ Měla pocit, že už tu je strašně dlouho, ačkoli od jejího příjezdu neuplynul ani celý týden.

„Jste pěkně mladá na výlety tohoto druhu. Není snadné popsat všechno tohle válčení.“ Nechyběla jí odvaha, toho si na ní cenil. Po pravdě se mu na ní líbilo všechno.

Vzhled, ňadra, vtip i to, jak bez okolku vlezla do tunelu.

Zatím nikoho takového nepotkal. „Litujete, že jste sem přijela?“

„Ne.“ Zadívala se mu do očí. „Dokonce z toho mám potěšení.“ Radost, smutek, obavy a někdy pocit štěstí. Dostala se na pravé místo v pravý čas, a to už něco znamená.

Už se chystal, že jí řekne o svém obdivu, když se znovu objevil seržant Campobello se vzkazem, že si jiné místo nutně vyžaduje jeho přítomnost. Oba nepřátelští ostřelovači byli raněni a zajati, dva další usmrceni a zbytek, čtyři muži, uprchli pravděpodobně zpět do tunelu. Pokud by zajatci promluvili, dal by se tunel lokalizovat.

„Musím se vrátit ke své práci. Uvidíme se ještě, než odjedete.“ Odešel se seržantem Campobellou a ona se vydala hledat Ralpha a Yvese. Od hlavy až po boty byla plná hlíny, skoro k nerozeznání od vojáků z pracovní čety.

„Mělas velkou kliku.“ Ralph na ni hleděl káravě. „Dávej si lepšího bacha, nebo ti někdo ustřelí hlavu.“ Měl výhrady už k tomu, že lezla do tunelu. „Vážně, Beta-Beta. Ti okolo nejsou sváteční střelci.“

„Neumím už být opatrnější,“ odsekla mu. „Potentovaný granáty mi házejí rovnou pod nohy. Spojař to div neodnesl. To čekáš, že budu dřepět na parkovišti, zatímco ty budeš vyžírat reportáže?“ Byla tak „nažhavená“, že ho to rozesmálo. Jednala přesně tak, jako on jednával v jejím věku, plná dychtivosti, byl při všem, natáhnout krk a sepsat tu největší, nejlepší a nejnebezpečnější reportáž. „OK. Dělej teda, co umíš. Ale až si natlučeš nosánek, tak ke mně nechoď brečet.“

„Nepůjdu.“ Skoro to zabručela. Ještě stále ze sebe vyklepávala spoustu hlíny a prachu.

„Jsi zadělaná přímo vzorně!“ Nemohla se na něj zlobit.

Vždycky ho bude obdivovat. Ten den se mnohému přiučila. Poznala hodně zajímavých věcí a lidí. Třeba Billa

Quinna. Ten se zdál být zajímavý až nebezpečně.

Objevil se na poslední chvíli. Byli již na odchodu. Poděkoval za návštěvu a nabídl Paxton speciální prohlídku základny někdy příště. Teď musí ale běžet, mají moc práce s výslechy zajatců. „Uvidíme se v Saigonu, Ralphe. Možná příští týden u večeře.“ Ralph přisvědčil, a když se rozjeli, Quinn jim zamával. Se seržantem se již nepotkali, což bylo jen dobře, usoudila Paxton. Jasně je nenáviděl, a navíc měl zřejmě odpor ke spolupráci s tiskem. Moc na tom ale nesešlo. Udělali za ten den kus dobré práce a oba, Ralph i ona, měli vynikající podklady pro zajímavé reportáže. Yves si pochvaloval, že nasnímal slušný materiál. Měl dokonce podle něho fantastickou momentku ze zastřelení jednoho z ostřelovačů. V tom, co se v této zemi považovalo za fantastické, bylo něco

chorobného. Ze dvou mrtvých mužů a jedné raněné dívky se zde udělala „velká“ reportáž, trhák, snad i šance na uznání za špičkovou žurnalistiku. Bylo to podivné , člověk mohl získat ocenění za věrné zachycení lidského umírání.

Jak se blížili k Saigonu, Paxton myslela už jen na Billa

Quinna, na jeho mohutné tělo, jak ji přikrylo, když jim granát proletěl nad hlavou. Na jeho překvapivou sílu, která ji ochránila, a na pohled do jeho očí, když se pak od ní odkulil. Cítila se trochu provinile, že na to stále myslí. Byl to ženatý chlap a Peter byl mrtev jen o něco více než dva měsíce. Přesto se ten člověk tam zdál být plný nespoutané energie a vnitřního napětí, které ji k němu přitahovalo a vzrušovalo ji.

KAPITOLA 14.

Příští týden se Paxton pohybovala jen poblíž Saigonu.

Napsala reportáž o událostech v Cu Chi a zvláštní článek o tunelech. V novinách uveřejnili její články pod titulkem: „Zpráva z Namu od Paxton Andrewsové.“ Zatím jí otiskli všechno, co jim zaslala, a Sun dovoloval přetisknout její články i v jiných novinách. To znamenalo, že je mohou číst i v Savanně, a to jistě udělalo náležitý dojem na její matku i bratra. Sám Ed Wilson jí zavolal a vyslovil svůj obdiv nad jejím vnímavým pohledem na místní problémy i nad její velkou odvahou. „Tys ale, doufám, nelezla do těch příšerných tunelů,

Paxton.“ Usmála se nad těmi slovy, ale rozbrečela se z toho, že jsou od sebe tak daleko. „Jsem v pořádku.“ Nic jiného ze sebe nedostala. Požádala ho, aby vyřídil její matce, že o ni nemusí mít strach.

Že stále nenachází čas, aby napsala dopis, i když si je vědoma, že by měla. Že pozdravuje Gabby, Matta i paní Wilsonovou. Po skončení hovoru se jí celý den stýskalo. Stesk zaháněla tím, že se pustila do další reportáže. Najala si auto a sama se rozjela do Bien Hoa a cítila se velice statečná a nezávislá. Ve svých dvaadvaceti byla na půl cesty kolem světa a objevovala věci, o kterých se jí ani nesnilo.

Niterně cítila, jak ji vzrušuje černý trh. To byl námět, za kterým se vydala na základnu Tan Son Nhut, na místo, kam kdysi přiletěla. Chtěla si promluvit s některými lidmi, kteří vyšetřovali obrovské krádeže v PX, centrálních vojenských skladech. Mizely především kombinézy a zbraně, které se okamžitě objevovaly právě na černém trhu.

Při západu slunce pak zvolna kráčela přes základnu Tan

Son Nhut a přistihla se, že daleko vpředu sleduje vysokého muže, navlečeného do bojové uniformy. Jeho způsob chůze i držení těla jí připadaly nějak povědomé. Slunce ji však oslňovalo natolik, že nerozeznávala, kdo to je. Znala v Saigonu tak málo lidí Přesvědčovala se, že se musí mýlit. O chvilku později se zastavil, otočil a dal se s někým do řeči. Pak ji však zahlédl a vydal se jí zvolna naproti. Byl to kapitán William Quinn z Cu Chi, a jak se k ní blížil, vypadal opravdu dobře. Měla co dělat, aby ovládla svůj neklid.

„Ahoj,“ řekl a podíval se na ni, jak by tu měli domluvenou schůzku. Měl pomalé pohyby, což jen dotvrzovalo, že málokdy spěchá. Skoro jako by neustále relaxoval, ale někde uvnitř bylo cítit napětí. „Co vás sem přivedlo?“ Pak uštěpačně dodal: „Vypadáte nesrovnatelně čistší než posledně.“ Tehdy měla hlavu plnou hlíny, když ji zachránil před hozeným granátem. Teď však na sobě měla bílé plátěné šaty, kytku ve vlasech a zářivě červené sandály.

„Dík. Sháním, co by se dalo napsat o těch krádežích v centrálním skladu. Zajímá mě, jak se všechno dostává na černý trh.“

„Tak to je váš zájem.“ Zřejmě ani jeho ta věc nenechávala klidným. „Pokud by se vám ten problém podařilo rozlousknout, měli by vám udělit Čestnou medaili Kongresu. Obávám se ale, že moc lidí by se přičinilo, aby se tak nestalo. Ve hřeje příliš velký balík.“

„To předpokládám. A co vy? Na vycházce z Cu Chi?“

Nezávazně pokrčil rameny. „Blesková porada u generála. Večer odjíždím zpátky.“ Odmlčel se, nevěděla proč, zadržela však dech a čekala. Zdánlivě lhostejně, ale opak byl pravdou. Natolik ji přitahoval, že v jeho přítomnosti ztrácela soudnost. Cítila se před ním velice nedospěle, až hloupě. „Všechno je to nějak uspěchané,“ začal opatrně,

„ale co kdybychom zašli někam na něco k snědku, než pojedu zpět? Nijak zvlášť nespěchám.“ Skoro se jí podlomila kolena. Jeho osobnosti se těžko odolávalo.

„Ráda souhlasím.“ Srdce jí poskočilo.

„Považovala byste za hloupost zaskočit tady do důstojnického klubu na hamburgera a mléčný koktejl? Celý týden se na to těším,“ přiznal se jako malý kluk a ji to z nějakého důvodu potěšilo. Vedl ji šikmo přes plochu areálu a cestou se bavili o Saigonu, o Caravelle , hotelu, kde našla ubytování, i o městě, kam chodila do školy. Ve West Pointu hrával fotbal, ale ani se o tom nemusel zmiňovat, všimla si jeho bleskové reakce, když vzduchem letěl granát. V klubu zaznívaly z hracích automatů písničky Beatles a mnoho lidí tancovalo. Ve vzduchu vládla pravá americká pohoda a podruhé v této zemi pocítila Paxton touhu po domově.

Objednali si hamburgery a brambůrky, k tomu ona kolu a on pivo. Pozorovali taneční páry a naslouchali melodiím. Po Beatles přišla na řadu populární „Satisfaction“ a za ní „Proud Mary“, písnička, kterou Paxton zbožňovala, když byla na univerzitě v Berkeley.

„Kdy jste absolvovala?“ zeptal se jen tak mimochodem, když poslouchali a nezávazně klábosili. Tady vypadal mladší, jako by se zbavil problémů a mohl odpočívat. Jeho vnitřní napětí ustoupilo. Otázka ji připadala komická.

„Nikdy,“ řekla bez pocitu poraženeckého studu. „Měla jsem absolvovat v květnu, ale vzdala jsem to.“

„To chválím,“ bral věc s humorem, „zcela ve stylu vaší generace.“ Ovšemže malinko přeháněl, ale zdálo se, že je mu to lhostejné, a jak tu tak seděli, taky už to nevypadalo tak dramaticky. Absolutně nezáleželo na tom, zda Paxton má či nemá diplom.

„Na jaře se to kolem mě nějak podivně zamotalo

Dost jsem ztratila iluze “

„A dnes?“ Díval se jí přímo do očí. Nesešlo mu na tom, na které škole se učila, měl o ni zájem teď, o dospělou.

Tohle byl svět už hotových lidí, takových životu, které mohou náhle skončit bez ohledu na univerzitní vzdělání.

„Už se mi to nějak nezdá být podstatné.“

„To je práce Vietnamu,“ pronesl záhadně. Upíjel své pivo a Paxton se snažila potlačit obdivné pohledy. Je přece ženatý! „Věci jako hodnota vás přestanou náhle zajímat, domy, auta a všechny ty malicherné věcičky, které se zdávaly tak podstatné. A jiné, zdánlivé samozřejmé, znamenají najednou moc Lidi, na kterých vám záleží , pro které zůstáváte naživu.“ Nespustil z ní zrak. „Domov se najednou ztrácí v nekonečné dálce, a přitom je to místo, za které bojujeme.“ „A je to opravdu domov, za který bojujete?“ zašeptala.

„Už si nejsem jistý. Je to k vzteku, nebýt si jistý, kvůli čemu tu jsme. Už je to můj čtvrtý turnus a přísahám, že nevím přesně, proč to dělám. Měli bychom si tu získávat srdce a sympatie národa, ale je to obludný kec, Paxton.

Houby získáváme. Oni jen vidí, jak zabíjíme jejich lidi, jak devastujeme jejich krajinu. Mají naprostou pravdu, protože kvůli tomu tu jsme.“

„Tak proč to děláte?“ zeptala se smutně. Stále ještě chtěla poznat, proč tu lidé dobrovolně zůstávají. Zatím žádný nevěděl, proč je tady, jen ti hoši, co byli čerstvě odvedeni. Třeba to zdejší dobrovolníci také kdysi věděli, ale už na to zapomněli.

„Já neutíkám, protože se tu zabíjejí američtí kluci. Když tu budu, tak je třeba ochráním. Už jsem tu dost dlouho, mohl bych přece jen znát o něco víc než ti noví. Nebo taky ne.“ S povzdechem dopil své pivo. „Rozdíl mezi námi může být zasraně mrňavý. Je to skličující, ale kdosi to tak jednou

formuloval. Třeba propadl tomu, co každý z nás čas od času přemílá v hlavě: že je jeho snaha k ničemu

„Vy jste odvážná holka,“ vzpomněl si, jak beze strachu vlezla do tunelu. „To zatím neudělal nikdo z těch, co se návštěvou objevili na základně, a žena už vůbec ne. Spousta chlapů už to vzdala, jenom strach nepřiznávali.“

„Díky za uznání, ale třeba jsem jen tak blbá.“

„Pak jsme všichni,“ řekl zadumaně. Ten den, kdy odešla, ztratil dva muže. Včetně toho mladíčka radiospojaře, co měl volačku Tonto. Neřekl jí to. Nebyl na to čas ani místo.

Vyšli a chtěli se trochu projít. Noční vzduch byl příjemný a teplý. Na základně bylo poněkud bezpečněji. Jen výjimečně, čas od času, se i tam objevili ostřelovači a bomby.

„Někdy bych vám rád ukázal zdejší krajinu. Je krásná, dokonce i teď.“ Byla tu místa, která si zamiloval.

„Mně se moc líbí. Minulý týden jsem si zajela k Bien

Hoa. Chtěla bych vidět víc, ale nevím, kam vyrazit.“

„Mohl bych vás tu provést,“ řekl rozpačitě a pak se k ní rázně obrátil. „Vůbec nevím, jak se k vám chovat.“ Nedokázal zastřít vnitřní rozpaky. „Víte , nikdy jsem se nesetkal s někým, kdo by vám byl podobný.“ Cítila se polichocena, přitahoval ji, ale ani ona ve zmatku nevěděla, co odpovědět. „Co vaše žena?“ Rozhodla se jednat s ním na rovinu a chtěla, aby k ní byl upřímný , zdálo se, že bude.

„Už jsme spolu deset let. Od doby, co jsem absolvoval na West Pointu. Máme tři děti. Legrační, tři holky.“ Povzdychl si. „Vždycky jsem myslel, že budu mít syny. Žena má armády po krk. Byla vojenská nevěsta, stejně jako já ženich. Byl jsem přesvědčený, že ví, do čeho jde, ale nevěděla. Nebo možná věděla, ovšem netušila, že ji to tak utahá. Chce na mně, abych se vrátil, jenomže já jsem tuhle myšlenku dosud nepřijal za svou.“

„Máte ji rád?“ Paxton na něj napjatě hleděla. Potřebovala vyzvědět, co je zač, a nezdálo se, že by se tomu nějak bránil.

„Měl jsem. Teď už nevím. Setkávám se s ní několikrát za rok v Tokiu nebo Hongkongu a vždycky se krutě pohádáme o budoucnost. Chce, abych si našel zaměstnání. Já, který nejsem schopný dělat nic jinýho! Je mi dvaatřicet, a co k čertu můžu zaměstnavateli nabídnout? Kvalifikaci čtyřletého pronásledování VC v tunelech? Nebo ten fakt, že jsem dosud nešlápl na minu? Že se vzorně starám o svůj mančaft? Co by si z toho kdo vybral? Svědomitý vedoucí skautského tábora? Nevím. Praxe mě vytrénovala jen pro tohle. To je ono,“ konstatoval smutně. Jsem trénovaný profesionální zabiják.“

„Kolik mužů jste zachránil za tu dobu, co tu jste?“ zeptala se Paxton klidně. „Není tohle vaše profese? Záchrana mužů, aby je jiní nezabili?“

„Dost možná.“ Uvažuje logicky, a to se mu líbí. Vůbec obdivoval, jak je chytrá, upřímná, pohotová a hezká. Měla v sobě všechno, co Debbie chybělo. Celou dobu si jeho žena stěžuje a fňuká, nad dětmi, nad domem, kde žijí, nad svými i jeho rodiči, nad Vietnamem i nad jeho platem , už se to nedalo snášet. Chtěl něco víc, jenom si nebyl jist, co by to mělo být. To platilo do minulého týdne, než poznal Paxton. „Chci, abyste něco věděla.“ Neměl chuť něco jí předstírat. „V minulosti jsem se stýkal s více ženami. Nic vážného. Pár zdravotních sester Četařka v Long Binh

Jedna dívka v San Francisku, vždycky to byla jen chvilková známost. Věděly, že jsem ženatý, a tak všechno probíhalo rychle a bez závazků. Ale ani nevím, jestli jsem vám sympatický Tentokrát všecko cítím jinak . Nikdy jsem nepoznal ženu, jako jste vy “ Chtěl, aby to věděla.

Když se zastavili, usmála se na něj a bez přemýšlení zvedla ruku a dotkla se jeho tváře. „Děkuju.“ To gesto mu div nepodlomilo kolena. Už dlouho se ho nikdo takto nedotkl, už zapomněl, jaké to je. „Myslím, že jsem se zamiloval. Je to možné u dospělého muže , zblbnout se do dívky na takovémhle místě, kde se od toho nedá nic čekat?“ Vědomí, že život může být v kterékoli chvíli ohrožen, naopak zintenzivňovalo každý vztah.

„Mate mě to, nevím.“ Na chvilku ji rozesmutnila vzpomínka na Petera. S Quinnem to bylo docela jiné. Pouze pro tuhle chvíli, bez slibů, že bude něco víc, bez zítřku a budoucnosti.

„Nikdy jsem nepomyslel na to, že bych manželku opustil,“ přiznal poctivě, když pokračovali v chůzi. „A ani teď si nemyslím, že bych měl. Jsme spolu už tak nekonečně dlouho a mám rád své děti.“ „Jak často je vídáte?“ zeptala se Paxton.

„Moc často ne. Naposled je přivezla do Honolulu a byl to hrozný nervák pro všechny. Prakticky jsme si už cizí.

Těžko se vyrovnávají s myšlenkou, že zůstávám zde, třebaže už nestrkám nos do tolika malérů.“ „Když jsem byla tam u vás, tak to ale moc bezmalérové nevypadalo.“

Odbyl to pokrčením ramen. Pro něj to nebylo nic vážného. „Víte, jak to myslím. Kluci tam nahoře, co lítají, ti mají psí život. Stačí Charlie a trocha smůly a dál už se o něm ví jen to, že je možná v zajetí. Zatímco já si většinu času skoro hovím v zadní linii.“ Až na to, že si oba byli vědomi, že zadní linie zde už dávno neexistují.

Obrátila se k němu. Teď mu musela něco povědět ona.

„Já s ničím nepočítám. Nemusíte mi nic slibovat, ničím mě přesvědčovat. Neočekávám, že budete tvrdit, jak se rozvedete. V tom se shodujeme. Vždyť se ani neznáme.

Počkejme, až co se stane.“

„Jste o tom přesvědčená? Žádné sliby? Žádné ujišťování?

Žádné to otřepané , a milovat tě budu až za hrob?“ Položil jí ruku kolem ramen. Zastavila se a vzhlédla k němu.

„Jenom neumírejte. To je moje jediná prosba. Uděláme takovou dohodu?“ Odevzdaně vzhlížela k jeho vysoké postavě a širokým ramenům.

„Slibuju.“

„Dobrá. Tím je všecko ujednané.“ Pokračovali v chůzi, debatovali, smáli se a potkávali jiné páry, které se chovaly podobně. V duchu se ptala, jestli mu vadí, že ho s ní zahlédlo tolik lidí. Zřejmě však ne. Pak se zastavil, podíval se na ni a rozesmál se.

„Kam si to k čertu vykračujeme? Už jsme přešli dobrou půlku demilitarizovaného pásma. Skoro z jednoho konce na druhý.“

Také se smála. Měla radost, že je s ním, a vše jí připadalo poněkud bláznivé. „Mám takový dojem, že bych ale měla zamířit blíž k hotelu.“

„Doprovodím vás,“ řekl trochu lítostivě. Nenáviděl loučení. „Co takhle jeden drink u vás na terase hotelu?“ Měli oba pocit, že by se mělo něco oslavit, jenom přesně nevěděli co.

Ta myšlenka se jí zamlouvala, jen uvažovala, se kterými novináři se tam potkají, ale vlastně jí na tom moc nesešlo.

Nemusela se skrývat.

Nasedli do jejího pronajatého vozu, staré renaultky.

Sotva se utrhla z místa, ale dovezla je až před hotel. S paží kolem jejích ramen ji vedl dovnitř, do baru na terase.

Oba měli pocit opojení z hezkého večera, jako by ušli dlouhou vzdálenost v neuvěřitelně krátkém čase, delší než ze San Franciska do Saigonu. Věděla, že je k Billovi

Quinnovi přitahována a nedokáže se tomu bránit. Nezbytnost, strach a v koutku srdce i smutek. V jejich životech byli jiní lidé, v jeho manželka a v jejím Peter. Neustále ještě zápasila se vzpomínkou na něho. Teď jsou tu ale oni dva. Ví, že ho potřebuje, a on ví, že potřebuje jí.

V tenhle okamžik je důležité jen tohle.

„Paxton?“ Pečlivě vyslovil její jméno. Bylo pro něho nové a ona na to reagovala úsměvem. „Ano?“

„Vypadalas chvilku hrozně vážně. Jsi v pořádku?“

Přisvědčila. „Ale ano, jen jsem se zamyslela.“

„Nedělej to.“ Lehounce ji políbil do vlasů, když vcházeli do baru. Ze známých tam byli skoro všichni.

Tom Hardgood, svěží JeanPierre, již nazpět z Hongkongu a s dívkou, a v rohu zahlédla Paxton Ralpha, ponořeného do tiché konverzace s jakousi Euroasijkou. Překvapilo ji, že ho tu vidí. Nesetkali se celý týden a zrovna ráno mu nechávala vzkaz v úřadovně AP.

Billi Quinn ho také zahlédl, hned k němu Paxton zavedl a Ralph ji představil té ženě.

„France Tran Paxton Andrewsová.“ France byla pohádkově půvabná, a když promluvila, Paxton si všimla jejího francouzského přízvuku. Měla na sobě bílé ao-dai a zdálo se, že barové prostředí ani nevnímá. Paxton odhadovala, že jsou asi stejně staré.

„Ahoj, France,“ pozdravil ji Billi. „Jak se má An?“

„Zdravý jako vždy.“ Mile se na Billa usmála. „Je to malý dareba.“

„To tedy je,“ souhlasil Ralph. „Minulý týden mi strčil do boty žábu. Naštěstí jsem se do nich podíval, než jsem je obul.“ Ralph se rozesmál a Paxton jeho proměna zarazila. Z této stránky ho ještě neznala. Nebyla si jistá, o kom je řeč, ale zřejmě o synovi té paní. Nejsou snad dokonce s Ralphem svoji?

Krátce spolu pohovořili a Billi s Paxton si šli sednout k volnému vzdálenějšímu stolu. Stále jí vrtalo hlavou, jak to s nimi je. Sice jí to bylo hloupé, ale přece jen se Billa zeptala: „Kdo je to?“ „France?“ Byl překvapen, že ji nezná. Předpokládal, že se s Ralphem znají tak dobře, že pro ni France není tajemstvím. „Žije s Ralphem. Před časem si vzala jednoho kluka od 45. obrněného pluku a An je jejich dítě.“ Zaváhal, ale Paxton byla příliš zvědavá na konec příběhu. „Zabili ho, ještě než se dítě narodilo. Tomu teď bude něco kolem dvou let. A ona je s Ralphem asi rok, žijí spolu, ovšem Ralph o tom málo mluví. V Gia Dinh.“ Věděla jen, že to je někde na okraji Saigonu. „Vzali se?“

„Ne. Její matka byla Francouzka a otec Vietnamec.

Mluvil jsem s ní jen párkrát. Má silné výhrady ke smíšeným manželstvím. Armáda se k ní zachovala hanebně, když Haggerty zemřel. Nejsem si jistý, zda už pobírá vdovský důchod. Snažili se ji dokonce obvinit z prostituce a prohlásit dítě za nemanželské.“

„Co jeho rodina?“

„Nikdy jim nesvěřil, že se oženil. Jeho rodina byla plná předsudků, pochází z nějakého zapadákova v Indiáne. Nikdy by nepřijali ani ji, ani dítě.“

Paxton to rozzlobilo. „No, a co Ralph? Nevezme si ji a neadoptuje dítě?“

Usmál se nad naivitou jejího řešení. Bez jediné trhlinky! Jenomže v životě to chodí jinak. „Asi by ses ho měla zeptat.“

„Ona je přece perfektní kus.“ Paxton byla okouzlená jejím chováním a jemností jejího vystupování. „Máš pravdu,“ souhlasil, „a navíc je i chytrá. Jenomže u nás nikdo mezi žlutými nedělá rozdíl. Kdyby si ji přivedl, všichni by ji považovali za stejnou štětku jako jsou všechny ty kurvičky, co vysedávají v Pink Night Clubu.“

„Stačí se kouknout, a rozdíl je přece patrný.“ Rozčilovalo ji to, ale její názory v tomto světě neplatily. On to věděl lépe.

„Ty bys třeba ten rozdíl postřehla, ovšem jiní si nic takového nepřipouštějí. Pro ně je každá žlutá huba žlutou hubou a je to teda šikmookáč nebo rákosník, který jim zabil syna nebo snoubence či bratra. Nebylo by snadné přivést si domů takovou ženu.“

„Je přece docela jiná.“ Paxton obhajovala svůj názor, ačkoliv pro to neměla vážnější důvod. „Pro ně ne.“ Chtěla, aby každý uznal, že nelze dělat závěry jenom z podezření. Soucítila s tou ženou, kterou sotva poznala, a skutečnost ji rozčilovala.

Hovořili dlouho do noci, nejdříve o válce, pak o všem ostatním, ale vynechali vše, co se týkalo jeho ženy či dětí.

Žil ve Vietnamu již tak dlouho, že už ztrácel pocit, že by k nim náležel. Se zájmem vyslechl její vyprávění o době, kterou prožila na Berkeley.

Pak zavírali bar , doprovodil ji ke dveřím jejího pokoje, ale nenaléhal, aby ho pozvala dál. „Vrátím se do Saigonu za pár dnů,“ pronesl vyrovnaně.

„Zavolám ti, až dorazím.“ Pak již nic nedodal, jen se sehnul, políbil ji zlehka na rty a zmizel. Zamrzelo ji, že ho zapomněla poprosit, aby zůstal naživu. Strašilo ji pomyšlení na nebezpečí číhající v tunelech.

KAPITOLA 15.

Po třech dnech se Billi Quinn znovu objevil v Saigonu.

Paxton dal předem vědět. Čekala na něho v hale hotelu.

V nažehlené uniformě vypadal skvěle. Prohlásil to za jejich „oficiální rande“.

„O lála,“ zvolal radostně, když ji zahlédl. Měla rozčesané vlasy a na sobě růžové hedvábné šaty, které si dovezla z domova. Byly krátké a dávaly vyniknout jejím nohám.

Snažila se nevzpomínat, jak je Peter vždy obdivoval.

Billi zamluvil místa v restauraci blízko vyslanectví, a když ji tam dovedl, připadala si velmi dospěle. Jejich stůl byl v rohu a podnik měl atmosféru francouzských kaváren: romantické osvětlení a malou kytičku na každém stolku.

Konečně unikli věčnému zápachu nafty. Všude kolem seděli výhradně Američané.

Zmínila se mu o výjezdu s Ralphem za reportáží do okolí Long Binh. Mračil se, když mu líčila průběh.

„Bylo to dost nebezpečné,“ varoval ji a myslel to vážně.

Uvažoval, zda by to neměl Ralphovi vytknout.

„Není to o nic horší než tady. Nepřeháněj, Bille. Pohybuju se na místech o moc bezpečnějších než ty v Cu Chi.“

„Pěkný bezpečí,“ ulevil si. Cítil odpovědnost za její ochranu, jen nevěděl, jak ji zajistit. Ve Státech nikdy neměl ten pocit obavy, ať Debbie podnikala cokoliv. Jenomže Debbie je v San Francisku a Paxton je o deset let mladší, pobíhá po Saigonu a netuší, jak lehce může přijít k úrazu.

„Vyhledávat VC v tunelech bych zrovna neprohlašovala za rekreaci.“ Celý týden se snažila na to nemyslet. Když byla u Long Binh, Ralph jí udělil poněkud tvrdé kázání,

„aby se nekamarádila s armádou“, což zprvu považovala za žert. Pak ale zjistila, že to myslí zcela vážně, a překvapeně na něho vyhrkla: Jak můžeš tvrdit takovou nehoráznost?“ Pochopil, že naráží na jeho vztah s France, a hned se ohradil.

„V mém případě to je přece jen něco jiného. Předně jsem muž. A navíc Billi Quinn je ženatý.“ „A co?“ V několika týdnech si osvojila psychologii člověka ze Saigonu. „Jaký je v tom rozdíl? Jeho žena je na druhém konci světa. Co když příští týden budeme oba ležet s bradou ke hvězdám Jaký v tom pak bude rozdíl?“

„A až se k ní vrátí?“ Ralph volil slova opatrně. „Jak ti pak bude po těle? Jednu milostnou katastrofu jsi jen tak tak přežila, nestačilo ti to?“

„Není mi pomoci.“ Dívala se jinam. Neměla chuť obhajovat svůj milostný život před

RalphemJohnsonem. Byl to její přítel, to ano, ale neměl právo jí kázat, s kým může a s kým nesmí chodit.

„Ještě není pozdě to zabrzdit. Vietnam je divné místo.

Víš, věci se tu mění ohromně rychle, nebo se naopak děsně courají, hlavně ty, které by se měnit měly. Polovinu doby jsme totiž zbabělí hovňouskové, podělaní, že nás to trefí, a tu druhou polovinu pozorujeme, jak jeden za druhým lidé umírají, až nakonec nejsme ochotní za nikoho dát ani pětník. V téhle zemi se, Pax, nezaplétej s vojákem , ani s novinářem. Přinese ti to žal. Všichni jsme tu praštěný a jednáme podle toho.“ Snažil se ji varovat a myslel to vážně.

„A co jsem já, když jsem tu s tebou? Něco jinýho než praštěná novinářka?“ bránila se a on se usmál. Byla mladá, nepoznala ještě všechny hrůzy, ještě jimi neprošla, aby je dokázala považovat za běžné, jako je přijímal on a jemu podobní.

„Pořád jsi tu nová, Pax. Ještě máš šanci. Říkám ti, nezaplétej se s Billem. Je to ohromný chlap a

mám ho rád. Ale když se něco stane, ty si to odneseš. Nestojí to za ten risk.“

„A France?“ Čekala na svou příležitost škrábnout, ale pochopila, že se dotkla zakázaného. „Ta s tím nemá nic společného,“ řekl úsečně, skočil do vrtulníku zdravotní záchranné služby a tři dny se neukázal. Když se pak vrátil, už se o té záležitosti nebavili a Paxton se o ní ani Billovi nezmínila. Stejně už bylo pozdě v jejich vztahu něco měnit. Seděli a hovořili, držel ji při tom za ruku a mluvili o věcech, o jakých si povídají zamilovaní, když je láska teprve na začátku.

Čokoládovou pěnu jako dezert už měli téměř dojedenou, když do restaurace vešla hezká vietnamská dívka v aodai a položila na zem náruč květin. Paxton ji pozorovala a zrovna uvažovala, jak krásně spolu žena a květiny harmonizují, když se Billi obrátil a zahlédl ji. Jen na zlomek vteřiny, protože právě mizela. Bez rozmýšlení strhl Paxton ze židle a vtáhl ji pod stůl. Zakryl ji svým tělem a přitiskl ke zdi a v ten okamžik zazněl ohlušující výbuch. V přední části místnosti byla vyražena všechna okna a podlahu pokrývala těla. Chvilkové ticho přerušily zoufalé výkřiky a po své pravé straně spatřila Paxton ohnivou clonu , ale to už ji Billi svíral a po podlaze táhl k protější stěně, kde probleskovala světla z ulice. Rychle klopýtali pryč od restaurace, když se ozval jekot sirén. Křik, bolestivé sténání i volání nepřestávaly. Billi chtěl, aby počkala na ulici, a rozběhl se pomáhat, ona ho však okamžitě následovala. Krvácela ze škrábance na paži, kde jí kus skla prořízl šaty, ale jinak jí výbuch neublížil. Měla všehovšudy nepatrně poškrábané nohy a drobné zhmožděniny. Za pomoci dalších lidí vynesla ven bědující ženu, která si držela dlaně před očima. Obličej i ruce měla plné krve. Paxton ji mohla pouze konejšit a čekat na příjezd sanitky. Na okamžik se před ní objevil Billi, který vynesl ven dva mrtvé. Konečně přijela policie a vzápětí i zdravotní pohotovost. Byl to ošklivý pohled , na lidi, trosky, úlomky skla a krvavé louže. Když odcházeli k Billovu autu, přepadla Paxton zimnice. Quinn se zastavil a vzal ji do náruče. Když ji začal líbat, rozvzlykala se.

Na jejich lásce, na hrůzném místě a v hrůzné válce, která je seznámila, bylo něco děsivého. „Co tady děláme?“ ptal se a jeho hlas zněl přiškrceně.

Nebyl to strach z toho, co zažil. Vše se mohlo odehrát jenom trochu jinak a ona by teď byla mrtvá , a to ho lekalo, neboť ji nechtěl ztratit. „Proč nemůžeme být někde jinde, v obyčejném městě v Marylandu nebo Texasu?“

„Protože,“ usmála se skrze slzy, „bys netušil, že žiju, a asi bys byl se svou ženou.“ Osušila si oči a snažila se zapomenout, co právě prožili. „Dost pravděpodobně by to tak bylo.“

Také se usmál. „Umíte to pěkně se slovíčky, ohromně přesvědčivě, slečno Paxton Andrewsová.“ „Mluvím pravdu. To je moje největší slabost.“

„A taky přednost. Nevím, jestli bych tě tolik obdivoval, kdyby tomu tak nebylo. Jednu dobrou vlastnost tohle místo v člověku utvrdí, že totiž začne silně nenávidět žvásty. Pozoruju to na sobě, když jsem ve Státech v přestávce mezi vojenským nasazením,“ vysvětloval, když nasedli do auta. „Jde mi na nervy poslouchat lži, omluvy, falešné argumenty, kterým nikdo nevěří, ale každý je říká. Tady se ta pravda hůř zazdívá.“

„Tady ty zdi spíš lítají vzduchem. Proč se mi vždycky stane nějaká nepříjemnost, když jsem s tebou? Podívej se na mě. Jako by se mnou někdo vymetl zákop.“

„Protože tady zůstávají jen cvoci.“ Pak ji dlouze políbil a nepřímo jí tak pověděl, jak ji má rád a jak je šťasten, že z toho vyvázli a že se jim nic moc nestalo.

Dovezl ji do hotelu a beze slova stoupali k jejímu pokoji. Zaskočil do baru pro láhev skotské. Když odemkla, postavil láhev na stůl a otočil se k ní. „Pax, chceš, abych odešel?“ Zajistil si ubytování v hotelu Rex, ale chtěl zůstat s ní. Ovšem jen pokud bude souhlasit. „Půjdu, pokud si to budeš přát.“ Zavrtěla hlavou a zvolna se k němu přiblížila. Nebyla si jistá, jak se rozhodnout. Peter byl mrtvý už čtyři měsíce a věděla, že na něj nikdy nedokáže zapomenout. Najednou jí však připadal jako člověk z jiného života, z jiného světa a místa, kam se již nemůže vrátit, a cítila, že nyní záleží pouze na jediném, na Billu Quinnovi.

„Nechci, abys odešel,“ zašeptala.

Sklonil se a vzal ji do náručí. Vyšla mu vstříc s touhou, která se zrodila z rozpaků, strachu a lítosti.

On, který riskuje každé ráno na bojové linii, v ní hledal jistotu života.

Tato noc je div nepřipravila o život, možná že zemřou zítra, ale teď, v tomto jediném okamžiku času, byli živí a patřili jen jeden druhému.

Ulehl s ní na postel a začal ji něžně svlékat. Šaty byly explozí potrhané na cáry a na jeho uniformě se černaly skvrny od krve. Vše, co si v tu chvíli přáli, bylo zapomenout na minulost, na bolest a osamělost, která je k sobě přivedla. Vnímal hebkost její kůže a cítil, jak tiše vzdychá.

„Ach bože, Pax, ty jsi opravdu krásná “ Nedokázal ji přestat hladit. Líbal ji, držel ji stále pevněji a pak do ní vstoupil. Měla v očích slzy. Neplakala pro minulost nebo pro to, co ztratila, ale pro to, co spolu nalezli.

KAPITOLA 16.

Za tři týdny později si Paxton domluvila s Ralphem výpravu do Cu Chi. Demokratický sjezd v Chicagu právě skončil ve všeobecných kontroverzích a zmatcích a Harriman přijel do Paříže dohlížet na průběh mírových rozhovorů o Vietnamu. Paxton to vše připadalo jako špatné vtipy, když se o tom dozvídala z dálnopisů v úřadovně AP.

Měla schůzku s Ralphem, potom spolu půjdou na oficiální tiskovku, která začne v pět hodin. Zdálo se, že všechny ty zprávy zvenku postrádají zdravý rozum. Důležitě jí připadalo pouze to, co se dělo zde, ten osud, který sdílela s Billem Quinnem. Především, že jsou v bezpečí, že se jim nic nestalo. Vždycky to byl zázrak, když vešel do jejího pokoje a strávili spolu noc.

Když druhý den vyjeli, zdržel se Ralph všech narážek na její soukromí. Teprve před odjezdem na základnu Cu

Chi si neodpustil dotaz.

„S vámi dvěma je to vážné, že?“ Přikývla. Před řidičem se nechtěla pouštět do dlouhých řečí. Ralph sice neuvedl žádné jméno, ale zvěsti kolovaly mezi základnami a Saigonem spolehlivě. Kdo s kým spí a proč, to bylo vždy oblíbeným námětem každé debaty. Přitom se pravidelně probíraly venerické či normální tropické nemoci.

„Ano,“ odpověděla vážně. „Mohlo by být. Je to všechno ještě příliš nové, aby se to dalo odhadnout. Zvážíme to teprve, jestliže Jestliže “ Jestliže to přežijeme. Ralph věděl přesně, co nedořekla. Potřásl nesouhlasně hlavou a vyhlédl z okénka.

„Oba jste blázni. Ale to určitě víte.“

„Proč?“ Stále ještě ho rozčilovalo, jak je naivní a plná nadějí. Otočil se k ní.

„Protože ti to hrozně ublíží, Pax. Každému se to tu stane. Musí. Přece ti to nebudu dávat písemně. Jsi už velká holka. Víš, jak malá je pravděpodobnost, aby všechno dobře dopadlo?“ Předpokládal, že se Billi vrátí k manželce, pokud se dočká zpátečního letu a nepřijde o život.

Mohl ovšem také přežít a opustit Debbie. Podle Ralpha však tahle možnost měla jen velmi malou naději.

„Jsi tu už příliš dlouho. A stal se z tebe pesimistický cynik.“

„I to je možné.“ Zapálil si cigaretu. Změnil se, už i tu místní značku cigaret Ruby Queens si oblíbil. „Znám tyhle příběhy z filmového plátna.“

„Třeba ti odpromítali nesprávný konec. Možná žes nevydržel dost dlouho. Nemůžeš znát všechno.“ „Koukni,“ zkusil to znovu, protože ji měl rád. Jsi chytrá, víc než většina. Svou práci děláš mimořádně dobře.

Máš cit pro výběr námětů. Třeba ti jednoho dne přece jen udělí tu Pulitzerovu cenu.“

„Jo, to vážně jo.“ Pobavilo ji to.

„Tak dobře. Zapomeňme na Pulitzera. Jsi dobrá a víš to. K čemu ti poslouží tenhle bolehlav? Jsi tu jen na šest měsíců. Proč nepočkáš? Doma třeba potkáš Kouzelného prince za psacím stolem v nějakém bezpečném místě, jako je třeba Millvaukee.“

Otočila se k němu rezolutně. „Teď se zas koukni ty. Nemůžu za to, co se stalo. Stalo se. Je tomu tak.

Nebudu předstírat, že k tomu nedošlo. A proč bych taky měla? Zrovna teď jsme tady. To je realita. Všecko ostatní stojí za prd.“

„Co když to ostatní je realita a to tady ten prd?“

„Pak jsem holt zblbla. Tobě se to nikdy nestalo, Ralphe?“ Nechtěla mu znovu připomínat France, ale byly to přesně stejné důvody, proč se on zapletl s ní. Protože prostě byli a život byl plný těžkostí a každý v něm byl vystrašený a všude kolem umírali lidé. Jediným lékem pro každého bylo zamilovat se, bez ohledu na to, zda vážně, nebo nevážně. Jak to, že právě on ze všech lidí kolem to nechce pochopit? „Koukni,“ znovu se k němu obrátila, když zhasínal cigaretu. „Vlez mi na záda. Vím, že to se mnou myslíš dobře, ale vůbec to nechápeš.“

„Možný to je,“ souhlasil smutně. Když je pak oba později odpoledne zahlédl, nebyl si jistý, zda měla pravdu ona, nebo on. Nedalo se popřít, že mezi nimi oscilovalo něco silného, něžného a hezkého. Snažili se to ukrýt před veřejností, ale marně. Vzájemné city, obdiv i fyzická přitažlivost byly nejen silné, ale i upřímné a čisté, založené na vzájemné něze a lásce. Nedaly se utajit.

Billův seržant, Tony Campobello, to pochopil hned v samých začátcích a hněvalo ho to tak moc, že i Paxton si toho všimla. Byl k ní víc než odměřený a nadřízeného oslovoval s ledovým chladem. Jedinou Billovou reakcí na to bylo pozdvižené obočí. Když se však jednou odpoledne s Tonym setkali ve skladu zásob na základně Tan Son

Nhut, neodpustila si Paxton, zatímco Billi platil, aby na něho nepromluvila.

„Je mi líto ,“ začala zvolna. Okamžitě vyletěl.

„Líto co?“

„Že trpíte tím pocitem,“ řekla upřímně, nechtěla nic obcházet.

„Moje pocity s tím nemají nic společnýho,“ odsekl chladně.

„Tak proč vás to tak štve?“ Dívala se mu přímo do očí.

Bylo to pro ni snadné, byli oba skoro stejně velcí. „Nebo to je proto, že se vám nelíbím?“ „Vy mi můžete být ukradená.“ Snažila se ho vytočit, věděl to, ale bylo mu to najednou jedno. „Jde míjen a jen o něj. Zachránil mi zadek. Nejednou , ani se vám nesní kolikrát. V tyhle Bohem zapomenutý zemi zachránil víc mužů, než byste dokázala spočítat. A vy si s ním pohráváte a ani netušíte, že je v sázce jeho hlava.“ Jeho slova ji rozrušila, ale nechápala jejich smysl.

„Jak můžete něco takového tvrdit?“ Nedělala nic, čím by riskovala jeho život, naopak, úpěnlivě si přála, aby zůstal živý. I za tu cenu, že se vrátí k Debbie. Ten chlap před ní se musel pomátnout na rozumu.

„Koukněte, paní, asi nevíte, co to znamená, uchovat si tady život. Každý den se plazit po břiše a myslet na jedinou věc, uhodnete na co? Na sebe. Maličko pomyslíte na chlápka před váma, věnujete pozornost kámovi, a ne sobě, a jste mrtvý člověk. V jedné vteřině je po všem. Víte, na co on teď myslí tam dole? Ne na nás, ne na sebe, ne na to, co dělá, ne na toho, kdo na něj číhá v tunelu, ani na toho chlápka, co na něj míří z houští Myslí na vás, posedává a usmívá se. Víte, kde to skončí? U nastražené miny, která mu urazí hlavu, nebo u ostřelovače, který mu vylágruje mozek. Čí to bude vina, paní? Vaše. Zamyslete se nad tím, až se vás bude chtít dotknout.“ Jen to dořekl, přišel k nim usmívající se Billi s nákupem v ruce.

„Ahoj, Tony , s Paxton se znáte, že?“ Znal se s ní, ale radši by ji neznal Billa zneklidnil Paxtonin pohled, který na seržanta upřela, když naprosto vyrovnaně odpověděl: „Ano, samozřejmě.“ Zasalutoval a odešel. Z té rozmluvy Paxton Billovi nic nesvěřila. Když pak leželi vedle sebe celou noc, nedokázala se zbavit seržantových varovných slov. Bylo chybou zamilovat se? Zničí je to? Skutečně není v této zemi místo pro lásku? Bylo těžké smířit se s tím. Každý si někoho našel, třeba jen nakrátko. I ten

Ralph , po celou tu dobu jí tvrdil, že nemá právo Billa milovat, a sám žije s tou curoasijskou ženou v Gia

Dinh ! V noci za ní chodí. Pročje každý proti tomu, aby se stýkala s Billem? Nejvíc ze všech ten mladý navztekaný seržant.

„Bylas včera v noci nezvykle tichá,“ konstatoval Billi druhý den. Užíval si tři dny volna a její nálada mu neunikla.

Stále se jí ještě nechtělo prozradit mu, jaký je názor jeho seržanta na jejich známost. Vymluvila se, že promýšlela připravovanou reportáž.

Ten víkend se vypravili do Vung Tau na třídenní dovolenou. Bylo to malebné přímořské město s nádhernými plážemi, dosud si udržující pověst letoviska. Paxton se cítila velice šťastná. Tu a tam zauvažovali o budoucnosti, ale vždy raději změnili téma. Bránili se tomu, aby jim nějaká úvaha mimoděk nenarušila přítomnost, která byla pro ně rozhodující. Teprve po návratu do Států bude Billi muset rozhodnout, jaké bude pokračování jeho vztahu k Debbie. Zjistili, že se budou vracet skoro ve stejnou dobu. Paxton slíbila, že bude doma na Vánoce, jeho bojové nasazení, DEROS, mělo konečný termín o měsíc později.

Do San Franciska přiletí koncem ledna a s Paxton se shodli, že ve Vietnamu strávil již dostatečně dlouhou dobu, že čtyři turnusy vojenského nasazení byly dost. Pojede domů, aby uspořádal svůj budoucí život.

„Myslíš, že bys unesla stát se manželkou vojáka?“ zeptal se jí jednou v noci ve Vung Tau. Vycítila, že nežertuje, že otázku míní vážně.

„Věřím, že ano.“ Usmála se a dodala: „Mohla bych psát pro Hvězdy a pruhy.“

„Pro vojenské propagační listy bys byla až příliš dobrá.“

Fakt je, že měly hodně čtenářů i dobré zpravodajství.

„Řečičky, řečičky.“ Převrátila se k němu a on ji políbil.

Ve Vung Tau prožili krásnou dobu a vrátili se tam ještě jednou v říjnu. Krátce nato odletěl do Hongkongu na setkání s Debbie. Předem o tom dlouze hovořili a on byl v pokušení schůzku zrušit. Paxton ho přemlouvala, aby jel, i když jí nebylo lehko u srdce. Cítila, že to Debbie dluží. Navíc neviděla důvod, proč už nyní situaci vyhrocovat.

Když se vrátil, byl týdny ve špatné náladě. Debbie mu tvrdě vytýkala jeho účast ve válce i pokřivenost jeho názorů.

Nedávno začala pracovat jako aktivistka v protiválečné skupině a jeho označila za zabijáka. Také mu předhodila, že potřebuje nové auto a že má armády po krk.

V té době byl zvolen prezidentem Nixon a Paxtoniny reportáže měly vynikající ohlasy. Matka se zdála být v pořádku a těšila se, že se o Vánocích uvidí. Gabby oznámila, že čeká další dítě. Čas plynul a Paxton si nedovedla představit, jaké to bude, až budou zase všichni spolu. Po pěti měsících ve Vietnamu měla pocit života na jiné planetě.

V tom smyslu to řekla i Billovi, když spolu jednou večeřeli. „Vím, že to je ode mne hrozné, ale já na Vánoce domů nepojedu.“ Chtěla s ním zůstat ve Vietnamu. Hrozila se společných svátků s rodinou v Savanně. Léta už k nim měla výhrady a teď by to bylo ještě o mnoho horší. Příliš se toho za rok změnilo. Bude jí také chybět Queenie, i to bylo smutné pomyšlení. Ve Státech bude navíc zaplavena bolestnými vzpomínkami na Petera. Zde na něj myslela méně, i když si uvědomovala, že částí svého já ho bude milovat věčně.

„Tak zůstaň na Vánoce tady.“ Věděl, že by ji měl správně přesvědčovat, aby jela domů, cítil však sobeckou touhu být s ní. Bude to jejich poslední čas pohody, než se příští měsíc vrátí domů, kde ho budou očekávat problémy s Debbie.

„Myslíš to vážně?“ Paxton na něj podezíravě pohlédla.

„Jistě.“

„Tak teda domluveno.“ Oddaně se k němu přitiskla, vrátili se do hotelu a milovali se po celý zbytek večera. Ráno poslala redakci Sun dálnopis: „Nebudu doma v prosinci podle plánu. Propukají tu velké záležitosti. Příjezd

15. ledna. Prosím, dejte zprávu do Savanny. Paxton

Andrewsová.“ Věděla, že ta zpráva vzbudí pozdvižení, ale moc si z toho nedělala. Chtěla být s Billem, kdo ví, jestli to nejsou jejich poslední Vánoce. Pokud se rozhodne jejich známost ukončit,

vždy v ní zůstanou vzpomínky na společné zážitky. Hleděla na to s filozofickou vyrovnaností člověka, který musí využít příležitosti v nebezpečí, jež ho obklopuje.

Na Štědrý den šli spolu do kostela a příští jitro se probudili jeden druhému v náručí. Ve vojenské skladové prodejně koupil Billi Paxton svetr a už v říjnu, když byl s Debbie v Hongkongu, tam pro ni objevil jako vánoční dárek široký zlatý náramek s malým diamantem. S polibkem jí ho navlékl na zápěstí. Ona mu koupila elegantní hodinky a několik knih, které objednala ve Státech a o nichž věděla, že o ně má zájem. Pak neodolala a na černém trhu mu sehnala žertovné spodní prádlo. Výběr dárků byl stejně velice omezený podmínkami, ve kterých spolu žili. Jen ten náramek byl mimořádně krásný a uvnitř objevila decentně vyryté iniciály jich obou s nápisem „Vánoce 68“. „Jeden z prvních,“ prohlásil tajnůstkářsky, když ji líbal.

Odpoledne šli na vánoční představení Mariny Raycové, které mělo velký úspěch. Ten den byl přítomen i Bob

Hope, ale nejdříve vystoupil v Da Nangu, kde mu tleskalo deset tisíc vojáků a zdravotníků. Jako host se s velkým úspěchem představila Ann-Margaret. K jejímu výkonu měla Paxton výhrady. Zdál se jí vyumělkovaně přesexualizovaný, jen aby muže dráždil. Pro ně byla ovšem nepřekonatelná. Na konci představení připnul generál Abrams

Hopeovi na košili medaili Za vynikající civilní služby a posluchači ho odměnili bouřlivými ovacemi. V hledišti narazili Paxton a Billi nejprve na Tonyho

Campobella a pak na Ralpha, který z programu zajišťoval reportáž pro Associaled Press. Dokonce s sebou vzal

France a jejího malého kluka Ana, roztomilé dítě velice podobné mámě. Chvíli si povídali, pak se rozešli a do konce představení se už neviděli. Nával lidí byl obrovský.

Tony se v něm ztratil. Stejně v něm stále přetrvával odpor vůči ní. Nijak se nenamáhal tvářit se příjemněji. Už na tom ani nesešlo. Za měsíc odjíždějí domů. Nedávno je napadlo, jak bude divně žít v jednom městě, a přece každý zvlášť. „Nebude to na dlouho,“ ujišťoval ji Billi, ale Paxton si střízlivě představovala, jak mu bude, až znovu spatří své děti a zaplaví ho pocit domova. Strachovala se, že bude oddalovat rozchod a jeho láska bude slábnout.

Strávili klidný Silvestr v důstojnickém klubu a pak se ještě zastavili na poslední drink v baru. Nový rok uvítali v jejím pokoji milováním, vášní i něhou. Příští ráno si ještě stále leželi v náručí, líbali se a šeptali. Prospali celé dopoledne a za soumraku se Billi musel vrátit do Cu Chi a hlásit se do služby. Slíbil, že se do Saigonu vrátí za dva dny. Paxton v té době dodělávala další reportáž pro Sun. Její rubrika „Zpráva z Namu“ měla fantastický ohlas a redakce obdržela spoustu dopisů plných uznání. Několik ukázek za ní poslali do Saigonu. Reportáže nezapřely, jakým požitkem je pro autorku psát, a nebylo pochyby o jejím poctivém přístupu k faktům. Eda Wilsona to nesmírně potěšilo a byl hrdý na to, že to byl právě on, kdo jí umožnil odjezd do Saigonu. Uvěřil i tomu, že existuje zvláštní spojitost mezi jejím posláním a smrtí jeho syna.

Jako by vykoupila jeho zbytečnou smrt, neboť se jí stala inspirací pro příběhy půl milionu chlapců, jako byl on.

A ji dojaly dopisy, které dostala jako odezvu na své reportáže. V nedostatku času ovšem stačila odpovědět jen na málokteré.

Na příští den měla naplánovanou reportáž o saigonských žebrácích a dalším námětem měly být události v Hue. Uvažovala, že by stálo za to zpracovat i vystoupení

Marthy Rayeové a představení Boba Hopea. Byly to pro ní pilné dny a ještě v osm hodin večer seděla u psacího stroje. V tu dobu měl přijít Billi, zřejmě se opozdí. Věděla, že je pro něj někdy těžké končit přesně. A pokud Tony Campobello tuší, že odchází na schůzku s ní, vždy se přičiní, aby ho zdržel. Byla to hra, kterou rád hrával, a Billi s ním měl trpělivost. Paxton však Tonyho nepřátelský přístup stále mátl.

Za čas jí zrak znovu zabloudil k hodinám. Bylo deset a začínala mít obavy. Přesto se utěšovala, že důstojník ve službě si nemůže zcela přesně stanovit své odchody. Zvláště v posledních dnech. V

těch třech týdnech před jeho odjezdem se musí mnoho věcí dát do pořádku a předat novému důstojníkovi ze Států, což je jistě složité.

V jedenáct se znovu zadívala na hodinky a potom začala nervózně přecházet pokojem. O půlnoci již byla vystrašená. Rozhodla se počkat v hale. Službu v centrále informovala, že čeká dole pro případ, že by Billi telefonoval.

Napadlo ji, že mohl potkat někoho známého, a ten ho přemluvil, aby se spolu posadili na chvilku k baru , což se už také párkrát stalo. Dnes tam ale z přátel nikoho nezahlédla, dokonce ani Nigela. Ralph odjel s France a Anem na vánoční víkend k jejím příbuzným do Hau Bon.

Dlouhou dobu bezcílně bloudila halou, ale Billi se neobjevoval. Víc už dělat nemohla, telefonovat na štáb bylo už příliš pozdě. Vrátila se na pokoj, skoro celou noc seděla a uvažovala, jaký mohl nastat problém, který mu znemožnil odejít, ale žádný vážný ji nenapadal.

Ve čtyři hodiny si na chvilku zdřímla, probudilo ji však svítání. Billi se stále ještě neobjevil. Slabě doufala, že až bude spát, vklouzne vedle ní do postele. Měl klíč a udělal to už víc než jednou. Třeba i nečekaně, když se mu podařilo opustit základnu a chtěl ji překvapit.

Tu noc ji ale nepřekvapil. Když se probrala, byla druhá půlka postele prázdná. Zvedla se a již v půl osmé se objevila v úřadovně AP. Prohledla všechny dálnopisy. Přes noc se nic mimořádného nestalo, jen do jednoho baru položili plastikovou bombu a v Cholonu proběhly sporadické pouliční přestřelky.

Věděla, že Ralph se vrátil v noci pozdě, počkala tedy ještě hodinu a pak mu z kanceláře AP zavolala domu.

„Promiň, asi jednám jako vystrašená slepice “ Měla hloupý pocit, ale nevěděla, koho jiného by mohla zavolat.

„Billi se včera v noci neukázal. Určitě o nic nejde, ale přesto jsem myslela “

„Ach bože, Pax,“ otočil se Ralph s povzdechem v posteli, „a ty si myslíš, že to mám být já, kdo tam k ním zavolá?“

„Přesně.“

„Proč nezavoláš sama? Sveď to na novinářské pověření, máš ho stejně jako já.“

„Prdlačky. Všichni vědí, že jsem se s Billem zapletla.“

Navzdory opatrnosti se jejich vztah stal nejméně utajenou důvěrností v Saigonu.

„No a co?“

„Vadilo by mi, kdyby si někdo myslel, že se užírám žárlivostí. Stačí mi jen vědět, že je v pořádku. Až mu to vyjde, on se ukáže.“ Vůbec ji netrápily obavy, že by mohl být s nějakou jinou. Tolik věřila v jejich vztah, že si tohle vůbec nepřipouštěla. Vlastně ji to ani nenapadlo.

„Dobře, dobře, zavolám. Co chceš vědět?“

„Že základna Cu Chi je stále ještě na svém místě! Prostě, že tuto noc nebyla napadena a že Billi je v pořádku.“

„Poslouchej, dívenko,“ posadil se v posteli a usmál se na France. Byl s ní šťastný navzdory starostem z minulé noci, kdy mu prozradila, že je v jiném stavu a že si dítě ponechá. Jestli základna Cu Chi vylítla do vzduchu, jsme tak jako tak všichni v hajzlu. To místo je větší než New

York, pro boha svatýho!“

„Nefilozofuj, rozumbrado Johnsone, buď tak laskav a zavolej.“

„Dobře, dobře, už jsem řekl.“ Zavěsil a políbil France.

„Má obavy?“ France se zajímala, neboť měla Paxton ráda. Ačkoliv se neznaly nijak důvěrně, vždy cítila, že mají mnoho společného.

„Je to fajn holka. Čas jejího odjezdu se přibližuje, a tak je z toho trochu vedle. Stává se to každýmu, když se chystá. Vždycky otravují.“

„A ty?“ Ještě se nedokázala zbavit obav z budoucnosti.

„Kdy ty se vypravíš domů, lásko?“

„Nikdy. Ledaže bys odjela se mnou.“ Vždycky trvala na tom, že to nepřichází v úvahu, a myslela to

doopravdy.

Byla příliš hrdá a nesnesla by, aby ji někdo ve Státech považoval za děvku. Zůstane v Saigonu a bude ho mít ráda navždycky.

Seděl v rohu postele a vytáčel spojení na Cu Chi. Měl s Billovým úsekem několik kontaktů. Ozval se mu nějaký mladík, kterého po hlase nepoznal. Když žádal Billa, člověk na druhém konci drátu značně znervózněl, zkoušel hovor různě přepojovat, ale nikdo se neozýval. V Ralphovi vzrůstala obava, že Paxtoniny předtuchy by přece jen mohly mít něco do sebe. Nakonec byl už natolik vyděšený, že požádal o spojení se seržantem Campobellem. Čas ubíhal. Požádali ho, aby počkal. Znovu se po dlouhou dobu nikdo neozýval. Dobrých deset minut trvalo, než Tony zvedl sluchátko. Jen zkušenost zabránila Ralphovi, aby už dávno nezavěsil. Už i on začínal být přesvědčený, že je ve vzduchu malér.

„Tony?“ Ralph zvolil přátelské oslovení, ačkoliv přátelé nikdy nebyli. Tony na něho zanevřel od chvíle, kdy Billovi představil Paxton. Campobello nebyl člověk, který lehko odpouští. „Ralph Johnson, AP v Saigonu.“

„Chlape, vím kdo jste.“ Tonyho hlas zněl chraplavě a odmítavě. O tenhle telefonát evidentně nestál. „Co chcete?“

„Jestli Víte , neúředně Domnívali jsme se, jestli u vás nedošlo k něčemu mimořádnému Včera, myslím “ K čertu, kdyby to byl někdo jiný, zeptal by se přímo, jestli je Billi v pořádku. Ale nechtěl, aby ho Campobello podezíral, že volá na Paxtonino přání. Připadal si jako kluk, který si hraje na schovávanou. „Podívejte, zaslechli jsme zvěsti, že u vás byly nějaké potíže. Takže všechno bez problémů?“

Nastala nekonečná pauza. „Taky se to tak dá označit.

O víkendu jsme měli jen jeden případ. Jediný. To jsme děsně dobrý, že jo?“ Mluvil hořce a nedůtklivě.

„Tak to je ohromný.“ Ralph byl v rozpacích, jak pokračovat, ale Tony to vyřešil za něho.

„Jediný případ. Samozřejmě že to je ohromný. Jenomže to byl,“ slova skoro vyštěkl, „náš velitel. Pamatujete si na něj? Děsně silný a vysoký chlap. Docela fešák. Billi

Quinn.“

„Proboha.“ V Ralphovi zledovatěla krev. Co krucifix řekne Paxton? „Bože na nebi Jak se to mohlo stát?“

Hlas ho skoro zradil. Zdálo se, že Tony pláče.

Jak k tomu přišel? Docela snadno. Zamiloval se do jedny zasraný děvky a přestal si dávat bacha. Začal milovat celý tenhle podělaný svět a chtěl v něm vystupovat jako

Šťastný princ A vy, pane, chcete vědět, jak k tomu došlo? Naši kluci se podělali a nechtělo se jim včera do díry.

A uhodnete, kdo tam vlezl? Přesně tak, náš kapitán.

Myslel, že zas přečurá toho, kdo tam čeká, proleze, předtím to vždycky tak dopadlo. Jenže víte co, pane? Po čtyřech nasazeních v tyhle zemi se tentokrát spletl. V té díře byl moc velký nebo moc pomalý, příliš starý nebo nejspíš měl hlavu napakovanou tou srágořinou, že s ní za pár dní pojede domů, a taky tím, jak řekne ty svý, aby se spakovala i s dětma, a malý dobráček Charlie z druhého konce díry mu ustřelil hlavu.“

Ralphovi se dělalo špatně, jak mu naslouchal, špatně ze zloby i lítosti, z hořkosti i ironie, že se to stalo právě v Billových posledních dnech. Už mu zde zbývaly jen dva týdny, a je po smrti. Přihodilo se to tisícům. Smůla, že i tomu fantastickému chlápkovi, Billu Quinnovi.

„Stačí to jak podklad pro vaši reportáž, pane Johnsone?“ Z té otázky zazněla spíš hořkost než ironie. Tony se ani nestyděl za slzy v hlase. „Dělal jste si poznámky, nebo počkáte, až si přijedete prohlédnout jeho tělo? Domů ho nevyexpedujeme dřív než zítra odpoledne. S tou svou přítelkyní holt nepojede.“ Billi nebyl prvním mužem, který se tu zamiloval, ani prvním, který podváděl svou manželku. Jak však o tom přesvědčit seržanta? Chtěl mít svou pravdu i svůj hněv. Znovu a znovu byl

svědkem tragédií, když muži kvůli ženám natolik ztráceli hlavu, že podcenili opatrnost.

Nepochyboval o tom, že i Billova smrt měla stejnou příčinu, a nic nemohlo změnit jeho názor. Bylo to nad slunce jasné, Paxton Andrewsová zabila Billa

Quinna a hotovo.

„To ji zabije,“ zašeptal Ralph spíše pro sebe než pro

Campobellu. Tony si osušil rukávem oči.

„Fajn. Doufám. Zaslouží si to.“

„To nemyslíte vážně, co jste teď řekl?“

„Ale myslím,“ přisvědčil bez soucitu. „Její sobeckost zabila mýho kapitána!“

„Byl to dospěly muž.“ Ralph cítil, že má povinnost se jí zastat proti nespravedlivému výpadu. Vzmáhal se v něm vztek. Nikoho nezabila! Jestli někomu ublížila, tak sobě samé. Riskovala milostný vztah. A prohrála. Jako už jednou předtím. Ale taková už je válka. Zde se nesmíš vázat na nic, na psa, vojáka či dítě , vždy dřív či později budeš litovat. „Vybral si ji dobrovolně, Campobello, a stejně si vybrala i ona. Věděl, co dělá. Včera si to odnesl jen proto, že ten na druhém konci musel být o kousek mazanější. Nevěřím, že by Billi Quinn jednal neuváženě.“ Byl příliš rychlý, příliš obratný a i příliš vytrénovaný v tom, co podnikal. Taková byla pravda, jenomže Campobello ji nechtěl znát. „Blbost. Do ty díry neměl nikdy páchnout.“

„Tak proč do ní lezl?“ Ralph ho nutil odpovědět.

„Možná že se chtěl vytáhnout Možná na ni myslel “

„To ne, nebyl tak nedbalý, ani tak blbý, ani tak statečný.“ Ovšem všichni generálové se shodovali , a Billi sám to přiznával, , že aby se někdo stal tunelovou krysou, musí nutně být poněkud praštěný. „Byl do ní totální cvok.“

„To ano.“ Ralph souhlasil, až na to, že z toho vyvozoval jiné závěry. „Jenže to byla jeho soukromá věc a nemyslím si, že by se mu pletla do všeho. Prostě nevěřím. Neměl byste se v tom vyžívat, Campobello, ale hodit to přes palubu. Jestli pro vás něco znamenal, tak nepropagujte ty svý poten tečkovaný názory a nechte si je pro sebe. Tu holku to beznadějně zlomí. Kdyby se náhodou vaše cesty zkřížily, tak buďte chlap a držte klapačku na zámek. Doufám ale, že k tomu nedojde.“ „Já taky.“

„Kvůli jeho památce mi udělejte laskavost. V případě, že ji potkáte, buďte slušnej a mlčte.“ „Vyserte si laskavě oko, pane.“ Tony to do sluchátka přímo prskl. Znovu se mu nahrnuly slzy do očí. „Ta děvka mi zabila mýho kapitána!“ Byl jako dítě, které stojí vedle mrtvé matky a chce zabít každého, kdo se přiblíží

Když pak Tony praštil sluchátkem, zůstal Ralph dlouho sedět a nešťastně se díval z okna. Prokristapána, jak jen jí to řekne?

France ho celou tu dobu sledovala, a když vstal, aby se oblékl, přistoupila k němu a něžně mu položila ruce na ramena. „Tvé přítelkyně je mi moc líto.“ Měla příjemný francouzský přízvuk, jemný dotek a moudré srdce. Sklonil se k ní a objal ji. „Je mi líto obou.“

„Mně taky. Pokoušel jsem seje varovat. Už je to dávno.“

„Proč?“ zeptala se udiveně.

„Obával jsem se, že dělají chybu. Když se tady prohraje, je cena příliš vysoká Chtěl jsem, aby si to uvědomili.

Rozhodli se na mne nedat.“

„Třeba nemohli jinak.“ Její závěr byl moudřejší než jeho. Pozorovala ho, jak se obléká. O hodinu později dorazil do Caravelle. Když u Paxton zaklepal na dveře, bylo mu nanic. Otevřela. Měla na sobě džíny, jednu z Billových košil a své vysoké boty. Vypadala až bolestně krásně.

„Řekli ti něco?“ zeptala se nervózně a ustoupila, aby mohl projít. Už si ustlala, ale ani snídaně, ani včerejší večeře se nedotkla.

„Ale jo,“ řekl nezávazně, zastavil se a uhnul pohledem.

Co by za to dal, kdyby tenhle okamžik byl již za ním!

„Tak jak?“ zeptala se, když těžce dosedl na židli. Kolikrát na ní Billi sedával? „Co ti ksakru řekli?“ Jak to vždy říkával ostatním? Jaká to byla slova? Ocitl se v podobných situacích již tisíckrát předtím, a najednou je tahle nad jeho síly. Už je docela nemohoucí a nemožný. Je mu třicet devět, viděl, slyšel, cítil i napsal o smrti víc, než chtěl. O stovkách případů. Chvilku si mnul oči a pak se na ni zadíval. Nezbývalo, než jí to povědět. „Včera ho zabili,

Pax.“ Jeho hlas zazněl pokojem jako údery smutečního bubnu. Celou příští minutu byla

přesvědčená, že musí omdlít. Před očima se jí míhal obličej Eda Wilsona přicházejícího jí sdělit zprávu o Peterovi. Měla pocit, že se jí rozlomilo srdce. Zvolna klesla na postel a odmítala uvěřit. „Ne, to ne.“

„Ano,“ potvrdil Ralph smutně. „Vlezl do jednoho z těch tunelů a Charlie ho dostal. Bylo to rychlé. Netrpěl.

Na podrobnostech nesejde.“ Nemuselo to být zrovna tak, aleje to pro ni přijatelnější. Z místa, kde seděl, k ní natáhl ruku, nepřijala ji však a jen nepřítomně hleděla do prázdna.

„Můžu ho vidět?“

Váhal. Vzpomněl si, že Tony to formuloval tak, že

Charlie ustřelil Billovi hlavu. „Myslím, že raději ne. Zítra ho posílají domů.“

„O dva týdny dříve,“ dodala bez přemýšlení. Seděla tam, zírala před sebe, smrtelně bledá, v jeho košili, s pocitem, že jí už na tomto světě nic k životu nezbylo. Je jí téměř třiadvacet a v téhle mizerné válce ztratila jediné dva muže, které milovala. Takhle snad končí život.

„Říkal jsem ti, Pax, že se to může stát. Nebála ses toho.

Té daně, kterou zaplatíme, pokud jsme to my, kdo zbyl.

Odpoledne to může potkat mne nebo tebe , a byl to on.

Mohl to být kdokoliv.“

„Ale nebyl.“ Pak jí začaly pomalu stékat slzy po tvářích,

Ralph si přesedl k ní na postel, držel jí v náručí a ona vyplakávala svůj nekonečný smutek. „Je mi to tak líto Tak líto “ Ta slova k ní nepatřila, zněla jako z cizích úst, rodila se mimo její myšlení i její útěchu. Nic jí nezbylo. Nic jí nezůstalo v rukách. Ztratila ho. Odešel. Jako vzpomínka. Vše, co jí zanechal, je náramek, dárek k Vánocům. Prázdně se na něj zadívala , a najednou propadla panice. Vojenská správa zašle jeho věci Debbie do San Franciska. Knihy s věnováním, maličkosti, snímky, které nafotili ve Vung Tau, dopisy.

„Panebože, to přece nemohou To přece “ Ralph se domníval, že stále ještě myslí na Billovu smrt, ale pak mu vysvětlila, co ji vyděsilo. „Musíme tomu zabránit!“

„To už se stalo mnohokrát, Pax, takových případů už bylo! Ty ženy musí pochopit, že měly muže ve válce. Kdo tu byl dlouho, velice se změnil.“

„To si přece nezaslouží. Proč na něj má vzpomínat s tak ponižujícími představami?“ Myslela na svou matku, jak trpěla, když otec zemřel ve společnosti jiné ženy. „Navíc jsou tu děti. Nemůžeme tomu zamezit?“

„Co já vím.“ Chvíli o tom přemýšlel. Obdivoval, že ji to napadlo. Jen nevěděl, jak na to. Vojenská správa byla velice komisní a dbala, aby se dodržovaly všechny předpisy, a tedy i odesílaly všechny věci zemřelého. Tím „všechny“ se rozuměla každá věc, od spodního prádla po pohlednice. Její obavy byly na místě.

„S kým se o tom dá promluvit?“

Oba si v ten okamžik vybavili jediné jméno. Ralph při té myšlence téměř zaúpěl, ale Paxton ho jmenovala velice klidně. „Campobello.“

„Ježíši, Pax, docela určitě mi nakašle.“

„Tak mu zavolám Ne , navštívím ho. Taky mu z toho určitě není valně.“ Velmi Tonyho postoj podcenila, ale Ralphovi se teď právě nechtělo vykládat jí, jak ji ten chlápek nenávidí a že v ní vidí příčinu Billovy smrti.

„Podívej, nech to na mně, já se o to postarám.“

Vyčistila si nos a hlas se jí třásl, když mu odpověděla:

„Dlužím Billovi, že u toho budu. Rozjedu se tam.“

„Jedu s tebou.“ Neměla ponětí, čemu jede vstříc, ale stejně by bylo marné chtít ji od toho odradit. Snaha uchránit Debbie od poznání, že jí byl manžel nevěrný, ji probudila k životu a umožnila jí lepší kontrolu vlastního zármutku. Nezbylo, než aby ji vzal do Cu Chi. Ke střetu došlo okamžitě při jejich příjezdu, protože Tony Campobello stál u vjezdu. Ralph ho musel násilím zadržet, aby

Paxton fyzicky nenapadl. Zatřásl jím.

„Proboha, člověče, vzpamatujte se. Nevidíte, v jakém je stavu?“

„Zalézt by někam měla a neukazovat se,“ křičel a slzy mu tekly po tváři, zatímco Paxton se opírala o auto a třásla se zimnicí z toho, co jí právě řekl. Vychrlil toho ze sebe ještě víc než ráno Ralphovi do telefonu, ještě s větší záští. „Chcete vidět, v jaké kondici se zrovna nachází?“

„Prosím “ V pláči se sesula na kolena a dostala záchvat dávení. Campobello zbledl a zmateně ji pozoroval.

„Nechte toho, prosím Měla jsem ho ráda “ Najednou bylo ticho. Ani mezi novými posilami, které stály nedaleko a sledovaly je, se neozval hlásek. Ralph ještě držel bledého a roztřeseného Campobella za paži, když k němu

Paxton se zlobou vzhlédla: „Milovala jsem ho. Rozumíte tomu?“ dodala tiše a jemu vyhrkly slzy. „Myslíte, že já ne? Zemřel bych pro něj. V jedné z těch podělaných děr mi zachránil život Tentokrát jsem neměl šanci mu pomoct.“

„Nebylo mu pomoci, chlape.“ Ralph ho pustil. „Tady nikdo nemůže druhýmu pomáhat do nekonečna. Věci se stanou nebo nestanou. Koukněte na všechny ty chlápky, co slouží pod vámi. Jeden je tak opatrný, až to křičí, a koupí to den před odjezdem domů. Jiný je flink, věčně v lihu, a nikde ani škrábanec. Každý to svoje dostane do vínku. Osud. Bůh. Říkejte si tomu, jak chcete. A někoho nenávidět? To stejně nic nezmění.“ Campobellovi neřekl nic nového, ale přesto ho to dohánělo k šílenství. Potřeboval na někoho ukázat, že ten je odpovědný, že vina je výhradně na něm. Už tolik jeho mužů padlo. A teď kapitán, kterého měl rád, který mu zachránil život, byl jeho přítelem, smál se s ním, pil s ním, byl jeho kámošem , a teď najednou není. To musí být něčí vina! Zoufale chtěl, aby ji Paxton vzala na sebe.

Ralph mu tiše vysvětlil, proč přijeli, ale Campobellovi to stále nedocházelo. „Podívejte, člověče, můžete nám bodnout? Ona má pravdu. Ty věci by se neměly dostat do rukou jeho ženy.“ Seržant se na ně znovu vztekle podíval.

Opět v něm převládla nenávist. Paxton vstala, byla sice otřesená, ale už se dokázala ovládat. „Bojíte se, že vás zostudí, že je to tak!“

„Ne.“ Zavrtěla hlavou. „Bojím se, aby to neublížilo jí a dětem. Měl je rád, jí i děti. Proč by se jim mělo ubližovat? Uvažovali jsme, že se vezmeme. Jenže už není nutné, aby o tom někdo věděl.“ Neměla pocit, že musí udávat důvody, proč jí na tom záleží, přesto mu však řekla o svém otci. „Zemřel v letadle s jinou ženou. Má matka s tím bude žít do konce svého života a mně to jednou řekl bratr. Ani on, ani já jsme nechápali, proč o tom máme vědět. Nebylo to k ničemu. Ani oni to nebudou k ničemu potřebovat, bude na ně dost, aby se vypořádali s faktem, že zemřel Moc ráda bych měla své věci nazpět.“

„Co by to mělo být?“ Díval se na ni podezíravě a bylo jasné, že by uvítal jakoukoli záminku, aby mohl odmítnout.

„Tři knihy poezie, do těch jsem mu něco vepsala, svazek fotek a dopisů.“ Pak se zastyděla. „Koupila jsem mu k Vánocům takové to legrační spodní prádlo a někde si schovával můj pramen vlasů. To je asi vše, co by mohlo nadělat problémy.“

„Proč to děláte, ale opravdu!“ Přistoupil k ní. Nebyl schopen uvěřit, že v tom není postranní úmysl. „Řekla jsem vám proč. Co se stalo, je dost bolestivé pro všechny. Já můžu zůstat mimo hru.“ Na chvilku , ale skutečně jen na malou , uvěřil, že není špatná, o to víc ho to však rozčilovalo. Když pomyslel, že ji Billi Quinn miloval a možná pro ni zemřel, a pokud nezemřel, velmi lehce mohl !

Všichni byli unavení a přetažení, všichni už tu byli moc dlouho, Quinn, Campobello a Ralph, a dokonce i Paxton.

„Až tohle skončí, pojedete domů?“ zeptal se Tony, jako by zapomněl na Ralphovu přítomnost. Znovu se jí zalily oči slzami.

„Nevím,“ pokrčila rameny. „Snad ano.“

„Podívám se do jeho věcí. Počkejte tu.“

Odešel a byl pryč dobrou půlhodinu. Paxton si čas od času utřela slzy a Ralph kouřil jednu Ruby Queens za druhou. Pak se seržant objevil s balíčkem.

„Mám ty knihy a taky fotky, dopisy a spodní prádlo.

Vlasy jsem nenašel, ale mezi jeho věcmi nejsou, tak na tom nesejde.“ Utěšovala se, že je třeba měl u sebe, když zemřel. Neřekla to. Bála se, aby Campobella znovu nerozběsnila.

„Děkuju,“ zašeptala. Přinutila se k sebekontrole a klidně převzala balíček. Všechno dostalo jakýsi patetický nádech. Tak málo zůstalo z té veliké lásky! Tak málo z jejích nadějí a snů. Jako z těch měst, která musela být spálena, neboť poskytovala Vietkongu úkryty. Nezbylo po nich víc než trosky a popel.

Stál a pozoroval je, když kráčeli k Ralphovu džípu. Pak najednou za ní zavolal: „Hej “ Nechtěl užít jejího jména. Zastavila se a ohlédla se po člověku, který na ni sváděl vinu za Billovu smrt. „Je mi to líto,“ pronesl a rty se mu chvěly. Nebyla si jistá, zda je mu líto, jak byl na ni hrubý, nebo že Billi zemřel.

Ať tak nebo onak, jí to bylo líto také.

„Mne taky,“ zavolala a nastoupila do auta. Dlouho je sledoval, jak mizí po cestě od základny k Saigonu.

KAPITOLA 17.

„Měla bys vyrazit k domovu, malá.“ Ralph stál v jejím pokoji v hotelu Caravelle, ona seděla na posteli s nepřátelským výrazem ve tváři a se zkříženými pažemi. Uplynul už týden od chvíle, co prezident Nixon složil přísahu,

Quinn byl už měsíc mrtev a ona byla o měsíc opožděna se svým odjezdem. „Tady už tě nemá co držet. Tvých šest měsíců vypršelo. Redakce tě žádá zpět. Billi se ti nevrátí.

A v kanceláři mě dálnopisy brzy doženou na pokraj šílenství. Chtějí tě nazpět, Pax. Jsi tu sedmý měsíc. Teď už musíš jít.“

„Proč? Ty jsi tady léta.“

„To je něco jiného! Mne pověřili, abych tu byl, a nemám nikoho, ke komu bych se domu vracel. O mne tam nikdo nestojí. Rodiče jsou po smrti, sestru jsem ztratil před deseti lety a tady žiju se ženou, kterou mám rád a která nosí moje dítě. Mám důvod tady zůstávat, ty nemáš. Stává se tu z tebe pomalu pěkný cvok. Jsi jako ti krtkové, co se už příliš dlouho hrabou tam dole v tunelech. Jeď domů, zdravě dýchej a odpočívej, a jestli bez těch zdejších srágor nemůžeš být, nech se sem znovu poslat.

Nebo za sebe někoho sežeň. Jestli totiž tehle všivárně nedáš rychle vale, tak brzo provedeš nějakou extra volovinu.“ Měla už za sebou dvě výpravy, s Nigelem a JeanemPierrem, a Ralph z materiálů, které zpracovala, usoudil, že nedosahují jejího standardu ani objektivity, kterou si veřejnost zaslouží. „Tak koukni, buď se dobrovolně sebereš, nebo jim zavolám, aby si pro tebe dojeli.“ Také si všiml, jak málo pozornosti věnuje jídlu a že trpí tak silnou úplavicí, že má permanentně zvýšenou teplotu. Od Billovy smrti vypadala hrozivě. Statečně se snažila překonávat záchvaty žalu. Byla však jako oživlá mrtvola, jen si to nechtěla přiznat.

„Jsi ochotná přijít k rozumu? Můžu tě poslat domů?

Nebo musím zavolat, aby si pro tebe přijeli? A oni přijedou, to víš. Tvůj kamarád ze San Franciska se pěkně vzteká. Chce na nás, abychom se spojili s vyslanectvím a nechali tě vyhostit, jestli se rychle

nerozhodneš a nepohneš zadkem směrem k domovu.“

„Dobře, dobře, pojedu domů. Bude po tvém.“

„Kriste!“ Ulevil si s povzdechem. Hrozně se o ni bál.

Nedávno se potkal ve skladech PX s Campobellou. Zdálo se, že už vychladl. Událost si už vybrala svou daň.

„Fajn, kdy? Zítřek by se prima hodil.“

„Proč tak brzy?“ Chtěla zachránit ještě pár dní. Nechtělo se jí hnout. Možná proto, že tady Billi zemřel. Zůstat v Saigonu bylo jako zůstávat s ním, v pokoji, kde spolu žili, poblíž restaurace, kam chodili.

„A proč ne?“ naléhal Ralph. „Objednám ti letenku na zítřek. Jeden z těch Ptáků svobody se zvedá někdy před polednem. Moc rád bych tě viděl na palubě.“

„Prostě se mě chceš zbavit,“ usmála se skrze slzy. Nechtělo se jí odejít od něj, od lidí, se kterými se seznámila, dokonce opustit kouř, hluk i bláznovství, které k Saigonu patří. Nějak si to všechno zamilovala.

„Jsem žárlivý na ty sračičky, co píšeš,“ zažertoval. „Copak mi mohou dát toho vytouženýho Pulitzera, když tu dřepíš ty?“

„Přijedeš mě navštívit do San Franciska?“ zeptala se lítostivě.

„Tak tam budeš k mání?“ Když získal její souhlas, že odjede, cítil se ohromně.

„Snad ano. Nevím. Pokud mi v redakci dají práci.“

S hrdostí se na ni usmál. Za těch sedm měsíců si ji zamiloval jako mladší sestru a opravdu ji tu bude postrádat.

„To by byli pěkný stádo mezků, kdyby ti ten flek nedali.

Milostivá, vy jste zatraceně dobrá novinářka!“

„Od tebe chvála znamená mnoho,“ řekla potěšeně.

„Kristepane, jak ty mi budeš chybět! Chceš si dnes večer se mnou vyrazit na večeři?“

„Platí.“

Objevil se sám. France s Anem ponechal jako obvykle doma. Stejně neměl rád, když s ním vysedávala ve společnosti jiných reportérů. A potom, dnes večer chtěl být s Paxton sám. „Jen ať ti to nestoupne do hlavy,“ varoval ji vážně při druhé skleničce skotské.

„Dám si pozor.“ Dívala se do sklenky, jako by v ní hledala odpověď na své otázky. „Uvažuju.“ Vzhlédla k němu.

„Může být někdo zase jako dřív, když se odtud vrátí?“

„Nemůže,“ odpověděl upřímně. „Nejde to. Jenom někteří to umějí líp tajit. Ovšem tys tu třeba nebyla zas tak dlouho, aby tě to změnilo do konečků prstů.“

„Třeba byla.“ Toho se také bál. Jak rád by se mýlil

„To tě jen trápí vzpomínky na Billa,“ utěšoval ji se zoufalou nadějí. Poznal lidi, které Vietnam psychicky zlomil.

Drogy, pohlavní choroby, nemoci, zranění a další záhadné příčiny jim zničily duše. Ta země byla tak krásná a jejich přítomnost tak pochybná! Takový rozpor se na mnohých podepsal. Doufal, že ona tu nebyla tak kriticky dlouho, aby na ni ten jed začal působit, že se nestačila natolik zamilovat a že ještě mohla zapomenout. „Udělá ti to dobře, vrátit se domů. Pulzuje tam bujarý život paďourů!“ Usmál se, ale ona ne.

„Zkrátka každýmu návrat domů jen prospěje. Snad i tobě to jednoho dne dojde,“ řekla smířlivě. „Bože, tebe bych tam ráda viděla. Taková svízel, ten návrat. Jak se začíná takové to vyprávění, co všechno se tu dá zažít?“

„Ví tvá rodina o Billovi?“ Zavrtěla hlavou. Neřekla o něm nikomu. Kdysi chtěla počkat, až jak dopadne jeho vztah k Debbie. Třeba by ji nikdy neopustil. Po celou tu dobu byla tahle možnost pravděpodobná.

„Asi jim o tom všem už ani neřeknu. Nemělo by to smysl.“

Souhlasil. V Saigonu se dělo mnoho věcí, o kterých se nikomu nepovídá.

Seděli a pili až do rána. O něco později se pro ni stavil v hotelu, aby ji vzal na letiště. Měla stejný vak, se kterým přijela, stejný kufřík, bolest v srdci však byla povážlivě hlubší. Ztratila ve Vietnamu dva muže. Teď však navzdory všemu zjistila, že tu zemi má ráda.

„Udělej si jednu laskavost, Pax,“ radil jí Ralph se smutným úsměvem, když se loučili. „Co nejrychleji zapomeň na tohle místo. Když to neuděláš, tak tě to oddělá.“ Část její bytosti mu dávala za pravdu, ale ta druhá se vzpouzela a našeptávala jí, aby se zdejší části svého života rozhodně nevzdávala. „Dávej na sebe pozor, Ralphe.“ Sevřela ho pevně do náručí. „Přece víš, že tě fakt mám ráda.“ Když od něho odstoupila, zahlédla v jeho očích slzy.

Poslední slova, která za ní vykřikl, byla: „Taky tě mám rád, Beta-Beta!“

KAPITOLA 18.

Po sedmnácti hodinách letu linkou, kterou zajišťovaly

World Airlines, přistála na letišti v Oaklandu.

Za letu se pokusila o rozmluvu s několika veterány, ale většinou byli vyčerpání a nevrlí. Hlavou se jim honily nejrůznější obavy z návratu. Nechtěli mluvit s nikým, ani se sympatickou blondýnkou, jakou byla Paxton. Tak dlouho všichni doufali a snili o tomto dnu, že je teprve teď přepadl strach, co bude dál. Co budou kde vykládat? Jak můžeš někomu popsat pocity z toho, když někoho zabíjíš? Jak můžeš někomu vylíčit, jaké to je, když usmrtíš protivníka při zteči, když ho probodneš bodákem, když zasáhneš ostřelovače do obličeje a ukáže se, že to byla žena?

Tomu devítiletému klukovi, který granátem zabil tvého kamaráda a tys ho vytáhl z houštiny , cos mu to napovídal, než jsi ho usmrtil? Jak jim vysvětlíš, co v takovém okamžiku člověk cítí? Jak popíšeš své dojmy za západů slunce nad horami, ze zeleně vietnamského venkova, ze zvuků a vůní, z dívek, které nedokážou vyslovit tvé jméno, ale o nichž víš, žes je miloval? Pro to všechno jim chyběla slova. A tak jeli domů a mlčeli.

Když Paxton vystoupila z letadla, v sukni a halence, s vlasy utaženými do uzlu, v červených, teď již dost obnošených sandálech, vůbec si nepřipouštěla, že ji čeká domov. Pro ni byl domov v Saigonu, v jejím pokoji v hotelu

Caravelle. Kdo ji přesvědčí, že domov kdysi opustila zde, v domě v Berkeley, kde žila s Peterem? Nebo měla domov u Wilsonových? Co domov v Savanně u matky? Odpověď nenašla. Spíše ji děsilo, že už žádný domov nemá. U východu se vedle ní zastavil mladík, zadíval se na ní, potřásl hlavou a tiše pronesl: „Páni, být doma je divný pocit, když člověk jede z Namu!“ Přesně věděla, co má na mysli.

Byla tam s ním.

Ed Wilson pro ni poslal limuzínu, usadila se vzadu a vyrazili do redakce. Nebyla vůbec připravena na přijetí, které tam na ni čekalo. Připadala si jako hrdina v cizí zemi, když se k ní nahrnuli kolegové i lidé, které vůbec neznala, podávali jí ruce a blahopřáli k fantastické práci, kterou v Saigonu odvedla. Stála jako opařená a vůbec nechápala, proč si to myslí, a slzy se jí koulely po tvářích, když jim děkovala.

Pak konečně zůstala sama s Edem Wilsonem. Zkoumavě si ji prohlédl a hned postřehl, jak krutě za vše zaplatila. Změnila se. Zeštíhlela, ale byla to téměř chorobná vychrtlost, která ho poděsila. A pak , její oči. Něco bolestivého se v nich ukrylo. Smutného, vyhaslého, ale i moudrého. Viděly umírat muže, viděly příliš mnoho bojů.

„Dalo ti to pořádně zabrat, vid?“ Nežádal podrobnosti a ona se vděčně usmála.

„Vážím si toho, že jsem tam mohla být.“ Vážila si vzpomínek na Billa, Ralpha a na ostatní. Byla vděčná, že mohla splatit dluh vůči Peterovi i své zemi.

„Chtěl bych, abys doma chvíli odpočívala, a pak se vrátíš sem. Můžeš psát o všem, co uznáš za vhodné, Pax. Vykonalas obdivuhodný kus práce a máme zájem, abys s námi spolupracovala jako

redaktorka komentující politické události.“ Polichotilo jí to a zároveň ji to potěšilo. Vždy chtěla dělat přesně tohle. Přece jen se ale neubránila nostalgii ze ztráty své rubriky zpráv z Vietnamu. „Zpráv z Vietnamu se někdo ujme?“

Potřásl hlavou. Pobavilo ho, že je stejná jako všichni novináři. Jejich rubriky jsou jejich děti. „Prezident Nixon přislíbil deeskalaci války. Domnívám se, že v současnosti vystačíme se zprávami, které nám zajišťuje ústředna AP.“

„Disponují tam několika vynikajícími experty.“ Vzpomněla především na Ralpha, ale Ed Wilson se významně pousmál směrem k ní.

„Tys byla jedním z nich, Paxton,“ řekl upřímně. „Až mi to vyrazilo dech, jak jsi mě překvapila. Takovou erudici jsem přece jen u tebe neočekával. Spíš jsem si představoval, že za měsíc přiběhneš zděšená tím, cos tam uviděla.“

„Zděšená jsem byla hned na začátku. Alespoň mě to přesvědčilo, že můžu dělat něco potřebného.“ „Tos evidentně dělala. Jen v těch posledních týdnech jsi mě pěkně vylekala, když jsi odložila příjezd.“ Se zájmem se zeptal: „Co ti bránilo v odjezdu?“ Najednou nevěděla, co mu má odpovědět. Muž, do kterého jsem se zamilovala, byl zabit Druhý muž

„Jeden se tam , jeden se tam zamotá do nejrůznějších věcí. Není vždycky tak snadné sebrat se a odejít.“

„Asi máš pravdu. Tak teď si pořádně odpočiň a vrať se za pár týdnů, až se na to budeš cítit.“ Sama by ráda věděla, kdy to bude. Podívala se na hodinky, neboť si uvědomila, že si ještě nezajistila hotel. Jeho kancelář se však už i o to postarala. „Rezervovali jsme ti apartmá v hotelu

Fairmont. Marjorie navrhovala, abys bydlela u nás, ale předpokládal jsem, že dáš přednost odpočinku, a pak , přece musíme respektovat tvou nezávislost.“ Marjorii to vymluvil poukazem na nemoci, které si mohla Paxton s sebou z Vietnamu přivézt. Čelit jim v pokoji pro hosty by asi nebylo nejvhodnější.

Samozřejmě že měla zajištěné auto se šoférem a Wilsonovi jí čekali na večeři. Večer se u Paxton projevil patnáctihodinový časový posun a sotva při jídle držela otevřené oči. Společné setkání jen s obtížemi navazovalo nitky jejich dávných vztahů. Skoro jako by všichni očekávali, že jim vysvětlí, proč Peter zemřel, zatímco ona neměla jedinou novou odpověď, jen ještě více otázek.

Po celou dobu večeře Gabby nekonečně žvatlala, jaká rozkošná dívenka je Marjie, jak obratný je malý Peter a jak báječný je jejich nový dům. Po stěnách rozvěsili textilie z Fortuny, vytapetovala jim firma Brunschwig, do ložnice pověsili modré záclony, během večeře na ně upozornila dokonce dvakrát. Paxton už byla tak unavená a zmatená, že ji omylem oslovila Debbie. Uvědomila si, jak se za těch sedm měsíců jejich životy vzájemně vzdálily.

Více než jednou musela Paxton zápasit se slzami a s touhou povědět jim, že s nimi nemůže vydržet, že hrozně postrádá jiné zvuky a vůně, svůj pokoj v hotelu Caravelle,

Petera Billa. Všechno jako by jí v hlavě kroužilo a vířilo dál, navzdory tomu, že to opustila. Když se vrátila do hotelového pokoje, lehla si s očima dokořán a několik hodin zápasila s pocitem ohrožení, vyčerpanosti a otřesení. Nakonec usnula, když slunce vycházelo, ale za dvě hodiny ji hotelová centrála vzbudila.

Musela vstát, vysprchovat se a obléknout, aby stihla letadlo do Savanny.

Tam bylo vše ještě tíživější. Přivezla si nevhodné šatstvo.

Nevěděla, co komu říkat. Neprojevila ani ochotu sblížit se s Ligou mladých či s matčiným bridžovým klubem. Dostatečně ji nenadchla malá oslava, kterou pro ní uspořádaly Dcery občanské války. Kdekdo chtěl vědět o Vietnamu co nejvíce. Opravdový zájem mezi nimi však neobjevila. Odmítali poslouchat, jak odporný je pach smrti, jak chlapec z Miami přišel o paži, jak žijí žebráci a jak se bez údů plazí po terase hotelu Palace Continental. Nechtěli nic slyšet ani o venerických chorobách, o drogách, o chlapcích umírajících v bolestech nebo o dětech, které válka zabíjí. Nebyli schopni pochopit, jak to dokáže zlomit srdce, ani jak se stane, že je možné si tu zemi zamilovat.

Tak se omezila na to, že každému jen říkala, jak její to líto , ale že je hrozně unavená, nemocná,

vyhublá a dokonale neschopná souvislejšího vyprávění. Odmítala je uspokojovat pěkným a čistým válečným filmem s praženou kukuřicí, bez kostí a krve, bez šrapnelů a krvavých cárů, které by přece mohly něco znečistit! Jen žádné chlapce, kteří se ztrácejí v džungli, jen opatrně o té zemi, v níž se umírá!

Paxton nikdy tolik nepociťovala samotu jako zde v Savanně. Nikdy nevypadala hůř a nepostrádala Queenie tolik jako tentokrát. Stejně by jí nedokázala vypovědět, co prožila. Zestárla a byla sama. Byla cizinkou. Nikdo by tomu nevěřil, jen ten, kdo zažil Vietnam. Jednou zavolala své dávné přátele. Později toho litovala, protože nedokázala odmítnout jejich pozvání na večer. Sešli se v baru a tam najednou narazila na kluka, který sloužil ve Vietnamu. V ten okamžik objevila někoho, s kým si rozuměla.

Vzpomínali na Ben Suc a Cu Chi, na Mha Trang, Bien

Hoa, Long Binh, Hne a Vung Tau, kde s Billem strávili svůj první víkend. Připadalo jí to jako rozmluva vedená tajným jazykem. Za dva týdny v Savanně to byl jediný dobrý večer, který tam zažila. Při odchodu si pevně stiskli ruce a tu noc se domů vracela s pocitem, že není tak sama.

Také s matkou se domlouvala obtížně. Matka žila pod stálým dojmem, že Paxton oplakává Peterovu smrt. Nepochopila, že se toho v ní za ten čas nashromáždilo víc. Pronásledoval ji pocit ztraceného mládí, smutek nad smrtí dvou mužů, které milovala, i smutek nad částí jí samé, kterou si ti dva odnesli s sebou.

S bratrem se vůbec neshodla a rozmluvy s ním ji jen vyčerpávaly. V polovině února odletěla zpět do San Franciska, vybavena několika novými kusy šatstva. Měly smazat špatný dojem z jejích vysokých bot, které si přesto brala s sebou.

Konečně začala svědomitě plnit redakční úkoly v Morning Sun. Než objevila vhodný byt, ubytovali ji na několik týdnů v hotelu. Každou noc si umiňovala, že zavolá Gabby, ale nepřinutila se k tomu. Nevěděla, o čem si s ní povídat. Nechtělo se jí obdivovat jejich nový dům nebo záclony a Matt jí najednou připadal škrobený a odtažitý a vůbec jí lidé připadali nepřirození. Navíc naprosto nedůležití. Dny, kdy si s nimi rozuměla, jsou v nenávratnu.

Z těch, které milovala, jako by nikdo nezůstal. Najednou začala nenávidět i ty články, které připravovala do novin.

Vzhledem k praxi, kterou ve Vietnamu získala, ji nechávali zpracovávat místní politické události, které jí připadaly nesnesitelně nudné. Pan Wilson ji nepřímo nutil, aby to zvážila a pokusila se dodělat po večerech studium na Berkeley. Neuměla si představit, jak by se k tomu donutila. Vše jí připadalo tak únavné a zbytečné Cítila se vyčerpaná a večer nenáviděla návraty domů. Bylo jí třiadvacet. Jako by jí život už neměl co nabídnout. Jako by dokázala komunikovat pouze s lidmi, kteří byli tam za oceánem.

Tu a tam se náhodně setkala s někým, kdo byl v Namu.

Vždy to v sobě prožila jako životní výbuch, ale pak se rozešli a zavládlo ticho.

Celou tu dobu měla před očima lidi, kteří ve Vietnamu bojují, vyhrávají, ztrácejí se a umírají. Cítila jako provinění, že není s nimi. Ten pocit nezmizel, naopak sílil. Dokud to tam neskončí, ani za nic nechtěla žít jinde. Jednoho dne se pokoušela vysvětlit vedoucímu redaktorovi své pocity, ale ten se jen pousmál a ujistil ji, že na svěřeném úseku odvádí perfektní práci.

Paxton pečlivě sledovala zprávy z Vietnamu a uvažovala, co asi dělají Ralph a ostatní. Proč tam stále ještě zůstávají? Proč ona musela odjet domů? Co tak špatného udělala, že se zrovna ona musela vzdálit?

Navzdory oficiálním slibům, kterým spolu s americkou veřejností naslouchala, útoky nabývaly na síle a ztráty narůstaly.

V květnu, čtyři měsíce po svém návratu, už nemohla pokračovat. Od Peterovy smrti uplynul víc než rok, ale přesto na ni tísnivě dolehl vzpomínkový smuteční obřad.

Vyděsil ji pocit, že mezi jeho smrtí a jejím současným přežíváním není vlastně rozdíl. On i Billi alespoň žili a zemřeli, přišli a odešli, ale ona vegetovala, psala o záležitostech, které ji nezajímaly a

nutily ji považovat vlastní život za zbytečný.

Konečně pak 1. června, těsně předtím, než se Nixon setkal s prezidentem Thieuem na Midway, aby dohodli stažení pětadvacetitisícové armády z Vietnamu, se náhle rozhodla. Zamířila do Wilsonovy kanceláře v nesrovnatelně lepší náladě než v minulých měsících. Konečně byla nezvratně rozhodnutá. Požádala ho o navrácení své bývalé rubriky a jemně mu naznačila, že pokud by ji znovu nevyslal do Saigonu, poohlédne se po někom ochotnějším.

Byl zděšený. Chvíli uvažoval, jestli toho na ni nebylo v minulosti přespříliš a zda u ní nedošlo k nějaké duševní poruše.

„Prokristapána, proč by ses tam chtěla vracet? Bože,

Paxton, naši mladí muži by dnes podnikli cokoliv, jen aby se tomu vyhnuli.“ Bylo to od něho opožděné doznání jeho dávných zcestných názorů, které jeho syna stály život.

„Proč bys tam měla jet?“

„Protože tam potřebuju být,“ snažila se vysvětlit s malou nadějí, že ji pochopí. „Tady jsem zbytečná. Protože tady nikdo nemá opravdovou snahu pochopit, co se tam děje, jen ti lidé, kteří tam někdy byli.“

„Myslíš, že těm problémům tam rozumíš o tolik lépe?“

V jeho otázce zazněla skepse.

„Ne, ale zažila jsem je. Vím, o co se jedná. Nikdo mě k nim nemusí vodit za ručičku. Tady se z toho zblázním , dřepět a poslouchat řeči o nových autech, záclonách, dětech a zaručených receptech, a přitom tušit, co se odehrává tam. Pane Wilsone, já tam musím!“ Připadalo mu to poněkud exaltované, ale byla už dost stará, aby si mohla o sobě rozhodovat sama, a její rubrika nepochybně znamenala pro noviny šlágr. Dostali bezpočet stížností, když ji přestali publikovat, jenže bohužel nikdo z jeho lidí neprojevil ochotu rozjet se do Saigonu.

„Co na to říká tvoje rodina?“

„Nikomu jsem zatím nic neřekla.“

„Co když tě tam zabijí?“ zeptal se tvrdě.

„Pak by to byl osud,“ zašeptala. Jako v případě Petera.“

Přisvědčil. Také se utěšoval osudem, jako ona. Jenom

Marjorie s ním nesouhlasila. Stále ho obviňovala z krutosti. Věděl, že to není správné. Prostě Stalo se

„Jak dlouho chceš tentokrát v Saigonu zůstat?“

„Nevím “ Uvažovala o tom. „Možná rok. Tak nějak.

Raději bych, kdybychom ten termín nestanovili.“ Usmála se na něj. Po čtyřech měsících se zase cítila ohromně.

„Dám vám vědět, až to už nebude k vydržení. Nebo když bude po válce.“

„Paxton,“ zadíval se na ni přísně a zpytavě. „Jsi opravdu přesvědčená, že to musíš podniknout?“ Přikývla. Zvažoval, zda může zkusit zvědavou otázku. Odpověď by vysvětlovala, co ji do Vietnamu tak táhne. „Čeká tam na tebe někdo?“ Věděla, jak to myslí, a jen záporně potřásla hlavou. „Pouze přátelé. Stejní mišuge jako já.“ Pomyslela na

Ralpha a na ostatní. „Potřebují být přitom až do hořkého konce, podobně jako já.“

„Věřím, že už brzy bude po všem,“ poznamenal. Pak jmenoval výši jejího platu, kteráji překvapila. „Můžeš bydlet ve stejném hotelu nebo v lepším, pokud tam ovšem nějaký takový je. Pracuj, Paxton, na všem, co uznáš za vhodné. Ke všemu máš mé požehnání.“ Vstal, políbil ji a ona mu poděkovala. Když odcházela, zářila štěstím.

„Někomu přilepšili,“ prohlásila jedna z redaktorek, když ji míjela.

„Správný odhad,“ otočila se k ní s úšklebkem. „Dostala jsem zpět svou rubriku a chystám se do Saigonu!“

„A sakra!“ prohlásila dívka nevěřícně a zavrtěla hlavou.

Paxtonina spokojenost pro ni byla hádankou.

Paxton se pak posadila za svůj redakční stůl a sestavila telegram pro Ralpha Johnsona, úřadovna AP, budova

Eden, Saigon. „Přijedu, jen co seženu letenku. Připrav se.

Tvá Beta-Beta.“ Telegram odeslala, šla domů balit a zatelefonovat matce a Gabby. Navenek byla matka konsternována, ale uvnitř ji to nepřekvapilo. Gabby se rozbrečela, nový přírůstek do rodiny už skoro klepal na dveře. Paxton však měla konečně nazpět svůj vlastní život. O dva dny později již seděla v letadle do Saigonu.

KAPITOLA 19.

Přílet na Tan Son Nhut připadal Paxton tentokrát jako návrat domů. S mnohem příjemnějšími pocity než předtím v Savanně se rozhlížela po známých místech. A když z oken drožky uviděla ulici Tu Do, stále více v ní vzrůstalo přesvědčení, že se rozhodla správně. Pomalu se blížila k hotelu Caravelle, kde bydlela minulý rok. Byl to divný pocit, být po pěti měsících zase doma. Odjížděla ze Států zdeptaná, a teď jako by opět našla něco ze životní svěžesti.

Zanechala zavazadla v hotelu a řidiči přikázala, aby ji odvezl na náměstí k budově Eden. Když míjela sochu námořníka, přívětivě se na něho usmála. Třásla se nedočkavostí na setkání s Ralphem. Spatřila ho, právě když si trpce stěžoval na organizační nedostatky při poslední reportáži. Stál k ní otočený zády a zrovna zatracoval do pekel nemožného řidiče, kterého mu přidělili. Paxton k němu pokradmu přistoupila a lehounce mu poklepala na rameno. Jak ji uviděl, rozšklebil se na celé kolo. Ze široka ji objal.

„Beta-Beta Nevěřím svým očím Ty bláznivá potvoro, co tady k sakru pohledáváš? Proč si nechráníš zadek v suchu někde v San Francisku?“

„To se dá? Kdopak ti to nabulíkoval? Z každé pitomosti jsem tam musela vymyslet velkolepou reportáž, ale to už skončilo. Jestli mě v životě ještě někdo bude nutit referovat o manifestaci, ať už v průvodu nebo vsedě, tak se raději půjdu oběsit.“

„Vítej nazpět,“ pošeptal jí a byl opravdu rád.

„Děkuju.“ Jejich oči se setkaly a dlouho se od sebe neodtrhly. Užili si spolu hodně strastí, ale vděčila mu za všechno, co se ve Vietnamu naučila.

„Nejsi unavená? Zaskočíš si se mnou na skleničku? Mimochodem, kdys přiletěla?“

„Asi před dvěma hodinami a unavená ještě nejsem.

Nevím sice, kolik mám mít na hodinkách, ale vzal to ďas!“ Byla moc ráda, že ho zase vidí. „Na terasu do Continental Palace?“ Ústa mu malinko rozehrál úsměv. Vzpomněl si, jak prvně přijala pozvání

Jeana-Pierra. Paxton se na něho zeptala, když už vjížděli na ulici Tu Do.

„Zrovna mě napadá, jak je na tom náš JeanPierre?“

„Stále se topí v alkoholu. Jeho manželka mu konečně ukázala záda. Už měla po krk toho věčnýho čekání, až se jí vrátí domů z války. Stejně ho podezírám, že ho to nepřekvapilo.“ Při jízdě na ni čas od času mrkl. Dělalo mu moc dobře, že ji zase vidí. Počítal ji za člena své rodiny a ona měla stejný pocit.

„Jak si žije France?“

„Fajn.“ Nezaznělo to zcela upřímně. „Dítě by se mělo narodit v září.“ Podívala se na něho dlouze a zkoumavě.

Nakolik se změnil jeho postoj? Nejdřív ho ta zpráva zaskočila. Nepovažoval za příliš rozumné, aby si za tak nejistých podmínek, ve kterých žili, pořizovali nemanželské dítě. „Snažil jsem se jí to rozmluvit, ale zoufale si je přála, takže voila.“ S úsměvem pokrčil rameny, zřejmě ho to však ještě stále zlobilo. „Takže je rozhodnuto, budu otcem.“ Zatím se s ní neoženil, ale teď už o tom začal vážně uvažovat. Jí však ani očekávané dítě nepřesvědčilo, že je nutné, aby se vzali. „Jak ses měla ve Státech?“ Nebyl tam už tak dlouho, že je téměř považoval za cizinu.

„Divně.“ S ním jednala vždycky upřímně. „Nejdřív to bylo přímo úděsný. Všechno jsem nenáviděla. Lidi jsou tam nějak pošahaní, alespoň mi tak připadali. Každý je zavrtaný do sebe a je mu fuk, co se děje kolem. Tahle země prostě neexistuje, a když, tak výhradně jako starost novinářů. Co nechtějí vidět, to prostě není a hotovo.“

„To mi vykládej!“ Mezitím dojeli před Continental Palace, a teprve teď si Paxton uvědomila, že úplně zapomněla na nesnesitelná saigonská vedra. Pořádný kontrast ve srovnání s chladným San Franciskem! Nemohla však tvrdit, že jí to nějak moc vadí. Byla ráda, že je opět zde, v tom neutichajícím hluku, uprostřed vůně květin a ovoce, ale i benzinových výparů.

Pomalu stoupali po schodech a Paxton čekala, že každou chvíli musí potkat Nigela. Upozornila na to Ralpha, ale zasmušil se a divně se na ni podíval.

„Před dvěma měsíci ho zabili u Bien Hoa. Taková krávovina. Explodovalo auto, vyletělo do vzduchu Maličká bombička nastražená Vietkongem Bezvýznamná lapálie, a jeho to zabilo.“ Mnoho jich umíralo z malicherných důvodů. Peter a bezpočet dalších. Dokonce i smrt těch, kteří zemřeli přímo v boji, se zpětně zdála jen vrtošivou náhodou Jako Billi. Teď se však pokoušela na to nemyslet a raději se radovat z Ralphovy přítomnosti.

„Nigel Vzalo to s ním smutný konec.“ Litovala ho, přestože jí nikdy zvlášť k srdci nepřirostl. „Práce máš hodně?“

„Až nad hlavu.“ Nasadil spokojený úsměv. „Ale pořád mě to baví. Jistě to zase bude kopec srandy, dělat spolu.

Kdy chceš začít? Šetřím si výpravu do Da Nangu. Vyrazím, jen co seženu vhodného parťáka.“ „Brala bych to všema deseti!“ V Da Nangu ještě nikdy nebyla. Vždycky váhala kvůli Peterovi. Nebyla si jistá, jak by na ni působila místa, kde ho zabili. Teď už jí připadalo, že by to psychicky zvládla. „Dobrá, dám to do kupy. Co takhle pozítří, že bych tě vytáhl?“

„Budu čekat.“ Ralph se podíval na hodinky. Musí za France, nerad ji teď nechává dlouho samotnou. V poslední době se necítila dobře, a navíc už ji zmáhala péče o malého Ana.

„Chceš vzít nazpět do Caravelle?“ nabídl jí, když vstával.

Zavrtěla hlavou.

„Jestli mě budou poslouchat nohy, tak to dojdu pěšky, a když ne, můžu si vždycky zastavit rikšu. Bez problémů.“

Naklonil se a políbil ji na tvář. Ještě jednou tě tu vítám. Jsem hrozně rád, že ses tak rozhodla.“ „Já taky.“ Srdečně ho objala. „Moc ode mne pozdravuj

France. Uvidíme se zítra na poradě, na divadýlku o páté?

Doufám, že je ještě nezrušili.“ Bavila se představou, že se opět sejde s celou tou novinářskou bandou. Tam byl její opravdový domov. Stala se však jedna tvrdá změna, jež něco vypovídala o ní samé. Už nebyla žádný zelenáč, byla jedna z nich. Z těch skalních, kteří jsou rozhodnutí vytrvat až do konce války.

Když Ralph z terasy odcházel, přátelsky mu zamávala.

V dobré pohodě upíjela ze skleničky. Opodál u stolku seděl s vietnamskou dívkou příslušník Zelených baretů. Měl na sobě elitní maskáče s tygřími pruhy a okolo krku červenobílomodrý šátek, na který byl každý z nich velice pyšný. Kombinézy s hnědou barvou, s „tygřími pruhy“, nosily výhradně Zelené barety.

Paxton se sklonila nad sklenkou thom-xay, ananasovou pěnou. Zůstala jí věrná. Obávala se, že cokoliv s alkoholem by ji mohlo vrhnout do nebezpečného návyku. Když sklenku odložila a rozhlédla se, přepadl jí pocit snu. Jen se vrátila, obklopily ji tváře z minulosti. Jenže tahle v ní probouzela úzkost.

Nejdřív ji nenapadala slova, a pak se jí nechtělo cokoliv říkat, ale on se zastavil, upřeně se na ni zadíval a nervózně se zamračil. Byl to první seržant Billa Quinna, Tony

Campobello.

„Myslel jsem, že jste odjela,“ pronesl přiškrceně, jako by ho ten její sen také mátl.

„Odjela.“ Uvažovala, zda ji napadne jen slovně, nebo i jinak. Ralph není nablízku, s jeho ochranou nemůže počítat. „Zpátky jsem tu teprve ode dneška.“

„Tak to jo.“ Přikývl. „Jaký to bylo ve Státech?“ Stál nad ní v uniformě, nepříjemný, mluvil na ni, a ona nevěděla, jak se zachovat, protože setkání s ním jí připomínalo Billa, a to v ní vyvolávalo rozporuplné pocity. V něm zřejmě také. Jako by všichni tři byli stále propojeni, bez ohledu na to, že Billi zemřel před šesti měsíci.

„Je divné vracet se domů,“ odpověděla mu po pravdě.

„Lidi tam mluví jiným jazykem.“

„To tvrdí každý. Odtud odcházíme jako hrdinové, a tam na nás koukají jako na odsouzence.“ „Žijeme v bláznivé době,“ řekla tiše a rozhodovala se, zda ho má vyzvat, aby se k ní posadil. Vypadal celý nesvůj a roztěkaný. Nebyl nijak vysoký, ale skrýval v sobě dynamičnost a vnitřní sílu, což obdivovala. Připomněla si, že

Billi ho měl rád a vážil si ho, přestože přátelství s ním nebylo asi snadná záležitost. „Ještě působíte v Cu Chi?“ Nenapadala ji jiná otázka.

„Znovu jsem se přihlásil,“ řekl s trochou pýchy i s trochou ostychu, jako to konečně říkali všichni. „Na nasazení ve čtvrtém turnusu. Billi vždycky prohlašoval, že jeden musí nutně být kus cvoka, aby mohl dělat tunelovou krysu. Řekl bych, že měl pravdu.“

„Cvok a odvaž. V jednom,“ poznamenala a znovu si vzpomněla na Billa. Zároveň se setkala s Tonyho pohledem. Ačkoliv nic neřekla, věděl, na co myslí.

„Byl to prima chlap,“ pronesl obdivně a zase upadl do rozpaků. „Dlužím vám omluvu.“

„Ale ne. Nedlužíte.“ Nechtěla se vracet k těm hrozným zážitkům, nechtěla je oživovat Když Billi zemřel a Ralph jí to přišel oznámit Bránila se, aby to nezačala znovu prožívat, a smutně k Tonymu vzhlédla. „Myslím, že jsme si to oba dost odnesli.“

„To jistě Ale vy jste udělala něco moc pěknýho.

Dlouho jsem nad tím dumal a řeknu vám, k čemu jsem došel. Pochopil jsem, proč vás musel mít moc rád. A to on měl, fakticky.“ Smutně se tomu usmála. Co na něj mohlo udělat takový dojem? „Taky jsem ho měla moc ráda. Konečně i vy. Proto jsme taky tak vyváděli, když “

„Asi proto. Vy jste se ale vrátila pro ty věci, co jste mu dala, aby se nedostaly do rukou jeho manželky. To mě ohromně vzalo. Většina ženských by se na to vykašlala.

Řekly by si, ať všechno táhne k čertu, co na tom sejde, že to někdo objeví. Nezáleželo by jim vůbec na ničem. Moc kluků si tu našlo ženskou, ale nepamatuju se, že by jediná kdy přišla, aby stopila věci, který by ta druhá neměla dostat. Byl by z vás na větvi, kdyby vás mohl sledovat. Ty děti pro něj znamenaly strašně moc.“ Zas už měl v očích slzy a ona měla co dělat, aby zadržela pláč. „Ta věc s vaším otcem, co jste mi ten den povídala To jste přece nemusela “ Když odkládala skleničku, přikročil k ní. „Chtěl jsem vám říct, že mě to mrzí. Kdysi jsem se nějakýho chlápka z AP po vás ptal, řekl, že jste už odletěla do San Franciska.“ Rozhodil rozpačitě rukama. „Divím se, že po tom všem, co jsem vám tehdy řekl, se mnou ještě mluvíte.“

„Všichni jsme na tom byli s nervama bledě. Přesto dík,

Tony.“ Podala mu ruku, jeho byla chladná a chlapská.

Odpovídala jeho zjevu. Jeho černé oči se zabodly do jejích jako šípy. „Děkuju.“ Začínala chápat, proč ho měl

Billi rád. Měl přímou a bezelstnou povahu , jenomže v něm bylo hodně nezkrotného

temperamentu. „Nechcete se posadit?“ Pokynula k židli, kde předtím seděl Ralph.

Tony zavrtěl hlavou. Byl v její přítomnosti až chorobně nesvůj.

„Ne, děkuju. Za chvilku se musím ještě s někým sejít.“

Přesto se od ní nedokázal odtrhnout, jeho oči jí kladly tisíce otázek. „Co vás vrátilo do Saigonu?“ Trochu ji to pobavilo. „Znovu jsem se přihlásila. K nasazení ve druhém turnusu.“ I jeho to rozesmálo.

„To jste ohromná! Většina lidí se nemůže dočkat, až z toho srabu tady vypadne.“

„Přesně tak jsem se cítila ve Státech!“

„Odkud jste, ze San Franciska?“ Byl zvědavý, Billi o ní moc nevykládal.

„Tam vydávají noviny, pro které pracuju. Taky jsem tam čtyři roky chodila do školy, na Berkeley. Ale mé mládí patří Savanně.“

„Ach ne. Ten zapadákov?“ Zdálo se, že ho to zaskočilo.

„Prožil jsem tam jen jeden, jediný víkend. Prodělával jsem základní výcvik v Georgii. Lidi tam jsou zatrpklí a zapšklí. Div mě nepopadli za zadek a nevyrazili z města. Neměli pochopení pro můj způsob tance. Jsem z New Yorku, tam se lidi přece jen projevují svobodněji.“ Ocenila, jak přesně charakterizoval Savannu.

„Tu atmosféru jste trefil na jedničku. Přesně důvody, proč nechci v Savanně žít více méně Není ovšem lehké vysvětlovat to matce.“

„Musela být dost naštvaná, že jste jí utekla do Saigonu,“ ocenil zkušeně. Snažila se odhadnout, kolik je mu asi let. Ve skutečnosti mu bylo třicet.

Jen přiměřeně,“ doplnila jeho hodnocení matčiny reakce. „Neměla šanci řešit to jinak. Věděla, že mě ničím nepřesvědčí. Musela jsem zmizet dokonce i ze San Franciska.“

„Proč?“ Přece jen mu něco nehrálo. Byla to atraktivní žena, mladá, evidentně s dobrým postavením v zaměstnání, byla jistě natolik chytrá, aby našla uplatnění i jinde než ve Vietnamu. Co tady sakra mohla hledat?

„Sama to neumím vysvětlit,“ prohlásila na rovinu. „Nedokážu si to ujasnit. Nedokončená práce, možná, hlavně ale vím, že sem patřím. Ty řeči doma jsou k nepřežití. Nový auta, výhodný zaměstnání, elegantní záclony, o všem lidé nekonečně kecají, zatímco tady se zabíjí.“ Oba si to uvědomovali. „Měla jsem toho po krk.“

Dotkl se čela, trochu jako by se loučil. „Tam, odkud pocházím já, jim říkají pazza. Vyšinutí. Troubové.“ Zašklebil se nefalšovanou newyorskou grimasou. Přišlo jí to k smíchu. Najednou však pocítila velkou únavu. Projevil se devítihodinový časový rozdíl a ona sotva vnímala svět před sebou. Vstala. „Vypadáte pěkně zdrchaně.“ Poněkud ho vylekalo, když zavrávorala.

„Taky jsem. Teď to teprve na mne padlo.“

Zahleděl se na ni, jako by se k něčemu odhodlával.

Trochu ji to znervóznilo, ještě si nevymazala z paměti, jak před šesti měsíci vyváděl, jak ji nenáviděl celou tu dobu, co se s Billem scházeli. Snad už je to skutečně minulost a nemá význam se tím znepokojovat. Zřejmě usiluje o příměří, už ho nepronásleduje vidina krevní msty. Dokonce si pomyslela, že by Billi možná uvítal nějakou formu přátelství mezi nimi, navzdory tomu, že seržant je poděs, se kterým nelze jen tak bez potíží vyjít. Svou prudkostí jde často lidem na nervy. Co ale v Saigonu nejde na nervy?

„Můžu vás odvézt do hotelu? Mám venku kradený džíp.

Sebral jsem ho na letišti,“ oznámil s tak vážnou tváří, že se musela rozesmát.

„Chtěla jsem jít pěšky, ale ukradenému džípu nemůžu odolat.“ Pěšky to nešlo. Jen na to pomyslela, už se jí podlamovaly nohy. „Myslíte, že by to šlo?“ Přikývl. „Bydlím v Caravelle, kousek odtud.“ „To je pěkné místo,“ komentoval nezávazně. Jednou jsem obědval nahoře v baru. Jídlo tam mají velice čerstvé.“

Rozesmálo ho, když se na něj podívala, zaražená tou zvláštní poznámkou. „Vím, je to směšné. Jsem z rodiny velkododavatelů. Celý můj život provázela obava o zeleninu, respektive o to, zda je dost čerstvá. Kdekoli jsme se zastavili na jídlo. Jako dítě jsem tu větu nenáviděl. Do hajzlu s tou zeleninou, přidával jsem si k tomu potichu. Teprve když jsem vyrostl, pochopil jsem, že je to slovo nerozlučně spjaté s mou rodinou, že je jím prostě posedlá.“ Zasmála se s ním.

Byla tak utahaná, že se jen modlila, aby se už spřátelili. Stejně to bylo pozoruhodné, vrátit se a narazit zrovna na něho.

A co víc, bez zábran se s ním bavit po tom hněvu a averzi, která mezi nimi panovala v době její známosti s Billem. Třeba to byla čistá žárlivost. Kolovaly řeči o nižších důstojnících, kteří měli až

chorobný vztah ke svým kapitánům.

„Na tu zeleninu se pokusím upamatovat, až tam zase půjdu na jídlo.“ Byla už opravdu hodně unavená.

„To by mi udělalo radost.“ Zabrzdil před Caravellou a pomohl jí z vozu. „Kristepane, vždyť vy už napůl spíte.“

Sotva udržela oči. „Nepotřebujete pomoct?“

„Ne, až se vyšplhám do postele, bude mi fajn. Dík za svezení, seržante.“

„Bylo mi potěšením, slečno Andrewsová.“ Hbitě zasalutoval. Udivilo ji, že za tu dobu nezapomněl její jméno.

V recepci si vyzvedla svá zavazadla, vešla do pokoje a zřítila se na postel. Dvacet hodin uběhlo, než se probudila.

Odpolední slunce zlatilo ulice za okny. Pak si vzpomněla na noční rozmluvu se seržantem. Dobrou minutu jen tak ležela a byla přesvědčená, že se jí to muselo zdát.

KAPITOLA 20.

Paxton zůstala vzhůru jen dvě hodiny. Vybalila si věci, vykoupala se, zašla se dolů najíst a pak se zase vrátila do postele a spala až do dalšího dne. Ralph jí zanechal v recepci vzkaz, že si ji vyzvedne v hale druhý den ráno v šest hodin. To jitro bylo krásné a Paxton byla nadšená nádherným východem slunce. Když si oblékala kombinézu s khaki tričkem a zavazovala vysoké boty, pocítila už první náznaky horkého dne. Pár bot, který jí tenkrát na první výpravu opatřil Ralph, jí připomněl, jak se před rokem té reportáže bála. Teď už strach neměla, vše jí připadalo důvěrně známé. Když sestupovala ze schodů, přistihla se, že má v celém těle pocit uvolněnosti i sebedůvěry. Zřejmě proto, že věděla, co dělá.

Ralph se jako obvykle objevil přesně. Přivedl s sebou staršího britského fotografa Bertieho, vynikajícího parťáka, s nímž Paxton již několikrát spolupracovala a který jí byl velmi sympatický. Hned dával k lepšímu košilaté vtipy,

Paxton pobaveně pomrkávala na Ralpha a nalévala všem kávu z termosky. Slunce už začalo připalovat a ulice jako by syčely vedrem. Vzduch byl prosycený vůní květin a ovoce, ale také pachem kouře, který se jako mračno válel nad jejich hlavami. Opustili město a na kopcích podél cesty ji vítala známá zeleň i načervenalá půda, která tolik sváděla, aby ji člověk promnul mezi prsty Viděla však i stejné žebráky a sirotky, raněné a zmrzačené lidi. Vítala ji země, do které se tolik zamilovala, že už ji nemohla opustit. Včera v noci jí Ralph nechal v hotelu zprávu, že se mění místo reportáže, ale doba odjezdu zůstává v platnosti.

„Uvědomuješ si, že ani nevím, kam mě dnes unášíš?“ vyzvídala Paxton. Je to sice z mé strany věc důvěry, ale přece jen by mě cíl zajímal.“

Ralph s odpovědí trochu váhal. Nevěděl, zda bylo rozumné brát ji s sebou. Div celou výpravu kvůli ní minulou noc neodvolal, ale pak už bylo na změny pozdě. Prostě jí ovšem měl dát možnost, aby se vyjádřila. V návalu vzrušení, že opět jedou spolu, to však neudělal.

„Čekají nás na základně Cu Chi.“ Nervózně pohlédl na hodinky. „Ale poslyš Vůbec nemáme naspěch, jestli chceš, tak to otočíme. O nic nejde, tenhle výjezd můžeš klidně oželet. Šest měsíců jsem tam nezabloudil a včera, jako z udělání, mi oznámili, že tam mají fůru zajímavostí.“ Když tam spolu byli naposled, poznamenalo je to místo tragickými vzpomínkami. „Je mi teď z toho nějak těžko, Paxton,“ pokoušel se o omluvu. „Měl jsem tě vynechat, když provedli tu změnu z Da Nang na Cu Chi.“

„Neměl. Dost možná, že potřebuji! zrovna to!“

„Takže nechceš, abych to otočil?“ zeptal se smířlivě.

Zavrtěla pomalu hlavou a zahleděla se ven z okna. Billi je mrtev už šest měsíců, Peter patnáct. Tak to tu chodí.

Nemůžeme obcházet místa, která nám ublížila. Po celém kraji rozesel osud tíživé vzpomínky. Petera zabili v Dá

Nangu, Billa u Cu Chi. Těm místům se nemůže vyhýbat navěky. Všechno jde dál, život se nedá zastavit.

„Neboj, zvládnu to,“ pronesla klidně. Začala se jí přesně vybavovat doba, kdy tu byla naposled. Atmosféra dne, kdy přejímala dopisy, které mu napsala. Celý poslední den, než jeho tělo poslali Debbie do San Franciska. Zhluboka se nadechla, upila další doušek kávy a zadívala se na Ralpha. „Nevěřil bys, kdo mi po tvém odchodu dělal na terase Continental Palace společnost.“ „Ho Či Min,“ řekl bez zaváhání. Byl nesmírně šťastný, že je Paxton opět v Saigonu a že spolu jedou za reportáží. Kdysi ji přesvědčoval, aby ve vlastním zájmu Saigon opustila. Teď byl rád, že ji pobyt ve Státech přesvědčil, že její místo je zde. Oba věděli, že tuhle práci neopustí, dokud válka neskončí. „Objevil mě tam Tony Campobello,“ doplnila svou novinu. „Víš, kdo to je. Billův seržant.“ Už zase mohla bez zábran mluvit o Billovi. Celých pět měsíců ve Státech to nedokázala, protože jeho jméno tam nikomu nic neříkalo.

„Ten šílený cholerik? Co ti udělal? Chrstl ti alespoň do obličeje svůj drink?“ Moc dobře si pamatoval jeho poslední výstup v Cu Chi a nebyla to příjemná vzpomínka. Jasně před sebou viděl, jak Tony teatrálně křičí, jak Paxton úzkostlivě svírá svazeček Billových dopisů a je na pokraji zhroucení. „Něčím tě ale úplně omráčím.“ Sama tomu ještě nedokázala zcela uvěřit. „Byl téměř fantasticky roztomilý. Trochu komisní a nervózní, ale ,“ zaváhala při vzpomínce na událost před šesti měsíci, „ omluvil se za své chování tenkrát.“

Ralph si dal s odpovědí na čas. „To je mi překvápko.

Čekal bych, že tě ten mizera spíš zabije. Potřeboval by pořádně nakopat zadek, aby se vzpamatoval. Kdo by to řekl, že ten grázl je schopný přijít i na slušné myšlenky.“

Paxton hleděla zamyšleně z okna. „Všichni docházíme k jiným závěrům.“ Své tehdejší jednání považovala za přirozené. Ze ztráty Billa byla zoufale nešťastná. Ten, kdo jednal neadekvátně, byl Campobello. Ovšem tyhle tunelové krysy se chovají všechny stejně, mínil Ralph. Příliš dlouho se pohybují na pokraji života a smrti. Každodenní přítomnost té zubaté je neúměrně stresuje. Každému z nich se stává, že mu povolí nervy. Kdo se jim může divit?

Bez problémů se dostali až k základně a projeli hlavním vchodem. Služba ukázala Ralphovi cestu k veliteli a Paxton ho následovala. Velitel byl velice příjemný a informoval je, že nedávno objevili zcela nově vybudovanou síť tunelů. Nalezli v ní rozsáhlý arzenál munice i zařízené obytné prostory pro mužstvo a velitele. Znovu se stalo, že na základně nikdo netušil, že pod ní Vietkong vybudoval podzemní vesnici. Až si vše prohlédnou, bude jim k dispozici a odpoví na všechny otázky. Toto dodatečné pozvání bylo evidentně motivováno Paxtoninou přítomností.

Když mu ji představili, nevěděl sice přesně, kam ji má zařadit, ale viděl, že je to po čertech pěkná ženská, ať už v bojové kombinéze, nebo bez ní. Záviděl Ralphovi, jakou má neuvěřitelnou kliku. Pak se rozjeli až na samý kraj základny. Paxton zabolelo srdce, když se rozhlédla po místech, kde Billi pracoval.

Prostředí na ni působilo trýznivě. Ralph to poznal z výrazu její tváře a vyčítal si, že ji vzal na místa poznamenaná jejím seznámením s Billem.

„Nerad, Paxton. Neměl jsem to dělat. Prostě zkrat v hlavě.“

„Jsem v pořádku.“ Lehce se dotkla jeho paže a upravila si tornu na boku. Přechovávala v ní poznámkový blok, pár drobností, občerstvení a lékárničku. V přílbě měla ukrytý opalovací krém a prostředek odpuzující hmyz, konečně jako všichni vojáci kolem ní. „Cítím se fajn.“ Tak úplně pravda to nebyla. Pořád ji zraňovaly smutné vzpomínky Vystoupili z džípu. V zamyšlení do někoho náhle vrazila. Téměř ji porazil, ale na poslední chvíli ji zachytil, aby neupadla.

„Zatraceně ,“ uslyšela, když se ocitla v jeho náručí.

Vzhlédla a spatřila Tonyho Campobella.

„Ahoj,“ pronesla napůl omluvně a snažila se nalézt ztracenou rovnováhu. Ralph zrovna s někým

jednal a fotograf zakládal nový film.

„Byla to má nešikovnost, nikoliv úmysl Promiňte “

Pak dodal s lehkým úsměvem, který mu rozsvítil oči jako dva uhlíky: „Proboha! Moje omluvy už začínají být stereotypní. Došla jste tehdy v noci v pořádku? Vypadala jste děsně unaveně. Měl jsem obavy.“ Jeho newyorský přízvuk zněl přátelsky a ona si znovu uvědomila, proč měl Billi Tonyho rád. Navenek působil nejenom jako popudlivý a nervózní seržant, ale také jako chytrý, pohotový a rozhodný muž. Zároveň si všimla, že vždycky projevoval zájem o druhé lidi.

„Po našem rozchodu jsem prospala dvacet hodin,“ prozradila mu, „ani jsem se nenamáhala se svlékáním.“

„Přesně pro něco takového jste byla zralá.“ Všiml si jejích smutných očí. Pochopil, jak bylo pro ni svízelné vracet se sem. Sám se s tím těžko vyrovnával, když zabloudil na místa, která mu připomínala člověka, kterého si vážil a kterého ztratil. Na každého, kdo zůstal ve Vietnamu déle, číhaly podobné přízraky. Málo vzpomínek bylo příjemných, těch bolestivých se nasbíralo mnohem více.

Jakou tu dneska servírujou zeleninu?“ Usmála se při záblesku vzpomínky. Pohlédli na sebe. Věděli, že oba postrádají Billa. V krátkém bláznivém okamžiku měla Paxton chuť jít a dotknout se ho. „Bezvadně čerstvou.“ Rozesmálo ho i udivilo, že si pamatuje takový detail z jejich rozmluvy, ale rychle se vrátil do skutečnosti. „Dnes jsou čerství i ostřelovači. Musíme si dát pozor na východní stranu. Klube se z toho pěkně živá akce. Před pár hodinama to jeden z mých kluků koupil do ruky. Na štěstí nic vážného, měl kliku. Od ty doby se kryjeme. Až půjdete k tunelům, bacha a raději se držte zpátky.“ Už věděl, co mají v plánu vidět, a velitel mu přikázal úzce s nimi spolupracovat. „Dohlédnu na to, díky.“ Ralph jim podrážděně vstoupil do hovoru. Začínal trpět horkem a rozčilovaly ho zmínky o možné přítomnosti VC. V nejmenším neměl v úmyslu vytáhnout Paxton na problémovou reportáž. Chtěl jí jen umožnit, aby nasbírala nové informace.

Jsi tady se mnou pro materiál, Beta-Beta, nebo pro zábavu?“

„Nebruč na mě, parťáku!“

Jen aby na tebe nezabručel nějaký Charlie z křoví!“

„Neboj, dám si pozor.“ Mrkla na Tonyho a odešla s Ralphem. Pod stromy jí představili poručíka, který nastoupil na Billovo místo. Srdce jí zase trochu poskočilo, ale snažila se soustředit na sběr podkladů pro svůj článek.

Ralph fotografovi vysvětlil, jaké by si přál snímky, a Paxton, do jakých podrobností může v reportáži zajít. Po celou tu dobu se v jejich blízkosti objevovali a zase mizeli vojáci, podle toho, jak se měnily zprávy o pohybu nepřítele.

„Kristepane, jeden by si myslel, že když ten prostor za řekou, Iron Triangle, zplanýrovali na parkoviště, že tím to všechno zvadlo. A zatím?“ Ralph zastavil jednoho z mužů s dotazem, ale ten jen pokrčil rameny. Potvrdil, že

Vietkong nic nezastaví.

„Neexistuje způsob, který by nás těch chlápků zbavil.

Můžeš je spálit, můžeš je vykopat, třeba ty smrkáče i zabít, ale Charlieho nezastavíš. Vždycky vyšle nové kluky s bambusem a usadí je pod zem, aby nás pozorovali a otravovali.“

„To je teda k posrání,“ souhlasil Ralph. Paxton se plížila za Bertiem polovysokou trávou, která tu zbyla po vyčišťovací akci. Bertie zamýšlel stihnout ještě nějaký snímek souboje s ostřelovačem, než se stáhnou k tunelům. Paxton mu byla v patách, měla najednou předtuchu, že by se mohlo strhnout něco zajímavého. Ralph poodešel na druhou stranu a Paxton najednou zjistila, že je uprostřed roztroušené skupiny vojáků, vpředu s pozorovatelem zřejmě vyhledávajícím cíl. Když Paxton v nízkém křoví poklekla, objevil se vedle ní radista.

„Paní, jste v pořádku?“

„Nic mi není.“

„Jste si jistá, že vám dovolili jít až sem?“

„Netušila jsem, že tisk má vyhrazená sedadla někde stranou.“ Jen to dořekla, zasvištěly kolem nich výstřely a ozvaly se výbuchy. Beze slova se oba vrhli na zem. Okamžitě se pokusil ochránit ji svým tělem. Jejich přílby se dotýkaly a oba svorně polykali prach pod sebou.

„O té bezpečné vzdálenosti budu uvažovat,“ šeptala.

Čekali. „Tohle je i pro tisk hrozně horké místo.“

Připomínalo jí to okamžiky, kdy ji téměř na stejném místě před granáty ochraňoval Billi. Výstřely se neustále přibližovaly. Když se odvážili pokleknout, objevil radista Bertieho. Ležel nedaleko nich a měl čistý průstřel srdce.

„Zasraná práce “ Radista se k němu doplížil a zkusil puls.

Byl nehmatný. Najednou se střelba ozvala v jejich bezprostřední blízkosti. Skupina vojáků s M-16 v rukách se prodírala nedaleko nich a opětovala palbu. Objevili několik dalších vietkongských ostřelovačů. „Koukněte hnout pozadím!“ vykřikl radista na Paxton, „musíme zpátky!“ Jakmile se však pohnula, soustředila na sebe palbu ze všech stran. Radista ji chránil svým tělem a snažil se navázat spojení s operačním stanovištěm. Nemohlo být pochyb o tom, že před nimi operuje skupina nepřátelských ostřelovačů.

„Matko Huso Matko Huso , volá Peter Pan , ozvi se Uvízli jsme uprostřed akce, mají nás zaměřené, máme tu mrtvého, Beta-Beta je vedle mě Zažeňte je na ústup a já ji vyvedu “ „Rozumím, Peter Pan Zde Matka Husa “ Bylo to operační stanoviště základny, které vzkaz předalo, a některá jednotka se měla pokusit o protiútok, což však bylo dost náročné.

„Máme dvě možnosti,“ uvažoval radista a svým tělem ji div neudusil. „Buď můžeme prokličkovat cestou, kterou jsme sem přišli, nebo můžeme vyrazit dopředu mezi stromy, to je kratší.“ Jenomže tam číhali ostřelovači, a tím to bylo nebezpečnější. Navíc ho trápila otázka, co si má sakra počít s tou ženou. Byl to kluk asi stejně starý jako Paxton, ze státu Maine, a nerad by, aby se jí něco stalo. Pak by měl na krku všechny ty buzerantské řečičky, jak blbě uvažoval, když měl ukázat, co v něm je. „Hlasovala bych pro stromy.“ Další sprška výstřelů se jí zaryla blízko nohy. „Fakticky.“ Odvalila se kousek od něho. „Rozhodnout se musíme pěkně rychle!“ Jen to dořekla, vyrazila. Okamžitě ji následoval. Ještě stačili postřehnout, jak na místo, které opustili, dopadl granát. S VC se zřejmě žertovat nedá. Když se rozběhla, vůbec neuvažovala. Jen se snažila dosáhnout stromů. Konečně do nich po hlavě dopadla a přitiskla se k zemi. Lapala po dechu, když radista zalehl vedle ní. V ten okamžik se ozvala střelba M-60 a vzápětí za ní silné výbuchy.

„To je nakládačka,“ ulevil si radista a snažil se obnovit spojení se základnou.

„Zde Matka Husa Peter Pan, kde sakra vězí Beta-Beta?“

„Držím si ji u sebe.“ Usmál se na Paxton a ta by se nejraději rozesmála nahlas, tak jí to všechno připadalo bláznivé. VC usilovali o její život a vlastní lidé ji stále mají za

„bezva buchtu“!

„Někdo zraněn?“ Hlas na druhém konci byl plný obav.

Jsme v pořádku,“ ujistil se radista bližším pohledem na ni. „Můžete nás odtud vytáhnout?“ „Pokusíme se. Jejich ale víc, než jsme předpokládali.“

Vždycky jich bylo víc a na Cu Chi se pokaždé vyrojili ve skupinách. Starý systém tunelů prozkoumali američtí vojáci perfektně, jenže nedávno přišli na nové sítě, což jen dokazovalo, jak tunelů přibývá. Mohli se snažit, jak chtěli,

Charlie byl vždy o krok napřed a vždycky měl víc šancí na vítězství.

„Peter Pan, slyšíš? Měli bychom vás vyzvednout v několika minutách. Seďte a nehýbejte se z místa.“ Zazněla nová salva a Matka Husa oznámila, že jeden ostřelovač byl raněn a zajat. Radista přikázal Paxton, aby se nehnula z místa, a šel dopředu zjistit, jestli jim nemůže někdo přijít na pomoc. „Jsem hned nazpět.“ Sotva ho ztratila z dohledu, ozvaly se za ní výstřely a nevěděla, kam má uhnout. Přikrčila se a rychle se rozběhla ve směru, kterým zmizel radista. Najednou se opět dostala doprostřed palby. Vrhla se na zem. Vedle ní ležel nějaký chlapec. Měl záda samou krev a hlavu nepřirozeně zvrácenou. Když se k němu Paxton připlazila, poznala v něm kluka z Maine. Vysílačka

mu ležela u ruky. Nejdříve ji napadlo, že musí být mrtev, ale když se dostala až k němu, zjistila, že stále ještě dýchá. Byl v bezvědomí. Stejně tak i dva další mládenci poblíž něj.

Palba se poněkud vzdálila, ale Paxton stále rozeznávala jak M-16, tak i kulomety M-60. Mimoděk zdvihla vysílačku a uvedla ji do chodu, tak jak to od radisty odkoukala.

„Ozvi se, Matko Huso,“ vyslovovala opatrně do mikrofonu.

„Slyším tě Zde Matka Husa kdo je to?“

Jen na zlomek vteřiny se zarazila. „Zde Beta-Beta. Radista je těžce raněn. Dva další ranění leží vedle.“

„Udej místo!“ Hlas Matky Husy malinko zpanikařil.

„Nejsem si jistá. V houštině. Blízko je přestřelka. Zřejmě víc než jeden ostřelovač. Můžete nás odtud dostat?“

Její hlas zněl statečně, ale ruka s mikrofonem se jí třásla.

Jeden z vojáků se pohnul a zasténal. Opakovala si, že musí zachovat rozvahu.

„Pokusíme se vás vyzvednout, Beta-Beta Máš signální raketu?“

Už chtěla říci, že nemá, ale pak si vzpomněla, že jednu nosí v torně na opasku. „Ano, mám.“ „Potřebuju přesnou polohu, Beta-Beta Počkej chvilku. Nedělej nic, dokud ti neřeknu.“ Odstoupil od vysílačky a zahulákal přes celou místnost: „Sežeňte mi někde poručíka! Mám tam tu ženskou a tři raněný kluky, jenomže hovno vím kde. Jsou zalezlí někde v houští!“

V pár vteřinách přiběhl poručík a někdo bleskově sehnal Ralpha. Ten se opřel o stěnu a nervózně naslouchal spolu s ostatními. Stále se snažili likvidovat ostřelovače v houštině, ale bylo čím dál jasnější, že mají proti sobě početnou regulérní jednotku NVA, Armády Severního

Vietnamu, nikoliv skupinu Vietkongu. Evidentně pronikla ze severu ze značné vzdálenosti. „Ohromná sranda,“ nadával poručík. „Zrovna to jsem potřeboval. Pravidelná armáda z Hanoje a novinářka ze

San Franciska!“ Na chvilku zavřel oči. Vypadalo, že se modlí.

„Je nějaký způsob, Macku, jak je odtamtud dostat?“ odvážil se zeptat Ralph.

„Proboha, Ralphe, na co asi myslím? Kurník, alespoň vědět, co se tam vlastně děje. Jak se do toho jen zapletla?

Začíná to vypadat, jako kdyby zaútočila celá Severovietnamská armáda!“

„Na pokraj tak velké základny, jako je tahle?“ Dalo se to jen těžko předpokládat, jenomže ne beze zbytku vyloučit.

Žádné místo nebylo bezpečné. Stávalo se, že se Vietnamci proplížili kolem, zatímco mužstvo spalo. Podřízli někomu krk nebo ukradli zbraně či jen tak prošli. Někdy se svou přítomností ani netajili. Jako třeba teď v blízkosti místa, kde ležela Paxton a kde celé bojiště měli jako na dlani.

Z obou stran létaly granáty a zuřivě štěkaly kulomety.

„Zde Matka Husa. Slyšíš mě, Beta-Beta?“ ozývala se základna.

„Docela zřetelně, Matko Huso. Můžeš prosím poslat drožku?“

Ralph svěsil hlavu. Přál si, aby ji nikdy nepozval, aby s ním vyjela na základnu Cu Chi.

„Taxi startuje. Čekej ho každou chvíli.“ Téměř současně s jeho slovy utichla střelba v bezprostřední blízkosti

Paxton. Boj se přenesl dál do houštin a vzdálil se od základny. Skoro uvěřila, že to vyjde. Jak jsou na tom ranění?“ Právě je kontrolovala. Jeden z nich nabyl vědomí a zbylí dva ještě dýchali.

„Zatím to jde,“ odpověděla základně, „aleje to na doraz. Dá se to nějak urychlit?“

„Potřebujeme ještě tak dvě minuty a zameták bude na cestě. Máš tu signálku?“

„Připravenou.“

„Řeknu, až bude třeba, Beta-Beta.“ V uplynulých minutách se přestřelky značně vzdálily, Paxton konečně zaslechla i hučení vrtulníku a pak už měla helikoptéru nad hlavou.

„Vidíš taxi, Beta-Beta?“ Hlas byl klidný. Cítila, jak jí stoupají slzy do očí. Všechno se seběhlo velice rychle, ale měla pocit, že tu zanechala polovinu života. Nebylo to ani

San Francisko, ani Savannah, ale Vietnam. Zde lidé umírali, nebo pokud se vraceli, pak příliš často bez rukou nebo nohou, slepí či hluší nebo bez tváří. V jednu chvíli byla přesvědčená, že to nemůže přežít. Ta obávají už netrápila, spíš jen otázka, jak dostat všechny ty raněné rychle do vrtulníku. „Vidím taxi, Matko Huso,“ potvrdila.

„Naveď nás signálkou, Beta-Beta.“ Když Ralph naslouchal průběhu akce na operačním stanovišti, stékal mu po obličeji pot. Pane Bože, prosím nedopusť, aby ji ti hajzlové zabili

Operátor na základně teď střídal rozhovory mezi ní, vrtulníkem a polní ošetřovnou.

„Vidí tě, Beta-Beta. Nalétávají, aby vás vyzvedli.“ V ten okamžik muži v operační místnosti povstali a čekali vstoje. Helikoptéra se spustila zrovna na místo, kde ležel mrtvý Bertie. Paxton viděla, jak naložili jeho tělo a jak se dva muži s nosítky rozběhli směrem k ní, pod stromy.

„Jste v pořádku?“ Jeden z nich na ni vrhl pátravý pohled. Přisvědčila. Překotně naložili prvního muže na nosítka. Pak se vrátili pro dva zbylé. Teď teprve pokynuli jí:

„Jdeme na to, rychle !“ Vyběhla proti hustému mraku prachu, který zvířila helikoptéra, a do silného větru. Lopatky stále pracovaly naplno. Beze slova ji vtáhli do vrtulníku a okamžitě odstartovali. Od 159. zdravotnického centra na základně je dělila jen krátká vzdálenost. Přistávací rampa už byla v plné pohotovosti za asistence zdravotních sester a pomocného personálu. „Zde Matka Husa Leť na dva jedna Alfa Bravo. Máš ji?“

„Mám,“ odpověděl klidně pilot. „Vypadá to, že je v pořádku. Dole všechno připraveno?“ „Perfektně. Sebrali jste všechny raněné?“

„Na palubě, Matko Huso. Přistáváme!“

Paxton k sobě stále tiskla vysílačku, i když už přistávali.

Začínala se po celém těle třást. Krev na vysílačce dosud nezaschla, zdálo se však, že v rukou lékařů je na tom radista již o mnoho lépe. Po příletu vyložili nejprve raněné, pak Paxton znovu poděkovala pilotovi a opatrně vylezla z vrtulníku. Jen se dotkla země, někdo ji prudce uchopil a smýknul s ní tak, že jí přílba spadla z hlavy a vlasy se rozletěly do stran.

„Co jste tam sakra vyváděla?“ Zprvu si ani neuvědomila, kdo to na ni křičí. Třepal s ní ze strany na stranu tak neurvale, že jen čekala, kdy ji uhodí. „Došlo vám, že už jste mohla být mrtvá? Proč jste tam hergot lezla? Do ty zatracený oblasti je přístup zakázán!“

„Chtěla jsem “ Pak zachytila jeho pohled, černé jiskřící oči plné strachu. Byl to Tony Campobello. „Na vás zřejmě neplatí zákazy. Mohla jste být tuhá a ostatní s vámi.“ Jenomže najednou toho měla Paxton právě dost. Už ji nebavilo ho poslouchat. Jednou už zažila, jak všechnu vinu házel jen na její hlavu. Ani teď to nebyla její chyba, stejně jako tenkrát, když zabili Billa.

„Polibte si laskavě zadek!“ rozkřikla se na něj a ze zelených očí jí sršel hněv. „Nic jsem neprovedla. Ničí zranění jsem nezavinila! Milý pane, zřejmě jste přehlédl, že tam máte celou tu zavšivenou Severovietnamskou armádu.

Pokud ji váš mančaft nedokáže udržet mimo tuhle zasranou základnu, tak laskavě řvěte na ně a mě vynechte.

Udělala jsem jen to, že jsem poodešla na tři metry a oni po mně začali střílet!“

„Kurník, a co jste čekala? Paničky a servírování horkého čaje? Tady je sakra válečná zóna!“ Stáli proti sobě a ječeli jeden na druhého. Raněné již odvezli, vrtulník dávno zmizel, ale oni nepřestávali s křikem. Vojáci kolem se snažili si jich nevšímat , rozpoznali, že jde o osobní vyřizování účtů. Měli pravdu. Kvasilo to mezi nimi již dlouho a potřebovalo to vybublat.

Jenomže jak na něho nepřestávala hulákat, náhle se jí zalily oči slzami. Byl v nich vztek a ponížení. „Přestaňte řvát!“ vyjela na něj. „Nebylo mou vinou, že si to ti kluci odnesli.“

„Nebylo, ale mohlo být,“ odsekl. Vtom se objevil džíp s Ralphem a poručíkem. Jejich hádka jim neušla, ani zaťaté pěsti. Ralph cítil, jak ho zmáhá hněv.

Tonyho zarazil poručíkův příjezd. Ralph však svou antipatii vůči němu nijak netajil.

„Zas už se do ní navážíte?“ obořil se na něho.

Nezdálo se, že by se Tony zalekl. „Mohli jí ustřelit zadek!“ vyštěkl.

„Zaplať pánbůh, že neustřelili,“ prohlásil smířlivě poručík. Byl starší, než býval v jeho funkci Billi. Očividně měl událostí od rána právě dost. „Učinil jsem poněkud předčasné rozhodnutí, když jsem pozval tisk na prohlídku tunelů.“ Fotograf byl mrtev, Paxton jen tak tak vyvázla a Ralph byl stále ve tváři popelavý. Podepsalo se na něm soustředěné sledování záchranných prací. „Budu muset být s výběrem opatrnější,“ pokračoval poručík. „Co to do vás vjelo, že jste se vydala tak daleko?“ „Nevím. Bertie prohlásil, že udělá několik momentek, a já chtěla vidět, co fotí. Šla jsem za ním, a najednou začala ta střelba.“

„Zachránilo vás, že jste zvedla tu vysílačku. Jinak, mladá dámo, byste tam trčela doteď.“ Poručík dal najevo, že mu její čin zaimponoval. „Zachovala jste si jasnou hlavu. Dost možná, že jste tím zachránila těm mládencům životy.“

Uhnula zrakem na Tonyho. Při poručíkových slovech jen funěl.

„Tady seržant je přesvědčen, že jsem seje spíš pokoušela zabít.“

Poručík se nad tím obviněním usmál. Campobello byl jeden z jeho nejlepších mužů, i když poněkud příliš horkokrevný.

„To jsem netvrdil,“ bručel Tony. „Řekl jsem , skoro

Že už jste mohla být mrtvá “ A taky, že skoro zabila Billa, ale to už byla jiná historka.

„To se už spíš blíží k pravdě,“ uzavřel Ralph debatu a všichni nastoupili do džípu. Paxton i Tony pokračovali v nevraživých pohledech. Pak Ralph dojednal převoz Bertieho těla do Saigonu. Pro všechny to bude velká ztráta, každý s ním rád dělal. Další člověk zmizel. Další smrt. Zatracený život. „Ráda bych poděkovala vašemu radiooperátorovi na základně,“ zašeptala Paxton před odjezdem. Poručík ji k němu zavedl. Najednou měla v očích slzy, když mu podávala ruku.

„Chtěla jsem vám poděkovat “ Nevěděla, co dodat. Jeho chladná rozvaha jim zachránila životy. „Vždy k vaším službám, Beta-Beta,“ drmolil. Také byl z Jihu, ale nezeptala se ho odkud. „Je mi líto, že jsme vás poslali na tak horký místo.“

„Naopak, vytáhli jste mě odtamtud. To je mnohem důležitější!“ Dozvěděla se, že ranění jsou již mimo akutní nebezpečí ztráty života. Jen o jejich příteli Bertiem se to povědět nedá. Na zpáteční cestě do Saigonu byl z toho

Ralph zdrcený.

S Tonym se již před odjezdem nesetkali. Při vzpomínce na něj měl Ralph pořád vztek a špatnou náladu si vyléval alespoň na Paxton. Za ten den toho měli všichni vrchovatě. Za zlý den ve zlé válce. A neměli ani reportáž, pro kterou si přijeli. Ralph to odbyl tím, že přijede jindy, teď je nutné dorazit do Saigonu, hlásit se v AP a vyjednat tam všechno ostatní.

„Co to vy dva mezi sebou máte? Kdykoliv vás potkám pohromadě, vyvádíte jako dva šílenci.“ Její chování ho popouzelo, alespoň se tak tvářil. Faktem bylo, že ho k smrti vystrašila. Teprve teď se mu ulevilo, že se jí nic nestalo, a zasluhovala tedy, aby jí vynadal.

„Napadl mě, že mám na svědomí ty mládence, že to byla moje neopatrnost.“

„Nedávalas dost pozor na sebe, a to je horší. Jsi tu proto, abys o válce psala, a ne abys svou smrtí dokumentovala její krutost. Co žere jeho, nevím, aleje to cvok!“

„To tedy je,“ souhlasila a v očích se jí zablýsklo. Zas byla děsivě zmazaná. Spojařovu krev měla po celé kombinéze. Znovu se jí vrátily vzpomínky na někdejší reportáže

Proč se vlastně do Saigonu vracela? Nebylo to z lásky k téhle zemi. Něco jako dluh. Ale dluh vůči komu? Vůči ní samé? Vlasti? Novinám? Ralphovi? Či Peterovi nebo Billovi? Byla to zapeklitá otázka. Cestou do Saigonu už nepromluvili. Byl to „jak rádi říkali, den debil. Pro oba. Dokonce i pro Tonyho, který si vyrazil na dlouhou procházku.

Stále ještě soptil. Navíc se marně snažil pochopit, co vlastně k Paxton cítí.

KAPITOLA 21.

Když se druhý den sešli v kancelářích AP, Ralph se na ní pořád ještě zlobil, ale vzala ho na oběd a po

pár skleničkách se usmířili.

„Ty káčo jedna, jak já se bál, žes něco koupila, když jsi tam ležela v křoví s těmi chlápky!

Představoval jsem si, že teď jsi na řadě ty. Tak úděsnou jsem měl představu!“

„I mě ta představa pronásledovala,“ připustila Paxton.

Pak se napila cafe sua. Byla to silná káva ochucená kondenzovaným mlékem. Ještě před rokem ji nedokázala ani ochutnat, nyní ji však měla docela ráda.

„Bála ses?“ zeptal se zdánlivě žoviálně.

„Potom hrozně. Ale v tom křoví , ani si neuvědomuju Na chvilku, to ano, to jsem zpanikařila, když jsem si představila, co bude, jestli mě vezmou do zajetí a nezabijou. Jo, to mě vytočilo!“ Už se přihodilo víckrát, že novináře zajali, ale většinou je dost brzo pustili. Severovietnamci je s oblibou využívali pro drobnou propagandu.

Jenomže to nebylo pravidlem , příště nemuseli být tak přátelští. O vietnamském bití a mučení kolovalo mnoho historek. „Stále jsem vymýšlela, jak dostat ty kluky pryč , a hlavně dřív, než zemřou.“

Ralph přikývl a dodal: „Chudák Bertie.“

„Byl ženatý?“ Paxton ho tak dobře neznala, přestože s ním hodně a ráda spolupracovala. „Nebyl. Měl tu přítelkyni. Dívku odněkud z Cholon. Mimo ní se snad ani s nikým nestýkal. Žádná manželka, žádné děti. Volal jsem kvůli tomu na vyslanectví. Zítra ho pošlou do Londýna.“ Paxton to připomnělo Billovu poslední cestu k Debbie. Ralph se na ni podíval. Měl oči plné únavy. „Jestli to není na blití! Myslím , to umírání. Někdy uvažuju, jaký to asi je žít v zemi, kde lidé umírají na přirozené příčiny, na rakovinu nebo třeba pád z horské sedačky.“

Zasmála se, i když věděla, co se snažil vyjádřit. Stále se jen těžko vyrovnával se zdejší smrtí. Bylo to zlé. Přesto žádný z nich nedokázal sbalit kufry a zmizet, jako by nemohli odejít domů od rozdělaného díla. Ona to zkusila a musela se vrátit. Nešlo to , zazdít se před světem. Srdce příliš upozorňovalo, že věc není ještě uzavřená.

„Jo, to umírání nemá konce. Všem nám je z něj špatně.“

„Někdy mě přepadnou blbý starosti ,“ svěřoval se upřímně. Už třetí drink ho rozložil, což bylo dost vážné.

Málokdy zažila, že by přebral. „Často dumám nad France a nad tím dítětem. Do tyhle doby a země rodit děti je na mašli.“

„Nemohl bys s nimi odjet do Států?“ připomněla mu

Paxton, ale jemu se tohle řešení nezamlouvalo. Příliš si zvykl žít v této zemi, těžko by mu to už vyhovovalo jinde. Většina zahraničních novinářů byla jako on. Žili na místech, jako je Turecko, Alžír nebo Vietnam tak dlouho, že se už nedokázali vrátit do New Yorku, Chicaga či Londýna.

„Odmítá jet se mnou. Chce zůstat tady. Pořád má v hlavě, jak to s ní dopadlo, když si vzala vojáka, se kterým měla Ana. Armáda s ní jednala hůř než s hadrem. Její rodina jí nenáviděla. Fantazíruje, že když se mnou odjede do

Států, tak ji tam na ulici ukamenují. Víš, Paxton, co je nejhorší? Chybí mi jistota, že by to neudělali. Taky nevím, jestli mám právo ji odtud vyrvat. Fakt je, že je to pěkně podělaný místo pro řádnou výchovu dětí. Ve Státech bych se mohl postarat, aby Anovi zůstaly hezké vzpomínky na dětství. Tady abych skákal radostí, že mu dám najíst, napít a že bude spát v čisté posteli.“ An byl ještě dítě, ovšem Paxton zažila mnoho jemu podobných, kteří v saigonských ulicích nabízeli heroin. Takový snad přece jen

An nebude. France se o něho velice pečlivě starala a držela ho doma. Chodil do francouzských katolických jeslí, kdysi velmi exkluzivních. Jeho matku bylo možné považovat za dámu v dobrém slova smyslu. Jenomže svět kolem nich umíral , bylo v něm vůbec místo pro novorozeně? „Mimochodem, jak se jí daří?“ zeptala se Paxton.

„Tloustne,“ usmál se. „Ale i tak je roztomilá.“ Přes veškeré výhrady ho myšlenka na dítě vzrušovala. Dítě dosud neměl a ve svých devětatřiceti bude najednou otcem! Mezi přáteli byl známý svou

chladnou rozvahou, teď se však otevřeně radoval.

Rozešli se. Ralph spěchal do své kanceláře a Pax si šla zaplavat do hotelu Catinat na ulici Nguyen Hue. Pak se vrátila do Caravelle s úmyslem přece jen napsat svou reportáž. Nějak se jí nedařilo souvisle seřadit dojmy z předchozího dne. Když přecházela hotelovou halu, byla v duchu stále na základně Cu Chi. Nadskočila leknutím, když na paži ucítila cizí ruku. Otočila se a ke svému údivu spatřila Tonyho Campobella.

„To mi teda “ Nevěděla, co říci, jen se bála, aby na ní zase nezačal křičet. Jinou formu konverzace zřejmě neuznával. „Co vás sem zavedlo?“

Podíval se na ni, a dokonce se začervenal. Když měla vysoké boty, na sobě kombinézu a vlasy napěchované do přílby, jednalo se mu s ní přece jen snadněji. Teď ho najednou zaskočila její krása a ženskost. Jak na ní upřeně hleděl, měl se za blázna. Skoro litoval, že za ní přišel , jenomže nemohl jinak, musel.

„Znovu vám dlužím omluvu.“ Černé oči se zahleděly do zelených. Tony vyvolával dojem

omlouvajícího se harantíka. „Křičel jsem na vás včera neměl. Ale moc jsem se o vás bál, to bylo tím. Pak mě to vzalo, když jsem zjistil, že jste v pořádku Bylo toho na mě moc, vidět vás jako terč pro každého Charlieho. Vyvolala jste ve mně vzpomínky “

Plavaly mu oči, když to říkal. Billi Quinn mu stále chyběl, víc než kdokoliv jiný z padlých, a viděl, že jí také. Přitom nepatřil k těm, kteří své city potlačují. „Pro vás to muselo být taky těžké.“

Přikývla. Překvapovala ji jeho upřímnost. Umožnila jí, abys ním svobodně promluvila.

„Neuvědomila jsem si, že se mám přesvědčit, kam vyjíždíme. Jela jsem prostě za reportáží. A najednou jsme dojeli až tam, až k vám, a já byla schopná myslet jen na “ V očích měla slzy a rychle odvrátila zrak. Pak se znovu zadívala na něho. „Možná že jste měl tehdy pravdu. Když máte hlavu plnou toho druhýho, odnesete si to vy nebo lidé kolem “

„Nikdy jsem to neměl vyslovit. Nebyl to důvod jeho smrti. Jen jsem to potřeboval na někoho svést. Chtěl jsem to hodit na vás. Už proto, že mi bylo na nic z toho neustálého obviňování, že za všechno zlé můžou Charliové. Jenže oni zabili moc fajn chlapů, které jsem znával. Podařilo se jim to znova a odnesl to Billi. Byla to asi taky jeho chyba,“ povzdychl si. „Do toho tunelu neměl nikdy lézt. Věděl to. Jenomže patřil k lidem, kteří na sebe berou zodpovědnost. Vždycky raději riskoval svůj zadek než někoho jiného. Spoléhal na to, že se ho drží štěstí. A včera jste do podobné pasti vlezla i vy. Celá banda VC se nám potloukala po dvorečku a vy jste si mezi ně vyšla na procházku.

Někdo je musel vyrušit. Ještě že jsme jejich nástup zachytili. V ty době jsem byl přesvědčený, že vás určitě dostanou, a ta myšlenka mě připravila o rozum.“

„Děkuju,“ slabě se pousmála, „že vám na mně záleželo.“ Jak snadno zde člověk ztrácel zájem o druhé! Mnohonásobná smrt ho připravila o všechno soucítění. Stačí totiž jen na chvilku soustředit pozornost na někoho nebo něco jiného, a osud je zpečetěn. „Cestou domů se mnou pěkně mlátil strach, když mi ty okamžiky znovu ožily v hlavě. V houští s těmi kluky na něj ani nebyl čas, tam bylo jen vysilující čekání a přání, aby už konečně přiletěli a vyzvedli nás,“ vysvětlovala mu.

„Byl to skoro zázrak,“ přiznal po chvíli. Po akci debatovali s poručíkem a uznali, že věc mohla dopadnout šeredněji. „Měli jste namále.“ Ještě teďmu bylo špatně, když na to pomyslel. „To jsme měli. Zrovna jsem na cestě do pokoje, abych o tom napsala svým čtenářům.“

„Hmm, skvělé.“ Přesto vypadal zklamaně. „Dostal jsem příkaz, abych vybral nějaké materiály ze skladu, a myslel jsem, že třeba totiž nevěděl jsem nešla byste někam na šálek kávy?“ Váhala. Co po ní může chtít? Nakonec , článek může počkat. Oba prožili nový otřes z nedávných událostí. Třeba jim šálek kávy pomůže nalézt ztracenou rovnováhu a hlavně je usmířit. Podezírala ho totiž, že pod slupkou neurvalce a hrubiána skrývá citlivé srdce.

„Fajn. Sepíšu to později.“ Vyšla s ním na ulici Tu Do a po několika krocích je upoutala pouliční kavárna. Objevili volný stolek hned na kraji, odkud mohli pohodlně pozorovat ruch, chaos i život na ulici, i když podobný výhled už jim vlastně zevšedněl.

„Ralph tvrdí, že to spolu bez křiku neumíme.“ Povzdechla si a usrkla svůj thom xay. Rozesmála ho.

„Má naprostou pravdu. Věčně křičíme.“ Pak se zastyděl. „Mám pocit, že to je výhradně mojí vinou.“ „Přesně tak,“ vysmívala se mu, ale on jen spokojeně relaxoval.

„Nemůžu si pomoct. Je to zděděný italský temperament.“

„To bude tím.“ Nepřestávala se usmívat. „Pak taky

Ralph tvrdí, že jsme oba malinko cáknutí.“

„To taky podepíšu.“ Zašklebil se na ní. Zjistila, že je docela přitažlivý, pokud zrovna neběsní. „Tenhle psychický posun se tu získává velice snadno.“

„To je diagnóza, nebo varování?“

„Řekl bych, že oboje.“

Přes všechny hádky, scény i bolesti, které jí způsobil, se s ním dalo až směšně lehce vyjít. „Jste ženatý?“ zeptala se konverzačně, jako by na odpovědi příliš nesešlo. Rozhodně už na to měl věk. Ostré slunce jí poskytlo přímo vynikající příležitost na hádání věku. Byl starší o sedm let, bylo mu třicet.

„Nejsem.“ Potřásl hlavou. „Býval jsem, ale rozvedli jsme se předtím, než jsem nastoupil sem. Fakt je, že “ Povzdechl si. Rozhodl se, že odpoví na rovinu. Zaslouží si to. „Konec manželství byl důvodem, proč jsem se ocitl zde. Brali jsme se v osmnácti. Milenci jsme byli už na střední škole. Malou holku jsme měli skoro okamžitě.

Chci říct o rok později. Nebyla důvodem naší svatby,“ vysvětloval pečlivě. „Holčička zemřela na leukemii. Skoro nás to zabilo. Nemohli jsme to pochopit. Už jí byly dva roky, a copak to jen tak jde, zemřít? Proč to na nás Bůh seslal? Prostě všechny tyhle řeči jsme vedli.“ Podíval se stranou. Ještě se s tím nedokázal vyrovnat. „Pak se nám narodil chlapec.“ Oči mu zahořely pýchou. „Je to správný kluk. Joey. Pojmenovali jsme ho po mém otci. Zdá se to legrační, ale je mu i dost podobný.“ Když o něm hovořil, byl na tisíc mil daleko. Přesto Pax cítila, že je jí stále bližší a bližší. „Prostě je to opravdu fantastický dítě. Jenomže,“ tvář se mu zakabonila, „když mu byly dva roky, moje žena, Barbara, mi oznámila, že se chce rozvést. A bylo to.

Po sedmi letech manželství, pětileté známosti předtím

Jedno mrtvé dítě, malý Joey dvouletý , všechno v pytli, chtěla pryč. Skoro jsem umřel.“ Kajícně se na Paxton podíval. „Uvažoval jsem, jestli zabít ji, nebo sebe.“

„Co se s ní stalo? Proč? Znudilo jí to?“

„Ne.“ Z hlasu mu zazněla hořkost. „Vlastně správná odpověď je ano. Už jsem ji jen nudil. Tak nějak. Zamilovala se do mého bratra. Je o dva roky starší a v naší rodině platil vždycky za jedničku. Tommy Úžasný. Tommy Fantastický. Tommy, který tak báječně prospíval ve škole. Já? Já si mohl ušoupat zadek, abych zachránil tátův obchod. Tommy se stal účetním a odešel pracovat do centra. Pak šel na práva. Dneska je advokátem. Zkrátka mě opustila, vzala si jeho a já jsem se rozhodl na všechno se vykašlat. Navíc se v něm Joey vidí, a jak já mám vysvětlit dítěti, že strýc je teď otec a matka zrádkyně? Mizerná k tomu. Rodiče do mě mluvili, abych nevyváděl, že zničím celou naši famílii.“ Rozhodil ruce po typicky italském způsobu. „Tak jsem zdrhnul a skončil tady. Domů jsem se od té doby nepodíval. To je teda historka mýho života.“ Zahleděl se na pouliční ruch, zatímco Pax se pokoušela všechno správně pochopit.

„Od té doby jste Joeya neviděl?“ Nezdálo se jí to možné.

Tony zavrtěl hlavou. „Neviděl. Co bych mu tak měl vykládat? Jak nenávidím jeho matku?“ „A opravdu ji nenávidíte?“ Okamžitě se přímo zeptala.

„Kdysi moc. Teď už ani nevím, co k ní vlastně cítím.

Dřív jsem v noci uléhal a za chvilku jsem z toho byl tak vytočený, že mít ji po ruce, rovnou bych ji zabil. Tak jsem vstal a šel jsem zabíjet Vietnamce. Fakt je, že teď už nevím, jestli by mi stálo za to vzít ji pod krkem. Třeba se rozhodla správně. Mají tři další děti, je šťastná, Tommy jí má rád, Joey vypadá na fotkách spokojeně a on je prý do kluka blázen. Troufne si někdo tvrdit, že provedla křivárnu? Víte, že si někdy už ani nedovedu představit, jak vlastně vypadala?“

„S nenávistí to občas dopadne divně,“ pronesla Paxton klidně. „Někdy je člověk nenávistí tak

přehlcený, že zapomene, kdy a jak k ní vlastně přišel.“ Stávalo se to ve Vietnamu, ale i jinde a v jiných životech.

„Vy jste pozoruhodná žena,“ promluvil tiše. „Přišel jsem na to, když jste odjela do Států. Barbara by nikdy neudělala něco podobného tomu, co jste vy udělala pro Billa. Sebrat dopisy a to ostatní, aby se ta druhá ničeho nedomákla. Ta mi naservírovala rovnou do ksichtu, že spí s mým bráchou. Vy jste nezaváhala a pro ty dopisy se vrátila, jen abyste někomu ušetřila bolest. A to jste ji vlastně vůbec neznala!“

„Udělala jsem to kvůli němu.“ Pro ostatní také. Hlavně pro ty děti.

„Měla jste ho moc ráda, že?“ Musel se jí zeptat. Přikývla. „Ano, měla.“ Pak se musela zeptat ona jeho: „Proč jste mě tenkrát nenáviděl? Myslím tehdy, hned na začátku.“

Tony se zhluboka nadechl. Pokusí se to vysvětlit jak jí, tak i sobě. „Je to zamotaný Cítil jsem ve vás nebezpečí.

Bál jsem se, že Billi podlehne bezstarostnosti. To mě pronásledovalo. Fůra mých kamarádů na to doplatila. Přišli o život z prostýho důvodu, že místo toho, aby koukali, jak šlapou na minu a ta jim trhá zadek, měli před sebou obraz své krasavice. Nechci tvrdit, že Billi mezi ně patřil.

Bůh suď, třeba mě to míchalo z principu Kdo ví?“ Zase nasadil rozpačitý italský kukuč. „Taky jsem mohl žárlit.

Život bez žen je tu někdy jednodušší.“ To byl také kus pravdy. I ženy to měly bez mužů občas o něco snadnější.

I když na druhé straně , s nimi to také mělo hodně do sebe.

„Moc si vás cenil,“ předala mu poslední dárek od Billa.

„A vás hrozně moc miloval,“ pronesl docela tiše Tony.

„Dalo se mu to vyčíst z obličeje, kdykoliv se o vás zmínil

Myslíte, že by přece jen opustil manželku?“ odvážil se zeptat. Nedokázal to odhadnout, ale Paxton také ne.

„Dost pravděpodobně neopustil,“ řekla poctivě a zamíchala si drink. „Asi si nikdy vážněji nepřipustil, že by odešel od svých dětí. V téhle zemi, kde se počítají hodiny, je snadné se zamilovat. Odpadá komplikovaná budoucnost. Nevíme, jestli příští týden budeme ještě naživu. Nemusíme si dělat vrásky, zda nám to bude v manželství klapat, jestli se nám líbí zaměstnání, jestli nám vyhovují příbuzní nebo kde bychom chtěli žít. Naším zájmem je dožít se toho, abychom si mohli užít víkend ve Vung Tau.

V jistém smyslu se všechno zjednodušuje až na dřeň bytí.“

Snažila se mu objasnit, v co věřila.

„Jak dlouho tu chcete zůstat tentokrát?“ nepřestával být zvědavý na její život. Čím víc se o ní dovídal, tím víc se mu zamlouvala, i když ho chvílemi rozčilovala. Až k nepříčetnosti ho doháněla její svéhlavost, její odvaha i její neposlušnost, když by měla dělat, co se jí řekne. Na druhé straně bylo něco jímavého v její neměnné slušnosti, čestnosti a laskavosti.

„Zůstanu tak dlouho, jak to vydržím.“ Pobavilo ji, co právě řekla, a honem k tomu dodala: „A taky tak dlouho, dokud budou uveřejňovat moje materiály.“

„Slyšel jsem, že máte úspěch.“

„Nevím,“ pokrčila rameny. „Fakt je, že píšu ráda.“

Rozesmálo ho to. Já nenávidím i obyčejné dopisy.

Když mám volnou chvíli, tak napíšu Joeymu, ale není to často. Už jsem ho příliš dlouho neviděl.“ „Neměl byste se za ním přece jen někdy vypravit?“

„Dost možná,“ odpověděl. Po pravdě z toho měl strach.

„Třeba bych ho měl raději nechat na pokoji. K čemu bych mu byl dobrý? Tommy je teď moc uznávaný. Jelikož

Joey s ním má stejné příjmení, všichni ho považují za jeho syna. Mě k ničemu nepotřebuje.“ Jste ale jeho skutečný otec. Jak vás oslovuje, když vám píše?“

Tony těžce polkl. „Táto!“ Pak dodal po delší pauze:

„Možná že se za ním po tomhle turnusu podívám.“

Souhlasně přikývla. „Jak je na tom rodinný podnik?

Ahoj, zeleninko!“ Usmála se a on se usmál v odpověď.

„Táta loni zemřel a matka podnik prodala. Bylo to tak dobře. Tommy se o ni postará. Peníze rozdělila mezi mne a Tommyho. Až odtud vyjdu, začnu s nimi podnikat.

Zatím nemám přesnou představu. Kdysi jsem snil o Kalifornii, koupit si tam farmu Nebo sehnat vinohrad v Napa Valley. Něco takovýho. Chtěl bych se dotýkat půdy , hlíny “ Oči mu jen zářily. „To je jedna z věcí, která mi tady ve Vietnamu vyráží dech Ta úrodná červená půda a ta neuvěřitelně šťavnatá zeleň.“ Zasmál se, najednou se před Paxton cítil poněkud zahanbený. „Někde v hloubi srdce jsem asi farmář. Možná že by se Joey někdy přijel podívat, kdybych vlastnil kus půdy.“ „Vsadila bych se, že určitě.“ Něco jako by ji ujišťovalo, že je schopen své sny realizovat. Zachoval si v srdci postoj obyčejného člověka, lidské ideály a hodnoty. Jeho přirozená inteligence mu umožnila vítězit nad bojovníky VC v tunelech Cu Chi. Jen neměla představu, jak se chce uplatnit, až se vrátí do Států. Zřejmě to bude velice obtížné. A vrátí se kJoeymu?Jeho příběh ji velice dojal.

„Byla jste někdy vdaná, Paxton?“ O sobě jí vypověděl všechno do podrobností.

„Ne nebyla.“

„Kolik je vám?“

„Třiadvacet. Tohle zaměstnání jsem vzala hned po vejšce.“

„Proč?“ Začala mu vyprávět o Peterovi, o Gabby, o své matce i bratrovi. Nevynechala ani pocit odcizení, který zažila vůči všem, když se do Států vrátila po Billově smrti.

„Nevím, co by to muselo být, aby mě to ve Státech zaujalo. Vůbec žádná činnost mě nenapadá.“ „Dejte si pozor,“ varoval ji, opřel se v křesle a nasál vuně Saigonu. „Tohle místo ničí stejně jako návyková droga. Jen si všimněte, kolik vojáků je v zajetí drog a kouří omamné látky.“ V současnosti jich bylo nepočítaně. „A spousta se nás začne i bez drog pohybovat jako v transu a není, co by nás detoxikovalo.“ Věděla přesně, kam míří, a ani ona netušila, jak se té závislosti zbavit.

„Myslím, že je nutné setrvat a počkat na okamžik, kdy se naše tělo proti tomu totálně vzbouří.“ Usoudila, že se v tom přesně shoduje s Ralphovým názorem.

„Snad se vzbouří,“ přikývl Tony, „pokud ovšem osud nerozhodne po svém. To je také jedno řešení. Včera jste k němu měla zatraceně blízko.“ Doteď se s tím nesmířil.

„Vy nebýváte blízko? Rozhodně častěji než já. Věřím na štěstí, to hraje svou roli.“ Snad na tom něco je. Zažili přece mnoho případů, kdy se štěstí k člověku postavilo zády, a pak osud zabíjel den před odjezdem, den před vypršením DEROS.

„Třeba mám kliku.“ Pokrčil rameny. „Alespoň prozatím. Než jsem tu nastoupil, tak jsem si to nemyslel.“ Opět mu probleskla hlavou vzpomínka na manželku. Pak vytáhl z peněženky fotku a ukázal jí obrázek synka. „To mu bylo šest, teď je mu už sedm.“

Paxton se na fotku podívala a ujistila ho: „Je to celý otec, fakticky.“

„Pak je to ubohé dítě,“ zahořekoval teatrálně. Měl u sebe i fotku Barbary. Ani si už nepamatoval, kdy na ni pohlédl naposled. Od té doby potkal více žen. Ošetřovatelky. Pomocné vojenské síly. Čas od času místní dívky, které žily na okraji Cu Chi. Před dvěma roky se seznámil s jednou velice hezkou dívkou při akci v Ben Suc, kdy v městečku prakticky demolovali všechny domy, aby neposkytovaly možnost úkrytu VC. Žádná z nich pro něj nepředstavovala víc než chvilkovou známost. Nikdy nepřežil takový vztah, jaký měla Paxton k Peterovi nebo Billovi.

Snad jen s Barbarou, ale na ten si už vzpomínal jenom velmi mlhavě.

Pomalu se vraceli po Tu Do směrem k hotelu. Ohlušovaly je různé výkřiky a klaksony, tříkolky projížděly v jejich těsné blízkosti, jízdní kola o překot zvonila, všechno to kolotalo, hlučelo a skřípalo, neboť takový byl Saigon.

Když došli k hotelu Caravelle, zastavil ji u schodů a řekl jí naprosto vážně: „Děkuju, Paxton, že jste měla nervy vydržet se mnou celé odpoledne. Moc jste mě překvapila, protože já se vždycky spíš

chovám jako kus idiota, kdykoliv vás potkám.“ Rozesmála ji jeho sebekritika a potřásla hlavou. „Vůbec mi to tak nepřipadá.“

Ještě jí chtěl ujistit, jak je krásná, pro případ, že by se už neměli setkat, ale zarazil se. O moc víc jí potřeboval povědět něco jiného a velice ho to znervózňovalo. „Nedala byste se někdy pozvat na večeři?“

Nakrátko ji to překvapilo, ale pak přisvědčila. Zatím se v něm nevyznala. Třeba hledal pouze spřízněnou duši a proti tomu by celkem nebyla. „Ale ano, docela ráda “

„Někdy vám zavolám.“

„Díky, Tony.“ Podala mu ruku a vystoupala hotelové schody, aby konečně napsala zamýšlenou reportáž o včerejších událostech. Když ji dokončila, zůstala sedět a dlouho zamyšleně hleděla před sebe. Přemýšlela o klukovi, kterého táta na pět let opustil a zmizel ve Vietnamu.

Nevěděla přesně proč, ale bylo jí malého Joeya líto, ačkoli ho neznala.

KAPITOLA 22.

Příští týden se Tony objevil v Saigonu opět a hned jí zatelefonoval. Paxton byla s Ralphem a několika dalšími novináři na reportáži, ale když se vrátila do hotelu, vytočila číslo, které jí tam zanechal. Tony byl s přáteli na základně Tan Son Nhut a chtěl ji pozvat na večeři a pak třeba i do kina. Ten nápad se jí zalíbil, už hrozně dlouho na žádném promítání nebyla.

V sedm se objevil v hotelu. Sotva se stačila vysprchovat, usušit si vlasy a převléci se , už klepal na dveře. Na večeři zašli k Ramuntchovi, do přízemí budovy Eden.

Byla to dobrá francouzská restaurace, kterou navštěvovali převážně američtí vojáci. Nikdo je tady nevyrušoval, mohli si vyprávět a bavit se. A protože se už přece jen znali blíže, byla pro ně večeře odpočinkem i zábavou. Tony měl smysl pro humor, ale přesto jí jeho historky ze života vojáků šly spíš na nervy.

„Proč se tak snadno necháte vždycky znovu přesvědčit o životních radostech v armádě?“ zeptala se ironicky.

„Neznám nic jiného, co bych zvládl. Dva roky jsem dělal večerní gympl, umím slušně španělsky. Taky jsem vynikal ve vyměňování počuraných plenek.“ A dokázal vzorně pečovat o umírající dítě. „Dost možná, že mám nějaké vlohy k tomu, abych dokázal vést jiné lidi. A taky jsem tunelová krysa, bezmála už pět let. Moji kvalifikaci můžeme tedy shrnout na čističe newyorských kanálů!“ „Co vaše farma nebo vinohrad v Napa Valley?“

„Než ty mi budou říkat pane, uplyne moře času. Protože,“ zdůraznil, „nerad za sebou nechávám nedodělanou práci.“ Jako by docela zapomněl, že má syna. „Čím vy budete, až dospějete?“ „Alenkou v Říši divu!“ prohlásila bez přemýšlení. „Moc se jí obdivuju.“

„Už vím, proč vás tak žeru,“ udělal hladovou grimasu.

„Vy jste totiž praštěná!“ Pak zase zvážněl. „Až se vrátíte, budete dál pracovat pro noviny?“ „Pravděpodobně ano. Vždycky jsem chtěla být novinářkou. Fakt je, že mám tu práci ráda.“ „To máte štígro. Je to i hezký způsob, jak se uživit.“ Ve stejném okamžiku si oba vzpomněli na události v Cu Chi.

„Ačkoli tak úplně hezký zase ne. Co jste podnikala tento týden?“ Ohromilo ho, co všechno se jí podařilo stihnout i objevit. Obdivoval na ní, jak překonává strach ze střelby, jak vzdoruje špíně a nepohodě, i jak rychle se dokáže vzpamatovat z válečných hrůz.

Nakonec se dohodli, že pro tentokrát obětují filmové představení, a místo toho zašli do hotelového baru. Tam si hodiny vykládali o sobě, o Vietnamu i Billovi, o Tonyho rodině, o Savanně, dokonce i o Queenie.

„Mám pocit, jako bych vás znal celý život,“ prohlásil s nadšením, když ji v noci doprovázel. Měla v sobě něco nezdolného, co ho vábilo a přitahovalo.

„Cítím to stejně,“ přiznávala. „Nestává se mi to často, spíš naopak.“ Oba z toho měli radost.

Prozradila mu na sebe řadu věcí, třeba jak trpívala tím, že se nedokázala domluvit s matkou. Jen jedinkrát došlo k náznaku něčeho takového, když zemřel Peter. Když se objevila doma posledně, všechna srdečnost se ze vzájemného vztahu opět vytratila. Znovu se projevilo, že se jejich povahy diametrálně liší.

„Nikdy jsem neměl kamarádku, jako jste vy. Snad když jsem byl docela malý kluk.“ Šťastně se zasmál. „Znáte to , mít někoho na život a na smrt, komu můžete všechno svěřit!“ Později byla takovou přítelkyní Barbara. Pak už ale daleko široko žádná jiná.

„Kdy máte opět namířeno do Saigonu?“ zajímala se, když po druhé hodině v noci stáli v hale hotelu.

„Ještě nevím, ale rozhodně vám zavolám.“ Chvilku zaváhal a pak se jen rychle dotkl jejího ramene. Zavolal za dva dny. S někým si vyměnil službu a znovu jí nabídl filmové představení. Tentokrát by na základnu

Son Nhut snad i dojeli, nebýt toho, že uprostřed silnice explodovalo auto. Ulice se stala neprůjezdnou, a tak obrátili a vrátili se do Saigonu.

„Kam jinam by vás to vábilo? Newyorské Radio City Music Hali? Nebo nějaká divadelní scéna na Brodwayi? Nebo snad hamburger a koktail u Schraffta?“

„Zadržte,“ zasténala, „odmítám propadat touhám po domově.“

„Co takhle zkusit si zatančit v Pink Night Clubu?“

„Co takhle stěny vašeho bytu, televizní program a pytel popcornu?“ pokoušela ho teď pro změnu ona a bylo na něm, aby zasténal.

„Na to musíme zapomenout. Navrhl bych váš hotel.

Stejně si máme ještě tolik vyprávět.“ Průběh večera byl stejný jako minule, až na závěr. Při loučení v hale ji vtáhl do tmavého kouta a políbil. Jednu ruku jí vnořil do vlasů a druhou se dotkl hedvábně hebké pokožky na zádech.

Ten dotek v něm vyvolal takové představy, že až zaúpěl.

„Začíná to být náročné,“ zaimitoval hlas z pohádky o Alence a upravil si kalhoty, což ji rozesmálo. „Jsi nemožný,“ pokárala ho a znovu políbila.

„Naopak, jsem velice možný, fakticky. Chceš mě vyzkoušet?“ šeptal s ústy na jejím krku. Stěží potlačovala smích.

„Ve vážných okamžicích bys mě neměl rozesmávat,“ zašeptala. Skoro surověji políbil na rty. „Promiň mi to “ Pak z ničeho nic dodal: „Teď je čas jít k tobě nahoru, Paxie “

„Trochu se bojím ,“ zašeptala v odpověď.

„Neboj “ Přesto měla strach. Každý, koho milovala, zemřel. Co když se to nevyhne ani jemu? Bála se o ně o oba. Pokoušela se mu to vysvětlit. Zamyšleně se na ni díval a pomalu jí odhrnul vlasy z tváře do zátylku.

„Nikomu se nemusíme zodpovídat, Pax. Všechno je napsáno ve hvězdách a naše životy jsou v rukách božích. Co se má stát, stane se Nebyla to tvá vina, co se stalo Billovi nebo Peterovi. Bez ohledu na to, co jsem tenkrát vykřikoval. Co se má přihodit mne, nijak neovlivníš. Jenom je nutné, aby člověk odpovědně vážil, co a kdy je možné.

Třeba jestli je možné milovat jeden druhého, žít jeden pro druhého, a to co nejdéle. Pokud se přihodí něco zlého, pak jsme alespoň udělali všechno, co bylo v našich silách. Pax, nemůžeš na zbytek života někam zalézt a ukrýt se, jen proto, že máš strach, aby se někomu něco nestalo.“ „Pronásleduje mě výčitka, že jsem je zabila.“ Vytryskly jí slzy a on se nenáviděl, protože ji z toho obvinil, když jí ještě neznal.

„Nikoho jsi nezabila a víš to dobře Jenom máš prostě strach.“ Objal jí a pevně k sobě přitiskl. „Miláčku, zapomeň na bázeň. Víš, opravdu jsem neměl nikoho tak rád jako tebe Zůstaň se mnou , prosím.“ Ještě nikdy se tak na žádnou ženu nedíval, ještě nikdy žádné neřekl:

„Miláčku, moc tě potřebuju.“ Byla to pravda. Každý zde někoho potřeboval a oni nebyli výjimkou. Nedalo se přežít, zapomenout na brutalitu, která se jim dnes a denně odehrávala před očima, bez

někoho, komu by bylo možné podat ruku.

Odvedl ji po schodech nahoru a uvažoval, jak to s nimi bude dál. Když došli až k jejím dveřím, přivinul ji k sobě, dlouze ji políbil a pak se jí podíval do očí.

„Ať už nám zítřek připraví cokoliv, Paxton Ať o nás rozhodne jakkoli , vždycky tě budu milovat.“ Otočil se a bez ohlédnutí rychle sbíhal po schodech.

KAPITOLA 23.

O týden později dostala Paxton ze San Franciska zprávu od Wilsonových. Gabby se narodila druhá holčička. Dali jí jméno Mathilda. Obě tu událost přečkaly ve zdraví a radují se ze světa. Ačkoliv se z toho Paxton těšila, měla pocit, že se ta věc týká snad někoho jiného, že v jejím současném životě nehraje zase tak podstatnou roli Celý víkend chrlil dálnopis zprávy o mohutném setkání mládeže ve Státech v místě zvaném Woodstock.

Podařilo se jí znovu se sejít s Tonym a konečně shlédnout filmové představení „Producent“, film, který se jim oběma velice líbil. Zároveň s ním promítali fantastický dokument o přistání prvního člověka na měsíci. Překvapilo je, že viděli záznam tohoto historického úspěchu jen s

několikatýdenním zpožděním. Při promítání Tony vzrušením sotva dýchal. Cestou domů se zastavili na hamburger a mléčný koktajl a vzpomínali na šťastnou dobu svého dětství. Její dny v Savanně a jeho v New Yorku byly naprosto odlišné. Když se mu zmínila o spolku Dcer občanské války, odmítl uvěřit v jeho existenci.

„Nezkoušej to na mě, Paxton Netvrď mi, že se lidé ještě dneska můžou zajímat o takový blbosti. Občanská válka? Pff, nevěřím tomu!“

Tak mu raději vykládala o příjemnějších věcech, o tátovi a výpravách, které spolu podnikali, a o sobotních odpoledních, která patřila jenom jim. Na oplátku jí líčil, jak každé léto vypomáhal tátovi v Bronxu.jak se jeho rodina pomalu vzmáhala, až dokonce našetřila i něco peněz. Jak jako kluk opravdu dřel, ale připadal si hrozně chlapsky a vůbec mu to nevadilo. Jakou měl radost, když se jim narodilo první dítě, a jak myslel, že to nepřežije, když onemocnělo a později zemřelo. Ale pak se narodil Joey a byl to malý zázrak, zdravé, silné dítě, zcela jiné než to první.

„Nemáš představu, jak byl nádherný!“ Oči mu zářily vzpomínkou na chlapcův první den. Připouštěl si podobné šťastné chvíle jen velmi zřídka, většinou ho příliš drásaly. „Narození je na světě dnem všech dnů!“ Pak ho najednou napadla otázka: „Pax, chceš mít děti?“ Potřeboval o ní vědět všechno. Žili v zemi, kde se lidé dozvěděli o svých partnerech v několika týdnech více, než jinde za celý život.

„Asi ano. Nikdy jsem o tom moc vážně neuvažovala.“

Pak si najednou vzpomněla: „Ne, není to tak docela pravda.“ Vždy se snažila o přesné odpovědi, ten zvyk patřil k její povaze. „S Peterem jsme o dětech trochu fantazírovali, snad by mě i přesvědčil S Billem to ale bylo jiné.

Nechtěla jsem se zklamat, takže jsem radši nevěřila, že by si mě vzal. Víš, co je divné? Že ani cizí děti mi tak moc neříkají, že mi připadají vzdálené.“

„Když jde ale o vlastní, je to něco úplně jinýho!“ ujistil ji. „Fakt, docela něco jinýho Prostě zázrak, o kterým se hrozně těžko vykládá. Vezmi třeba jen to vědomí, že do dítěte přešel kousek z tebe a že tě to uchovává v další generaci.“

Pozorně se na něj podívala přes mléčný koktejl. „A máš i teď pocit, že kus tebe žije vJoeyovi? Cítíš, že je to tvoje krev?“

Přikývl. Zamyslel se a pak se na ni podíval.

„Cítím.“ Nemohl o tom pochybovat. Ani po tom všem, co je odcizilo.

„Pak by ses za ním měl podívat!“

„Asi máš pravdu. Měl bych,“ pronesl přiškrceným hlasem.

Ta noc pro ně ještě nekončila. Než ji odvezl zpátky do hotelu, dlouho spolu tančili. S rukou na jejích

ramenou ji dovedl po schodech až k pokoji. Nepředpokládal, že ho pozve dál. Políbil ji a obrátil se k odchodu. Náhle ucítil, že ho chytila za rukáv. Překvapeně se otočil a zjistil, že dveře jejího pokoje jsou otevřené dokořán. Neodvážil se na něco ptát, jen ji následoval, zavřel za sebou, vzal ji do náruče a začal líbat. Líbal ji tak, jako nedokázal po mnoho let políbit nikoho jiného. Nijak mu nebránila. Naopak, vycházela mu plně vstříc. Nepamatovala si, že by se kdy někomu vzdávala víc. Všechno s ním bylo nové. Co myslela, co dělala, co cítila, všechno. Náhle byla mladá, plná ženskosti a naprosto se mu oddávala. Měla pocit, že se narodila jen pro něho a celý život čekala jen na něho Podobné pocity zažíval i on, a když pak leželi bok po boku, rozhovořil se.

„Nikdy jsem nikoho nemiloval tak jako tebe, Pax. Vedle tebe mě přepadá obrovská touha ještě dnes v noci všechno sbalit a běžet jako šílenec pryč, držet tě za ruku a zastavit teprve někde na konci, v bezpečí, v tichém domově.“ V této zemi to byly zrádné a nebezpečné myšlenky a oba si to uvědomovali.

Tu noc strávili celou spolu. Pak ještě další noci. Na konci léta už k sobě patřili tak, že by je svatba víc nepřiblížila. Jakmile dostal volno, nedokázali být jeden bez druhého, chodili spolu a ona se s ním radila i o drobnostech, které před jinými ukrývala. Mnoho času s ním prodebatovala o Ralphových reportážních záměrech a Tony jí zase vykládal o svých bojových úkolech, jen o těch, které by ji mohly vyděsit, pomlčel.

Po nějakém čase se s ním usmířil i Ralph a na začátku září se všichni setkali u večeře. Chudák France byla v té době už značně kulaťoučká. Ralph na to s humorem poukazoval, ale Tony se jí zastal a prohlásil, že vypadá naprosto báječně. Paxton to potěšilo, přestože se nedokázala vžít do psychologie matky a neuměla si představit, že by někdy mohla také vypadat takhle. V jeden okamžik byla ale přesvědčená, že zahlédla, jak děťátko kope, a nemohla pochopit, že to může France přijímat tak klidně.

„Copak to nebolí?“ vyzvídala později na Tonym. „Má přece tak napnuté a obrovské břicho, musí to být hrozné.“

„Není to hrozné, je to nádherné, přísahám.“ Lehounce jí políbil. „Věř mi.“ Dosud se nikdo z nich nezmínil o svatbě nebo o tom, zda chtějí spolu někdy mít děti. Beze slov se dohodli, že o tom začnou vážně uvažovat, teprve pokud se z Vietnamu dostanou živí. Báli se pokoušet osud. Raději honem hovořili o dovolené v Bangkoku nebo co koupit Joeymu k Vánocům. V polovině září se mu podařilo získat třídenní opušťák a vzal ji do Hongkongu. Tam pro ni objevil a koupil prstýnek, který jí bez komentáře navlékl. Byl vykládaný rubíny a uprostřed měl rubínové srdce. Paxton byla nadšená. Moc se jí líbil. Tony tím řekl vše. Prožili v Hongkongu pohádkový čas v hotelu Ambassador. Všude v něm potkávali americké vojáky s manželkami či přítelkyněmi.

Když se vrátili, Paxton zjistila, že Ralph odjel do Da

Nangu. Připadalo jí to za značně neodpovědné. Dítě se mělo narodit každým dnem a France ho prosila, aby zůstával někde poblíž. Odbyl to tím, že si nemůže dovolit vyčkávat, až si dítě vzpomene. France měla pro všechny případy zaznamenaná telefonní čísla na porodní sestru i doktora, dokonce i na Paxton. Ujistil ji, že až dítě přijde na svět, bude on už nejméně týden zpátky doma.

Jedné noci již Tony s Paxton po milování tvrdě spali v pokoji hotelu Caravelle, když zazvonil telefon. „Mhm ano?“ Paxton si neuměla představit, kdo by mohl v tuhle hodinu volat. Pohlédla na hodinky. Bylo krátce po čtvrté ráno.

„Paxton?“ Hlas měl natolik francouzský přízvuk, že to

Paxton zprvu dočista zmátlo. „Tady France.“ Proboha.

Posadila se v posteli a marně se snažila rozpomenout, kde je Ralph.

„France, jsi v pořádku?“

„Ano, jsem v pořádku “ Paxton ji v té tmě skoro viděla.

Jistě si i teď udržuje svůj slabý nádech společenského úsměvu. Patřila k lidem, kteří si nikdy nestěžují, nikdy nepůsobí problémy ani nešetrně neprosazují své názory. Teď najednou telefonuje někomu, koho zná dost povrchně, navíc v tak pokročilou hodinu. „Hrozně se omlouvám,“ zašeptala

a pak najednou bylo ticho. Paxton nechápala. Ani ve snu jí nenapadlo, že té ženě už mohly nastat porodní bolesti.

„Ralph je pryč,“ ozvala se France nanovo, „a nemohu sehnat porodní bábu a doktor, na kterého jsem se měla obrátit “ Znovu se odmlčela. Paxton propadla panice.

„France? France ! Jsi tam?“ Zuřivě začala mačkat přepínací tlačítko v domnění, že se spojení přerušilo, až tím hlukem probudila Tonyho.

„Co se děje?“ Zvedl hlavu a Paxton mu začala překotně vysvětlovat, kdo a proč volá, když se France znovu útržkovitě ozvala.

„Nemohu sehnat doktora ani sestru Mám tu Ana

Nerada obtěžuji, ale snad Pokud je to možné, vezměte mne do nemocnice Postarejte se prosím o Ana, než se objeví Ralph “ Zase se odmlčela, ale Paxton již bylo vše jasné, jen Tony na ni hleděl v úžasu.

„Samozřejmě. Jsem tam za chvilku. Opravdu jsi v pořádku? Nemám zavolat ambulanci?“ „Není třeba. Ještě ne,“ řekla to velmi přesvědčivě. „Ale přijedeš brzy, ano?“

„Už vyjíždíme. France , ještě nerodíš, viď?“

„Ještě ne. Počkám na nemocnici. Děkuji ti.“

Spěšně položila sluchátko. Paxton nemohla tušit, že

France pociťovala již tak silné bolesti, že už nedokázala stát a musela si lehnout. Příliš dlouho čekala a bolesti přišly velice náhle. V hotelu Caravelle si zatím Paxton oblékala šaty a Tony vyskočil z postele.

„Zavezu tě k ní do Gia Dinh. V tuhle hodinu nebude žádný provoz,“ navrhoval Tony a rychle se oblékal.

„Kde je nejbližší nemocnice?“ Snažila se uvažovat racionálně, ale byla příliš vystrašená. Tohle snášela hůř, než když na ni někdo střílel.

„Myslím, že Nevím přesně. Zeptáme se dole v recepci. Jak to s ní vypadalo?“ Uniformu už měl na sobě a Paxton již byla s oblékáním také hotová. Když se zeptal, zrovna se česala.

„Do telefonu zněl její hlas hrozně vyčerpaně. Chvílemi vůbec nemluvila. Nejdřív jsem myslela, že je vadné spojení, ale to ona “

„Pokud si to dokážu po těch letech ještě vybavit, tak by to mohlo být pěkně akutní.“

Paxton s úsměvem vzala do ruky zubní kartáček. „Myslím, že jinak by netelefonovala.“

Do Gia Dinh jim jízda trvala dvacet minut. U dveří budovy, kde Ralph a France bydleli, Paxton zazvonila na zvonek k jejich bytu. Po velice dlouhou dobu se nikdo neozýval. Paxton si to vysvětlovala tím, že France třeba už odjela do nemocnice, Tony ji však upozornil na světla v poschodí. Zvonili dál, a konečně se ozval bzučák. Vyběhli po schodech a našli France opřenou o dveře. Za ní se táhl pramínek vody. Zděsila se, že Paxton není sama, ale Tony se choval naprosto přirozeně. Opatrně ji podepřel a pomalu odvedl až do ložnice. Měla na sobě župan a pod ním růžovou noční košili. Paxton zahledla, že vedle v pokoji spokojeně spí An. Tiše zavřela dveře a zeptala se France, jestli znovu volala doktora. France jen zavrtěla hlavou a křečovitě se držela Tonyho. Zdálo se, že jí nezáleží na tom, koho se drží, Paxton skoro nevnímala.

„France, musíme se obléci na cestu,“ domlouval jí Tony mírně. „Nebojte se, odnesu vás,“ dodal konejšivě. Začala vzlykat a o to křečovitěji se ho držela. Bolesti jí začaly těsně po půlnoci a teď již chvílemi ztrácela jasně vědomí.

Když si Paxton všimla krvavých skvrn na prostěradle, vyděsily ji. Bylo již skoro pět. Snažila se přimět Tonyho, aby se konečně připravil na odjezd, ale ten věděl mnohem líp než Paxton, že na cestuje pozdě. Přesto zachovával obdivuhodný klid. „Nikam už nepojedeme,“ zašeptal jí. „Sežeň co nejvíc ručníků, všechny, co tu mají, a nějaké noviny, čím víc, tím líp.“ Jen to dořekl, začal si rozvazovat boty a Paxton byla přesvědčená, že se dočista pomátl.

Na chvíli se pokusil France pustit, ale nedovolila mu to a mezi návaly bolesti breptala: „Je mi to tak líto , nesmírně líto “ Najednou jí tělem projela silná bolest, zrovna když se na ni Paxton podívala.

Proč jí Tony tvrdil, že rodit je krásné? Nahánělo jí to hrůzu, vypadalo to příšerně a neskutečně bolestivě.

Snesla všechny ručníky, které kde objevila. Také dvě nová prostěradla a stoh novin, který ležel v kuchyni. Tony jí přikázal, aby je rozprostřela po podlaze a klekla si. Když to provedla, zvedl France a opatrněji položil na zem. Pak ji pevně přidržel za ramena. Když tentokrát France proběhla tělem znovu křeč, zachytila se Paxtoniných rukou a pevně je svírala. Při pevném stisku začala pomalu vytlačovat dítě.

„Ale ne Proboha, ne!“ vykřikla Paxton. „Vždyť to už je dítě!“

„Já vím.“ Zdánlivě nevzrušeně jí Tony vysvětloval, co má dělat. V době mezi bolestivými stahy si uvázal jedno z prostěradel jako zástěru. France nepřestávala svírat Paxtoniny ruce. Jak tlačila, úpěla stále víc. V jednom okamžiku se Paxton podařilo osvobodit ze sevření. Byla by nejraději utekla, nemohla snést pohled na tu bolest, ale Tony ji vyzval, aby France přidržela kolena, zatímco sám ji stále pevně držel v ramenou. Pak najednou France zatlačila ohromnou silou. Jako zázrakem se objevila malá zarudlá hlavička, nezadržitelně se deroucí na svět.

„Už je téměř vyhráno,“ oddechl si Tony, „teď jen nepřestat tlačit, znovu do toho “ Pozvolna se objevila ramínka a Tony jemnými pohyby pomohl děťátku ven. Byla to holčička a Paxton v slzách hleděla na bezmocné novorozeně. V ten vzácný okamžik se Tony sehnul a políbil ji.

France se pokusila o úsměv a Paxton se nechtělo věřit, že

Tony podvazuje pupeční šňůru tkaničkou od své boty.

„Zavolej ambulanci,“ obrátil se k ní. Hleděla stále vyjeveně na France, ale i obdivně na svého šikovného muže.

Chtěla mu povědět, jak byl úžasný, usoudila však, že na to bude ještě čas.

Konečně se dovolala pohotovostní služby. Než přijeli, vzbudila Ana. Kluk byl překvapený, ale i potěšený, že má malou sestřičku.

„Přišla, když maminka spala?“ vyzvídal a všichni se usmívali. „Vzbudila tě?“ otočil se na matku. Byl zklamaný, že obě odjíždějí do nemocnice, hned se mu však nálada zlepšila, když zjistil, že si pojede hrát do hotelu. Paxton se uvolila, že matku s dítětem doprovodí. Z té noci ji ještě mnoho věcí mátlo , nekonečná a nelítostná bolest a pak malá tvářička, která se ze svého úkrytu prodrala na svět. Teď ležela spokojeně v matčině náručí a France ji šťastně tiskla k sobě.

„Je mi tak líto, že jsem vám způsobila těžkosti,“ nepřestávala se omlouvat.

Paxton obě pozorovala a byla přímo omámena narozením, které jí připadalo neskutečné, jako z jiného světa , protože tenhle svět, to byla válka, ve které je považována za něco normálního smrt. Zázrak zrození, navěky spojený s ženstvím, ji nejen překvapil, ale především okouzlil.

„Bylas tak statečná, France,“ říkala. „Mně je líto, že jsem pomohla jen tak málo V nejmenším jsem netušila, co je třeba “ Děkovala Bohu za Tonyho.

„Zachovala ses ohromně,“ pronesla France ospale, zavřela oči a dál pevně svírala Paxtoninu ruku. V nemocnici s nimi Paxton vydržela celé dopoledne, a když se vrátila do hotelu, našla Tonyho, jak si hraje s Anem. Oba vypadali nadmíru spokojeně. Naštěstí měl Tony dva dny volna, takže se mohl malému věnovat.

„Jak je jí?“ Přece jen se neubránil obavám. „Všecko v pořádku?“

„Všechno přímo vynikající.“ Paxton se na něho ostýchavě usmála. „Dítě je andílek a jsou spolu hrozně šťastné.“ Byla poněkud na rozpacích ze všeho, co spolu prožili, ale měla pocit, že je to ještě víc sblížilo.

Dlouze se na ni zadíval. Nic neříkal, cítil však totéž.

Aniž by pustil Anovu ruku, vzal ji kolem ramen a políbil.

„Tuhle noc jsi prokázala fantastickou statečnost.“ Byla to noc, na jakou se nezapomíná.

„Nikdy v životě jsem nezažila takový strach Můj bože,

Tony , jak to ty ženy vydrží?“

„Výsledek jim za to stojí,“ odpověděl bez rozmýšlení.

Stojí to za ten pohled na objevující se tvářičku, za první novorozenecký křik. Paxton věděla, že na to nikdy nezapomene a že pochopila něco z Tonyho pravdy.

„Pak že neexistují zázraky!“ sklonil se a vysadil si Ana na záda.

Ralph se k nim vřítil v pět hodin. Doma objevil vzkaz, ale nejdříve spěchal do nemocnice podívat se na France a na dítě. Paxton ho trochu litovala, protože ne on, ale ona viděla, jak jeho dítě přichází na svět. Než doběhl do hotelu, byl celý bez sebe a trval na tom, že to musí oslavit šampaňským. Moc jim oběma děkoval a překvapil je tím, na jakém jméně se pro holčičku s France dohodli. Bude to Pax Tran Johnson. Pax bylo případné jméno i z jiného důvodu. V latině to znamená „mír“. Nakonec Ralph odešel s Anem v náručí.

Když šli tu noc spát, byla Paxton ještě stále v zajetí vzpomínek na pozoruhodné ráno.

„Nevím, Tony,“ šeptala, když spolu konečně ulehli.

„Fakt nevím, jestli se někdy odhodlám překonat všechen ten strach.“ Lekala ji bolest, kterou na France viděla, a nechápala, jak ji dokázala překonat.

Tony se ve tmě tichounce pousmál, otočil se k ní a políbil ji. „Zatím se tím netrap. Na starost máme dost jiných věcí.“ Jako třeba přežít válku ve Vietnamu. To byla jedna z nich.

„Víš, co myslím. Bože můj, jednu chvíli jsem byla úplně vyděšená.“

„No ano, bolest k tomu patří,“ uvažoval, „ale zdá se, že ženy na ni zapomínají Jak jinak by svolily, aby měly další děti?“ Když France rodila, musel přemýšlet o životních hodnotách tak trvalých, že je nedokázal pošlapat ani Vietnam. Zase se v něm probudila touha začít nový život.

„Hrozně rád bych měl ještě nějaké děti,“ přiznal se tu noc.

„Je vidět, že pro tebe hodně znamenají,“ řekla Paxton smutně a vzpomněla si, jak si šťastně hrál s Anem. Kdo ví, jestli budou mít šanci. Kdo ví, zda budou naživu, aby mohli mít děti.

„Miluju tě, Pax,“ zašeptal do tmy. „Taky tě miluju,“ odpověděla mu a usnula v jeho náručí. Zdálo se jí o France a jejím dítěti.

KAPITOLA 24.

V říjnu proběhlo ve Státech celonárodní moratorium a mohutné demonstrace za ukončení války. 3. listopadu prezident Nixon slíbil, že válku ukončí. Lidé jeho slovům uvěřili a hleděli s nadějemi do budoucna.

16. listopadu byla uveřejněná zpráva o události z minulého roku ve vesnici My Lai. Veřejností proběhla vlna hrůzy a rozhořčení. Vietnam se otřásal veřejnými protesty. Ve Státech byl zadržen poručík Calley a generálové ve

Vietnamu vyslýchali každého, kdo by o aféře mohl něco vědět. Všichni činitelé odpovědní za morální stav armády byli rozhořčeni. Ve Vietnamu docházelo ke krutostem na obou stranách bitevního pole, ale příklad masakru z My

Lai zdvihl mimořádnou vlnu odporu. Noviny tiskly fotomateriály zastřelených nemluvňat a dětí. Veřejnost tvrdě žádala ústředí AP a redakce Times, CBS, ABC a NBC, aby objektivně a do podrobností publikovaly postup vyšetřování. Všichni novináři měli úkolů nad hlavu a mnohé z jejich článků vzbudily silný mezinárodní ohlas. Ralph a Paxton byli tak zavalení prací, že sotva popadali dech, a Paxton stačila vyšetřit jen málo času, aby se mohla sejít s Tonym.

Velitelství čas od času pověřovalo Tonyho vyřizováním různých úkolu mimo Vietnam. Při jedné takové příležitosti pozval Paxton na Den díkůvzdání do Bangkoku. Čtyři dny v hotelu Montien utkvěly Paxton v paměti jako nejfantastičtější doba jejího života. S Tonym si ohromně rozuměli a marně pátrala v paměti, jestli jí kdy byla nějaká osoba tak blízká. Byli šťastní nejen jako milenci, ale i jako přátelé, kteří mezi sebou nemají nejmenší tajnosti.

Cestou v letadle zpět do Vietnamu si Paxton vzpomněla na My Lai a poručíka Calleyho.

„Setkal ses s ním někdy?“ Charakter toho muže ji zajímal, Tony ho však neznal.

„Nesetkal. Ale o podobných událostech jsem toho slyšel dost. Samozřejmě jen důvěrně. U každé

jednotky jsi vždycky našla pár chlápků, co rákosníky k smrti nenáviděli, až jim z té nenávisti docela měkl mozek. V téhle válce platí divná pravidla, vždyť to znáš. Vojáci tu snadno zdivočí. Kamarádi jim umírají před očima. Nevědí, jak tomu zabránit. Nejlepší přítel zrovna šlápl na minu. Už se to nedá vydržet. Cvakne jim v bedně a bezohledně se vrhnou proti Charliemu.“ Podobně byla jistě motivována i událost v My Lai, ale přesto jim z ní bylo na nic. Válka už trvala příliš dlouho a byla stále ohavnější.

Na Vánoce šla Paxton s Tonym na představení Boba

Hopea. Připadalo jí neuvěřitelné, že to je pouhý rok, kdy byla s Billem na programu Marthy Rayeové. Rok ve Vietnamu se nedal srovnat s rokem v jiné zemi. Za ten čas jako by prožila celý jeden život. Po vystoupení strávili klidný zbytek večera v hotelu a druhý den popřála hezké svátky telefonicky do Savanny. Hned pak šli navštívit Ralpha a France a všem přinesli drobné dárky. France se ohromně pečlivě starala o malou Pax, ta jen kvetla a bylo zřejmé, že Ralph je do ní zcela zblázněný. Byla mu dost podobná, ovšem hlavní rysy zdědila po France. Ralph se neustále snažil, aby si ho France vzala , zatím bezúspěšně.

Neuspěl ani u Paxton, když jí na Nový rok nabízel výjezd za reportáží do Delty Mekongu. Potřebovala ten čas využít psaním, věděla, že má několik restů, a Tony v té době bude ve službě. Několik prvních dnů v novém roce strávili pak s Tonym na China Beach u Da Nangu, a když se vrátili, Paxton Ralpha marně sháněla v úřadovně AP.

Chtěla se od něho dozvědět podrobnosti o novoročním útoku na základnu An Loc.

Nikdo o něm nevěděl. Vrátila se tam druhý den. To již zprávu dostali. Když procházela úřadovnou, všechno ztichlo. Nejprve to ani nevnímala. Zastavila se u stolu a začetla se do dálnopisů a pak se šla podívat do jeho kanceláře. Nebyl tam. Viděla jen připravený čistý a osiřelý šálek na kávu. Uvažovala, zda na něj má, nebo nemá čekat. Zadívala se na hodiny , a najednou si uvědomila nezvyklé ticho. Rozhlédla se a zachytila kradmé pohledy spolupracovníků. Všichni už věděli, co se Ralphovi přihodilo, ale nikdo neměl odvahu sdělit to Paxton. Neušlo jim, jak silný mezi nimi existoval vztah. Konečně se k ní přiblížil zástupce šéfredaktora. Bez jediného slova jí pokynul a ona ho zmateně následovala do jeho kanceláře.

„Co se děje? Kde je Ralph?“Její hlas zněl jasně a netrpělivě. Jako vždy spěchala. Sehnala si několik zajímavých námětů, za kterými se ještě ten den chtěla vydat, a doufala, že je bude moci s Ralphem konzultovat.

Řekl jí, co se o Ralphovi dozvěděl. Přišel o život na zpáteční cestě z My Tho. Jeho džíp najel na minu. Taková hloupá příčina. Jediná „hloupá malá příčina“ Nebyla to vždycky jen nějaká maličkost? Existoval nějaký inteligentní a vážný způsob, jak v této zemi přijít o život? Přátelská palba, plastiková bomba v restauraci, palebná salva

Howitzeru nebo nástražná mina, jsou to chytré, nebo hloupé způsoby zabití? Co je měřítkem chytrosti? A jaký v nich je rozdíl, když nakonec vždy jen způsobí, že je po všem? Paxton poslouchala, tupě zahleděná před sebe a neschopna uvěřit. To se přece nemohlo stát. Ralphovi!

Vždyť už tady byl takovou řadu let! Na to, aby se nechal zabít, byl přece příliš zkušený! A také bystrý, dobrý, laskavý i opatrný. Bylo mu teprve třicet devět let. A zrovna se mu narodilo první dítě. To nikdo nevěděl? Nemohl to někdo říci tomu člověku, který minu pokládal? On přece ne Má malé dítě a milovali se se s France. Asi to nikoho nezajímalo, nikdo by za to nedal ani pětník. Zřejmě se proti němu všechno spiklo. Vstala a za naprostého ticha opustila jeho kancelář. Pěšky dorazila do hotelu, najala si vůz a sama se rozjela do Cu Chi. Potřebovala vidět

Tonyho a říci mu to, bez ohledu na možné nebezpečí, které ji mohlo na cestě potkat.

Když ji Tony spatřil, jak přichází přes základnu, byl přesvědčený, že se mu to jen zdá. Příliš spěchala, než aby si navlékla ochrannou kombinézu, takže měla na sobě růžovou sukni, blůzu a bílé sandály. Tony ji potkal jen náhodou. Zrovna šel cvičit nováčky mimo areál. Přikázal desátníkovi, aby vyhlásil krátkou přestávku, a rozběhl se k ní.

„Co tu děláš?“ Vyděsila ho k smrti. Tušil, že se něco stalo, ale její oblečení ho mátlo. „Kdo tě sem

přivezl?“

„Řídila jsem sama.“ Sotva popadala dech. Zmateně se kolem sebe rozhlížela.

„Co je s tebou, Pax? Co se ti stalo?“ Něco se stát muselo. Její pohled to dosvědčoval. Měla ve tváři výraz, který znal. Vracívali se s ním vojáci, když přišli o dobrého přítele. Napůl v šoku a těsně před zhroucením. Muselo ji potkat něco podobného. Rychle ji obejmul. Pevně ji držel a donutil ji, aby se na něj podívala. „Holčičko, kdo ti ublížil?“ Potěšilo ho, že v nesnázích běží za ním, ale vydat se samotná do Cu Chi je víc než šílené. Teď však pozoroval, jak se jí zmocňuje pomatení jiného rázu. Z hrdla se jí draly přerývané vzlyky, až se jimi skoro dávila. Těžce nabírala dech. „Uklidni se Klidně se nadechni No tak, už je to v pořádku “ Opodál se zastavil nějaký voják, ale Tony ho nevnímal. Soustředil se plně na Paxton, která v jeho náručí stále trhaně lapala po dechu. „Pověz, co se stalo?“ „Ralph “Jen to jedno slovo byla schopna ze sebe dostat. Tony ucítil, že se mu sevřely útroby strachem.

„Už budeš v pořádku Pomalu Dýchej zhluboka “

Položil ji opatrně na zem a posadil se vedle ní. „Už ti je líp Už jsi docela v pořádku, Pax “ Příliš často za život už zažil podobné případy. Až příliš dobře poznal tyto stavy A pak mu to vše řekla. „Najel na minu. Před dvěma dny, když se vracel z Delty. Nechtěli mi to říct.“ Stále měla roztěkaný pohled. Najednou se nahlas rozvzlykala a ve slepém hněvu bušila pěstmi do jeho prsou. „Ne , nedovol to Proč ty pitomý grázly nikdo nezadržel! Po takový době si vyberou zrovna jeho “ Z jejích slov bylo Tonymu nanic. Nebylo to nic neobvyklého, ale ničilo ho, že je slyší právě od ní. „Ví už o tom France?“

Pokrčila rameny. „Nevolala jsem jí.“

Do hajzlu! Jedno dítě s americkým otcem a teď ještě i novorozeně! Co si k sakru počne v Saigonu se dvěma americkými děcky? To má hladovět? Rodiče už na to nemají, aby jí vypomáhali, nic jim nezbylo a není nikdo jiný, kdo by jí mohl pomoci! A ona pomoc tolik potřebuje.

Tony vstal, pomohl opatrně Paxton na nohy a políbil ji.

„Podívej, hrozně mě to mrzí, ale musím teď odejít. Čekají na mne, abych je odvedl na výcvik. Jakmile se vrátíme, přijedu za tebou do hotelu, platí? Teď ti někoho seženu, aby tě odvezl!“ Přikývla jako poslušné dítě. Vnímala ho jen mlhavě. Tony se rozběhl nazpět, chytil prvního vojáka mimo službu a požádal ho, aby ji dopravil do Saigonu.

„Buď opatrný,“ zavolala za ním, on jí zamával a zmizel.

Celou cestu do Saigonu seděla vzpřímeně a bez hnutí vedle řidiče. Mlčela. Nezeptala se ani na jeho jméno a neodpověděla na jedinou jeho otázku. Hleděla do prázdna a myslela na Ralpha, France, Ana a maličkou Paxie.

Když dorazili do hotelu, šla rovnou do svého pokoje a natáhla se na lůžko. Zazvonil telefon, nezvedla ho. V osm hodin přispěchal Tony. Pokoušel se o něho téměř hysterický záchvat. Měl ukrutný strach, že se jí něco stalo, protože ten mládenec, co ji vezl, se dosud nevrátil. Nervové vypětí už nevynechávalo nikoho. V této zemi byli všichni příliš dlouho. Vstoupil a nalezl ji v poloze, v níž strávila celé odpoledne. Na posteli, s pohledem upřeným do stropu.

„Holčičko, no tak, už to tolik nebolí.“ Lehl si vedle ní a konejšivě na ni mluvil. „Vzpamatuj se Věděl, do čeho jde Jak to může skončit. Všichni to víme. Všichni to riskujeme. Bylo to jeho svobodný rozhodnutí.“

„Byl to nejlepší reportér, jakého jsem kdy potkala

Nejlepší kamarád, jakého jsem měla “ Pronášela to sveřepě jako dítě, které při tom teniskou kope kamínky do řeky. Pak pohlédla na Tonyho. „Až do chvíle, kdy ses objevil ty Ale on byl něco mimořádnýho.“ Znamenal pro ní to, co její bratr George nikdy nedokázal znamenat.

„Máš pravdu, byl fantastický. Taky jsem ho měl moc rád. Patřil k těm několika klukům, které jsem si tu oblíbil. Někteří z nich měli štěstí, že se vrátili domů celí. Jiní tu kliku neměli. Kdyby ale s touhle eventualitou nepočítal, musel by odtud už dávno utéct.“ Měl pravdu, jenže její problémy tím nevyřešil. Ach bože, jak jí Ralph bude na každém kroku chybět!

„Co s France? Co s ní?“

„To teď bude těžký,“ řekl vážně. Čekají nesnadná budoucnost.

Osprchoval se a převlékl. Rozhodli se, že France před odchodem nezavolají. Při svém přehnaně slušném vystupování by je mohla ujišťovat, že je všechno v pořádku, ačkoliv by to vůbec nemusela být pravda. Raději sedli do džípu a vyjeli.

Stejně jako tu noc, kdy se jí mělo narodit dítě, zvonili marně. Nikdo neodpovídal, přestože v bytě bylo rozsvíceno. Dodali si odvahu a zazvonili na sousedy. Nevrle se objevili v okně, ale bzučák pro ně stiskli. Ani na zvonění u dveří bytu nikdo neodpovídal. Zvonili dlouho, zevnitř se však ozývala jen vzdálená hudba. Možná rádio, ale jinak ani hlásek. Tony se ustaraně otočil na Paxton.

„Hrozně nerad to říkám, ale tam uvnitř se mi to vůbec nelíbí. Třeba ji ta zpráva tak zničila, že nechce nikoho vidět.“ Mátlo je však, že se neozývaly ani děti. „Třeba jsou všichni někde venku a my zbytečně panikaříme. Zajdeme sem později.“ Paxton zvolna zavrtěla hlavou. Také měla nepříjemné tušení.

„Nemůžeme se nějak dostat dovnitř?“ zašeptala.

„Myslíš vylomit dveře?“ Ošíval se. „S tím bývají pěkné opletačky.“

„Snad tu mají domovníka?“

„Snad jo, jenže moje vietnamština rozhodně nestačí na: Promiňte mi, pane, mohl byste mi umožnit návštěvu tohoto bytu? Ale počkej, mám tu tohle!“ Vytáhl z kapsy nůž. Chvilku si se zámkem hrál, a když už to chtěl vzdát, dveře cvakly a tiše se otevřely. Oba přepadl divný pocit.

Snažili se dostat dovnitř, teď však před otevřeným vchodem váhali. Přece jen jim to zavánělo přílišnou drzostí.

Tony vstoupil první, Paxton hned za ním. Ani jeden z nich si nebyl jistý, co vlastně hledá. Byt byl pečlivě uklizený. Všechno čisté a vkusně upravené. Hudba stále tiše hrála. Světlo v Anově pokoji přilákalo Paxton, aby se tam podívala. Nikdo tam nebyl. Tony šel nahlédnout do velké ložnice. Náhle se zarazil a instinktivně natáhl paži, aby

Paxton zabránil ve vstupu.

„Počkej,“ vyhrkl, ale Paxton šla příliš rychle a byla už také ve dveřích. Nechápala, proč by mělo být v pokoji něco závadného. Prostě usnuli. France oblečená v ao-dai, s náznakem úsměvu ve tváři a s dítětem v náručí. Nemluvně v roztomilých šatečkách, které mu zřejmě někdo ušil, a vedle nich jako malý andílek ležel An. I on byl v nejlepším obleku a pečlivě učesaný. Paxton ještě nic nepochopila. Dokonce chtěla Tonyho upozornit, aby se choval tiše a neprobudil je. Probudit je však už nebylo v lidské moci. Když se k nim Tony přiblížil, opatrně se sehnul a dotkl se jejich tváří. Poznal, že jsou po smrti už dlouhou dobu. Jakmile se France dozvěděla o Ralphově smrti, otrávila malou Paxton, sebe i Ana. Zanechala po sobě lístek napsaný ve vietnamštině a dopis pro Paxton. Tony se na ně díval a tekly mu slzy. Také Paxton se rozplakala, u každého z nich poklekla a dotkla se ho, jako by mu tiše žehnala.

„Ach bože, proč? “ Naklonila se k Tonymu. „Proč? “

Proč i An a to dítě? Dítě, které porodila před čtyřmi měsíci, je teď mrtvé Pax Mír Na vietnamském lístku France psala, jak chtěla být vždy s Ralphem, jak chtěla, aby všichni žili pohromadě, a že ví, jakým peklem by se teď pro ně všechny Saigon stal. „Mohla jít do Států To přece mohla ,“ šeptala Paxton, ale Tony odmítavě zavrtěl hlavou. Věděl, co by ji čekalo. Bez Ralphovy ochrany nemohla France existovat ani v Saigonu, natož ve Státech. Proto se rozhodla odejít. Aby mohla být s ním , a svoje děti vzala s sebou. Teď tu leželi, krásní a milí

Paxton a Tony u nich stáli a dlouho se na ně dívali. Pak již nezbývalo, než zavolat policii. Vysvětlili jim, jaký mají na tragédii názor, proč a jak k ní došlo, a zpráva na lístku jejich slova potvrzovala. V dopise určeném Paxton stálo zhruba totéž. Jen poděkování navíc, jí i Tonymu, za všechno, co pro ni udělali, a pak sbohem a přání šťastného a dobrého života. Když to Paxton dočetla, znovu se v Tonyho náručí rozplakala. Nepamatovala si, že by kdy prožila něco tak otřesného. Sledovala, jak je odnášejí v bílých prostěradlech , malého Ana a matku s dítětem v náručí. Víc už nedokázala

vydržet, chytila se Tonyho, s jeho pomocí sešla po schodech a společně odjeli do hotelu. V denním baru pro ni objednal sklenici brandy.

„Ach bože. Tony, proč to udělala?“

„Věřila, že to udělat musí.“

Paxton se s tou ztrátou nedokázala vyrovnat. Ani s bolestí a s pocitem zoufalství a osamělosti. Jak je možné ztratit nejlepšího přítele? Už nemůže být taková, jaká bývala.

Tony s ní souhlasil a dodal, že si jednoho dne možná bude připadat stejná jako kdysi, ale že to nejspíš nebude pravda. Všichni jsou na tom podobně. Na cestě životem jim odpadávají kousky z jejich srdcí. Jako malomocným.

Dlouho trvalo, než si znovu dokázala připouštět běžné lidské starosti. Měsíc leden se jí vtiskl do paměti jako nezřetelná šmouha. Stejně tak i únor, až konečně v březnu se spustily monzunové lijáky a jí se začaly vracet normální lidské reakce. Ve Vietnamu prožila již téměř dva roky. S Tonym spolu žili skoro osm měsíců a všechny ty dny jí připadaly jako celý život. Přesto jí stále ještě dělalo potíže mluvit o Ralphovi, France nebo dětech. Ztratila už však zábrany při vzpomínkách na ztrátu jiných milých osob.

Tony měl pravdu. Změnila se, oba se změnili.

Ven už nechodili tak často jako kdysi a v panujícím nečase neopouštěli hotel ani na víkend, přestože Tony občas získal několikadenní dovolenou. Seděli v hotelovém pokoji, debatovali, pili a milovali se. Stále se snažili najít nějaký smysl v tom, co zažívali. Stejné otázky si Paxton kladla i ve svých reportážích, které redakce označovala za přímo mistrovské. Čas od časuji ujistili, že vážně uvažují o návrhu o udělení čestné ceny, ale ona na to nedbala.

Na mnoha věcech jí pramálo záleželo. Za nejdůležitější považovala zůstat naživu, dočkat se konce války, možná se jednoho dne vrátit domů a zjistit, s jakou je vlast přijme.

Často si teď povídali o Joeym a Paxton přemlouvala Tonyho, aby mu psal alespoň jednou za měsíc. Nasazení do bojů ve Vietnamu končilo Tonymu v červnu a rozhodl se, že o prodloužení již nepožádá. Co bude dělat dál, ještě nevěděl. Jenom to, že s Vietnamem končí.

Ani Paxton si nebyla jistá, kde a jak bude pokračovat. Minulý červen se s redakcí dohodla, že zůstane ve Vietnamu rok, nebyl to však fixní termín. Mohla se vrátit domů dříve či později. O budoucnosti s Tonym nemluvili. Stali se pověrčivými a oba by to považovali za přivolání smůly. Byli šťastní, že se našli, že jsou si tak blízcí, a to vědomí je posilovalo. Až do morku kostí Paxton otřásla smrt

Ralpha, France a jejich dětí, a o to více hledala u Tonyho ochranu. V té době ji i on potřeboval daleko víc, neboť se obával návratu domů. Jediný plán měli jasný , malý výlet do Hongkongu v květnu, s tím, že teprve pak se dohodnou, co bude dál. Paxton stále nosila prstýnek, který jí věnoval, když tam byli posledně, a ani na jediný den ho nesundala. Považovala ho za určité pouto, které je spojuje.

Kruh z rubínů a srdíčko , vždy ho dojalo, když viděl, jakou má z něho stále radost. Pro ni to byl symbol, že jeho srdce patří jí, přestože žádný z nich nic nesliboval ani nežádal.

V době nejsilnějšího monzunu, tři týdny předtím, než měli odletět do Hongkongu, byl Tony vyslán na ohrožené území, kde již dlouhou dobu záškodnicky operovaly jednotky VC. Na rozdíl od námořní pěchoty USA, která déšť nenáviděla, příslušníci Vietkongu s oblibou využívali monzunu k infiltraci a nenadálým přepadům. Američtí vojáci proklínali plahočení v džungli, všudypřítomné mokro i nohy rozbolavělé z neustálého čvachtání ve vysokém blátě.

Bylo horko, lepkavé, mokro a vůbec mizerně, ve vyhledávání a pronásledování nepřítele však museli pokračovat. Když v úterý ráno znovu vyrazili, padli do připravené léčky. Patnáct mužů bylo ztraceno okamžitě a devět vyřazeno z boje pro zranění. Helikoptéry nad nimi kroužily navzdory špatnému počasí, ale stěží rozeznávaly vrcholky stromů, a bojová letadla nedokázala v té slotě ani vyletět.

Urychleně na místo vyslali další jednotku, ale výsledkem bylo jen více mrtvých. Zavládl

nepřekonatelný zmatek, ve kterém byl zraněn i poručík. Teprve za dva dny se dal zorganizovat ústup a vojáci se vrátili s raněnými a mrtvými na základnu do Cu Chi. Ztráty byly obrovské. Vrátili se promočení a vystrašení, nemocní i zděšení z toho, co prožili. V jejich řadách chyběl Tony. Prohlásili ho za nezvěstného po akci.

KAPITOLA 25.

Poručík přišel za Paxton osobně. Že se něco stalo, tušila ještě dřív, než zaklepal na dveře jejího pokoje. Již druhou noc nespala a sotva se dotkla jídla. Věděla, že se událo něco špatného, jenom si nebyla jistá co. Divné bylo, že si

Tonyho smrt vůbec nepřipustila, nejvýše zranění. Pak vstoupil poručík a Paxton ucítila, jak jí tělem prostupuje chladný děs.

„Ne “ Natáhla v obraně před sebe ruce a přála si, aby odešel. Přece se to všechno nemůže znovu opakovat. Nemůže! Nedovolí to.

„Slečno Andrewsová.“ Vůbec se mu to neříkalo lehce a zůstal stát ve dveřích. „Chtěl jsem, abych to byl já, kdo vám to oznámí.“

„Co je s Tonym?“

Na chvíli zavládlo ticho. Pak na sebe pohlédli a poručík nešťastně pokrčil rameny.

„Označujeme to jako nezvěstný po akci. Nemohu vám povědět nic jiného. Nikdo neviděl, že by byl raněn nebo padl Ovšem vládl tam veliký zmatek. Monzun, Vietkong, a navíc jsme uvízli v pasti. Uvěřili jsme falešným informacím a byli jsme zaskočeni. Ztratili jsme spoustu mužů, ale seržanta Campobella k nim nepočítáme. Než jsme ten úsek vyklidili, několikrát jsme ho pečlivě pročesali. Jeho tělo jsme neobjevili, což ovšem neznamená, že není mrtev. V tuto chvíli vám nemohu říci více, než že je nezvěstný po akci.“

„Je možné, že by byl zajat?“ Při té myšlence se jí udělalo mdlo. Slyšela tolik hrůzných historek o vietnamských zajateckých táborech a o způsobech, jak nakládají s vězni.

Před několika měsíci interviewovala jednoho vojáka, který ze zajetí uprchl Byla to však jediná naděje.

„Je to možné.“ Poručíkovi se nechtělo vzbuzovat v ní liché naděje. „Ale dost nepravděpodobné. Evidentně neměli zájem brát zajatce, prostě jen tvrdě udeřit a rychle zmizet. To se jim také podařilo,“ prohlásil zachmuřeně.

Stál u dveří jako anděl smrti a jí se nechtělo zvát ho dál.

Přála si, aby již nikdy nevkročil do jejího života.

„Kde to bylo?“

„Procházeli jsme lesy Hobo na Trang Bang a pak nahoru na Tay Ninh, hodně blízko hranic s Kambodžou. Tam jsme ho ztratili.“

Posadila se, skryla obličej do dlaní a přesvědčovala se, že umřel, ale nedařilo se jí to. Nedokázala už tím procházet nanovo , ne s Tonym. Dost hrozné to bylo i v předešlých případech. Mezi ní a Tonym však vznikla zcela zvláštní vzájemná vazba, něco jako symetrie, porozumění, které nevyžadovalo slov. Vždy uhodli, o čem ten druhý uvažuje. Teď třeba jako by přímo vnímala, že není mrtev, ačkoliv by to nedokázala rozumově odůvodnit. Co má povědět tomu muži, který čekal ve dveřích? Byla pouze schopná poděkovat mu, že se rozhodl osobně za ní přijít.

Zřejmě si dokázal představit, jak hrozně by ji ponížilo, kdyby to někde náhodně zaslechla. Stejně jí to připadalo divné. Ve všech dřívějších případech přesně cítila, že zemřeli. Mohla je oplakávat, pokud našla odvahu, mohla vidět i jejich těla. Nikdo nemohl jejich smrt zpochybňovat.

Teď mohou nanejvýše konstatovat, že Tony zmizel v bouři nebo za jiných okolností. To bylo k zešílení. Co když se ráno objeví? Nebo další den? Když poručík odešel, lehla si na postel, kterou v uplynulých deseti měsících sdílela s Tonym. Stále se nedokázala zbavit představy, že jí někdo přijde oznámit, že to byl jenom omyl, že Tony je v pořádku. Tentokrát tomu opravdu věřila.

Po řadu dní ji ten pocit provázel. Nebyla schopná se ani rozplakat, neboť odmítla uvěřit v jeho smrt. Jako náměsíčná pracovala a pohybovala se dál. Psala reportáže, studovala dálnopisy, navštěvovala kanceláře AP, posílala dál články o Saigonu, a dokonce se vydala na krátkou výpravu za reportáží. Nevynechala ani účast na novinářských poradách, na slavném divadélku o páté, kde ji už po těch dvou letech činnosti v Saigonu znal kdekdo. Stále byla považována za nejatraktivnější novinářku, za jednu z nejmladších, ale bez diskuse za nejlepší. Koneckonců čestné uznání, které jí poslal stát Kalifornie, to jen potvrzovalo. Ani té poctě nevěnovala přílišnou pozornost. Odložila papír někam stranou, jako to v těch dnech dělala se vším. Kdo ji znal blíže, věděl proč. Tony byl nezvěstný, ale ona zemřela. V ten dubnový den. Jenom se bez zájmu pohybovala, protože vše, zač by stálo žít a dýchat, zmizelo.

Zmizela i její minulost a bez Tonyho přestala existovat i její přítomnost a budoucnost 2. května jí zatelefonoval George a oznámil jí, že matka neočekávaně zemřela.

Podstoupila operaci žlučníku, po které se dostavily nenadálé komplikace. Paxton uvažovala, že by bylo na místě vypravit se domů a pomoci Allison dát do pořádku pozůstalost. Slíbila, že zavolá. Ještě ten večer se rozjela do Cu

Chi promluvit si s Tonyho poručíkem. Chtěla se dozvědět, jestli neobjevili nějaké stopy po Tonym, ale zklamali ji. Nikdo nevěděl víc, než kolik zahrnovalo dubnové šetření. Oficiálně uvědomili Tonyho rodinu, že první seržant Anthony Edward Campobello je nezvěstný po akci.

„Co taková formulace k čertu znamená?“ vyjela na něj.

Nedbala na jeho funkci ani na zřejmou dobrou vůli jí pomoci. „Mám tu na něj čekat? Mám hojit hledat? Pomáhat vám? Nebo si jít sednout domů? Sakra, řekne mi to někdo?“ Poprvé od té události jí vstoupily slzy do očí. Asi bylo na čase je neskrývat. Možná že se Tony nikdy nevrátí. Najednou ji to vyděsilo. Hlas se jí zlomil, když znovu promluvila: „Co když někde leží raněný?“ „To si myslím, že je vyloučeno,“ prohlásil poručík a snažil se dát najevo lítost. „Paxton, smiřte se s tím, že zmizel. Prostě ho nelze objevit. Je mi to upřímně líto.“

Soucitně se dotkl její paže. Odtáhla se, i když uznávala, že to je hodný a slušný člověk. „Víte, co bych doporučoval?

Abyste si zajela domů. V každém z nás je jen určitá mez, kterou nelze překročit. V každém. Ti rozumnější, jakmile jí dosáhnou, odjedou domů. Ti druzí se zničí věčným čekáním. Vydržela jste tu dva turnusy, které se naprosto vyrovnají bojovému nasazení. Nemyslíte, že to je dost? Tony měl jít domů v červnu a předpokládal, že půjdete s ním. Je na čase, abyste to tu pověsila na hřebík a odešla, jak jste si plánovali. Přísahám, že okamžitě zvednu telefon, jestliže se něco dozvíme.“ Přikývla. Dlouze se na něj zadívala, pak vyšla z místnosti a pochopila, že jí radí správně. Nadešel čas, aby se rozjela domů. Možná to bude nadobro. Bez Tonyho. Ve Vietnamu našla svou dospělost. Přijela sem jako dívka zničená žalem nad ztrátou chlapce a pokoušela se zjistit, jaké oprávnění měla jeho smrt. Odpověď nenalezla, jen další otázky. Teď jí bylo dvacet čtyři a v této válce ztratila tři muže, možná čtyři, pokud by počítala i Ralpha. Také by mohla zahrnout přátele, kolegy, a dokonce i lidi, o které příliš nestála, jako třeba Nigela. Ztratila zde i kus sebe samé. Tu ztrátu už musí oželet doživotně. Snad i něco získala a objevila. Našla pravdu, zemi, která umírala, krásná místa, která kdysi dýchala pohodou a která se proměnila ve spáleniště a trosky. Zastihla je těsně před jejich úplným zničením.

Tonyho milovala stejně jako předtím, než zmizel. Ať už byl kdekoliv, živý či mrtvý, cítila ho neustále vedle sebe.

Věděla, že stejně jako Vietnam samotný bude i jeho milovat navždy.

KAPITOLA 26.

Svůj poslední den v Saigonu prožila jako ve snu. Udivilo ji, že před odjezdem musela vyřídit jen tak málo věcí. Odpoledne se zastavila v úřadovně AP a dala tam sbohem všem lidem. Když odcházela,

stěží mohla promluvit, neboť si znovu připomněla Ralpha a tím i France a jejich děti. Naposledy se objevila na divadélku o páté a pak si dodala odvahy a navštívila terasu hotelu Continental Palace. Všechny ty žebrácké trosky už ji dávno neděsily, pouze deprimovaly. Potkala tam Jeana-Pierra a také s ním se rozloučila. Ani ji nepřekvapilo, že dále už nebyl nikdo, kdo by jí byl natolik blízký, aby se s ním musela loučit. Ti, které měla ráda, odešli před ní.

Na poslední chvíli jí JeanPierre ještě objednal drink.

Jako obvykle byl už značně opilý a z nepochopitelného důvodu nepřestával blábolit o Nigelovi, ačkoliv ten byl drahnou dobu po smrti. Napadlo ji, zda by dopadla stejně jako JeanPierre, kdyby se nerozhodla odejít. Jestli by se také utápěla v pití, v pomatenostech, v bezcílnosti a v hořkosti. Faktem je, že většina z těch, kdo zůstali, tak dopadla. Ani ti, co odešli, nezůstali ušetřeni změn. Snad jen ti mrtví. Jinak nikdo. Po určité době se nikdo nedokázal vyhnout šrámům. Snahu mohl mít člověk sebevětší, přesto nevyhrál. A ani nikdo nevyhraje.

„Vrátíš se sem?“ Podíval se na ni téměř střízlivým pohledem mezi dvěma doušky. Zavrtěla hlavou. Nic nepředstírala. Nebude mít doma na růžích ustláno, ale tady už ji nic nečeká, žádné odpovědi , a vlastně už ani nemá žádné otázky. Doma se musí pokusit najít nějaký způsob života. Neznamená to, že by se vzdala snahy nalézt Tonyho.

Dokonce uvěřila, že tam pro to najde více možností. Ve

Státech jsou lidé, kteří se specializují na vyhledávání pohřešovaných osob, ať už zajatců, nebo nezvěstných po akci. „Také bych měl asi vypadnout co nejdřív domů,“ prohlásil JeanPierre v náhlém osvícení. Jenomže stejně jako ona neměl ke komu jít. Ani ve Státech nezůstalo všechno při starém. Matka je po smrti a do Savanny ji nic netáhne.

Tím se teprve definitivně rozloučili a ona vyšla na ulici

Tu Do a zamířila k hotelu. Jako obvykle ji doprovázely vůně a zvuky a potěšil ji pohled na amerického vojáka, který se snažil naučit skupinu výrostků hrát softbal. Vzpomínala, jak se v Tan Son Nhut každý den konaly softbalové zápasy, jak na ně často chodili s Billem, ale Tony jim nefandil. Nemohl pouze sedět a pozorovat, jak druzí sportují, na to byl příliš nervózní a neklidný. To už raději přemýšlel, filozofoval a argumentoval. Když spolu žili, naučil ji všímat si mnoha věcí, kterým dřív vůbec nevěnovala pozornost. Svěřoval jí své názory na život, na lidi nebo na válku. Chtěl, aby to, co měla udělat, vykonala co nejlépe.

Pamatovala si jeho zásady , nápady, které neuskutečnili Nebo tu noc, kdy pomohl France s děťátkem. Všechno už to patřilo jenom snům.

Prošla hotelovou halou a znovu se k němu ve vzpomínkách vracela: jak za ní prvně přišel, s jakými potížemi probíhaly jejich začátky. Jak šťastní byli poslední dny , jak fantastický čas jim byl dopřán v Hongkongu. Stále nosila a vždycky bude nosit jeho rubínový prstýnek. Stejně jako nosila Billův náramek a jako mezi svými osobními věcmi uchovávala Peterovu „psí známku“. Jiní si schovávali kadeř vlasů, stužku, kousek látky z uniformy nebo náramek se jménem. Všechno byly památky na čas lásky, na čas bolesti, na čas, za který se zaplatilo a ještě zaplatí.

Jako by na ni z každého kouta jejího pokoje hleděli duchové, když balila svá zavazadla a rovnala knihy na hromádky. Většinu jich tam nechala pro své přátele. Jen zcela vzácně si přibalila některý svazek do kufru. Raději si je uchovávala v paměti. Příští ráno si najala drožku a odjela na základnu Tan Son Nhut, kde se připojila k ostatním cestujícím domů. V hale spatřila několik vietnamských dívek, které tiše plakaly. Vedle nich postávaly hloučky urostlých vojáků, kteří se již nemohli dočkat odletu, a za nimi se tísnilo něco málo raněných vojáků. Vesměs šlo jen o lehká zranění, zavázaná ruka nebo pár zcela nových berlí. Někteří vypadali, že se jich válka vůbec nedotkla.

Zraněni byli uvnitř, neviditelnými šrámy, ale o to byl jejich stav vážnější.

Letadlo zakroužilo nad Saigonem a Paxton při pohledu dolů zatajila dech. „Chao ong,“ zašeptala, když letadlo nabralo kurs k domovu. Sbohem Vietname Sbohem , měla jsem tě opravdu ráda Když zavřela oči, skoro cítila, že Tony sedí vedle ní. Připadala si jako zrádkyně, že ho tu nechává. Přesvědčovali ji však, že je ztracen, a ona se rozhodla, že jim uvěří.

Ani neměla jinou volbu, musela domů matce na pohřeb. Bylo to však zvláštní , necítila vůbec nic, vůbec k nikomu. Dokonce i její velká láska k Tonymujako by se v ní proměnila v těžký kámen. Nemělo to nic společného s tím, že ho má stále ráda a vždy bude mít, ale kus z ní si s sebou odnesl do nenávratna. Nejen on, všichni to tak udělali.

Ze Saigonu doletěli na Midway a pak pokračovali na

San Francisko. Předem netelefonovala ani do redakce, ani k Wilsonovým. Jen jim dala stručně vědět, že se brzy vrátí domů. Teď pouze změní linku na Savannu, a teprve za několik dní se znovu vrátí do San Franciska a dohodne si v redakci, kde ji budou potřebovat. Reportáže do rubriky „Zprávy z Namu“ byly všechny dopsány, práce ukončena.

Když přistávala na Travis Field v Savanně, byly čtyři hodiny odpoledne. Vyzvedla si zavazadla a najala taxi.

Udala řidiči adresu domu, kde vyrostla. Když přijela, byl dům prázdný, ale ona měla stále klíče. Služebná po matčině smrti odešla, už pro ni nebylo uplatnění. Paxton ze všeho nejdřív zavolala Georgemu. S pocitem únavy dosedla na známou židli v kuchyni, kterou kdysi měla tak ráda. Lednička byla prázdná a i ve špižírně našla překvapivě málo věcí. Paxton na tom nějak ani nezáleželo. Vůbec nic jako by se jí netýkalo. Prostě jí návrat domů připadal tíživější, než očekávala. Všechno jí připomínalo, co bylo, ale co už není.

Osprchovala se a převlékla. Pak se vydala za Georgem do obřadní síně. Když spatřila matku, mimo lítost nic jiného nepocítila. Lítost, že ta nešťastná žena téměř po celý svůj život nebyla schopná dávat lásku ani ji přijímat.

Otec, ten dovedl žít a milovat , měl hluboce rád matku a pak snad možná i jiné. Kdo dokázal lásku rozdávat všem, byla Queenie Ralph byl altruista Dokonce i France a Peter a Billi a Tony , ale tato žena žila jen pro své kluby a spolky a s těmi je teď konec.

„Vypadáš unaveně,“ zašeptal jí George. Měl na sobě smuteční oblek a Paxton si všimla, že už mu začínají prokvétat skráně. Přidávalo mu to na důstojnosti.

„Cestovala jsem dvacet šest hodin,“ vzhlédla k němu dotčeně. Začíná se podobat matce. Na přivítanou ji sotva políbil, jen konvenčně objal a ani se nezeptal, jak se má.

Po tom všem, čím prošla, mohl nějakou tu únavu předpokládat.

„Jsi hubená!“

Jeho postřeh ji pobavil. „Zřejmě budeš mít pravdu. Život ve Vietnamu je poněkud náročný a riskantní.“ Našlápné miny, ostřelovači, muži ztracení po akci. Jen si to porovnej se životem tady u vás, třeba s centrem Savanny, říkala si v duchu. Vedle matčiny rakve pokračovali v rozhovoru. „Jak se má Allison a děti?“ Druhé dítě se jim narodilo v době, kdy Paxton měla ve Vietnamu hromadu starostí. Tehdy si to ani nestačila plně uvědomit.

„Dobře. Byla by tu s námi, ale děti onemocněly.“ Matka její nepřítomnost nevnímá a jiným na tom zase tolik nesejde.

Večer přicházeli do síně lidé, aby vzdali mrtvé poslední poctu. Většinu z nich tvořily členky spolku Dcer občanské války. Druhý den se konal pohřební obřad v episkopálním kostele sv. Jana. Byla při něm dodržena veškerá pompa, i s čestnou stráží, kde se střídali manželé jejích přítelkyň. Všechno proběhlo důstojně a vznosně, přesně tak, jak by si to matka jistě přála. Po obřadu bylo Paxtoniným jediným přáním uprchnout z města. Pobyt v prázdném domě v ní vyvolával stavy deprese. Bratra ujistila, že o dům nemá naprosto žádný zájem, že do Savanny se rozhodně stěhovat nebude. Pokud chce, ať ho třeba prodá.

„Ledaže by se hodil vám a chtěli byste se sem nastěhovat s Allison a dětmi.“

„Pro nás by tu bylo málo prostoru,“ prohlásil hloubavě.

„Chceš něco z jejích věcí?“ Po matce zbyly perly, hodinky s diamanty, které jí kdysi daroval otec, několik párů náušnic a pár drobností. Skoro všechny předměty si Paxton pamatovala ještě z dob mládí a v tenhle okamžik se necítila na to, aby se jimi probírala.

„Co uznáš za vhodné, pošli za mnou, a něco nech pro

Allison.“

„Abych řekl pravdu,“ odkašlal si, „Allison by se zamlouvaly některé máminy šaty a také to její kožešinové paleto.“

Bylo deset let staré a dávno vyšlé z módy. Litovala George, že musí žít po boku ženy s tak špatným vkusem. Skoro mu chtěla navrhnout, aby jí koupil nové, ale udržela se a nepromluvila. Teprve po chvíli souhlasila.

„Tak fajn. Dohodnuto.“ Byla stejně o hodně vyšší než matka, a navíc by jí bylo nepříjemné něco po ní nosit.

Ochotně všechno šatstvo oželela.

„Co budeš podnikat teď?“ zajímal se bratr o sestru, kterou už téměř neznal. Stále mu nešlo na rozum, jak je možné trávit dobrovolně dva roky ve Vietnamu. Uznával, že její reportáže mají slušnou úroveň, a články, které se v přetisku objevily i v savannských novinách, svědčily o talentu, ale co z toho?

„Ještě nevím.“ Pohlédla na něho pozorněji. Jak by se asi zamlouval Tonymu? uvažovala. Nejspíš by jeden druhého nenáviděli. Tony byl příliš nekompromisní až drsný a především zásadový a nesnesl by pohled na Georgeho šosáctví. „Do San Franciska odlétám někdy zítra. Uvidím, jakou práci mi redakce nabídne, a podle toho se zařídím.

Už to znám, aspoň pro začátek mě bude pronásledovat pocit vyděděnce. Je společný pro všechny vietnamské veterány. Dobře si ho pamatuju z loňska.“

„Tam za vodu se už vracet nebudeš?“ George ji pozoroval a v duchu se ptal, jestli tu ženu vůbec zná, a skoro by přísahal, že nezná.

„Řekla bych, že ne, že zůstanu tady.“

„Vlastně jsem nikdy přesně nepochopil, proč jsi tehdy odešla Snad že ten mládenec tak neočekávaně zemřel Ale že by to mohlo být důvodem pro tvůj odjezd, to bych nevěřil.“ „Možná že to nebyl ten pravý důvod.“ Rozhodně by jí nevydržel dva roky. V té touze poznat válku, pravdivě o ní informovat i prožít bolesti, které s sebou přináší, bylo zřejmě mnohem více. „Na každý pád ti dám vědět, co a kde dělám.“ Popřála mu dobrou noc a on ji na rozloučenou letmo políbil. Ráno při odchodu zamkla dveře a klíče hodila do schránky na dopisy. Už je nebude potřebovat. Až bratrovi napíše novou adresu, pošle její věci za ní do San Franciska.

Když odcházela, napadlo ji, že je na tom jako cikánka.

Neměla domov, nikde ji nic k ničemu nevázalo a budoucnost ležela někde v mlhách. Pokud by svému bratrovi stála za to, aby se nad ní zamyslel, třeba by ho dost překvapilo, že člověk, se kterým vyrůstal, trpí pocitem bezdomovce. Nikomu, kdo se vrátil z Vietnamu, se nevedlo o mnoho lépe. Spíše naopak. Vraceli se, ale odmítali jít domů, přestože nevěděli, kam jinam jít a co dělat. Na cestě do San Franciska to byly i její pocity. Našla si ubytování v malém hotýlku, tentokrát na ni nečekalo apartmá v hotelu Fairmont ani pozvání od Wilsonových na slavnostní večeři. Několik dní uvažovala, zda nemá zavolat Gabby, ale pak tu myšlenku zavrhla. Nedokázala vymyslet, o čem by se s ní mohla bavit. Copak by pochopila, jak žila France Ralph Billi nebo Tony? Její svět je tady doma, v bezpečí, chodí na večírky, na fotbalové zápasy či do kina , je to svět na hony vzdálený osudům lidí, kteří pro Paxton tolik znamenali!

V redakci se sešla s Edem Wilsonem. Pozval ji, aby s ní projednal změnu jejího zařazení.

Momentálně jí nemohl nabídnout nic lepšího než rubriku místních událostí. Vysvětloval jí, že vzhledem ke konkurenci jsou možnosti i prostředky vydavatelství značně omezené.

„Všechny bouřlivé události, o které se čtenář zajímal, se už v poslední době uklidnily. Víš, Paxton, lidi už přestalo bavit číst o válečných hrůzách. Jsou z nich unavení. Otrávení z hluku demonstrací a ze stížností. Veřejné dění nabralo klidný kurs.“ Ale mýlil se.

Docela mu uniklo, jaký velký morální otřes způsobila smrt čtyř studentů a zranění dalších osmi, jaké pobouření zachvátilo celou zemi. Událo se to na Kentské univerzitě ve státě Ohio, když Národní garda potlačovala protiválečnou demonstraci. Ten protest jen znovu Paxton potvrdil, v co

nepřestávala věřit. Že některým lidem přece jen na věcech záleží. Její vlast dál krvácela z rány, která se nazývá Vietnam. Ještě nevěděla, jak tu ránu ošetřit.

Nenadálá a spásná nabídka z The New York Times ulehčila Paxton další rozhodování. Morning Sun s ní jednal vždy slušně, to musela uznat. Ed Wilson jí nabídl šanci odjet do Saigonu , a to byla ještě naprostá začátečnice. Její dnešní schopnosti však už redakce nedokázala využít. A najednou tu byla nabídka z The Times, aby odjela do Paříže a zajistila sérii reportáží z pařížských mírových rozhovorů. Žádali ji, aby nejdříve přijela na konzultace do New Yorku, kde dohodnou všechny podmínky. Byla nadšena jak nabídkou, tak platem. Překvapilo ji, jak podrobně znali obsah její vietnamské rubriky uveřejňované v Morning Sun. V problematice Vietnamu ji považovali za expertku. Ani tomu nemohla uvěřit a přistihla se, že se uculuje jako malá holka, když pokládala telefon. O co by její radost byla větší, kdyby se s ní mohla svěřit Tonymu! Celou noc na něj myslela a tiše s ním rozmlouvala. Když usnula, zdálo se jí o něm. Prodírali se houštinami, džunglí a schovávali se v tunelech. Celý den se marně snažila na sen zapomenout.

Znovu v ní oživil naději, že Tony někde žije. Nenáviděla představy smrti, možná proto v ní naděje přežívala.

Ed Wilson jí nabídku ze srdce přál. Tajně si dokonce poněkud oddechl. Obával se, že by s ní mohly být v budoucnosti problémy. Jako s mládenci, kteří se z Vietnamu sice vrátili, ale bez představ, jak se přizpůsobit. Válka je připravila jak o zdraví a sílu, tak o cílevědomost. Ztratili odvahu i elán. Také drogy mohly vykonat své. Trochu ho hryzalo špatné svědomí, ale přece jen děkoval bohu, že odchází. Zdaleka už nebyla tou dívkou, kterou znával. Zahořkla, vyspěla, posmutněla až na dno své duše a on byl přesvědčený, že se dosud nezbavila svého hněvu, své nenávisti k válce. Popřál jí hodně štěstí a ona ho poprosila, aby paní Wilsonové i Gabby vyřídil, že na ně s láskou vzpomíná. Tím vzkazem jí spadl kámen ze srdce, protože při setkání by nedokázala předstírat, jak ji zajímá vše, o co se zajímají ony. Ani v nejmenším to už nebyla pravda.

Redakce The Times ji v New Yorku ubytovala v hotelu

Algonquin a pozvala ji na několik schůzek. Hotel byl přeplněný novináři, spisovateli a dramatiky. Spolu s několika obchodníky vytvářeli pestrý dav, pohybující se sem a tam.

Paxton neměla zájem s nimi navazovat kontakt, ale velice ráda je pozorovala. S výsledkem jednání v redakci The Times byla spokojena. Přirozeně že souhlasila se zasíláním pravdivých informací spolu s vlastními názory na průběh mírových rozhovorů. Proto do Paříže jela. Ochotně vyhověla jejich přání ještě před odjezdem interviewovat poručíka Calleyho a napsat nějaké volné úvahy o Vietnamu s případnými autentickými zážitky. Očekávali, že její vyprávění bude stejně realisticky syrové a nepřikrášlené, jako byly její reportáže z výprav, které kdysi podnikla s Ralphem v An Loc, Da Nangu, Long Binh či Chu Lai.

Slíbili uveřejnit všechno, co za ty dva roky poznala. Minulost, přítomnost i budoucnost , až do doby, kdy válka skončí. Udělili jí statut nezávislé novinářky se specializací na vietnamskou problematiku. Paxton věděla, že si nemohla přát nic lepšího.

„Kdy mám začít pracovat?“ Vzrušeně na ně pohlédla.

„Zítra je pozdě!“ Šéfredaktor se spokojeně usmál. Strachoval se, že třeba místo odmítne. Mnoho novinářů mělo smrti a válek po krk. „Teď vážně. Mohla byste se příští týden podívat na ten případ Calley? Zařídíme všechno potřebné, abyste k němu měla volný přístup. Do Paříže můžete odletět ihned, jak s tím budete hotová. Bude vám to tak vyhovovat?“

„Přímo perfektně.“ Pokud se dá rozhovor s mužem obviněným z válečných zločinů nazvat „perfektním džobem“. Přišlo jí vhod, že si vyšetřila něco volného času. Ještě než se rozjede za poručíkem Calleyem, musela si v New

Yorku něco vyřídit.

Celý den se potloukala po městě a zažívala stejný pocit jako tehdy v Saigonu, kdy ji překvapily vůně, lidi i pouliční ruch. Vybrala a nakoupila si několik věcí, kterými potřebovala doplnit svůj šatník. Musela přece nějak vypadat, když se stala reprezentantkou listu The New York Times a zároveň

„autoritou“ na Vietnam! Konečně se vrátila do hotelu ovládaná myšlenkou, že je čas zavolat jemu Usedla na postel a zavřela oči. Zadržela dech a vyslala k Tonymu krátkou modlitbičku, aby se nezlobil. Pevně věřila, že by souhlasil, že to udělat musí. Zavolala na informace. Centrále v Queens přeříkala jeho jméno po písmenech třikrát, až ho konečně objevili v Great Neck na Long Islandu. Thomas Campobello. Modlila se, aby to byl člověk, kterého hledá. Tolik Thomasů Campobellů snad neexistuje.

Vytočila číslo. Telefon vyzváněl. Po minutě, když už myslela, že se nedočká, se ozval hlas. Ženský hlas.

„Paní Campobellovou, prosím.“ Napadlo ji, že za jiných okolností by to mohlo být její vlastní jméno. Rychle se vrátila do reálného světa.

„Ano. U telefonu.“ Odpověď měla newyorský přízvuk.

Hlas zněl mladě a příjemně. Pokud to nebyla Tonyho matka, pak to musela být Barbara. „Paní Campobellová? Barbara Campobellová?“

„Ano.“ V hlase zaznělo něco nervozity. „Kdo volá?“ Třeba někdo z těch hnusáků, co vzápětí přejdou na vulgárnosti

„Asi asi vám to bude připadat divné, ale nezavěšujte prosím Ve Vietnamu jsem se seznámila s vaším bývalým manželem.“ Následovala dlouhá pauza. „Byli jsme velice dobří přátelé a žádal mě, abych zavolala vás a Joeya, kdyby se mu něco stalo.“ To, co řekla, byla pravda jen částečně. Jednou v noci ji prosil, aby vyhledala syna, kdyby se mu něco přihodilo. Nezmínil se o chlapcově matce. Paxton však věřila, že bude úspěšnější, když bude jmenovat i paní Campobellovou, která je vlastně dvojnásobnou nositelkou toho jména. „Nechtěla bych vás v téhle vážné době rušit, ale náhodou jsem v New Yorku a “

„Jak moc jste znávala ,-, jeho?“ Ke konci věty skoro šeptala, jako by měla zakázáno jeho jméno vyslovit.

„Byli jsme “ Paxton nevěděla, jak to formulovat,

„ blízcí přátelé a Joeya měl opravdu moc rád. To vy ale jistě víte.“

„Pět let mu nestál za to, aby za ním přišel,“ řekla s hořkostí, Paxton však o tom věděla víc, než mohla bývalá Tonyho žena předpokládat.

„Vůbec se za tu dobu do Států nevrátil, paní Campobellová. Po tom, co se stalo Nezdálo se mu to vhodné “

Pocítí-li po těch letech provinění, jistě ji to nezabije. Uplynulo téměř šest let a s Tonyho bratrem má tři děti. Nechtěla jí připomínat vinu, chtěla pouze spatřit Joeya. „Věřil, že Joey je s vámi a s vaším manželem šťastný.“

„To také je,“ okamžitě se bránila. Paxton cítila, že Barbara ztrácí půdu pod nohama.

„Ví, co se jeho otci ve Vietnamu přihodilo?“

„Jenom to, že je po bojové akci nezvěstný. Čas od času

Joeymu psával. Nikdy jsme mu nic nezatajili. Každý z těch dopisů jsem mu předala.“ Zdůrazňovala slovo za slovem, jako by se chtěla hájit. „Byl z toho dost zničený, když jsem mu řekla, že přišel o otce. Každého kluka by to odrovnalo. Ale je to hodné dítě, ani na to moc neřekl.“ Jak by mohl, když si jeho matka vzala strýce a otce od té doby nespatřil? Překvapilo ji, s jak definitivní platností přijala paní Campobellová Tonyho osud a jak lehce se vyrovnala s jeho smrtí ve Vietnamu.

„Mohu si s ním promluvit?“ Nezbylo jí než se zeptat přímo. „Neměla byste nic proti tomu?“ „O čem s ním chcete mluvit?“

„O tom, že ho měl jeho otec rád, co dělal v poslední době, že patřil k nejstatečnějším mužům ve Vietnamu.

Velel jednotce, které neoficiálně přezdívali tunelové krysy. Vyložila bych mu, jak bylo obtížné ty tunely prolézat, jak jich Vietkong využíval, aby mohl napadat naše vojáky a spojeneckou armádu Jižního Vietnamu. Mohlo by ho to zajímat a třeba by byl na tátu i hrdý.“ Paxton to pronesla bez patosu.

„Hm.“ Barbara Campobellová uvažovala. „Asi máte pravdu, mohlo by ho to zajímat.“ Po chvilce pokračovala:

„Musím se na to zeptat manžela. Jakže se jmenujete?“

„Paxton Andrewsová.“

„A Tonyho jste poznala ve Vietnamu? Byla jste tam jako zdravotnice?“

„Ne. Byla jsem dopisovatelkou a pracovala jsem pro jedny sanfranciské noviny. Teď pracuju pro The Times a v několika dnech odjíždím do Washingtonu a pak do

Georgie a do Paříže.“ Všechno to vyjmenovala záměrně, aby vzbudila její zájem a udělala dojem. Musí se to zdařit.

Kruci, co kdyby napsala článek o Tonym, o jeho bývalé manželce a dětech Paxton správně odhadla Barbařiny myšlenkové pochody, pouze jí vrtalo hlavou, co mohlo

Tonyho fascinovat na této dosti primitivní ženě. Snad to bylo věkem , když se do ní zamiloval, bylo mu třináct, když si ji bral, osmnáct. Vysvětlit to opravdu mohl jen jeho věk. „Mám vám zavolat znovu, později?“ naléhala na ní Paxton.

„Zavoláme vám sami. Jaké máte číslo?“

„Bydlím v hotelu Algonquin na Manhattanu.“

„Zavolám ještě dnes večer.“

„Děkuji vám,“ řekla Paxton a velice mile dodala, „slibuju, že se vynasnažím, abych ho zbytečně neznepokojila

Jen bych ho ráda viděla , slíbila jsem to Tonymu.“ Tak nějak to bylo, ale především ho chtěla vidět, protože byl

Tonyho synem. Chlapcova matka zaslechla v jejích slovech něco jako zoufalý zájem a zarazilo ji to. „Byla jste snad do něho zamilovaná?“

Paxton s odpovědí chvíli váhala. „Ano. Byla.“ Dokonce na to byla pyšná, jen si nemyslela, že by to Barbaru muselo zajímat. Přesto, ačkoliv se to zdálo neuvěřitelné, její přiznání mezi nimi vytvořilo určité spojenectví.

„Také jsem ho milovala, ale už je to dávno. Byl to hodný člověk a dobrý otec. Měli jsme holčičku , zemřela Možná že vám o ní Tony vyprávěl “

„Ano. Říkal mi to,“ potvrdila tiše.

„Ta tragédie asi zničila naše manželství. Co se s ní stalo, nebyl následek ničí nedbalosti, jenomže kdykoliv jsem se na něj podívala, musela jsem na ni myslet. Na jeho smutek byl srdcervoucí pohled a já to nemohla unést.

Pak tu byl Tommy , s ním mi bylo lépe.“ To si myslím, říkala si Paxton pro sebe, ale kus pravdy jí přiznat musela. Tony se netajil tím, že byl z dceřiny smrti zoufalý a pak až chorobně posedlý Joeyovou existencí, což mohlo lehce rozvrátit jejich manželství. Bezesporu v mnohém pravdu měla. Jenom si mohla druhého manžela zvolit s větším společenským ohledem a vkusem. Právě ta sobecká forma vyhnala Tonyho do Vietnamu a připravila Joeya o tátu.

Kdo však má právo ji soudit? Navíc stačilo, aby si Barbara

Campobellová nevzala svého švagra, a Paxton by nikdy v Saigonu Tonyho nepotkala.

„Nebylo to pro vás lehké.“

„Zavolám vám.“ Telefon zmlkl. Ve zbytku odpoledne navštívila Paxton Metropolitní muzeum. Rozhlížela se po světě, který byl na hony vzdálený Vietnamu. Po svém návratu nalezla vzkaz od Joeyovy matky. Okamžitě jí zavolala a byla příjemně překvapena. Očekávají ji druhý den dopoledne. Byla to sobota aJoey má ve škole volno. Také

Tonyho matka by ji ráda poznala a promluvila si s ní. Barbara se jí ovšem nezmínila, jak její manžel zuřil. Tvrdě mu řekla, že to dluží Tonyho památce i Joeymu. Navíc mu předhodila, že Paxton je přední dopisovatelkou The

New York Times a mohla by být velice nepříjemná, kdyby ji odmítli. Jen ať se na kluka podívá, když to bylo Tonyho poslední přání. Nakonec souhlasil, ale byl velice naštvaný. Barbaře to bylo jedno.

Rozhodla se, že to dovolí. Vysvětlila Paxton, jak se k nim jede, a druhý den po ránu si

Paxton najala vůz a rozjela se na Great Neck.

Na její příjezd se připravili všichni, dokonce i stará paní Campobellová, oblečená celá v černém, a tři holčičky v jasně růžových šatech. Dívenky se velice podobaly ozdůbkám na narozeninovém dortu, div že Paxton nerozesmály. Byly hezounké, ale Paxton tak vzdálené, že nevěděla, jak s nimi mluvit. Když Paxton vystoupila z vozu, děvčátka, Barbara i její tchyně na ni už čekaly před domem. V povzdálí Paxton zahledla vysokého, silného muže. Vysloveně nestál o to, aby se s ní seznámil, takže ani nemohla posoudit, nakolik je Tonymu podobný. Pak ji Barbara představila své tchyni. Paxton stačil kratičký pohled a hned v ní poznala celého Tonyho. Ve chvíli, kdy se Paxton dotkla její ruky, se stará paní rozplakala. Její slova měla silný italský přízvuk.

„Ve Vietnamu jste vy znala mýho chlapce?“ Hlas se jí třásl více rozčilením než věkem.

„Ano, znala.“ Paxton také zápasila se slzami. Barbara s dětmi je ponechala o samotě. „Byl to velice slušný člověk. Můžete na něj být hrdá.“ Hlas se jí podivně zastřel.

„V celém Vietnamu byl známý svou statečností!“ Poněkud jeho slávu zveličila, ale pro Tonyho matku taková slova znamenala moc. Pak se jí přece jen spustily slzy a starou ženu objala. „Moje chyba, že on je pryč. Měla jsem zastavit, co se tu dělo, a neudělala.“

„Nemohla jste,“ utěšovala ji Paxton. Každý z nich měl svůj podíl viny. Kolik let si už ona připouští svou vinu za smrt Petera i Billa A co nyní Tony? Zabila je? Zabili se sami? Nebo všechno Vietnamci?

„Neměl nikomu nic za zlé,“ těšila ji. „Byl šťastný.“ Paní

Campobellová si vyčistila nos a pak se na Pax se zájmem podívala.

„Ty byla jeho děvče?“

Paxton se ten výraz líbil. Přikývla. „Byl to vynikající muž a měla jsem ho moc ráda.“ Pak se zarazila. Proč proboha mluví v minulém čase? Asi to má něco společného se snahou o duševní rovnováhu, že se všichni shodli na jeho nesporné smrti. Ale nesporná vůbec nebyla.

„Jste hezká dívka,“ řekla matka uznale. „Co vy jste tam dělala?“ Zvědavost byla její slabá stránka. „Psala do novin. Poznala jsem ho na jedné reportáži.“

Pak jí to přišlo k smíchu. „Ze začátku jsme se pořád jen hádali.“ To plačící matku pobavilo. „Se mnou taky jen bojoval, už jako malý kluk. Byla jsem docela bláznivá z něj.“ Už chtěla dodat, že nebyl jako

Tommy, ale včas zmlkla. Tommy tuje stále, kdežto Tony chybí. Bůh už ji za to potrestal.

Netrvalo dlouho a Barbara Campobellová se vrátila.

Rozpačitě se na Paxton podívala. „Joey je uvnitř, můžete si s ním promluvit.“

„To je od vás milé.“ Barbara s ní prošla k hlavnímu vchodu. Kdysi musela mít ta žena přitažlivou postavu i zajímavě hezký obličej. Život ji zbavil iluzí a podepsal se na ní určitou tvrdostí Joey seděl bez hnutí na pohovce, oblečený v džínsech a čisté košili. Na hlavě měl baseballovou čapku. Hned jak na ni prvně pohlédl, s překvapením zjistila, že má ve tváři stejné rysý jako jeho otec. „Ahoj,“ pozdravila ho tiše. Překvapilo ji, že se Barbara diskrétně vzdálila za ostatními. „Říkají mi Paxie.“ Beze spěchu se posadila na židli vedle něho. „Ve Vietnamu jsem znávala tvého tátu. Požádal mě, abych se na tebe mrkla, když náhodou pojedu kolem. Pár dní budu tady ve městě, tak jsem se rozhodla, že se za tebou vypravím.“

Přikývl. Zajímala ho. Byl tak podobný otci, že ji to až vyděsilo. „Napíšete o mém tátovi článek? Máma to říkala.“

Paxton odmítavě zavrtěla hlavou.

„Nenapíšu, Joey.“ Musí k němu být upřímná, jako bývala k Tonymu. „Přišla jsem za tebou, protože jsem ho měla ráda. A on měl moc rád tebe fakticky,“ usmála se a v očích už zase měla slzy. „Mám ho ráda pořád. Vrátila jsem se z Vietnamu před několika týdny a moc jsem stála o to, abych tě poznala.“

„Co se mu stalo?“ Joey ji div neobviňoval. „Jak to, že zemřel?“

„Ani bezpečně nevědí, jestli vůbec zemřel. Po bojové akci ho prohlásili za nezvěstného. Byla to taková malá potyčka s nepřítelem a on se najednou ztratil. Nevrátil se s ostatními. Může být naživu a stejně tak může být mrtev.

Taky může někde ležet raněný nebo být v zajetí Vietkongu. Nikdo to přesně neví.“

„No páni, tohle!“ Hodně ho to vzrušilo. „Takhle mi to nikdo neřekl!“ Bylo mu osm let, měl právo tato fakta znát. To byl důvod, proč mu vše sdělila.

„Nikdo nic neví. Předpokládají, že je spíš po smrti.

Mnoho věcí tomu nasvědčuje. Ale pravdou je, že to stále není jisté.“

Zkoumavě se jí podíval do očí. „Co si myslíte vy?“

„Co si myslím?“ opakovala po něm a uvažovala, zda mu má dát pravdivou odpověď. Pak se rozhodla, že ano. „Neumím ti vysvětlit proč a asi nebudu mít pravdu, ale věřím, že žije. Jako bych to cítila někde tady, snad v srdci Možná jsem ho měla a mám stále tolik ráda, že se nechci smířit s myšlenkou, že zemřel. Asi mi to ještě dlouho zůstane.“ Snažil se to chápat a přisedl si blíž. „Nemáte nějakou fotku?“ Dala by si pohlavek, že žádnou nepřinesla, že na to zapomněla. „Mám, jenže v hotelu. Pošlu ti kopie, ale až z Paříže.

Dřív to nestihnu.“ Spokojeně souhlasil.

„Pojedete zase do Vietnamu?“

„Myslím, že už ne.“

„Musel to být pěkný nervák žít tam, že jo?“ Posunul se ještě blíž k ní. Teď už mu byla docela blízká, hlavně tím, že znala tátu. Neměl nikoho, s kým by si o něm mohl povídat.

Matka se vždycky zatvářila, jako by to byl kdoví jaký zločin, když vyslovil jeho jméno. Když si přece jen dodal odvahu, tak se babička obvykle rozplakala a otec na něj začal křičet.

Paxton však byla jeho spojenec, té mohl říci všechno.

„Někdy to bylo dost o nervy,“ Paxton se pousmála, „ale taky ne pořád. Prožili jsme i hodně hezkých chvil. O tobě táta mluvil moc a mockrát,“ ujistila ho, a jak ho tak pozorovala, musela se přemáhat, aby se ho nedotkla.

„Fakt mluvil?“

„Pořád. Tvou fotku mi ukazoval, tu, co nosil stále s sebou. Chtěl se na tebe přijet podívat.“ Ale propásl to. Rozplynul se v jednatřiceti letech a nestačil udělat ještě mnoho dalších věcí. „Přijedete zase za mnou, až se vrátíte?“ vyzvídal dychtivě. Už seděl docela blízko ní a odvážil se dotknout jejích vlasů. Líbilo se mu, jak byly dlouhé a zlaté.

„To víš, že bych přišla ráda, hlavně jestli tvoje matka a nevlastní otec nebudou proti tomu.“ Joey se ušklíbl a zašeptal: „Není to žádný otec, je to můj strejda!“

„Vím, tvůj táta mi to prozradil,“ odpověděla spiklenecky.

„Asi vám řekl všechno, že jo?“ Pak se rozesmál. Měl novou kamarádku a hrozně se mu líbila. Prohrábla mu vlasy a dotkla se jeho tváře. Když ho vzala kolem ramen, vcházela matka právě do dveří.

„Bylo to hezké setkání,“ poděkovala Paxton, vděčná, že jí dovolili přijít. „Joeymu pošlu nějaké fotky. Je na nich jeho táta. Ale teprve, až budu v Paříži.“

„To bude fajn,“ potvrdil Joey ujednání. Chytili se za ruce a vyšli z domu. Odteď se dorozumívali beze slov. Před odjezdem ho ještě jednou na chvilku objala.

„Zapamatuj si, že tě měl rád.“ Joey přisvědčil a skoro se rozplakal. Pevně ho stiskla. Vzpomněla si, jak bylo jí, když umřel táta, ale o něm mu nic neřekla. „Zase ti někdy zavolám, ano?“

„Platí.“

Všimla si, že nevlastní otec postával u domu a pozoroval je. Byl vysoký a snědý a Tonymu se vůbec nepodobal.

Zřejmě měl k její návštěvě výhrady a zařekl se, že se k ní ani nepřiblíží, natož aby jí podal ruku. Po chvilce zmizel v garáži, asi pokračovat v rozdělané práci. Poděkovala

Barbaře Campobellové, políbila Tonyho matku na rozloučenou a ony jí srdečně popřály mnoho

štěstí na cestě do Paříže, jako by se s ní znaly už velice dlouho.

„Pošlu ty fotky! Nezapomenu!“ slíbila znovu chlapci. Když mizela za rohem, stále jí ještě mával. Uvažovala, jak je vlastně smutné, že tak vnímavé dítě nepoznalo vlastního tátu.

KAPITOLA 27.

Paříž ji vítala překrásným jarním dnem. Před týdnem ve

Washingtonu bylo ještě dost zima. Ve spěchu tam udělala několik rozmluv s vysokými důstojníky Pentagonu a odjela do Fort Benning ve státě Georgia na interview s poručíkem Calleyem. Rozhovor s ním byl krátký a značně nepříjemný. Stal se pro Američany symbolem války. Personifikoval jim vlastní pocit viny za ztrátu kontroly nad lidským jednáním, za brutalitu a žal, které válku provázejí. Když nad ním Paxton uvažovala, litovala ho. Zdaleka nemohl za všechny hrozné věci, které se ve Vietnamu odehrály.

Paříž byla hojivým obkladem na mnohé z jejích ran.

Našla si útulnou garsonku poblíž Seiny. Neměla strach a procházela se pařížskými ulicemi nejen zvečera, ale i pozdě v noci. Při procházkách uvažovala, nakolik se její život změnil od doby, kdy odjela ze Saigonu.

V tomto městě její život znamenal v osamělost, ale o to byl vážnější a opravdovější, jak tak denně chodila na mírová jednání a dělala interview s lidmi, jako byl pověřenec Kissinger a reprezentant Le Duc Tho. Tenkrát v Saigonu nebyl život lehký, ale připadal jí méně problémový a šťastnější než zde, kde ji neustále pronásledovaly stíny vzpomínek.

Joeymu poslala slíbené fotografie. Poděkoval jí úhledně napsaným dopisem. Bavilo ji posílat mu různé pohlednice pařížských památek a zákoutí.

Celou dobu jednání dostávala podrobnou dokumentaci o událostech ve Vietnamu. Všimla si, jak v říjnu na celém území silně poklesla americká angažovanost. Jistěže to neznamenalo předzvěst konce války, ale příjemně ji to překvapilo.

Pravidelně využívala všech kontaktů, které se jí dařilo získat, aby se seznámila se zprávami o nezvěstných vojácích, nikde se však nedočetla, že by někdo uvedl Tonyho jméno. Jednu chvíli si již nakázala přestat s jejich sháněním, ale dlouho to nevydržela. Víra v jeho záchranu zřejmě pramenila z toho, že v jejích představách byl stále živý.

V listopadu ji The Times povolaly zpět do Fort Benning, aby pro ně zpracovala začátek Calleyova procesu.

Během jednání se jí zmocňovaly silné deprese, když tam ukazovali otřesné fotografie a když naslouchala vystrašeným výpovědím. Nakonec všechno skončilo jeho odsouzením.

Po přelíčení navštívila bratra a jako obvykle si neměli o čem povídat. Allison jí ani nestála za návštěvu.

Pak se rozjela do Washingtonu, kde pořídila další interview s Kissingerem, a skončila v redakci. Odtud zavolala Joeymu a pozvala ho na oběd. Zrovna oslavil deváté narozeniny a stále více se podobal Tonymu. Po obědě se vydali na prohlídku Rádio City Music Halí a hned pak klubu „21“, kde na něj největším dojmem zapůsobila letadla zavěšená nad pultem. Hlavní číšník byl horlivým čtenářem The Times, znal Paxton z uveřejněných článků a plnil jim ochotně každé vrtošivé přání. Joeymu přinesl batůžek s nápadnou značkou „21“.

„Je to tu fantastický,“ pochvaloval si chlapec její výběr.

„Myslíte, že by se tu tátovi líbilo?“ Byl pro něj kritériem všech událostí.

„Přímo by to tu miloval. Mockrát jsme se domlouvali, že pojedeme do New Yorku. Nebo do San Franciska, kde jsem bydlívala já. Chodila jsem tam na univerzitu.“ Hodně to na něho zapůsobilo a prosil, aby mu o tom všem vyprávěla. Po dezertu se na ni obrátil zcela vážně.

„Můj otec Myslím můj druhý otec , víte, můj strýc “ Pax se málem rozesmála. Byl tak vážný, a přitom to celé bylo tak popletené a groteskní, že vidět ho Tony, jistě by se smál také. „Říkal, že co

mi povídáš, není pravda . To, že táta může být naživu, když je pouze pohřešovaný. Říká, že je nejspíš mrtvý a ty že jsi bláznivá.“

„Možná má pravdu. Třeba jsou obě jeho tvrzení pravdivá.“ Paxton se pokusila uklidnit ho úsměvem. „Jenomže pravda pravdoucí je, že to nikdo neví určitě. Proto to nazývají, „nezvěstný po akci“. Někteří muži byli za podobných podmínek zajati. Ale o něm se ani to nedá s určitostí tvrdit. Mám několik známých v Pentagonu, dostávám od nich zprávy, ale tvůj otec se neobjevil na jediném seznamu zajatců. A na místě, kde zmizel, po něm nenašli jedinou stopu. Nikdo o něm nic neví, takže ani nemůže říct, co se s ním stalo. Taková je pravda.“ Nebylo pro něj snadné to pochopit a smířit se s tím. Nevědět, co se stalo, bylo k uzoufání.

„To ale přece znamená, že ještě může být naživu, je to tak?“ Znovu mu svitla naděje. Pak si to v hlavě přebral a dostavily se pochyby.

„Když můj otec Můj strýc pořád říká, že je mrtvý.

Myslíš si, Paxton, že opravdu je?“

„Nemyslím.“ Důrazně zavrtěla hlavou. Nemá důvod mu lhát. „Opravdu si nemyslím, že zemřel.“ Vzala jeho ruku do své, pevněji stiskla a znovu se podivila, jak moc se podobá otci.

KAPITOLA 28.

Rok 1971 strávila Paxton převážně v Paříži, zavalena prací. Ještě pevně věřila v úspěšnost mírových rozhovorů.

Tímto optimismem dýchala každá její reportáž. Přesto válka pokračovala dál. Vojenské jednotky ve Vietnamu se začaly bouřit. Každý už byl válkou unavený. Množily se případy porušování subordinace. Často se „omylem“ stávalo, že americký voják nasměroval tříštivý granát pod nohy svého velitele. Množily se projevy rasové nesnášenlivosti. V únoru začala Jihovietnamská armáda mohutnou vojenskou operaci v Laosu, s cílem zničit část Hočiminovy stezky. Po celou tu dobu se Paxton snažila získat nějakou informaci o Tonym, ale neúspěšně.

V březnu odjela zpět do Států, na závěr procesu s poručíkem Calleyem, a byla svědkem jeho definitivního odsouzení. Ve Washingtonu ji pak překvapila obrovská manifestace vietnamských veteránu, protestujících proti prodlužování války. Mnoho jich pohrdavě pohodilo na schody Kapitolu svá válečná vyznamenání. O tom všem napsala do The Times a pak opět letěla do Paříže. V červnu v Paříži s překvapením pročítala proslulé Pentagonské záznamy, které se podařilo získat a uveřejnit Danielu Ellsbergovi, v červenci jí ohromilo Nixonovo rozhodnutí vyslat Kissingera do Číny. Když byl v říjnu 1971

Thieu znovu zvolen prezidentem Jižního Vietnamu, ještě psala reportáže z mírových rozhovorů. S radostí uvítala, že mohla oznámit snížení stavu amerických jednotek ve

Vietnamu na počet sto čtyřicet tisíc mužů, což bylo o více jak dvě třetiny méně, než tam zažila před devatenácti měsíci. Po celou tu dlouhou dobu se jí nepodařilo zachytit ani nejmenší stopu po Tonym Campobellovi. Evidence zajatců ze Severu se stále zpřesňovala, a pokud byl zraněný a někde se ukrýval, nebo padl do zajetí, jistě by už o něm někdo něco zaslechl. Nedokázala už pro Joeya vymyslet žádnou další naději, přesto však kdykoliv s ním telefonovala a on se na tátu zeptal, vždy mu podle pravdy odpověděla, že dosud neztratila pocit, že někde stále ještě žije. Chlapci už bylo deset a dovedl věci chápat. Když mu jednou pověděla o svém vlastním otci, jejich vztah se ještě prohloubil. Necítil se být tak životem ošizený, když i ona vyrůstala bez otce.

Koncem roku 1971 mohla Paxton o svém životě prohlásit, že je sice bohatý na zajímavé události, ale jinak poněkud křečovitý. Bylo jí dvacet pět, považovali ji za velmi hezkou a v Paříži byla hodně obdivovaná. Jenomže měla pocit, jako by částí svého života vůbec v této realitě neexistovala, jako by tu část někdo vymazal. Žila výhradně pro svou práci a také pro toho malého kluka, kterého si v Great Neek tak oblíbila. V těch dnech byl jedinou láskou jejího života. Z ostatních lásek zbyly již jen vzpomínky zachycené na fotografiích, které si rozestavila na stole v obývacím pokoji. Peter Billi

Ralph France

Pax An a samozřejmě Tony. Byla to poněkud divná galerie portrétů lidí, které milovala a ztratila v místě, kam se již nehodlá vrátit, ale na které nemůže zapomenout.

Stýskalo se jí po tom, co bývalo , když se všichni radovali a ona byla úplně jiná. Bez ohledu na to, jak byla nyní úspěšná a uznávaná v práci. Nestačil jí ten divný pocit spokojenosti, chyběl pocit štěstí. Asi proto, že Tonyho stále postrádala a často se smutně dívala na jeho rubínový prstýnek. Rok 1972 prožívala v hluboké citové krizi. Všechny zprávy o Vietnamu se vyznačovaly vzrůstajícími těžkostmi všeho druhu. Mírové rozhovory stále nevedly ke zdárnému konci. V březnu překročila Severovietnamská armáda demilitarizované pásmo a s tanky v čele začala postupovat po dálnici číslo 1. Na Jihu pak rozpoutala krutý teror.

V květnu se všechny cesty změnily v řečiště vojáků a uprchlíků. Jihovietnamská armáda nedokázala čelit drtivému náporu. O život přicházela spousta civilistů, děti byly mrzačeny a ženy umíraly. Fotografie uveřejňované v The Times, které Paxton spatřila spolu s celým zbytkem světa, byly otřesné.

Druhá vlna severovietnamských útoků devastovala

Centrální náhorní oblast. Všude se potulovaly davy bezdomovců a hladovějících. Američané usilovali o stažení svých vojsk a o přesunutí břemena války na Jihovietnamskou armádu. Ta ale prohrávala.

Třetí útok propukl v dubnu a zachvátil území v blízkosti Kambodže, severně od Saigonu. Paxton se zhrozila nad reportážemi uveřejněnými zpravodaji AP. Tři tisíce Severovietnamců se jako bouře přehnalo provincií An Loc a celou ji obsadilo.

Každý nyní konečně jasně pochopil, že „vietnamizace“

Vietnamu je spíše krutý žert, navíc velice nákladný a vůbec ne k smíchu.

V polovině dubna schválil prezident Nixon bombardování oblastí poblíže Haiphongu a Hanoje a poprvé za poslední roky pocítila Paxton úlevu, že nezůstala ve Vietnamu. Naděje na přežití se blížila minimu. Pozbývalo smyslu rozšiřovat všechna ta krvavá jatka. Snad zde v Paříži může pro jejich zastavení udělat víc. Stále beznadějnější se jí zdály úvahy o Tonym, o jeho šancích na přežití. Bez ohledu na to, jestli byl držen v zajetí, či se skrýval, byly vyhlídky velmi malé. Při neustálých útocích Severovietnamců a potřebě čerstvých sil se snižovala i bezpečnost amerických zajatců. Přesto se Paxton utěšovala myšlenkou, že někde mezi nimi je i Tony.

Jedině, co na čas odvedlo její pozornost od květnových bojů a pozdějšího pádu provincie Quan Gri, bylo červnové zatčení pěti mužů za prokázané vloupání do komplexu

Walergate ve Washingtonu. Ve Státech se to přes noc stalo událostí číslo jedna. Přestože v té době byla Paxton v Paříži, napsala ironickou úvahu, kterou The Times publikovaly se značným ohlasem. Pomalu se propracovávala na novinářskou špičku, ale příliš si na tom nezakládala.

Měla svou práci ráda, pramálo jí však záleželo na věhlasu, který tím získala. Považovala za své životní poslání pravdivě lidi informovat a upozorňovat je na všechny lži, které je obklopovaly. Její přátelé od novin ji nazývali fanatickou zpravodajkou. Fakt, že Kissinger, Nixon i mnozí přední světoví žurnalisté uznávali její talent, ji těšil, ale rozhodně z toho nezpychla. Pro ni bylo nejdůležitější vědomí, že je schopna napsat něco, s čím se může obrátit na veřejnost, a že jí lidé naslouchají. V říjnu 1972 po schůzkách Kissingera a Le Duc Thoa na pařížských jednáních konečně došlo k obratu. Většina dohod byla tajná. 21. října Severní Vietnam potvrdil přijetí mírového plánu a pět dní nato oznámil Kissinger z Bílého domu, že „mír je na dosah ruky.“ Jenomže prezident Jižního Vietnamu Thieu dohodu odmítl podepsat.

Nesouhlasil s tím, aby severovietnamské jednotky zůstaly na dobytém území Jihu. Obával se možných následků.

Za necelé dva týdny potom byl Nixon drtivou většinou hlasů znovu zvolen prezidentem. Prezident Thicu požadoval 69 dodatků k navrhované mírové smlouvě, která by konečně mohla do Vietnamu přinést klid. Spolu s dalšími význačnými novináři si Paxton rezignovaně povzdechla.

Situace se znovu stávala beznadějnou.

Jednání se zablokovala a znovu obnovila až v prosinci.

Američané bombardovali řadu vojenských cílů s příslibem, že ušetří cíle civilní. Hanoj dala na srozuměnou ochotu pokračovat v rozhovorech za předpokladu, že bombardování přestane. Stalo se tak na pouhýjeden den, o Vánocích. Hanoj přerušila vyjednávání. Konečně 30. prosince

bombardování znovu ustalo a rozhovory se obnovily.

Bez ohledu na nepříznivé okolnosti uspořádal Bob Hope ve Vietnamu svůj vánoční pořad, tentokrát naposledy.

Paxton byla natolik angažovaná na mírových rozhovorech a tak zavalená prací, že jeho vystoupení ani nezaznamenala. Nebylo snadné dostat do reportáží názory politiků z vyšších kruhů, především pak z Washingtonu.

O Štědrém dnu ji překvapil jeden zvláště milý dárek, Joey jí zavolal z Great Necku. Byl v pořádku a zahřálo ji u srdce, když do aparátu zašeptal, jak se mu po ní stýská. Považoval ji za svého mimořádného spojence, anděla strážného, kterého mu poslal jeho otec, aby mu ukázal, jak ho má rád.

Konečně 8. ledna 1973 Kissinger a Le Duc Tho ukončili v Paříži všechny vážné rozhovory, zrovna v předvečer oslav Nixonových šedesátin. Přesně po týdnu oznámil americký vyslanec v Saigonu, Ellsworlh Bunker, prezidentu Thicuovi, že pokud nepodepíše mírovou smlouvu, pak

Spojené státy zastaví veškerou další pomoc.

Jako důsledek tohoto opatření došlo do dvou týdnů k zastavení palby na celém území, právě pět dní po smrti bývalého prezidenta Lyndona Johnsona. Jedním z Nixonových požadavků bylo okamžité propuštění válečných zajatců za slib, že do šedesáti dnů , tedy do konce března , budou z Vietnamu staženy všechny americké ozbrojené síly. Když tu zprávu Paxton v Paříži uslyšela, začala se tajně modlit, aby byl mezi propuštěnými zajatci někdo, kdo o Tonym něco ví. Jestli nikoho takového nenajde, pak ať

Tony odpočívá v pokoji Musela se zbavit té hrozné nejistoty! Po třech letech už se s ní nedalo žít. Navíc si byla vědoma, jak destruktivně působí pochybnosti na Joeya.

Neustále toužil po nepřítomném otci a do nekonečna to napětí prodlužovat nelze. Místo toho by se mohl pokusit upevnit si svůj vztah k novému otci, který sice měl své chyby , jichž si Paxton byla vědoma , ale přece jen to byl Tonyho bratr. Paxton ho třeba podezírala, že jeho snaha hledat na chlapci chyby je převážně motivována právě pocitem vlastní viny. Dost možná že se také přepočítal či nedopočítal předností paní Campobellové a síly svého vztahu k ní a teprve teď si to uvědomoval. 5. února bylo oficiálně oznámeno, že ve Vietnamu padlo 57597 mužů. Výše toho čísla Paxton ohromila a znovu připomněla Petera, Billa i Tonyho. Mnohdy pro ni nebylo snadné oddělovat v sobě ženu od novinářky. Když se dozvěděla, že první zajatci budou propuštěni 12. února, padla na postel a rozbrečela se. Uvědomila si, co pro ně bude znamenat svoboda a konec teroru a pro manželky konec agónie.

Když jí do Paříže zatelefonovali z redakce The Times, byla Paxton zrovna v pilném psaní. Nejen že sepisovala články, ale pokračovala i v práci na své knize o Vietnamu, závazku, který si před nedávném dala. Redakce se zajímala, zda by si jen tak neodskočila do Manily, podívat se na vojenské transporty.

„A proč?“ Proč já? chtělo se jí zeptat. Tři roky potřebovala, aby poněkud utišila rozbolavěnou duši, aby trochu vymazala z paměti blouznivé představy o zmrzačených dětech potulujících se po ulicích Saigonu. A každý z přicházejících zajatců si přinášel své soukromé hrůzy. Opravdu musí jít na tato setkání? Bránila se. Nechtěla znovu obdivovat neskutečnou zeleň a zvláštní opar na sklonku dne, třebaže o poledník dál. Měla riskovat, že bude znovu prožívat celou bídu Vietnamu? Návrat všech vzpomínek při pohledu do tváře mužů, kteří se odtamtud vraceli?

Zajatci přilétávali na Filipíny na letiště Clark Field. Měla dva dny na to, aby se tam včas dostala. „Je to příkaz, nebo prosba?“ zeptala se zemdleně uprostřed pařížské noci. Vždy telefonovali takhle

pozdě, těsně před odchodem z práce.

„Od obojího trochu,“ vnucoval se šéfredaktor. Paxton si povzdychla. Začínalo to znovu. Naděje. Prosby. Přání, aby ho někdo někde poznal.

„Tak dobře,“ souhlasila po chvilce. „Pojedu.“

„Děkuji. Velice to oceňujeme.“ Redaktor byl přesvědčený, že to Paxton nakonec vezme. Nemohla stát stranou, jako nemohl nikdo, komu se Vietnam dostal pod kůži, do duše. Byla to stálá bolest, jen někdy trochu znecitlivěla

Smutek Ale někdy i potěšení.

KAPITOLA 29.

Z Paříže letěla Paxton nejdříve do Wiesbadenu v Západním Německu. Tam využila vojenského transportu, který ji dopravil do Manily , osm hodin před příletem prvních zajatců.

Když se posadila mezi manželky a děti, které čekaly na přílet, rozvažovala, co bude psát. Chtěla si udělat pár poznámek předem a rozhlédla se kolem sebe. Litovala děti, které již mnohdy zapomněly podobu svého otce. Musí to pro ně být nervové vypětí.

Někdy jí připadalo, že se již pomalu vyrovnává s Tonyho ztrátou. Bez ohledu na to, že její srdce protestovalo, pomalu se vzdávala naděje na setkání. Racionální úvaha ji nutila, aby obdobný postoj začala zaujímat i před Joeym.

Ženy okolo ní vykládaly, jak rok od roku doufaly a věřily, nad hrstkou fotografií, nad novinovými výstřižky, jak je povzbudily výpovědi dvou mužů, kteří se vrátili nedávno, nebo jiných pěti, kterým se podařilo utéci před dvěma roky. Věřily, že jsou jejich muži naživu, alespoň že byli tehdy a tehdy. Teď si znovu padnou do náručí. Nakolik jsou z nich však jiní lidé, to se zatím nikdo neptal. Během čekání pocítila Paxton známé houpání žaludku. Příčilo se jí obtěžovat čekající ženy otázkami a zvyšovat tím jejich nervozitu. Jen seděla a naslouchala. Rozhovory si udělá později, až se objeví muži. Namlouvala si, že jako novinářka musí umět své city ovládat, zvláště pokud je zde vlastně vetřelcem, ale přesto se rozplakala stejně opravdově jako manželky, když propuštěné zajatce uviděla vystupovat z letadla. Byli pohublí, zastrašení, bázliví, s bitevními šrámy po celém těle, s narudlým bělmem v očích a plísní ve vlasech, klouby na rukou měli nateklé do velikosti cibule od ustavičného mlácení, nejistě vratké a napuchlé nohy. Na první pohled budili dojem, že jsou celí, uvnitř však byli zcela rozerváni. Vzájemně se podpírali, ale zachovali si hrdé pohledy a statečně se zdravili se všemi, kteří na ně čekali. Každý, kdo je spatřil, uvěřil, že jsou obrazem svobody, lásky a nadlidské vytrvalosti.

Všichni se zdravili a objímali. Nedokázali se ubránit dojetí, kdekdo se rozplakal a Paxton s nimi. Pláč jí však nepřinesl vykoupení, její náruč zůstala prázdná. Mnohé z žen čekaly na tento okamžik sedm let. Jak dokázaly přežít takovou dobu? Jak dlouho udrží naděje člověka při životě? Co si měli po tolika letech říkat? Neuměla si představit, jak by obstála v takové životní zkoušce, kdyby se při některé z výprav pod Ralphovým vedením dostala do zajetí. Věděla, že tomu někdy byla velmi blízko. Být zajatcem Vietkongu? Pochybovala, že by to přežila, a obdivovala všechny, kteří to dokázali.

Příští den započala se svými reportážemi. Nejprve si vybrala zajatce, kteří už měli za sebou setkání se svými nejbližšími, s manželkou a dětmi. Příležitostně přizvala i fotografa, a když končila, cítila se k smrti vyčerpaná. Když rozmlouvala s jedním z posledních mužů, uvědomila si náhle, že býval tunelovou krysou v Cu Chi a že byl zajat o něco dříve, než Tony zmizel. Sevřela pevněji pero, ale přesto se jí ruka roztřásla. Nebyla si schopna zaznamenat, co muž vykládal. Drželi ho v zajetí tři roky. Oběma to připadalo jako věčnost , kéž by pro Tonyho podobná „věčnost“ také existovala. „Zajímalo by mne “ Hlas se jí třásl stejně jako ruce.

„Ráda bych se vás zeptala na něco , zůstane to jenom mezi námi, nehodlám to publikovat “ Vystrašila ho. Nebude po něm chtít něco, čím by zahanbila jeho nebo jeho rodinu?

„Znával jste Tonyho Campobella, prvního seržanta, když jste sloužil na základně Cu Chi?“ Obezřetelně se na ni podíval a opatrně přisvědčil. Není to snad na něj nějaký podtrh? Třeba byl ten Campobello nepřátelským agentem!

„Proč?“

„Protože jsem ho měla moc ráda Tehdy jsem byla v Saigonu.“ Vyslovila to stejně ochraptěle, jako mluvil on.

Cítila, jak se k ní v jeho osobě vrací její dávná minulost a s ní i hluboká trýzeň. „Stal se MIA, nezvěstný po akci, těsně potom, co vás zajali Tři roky o něm nemám sebemenší zprávu Myslela jsem , že vy třeba “ Rozplakala se a nenáviděla se za to. Tihle lidé si prožili své a kdo má právo na nich žádat, aby ještě utěšovali někoho jiného? V zamyšlení se rozbolavělými prsty dotkl její ruky. Stala se z ní jeho sestra , přítelkyně , téměř dítě Když odpovídal, upřeně se na něj dívala uslzenýma očima.

„Mohu vám jen dosvědčit, že ještě před dvěma lety žil.

Přitáhli ho do jednoho lágru, kde jsem zrovna seděl i já.

Jak se to tam jmenovalo, už si nevzpomenu, byl jsem na tom zdravotně dost zle, když mě tam šoupli.“ Ztišil hlas, jako by se bál, že ho někdo uslyší.

„Nevzpomínáte si, kde to mohlo být?“ Také snížila hlas do šepotu.

„Nevzpomenu, nejde to Ale určitě tam byl. Znal jsem ho z Cu Chi , i když je fakt, že jsem tam toho moc nenasloužil, VC mě dostali zatraceně brzo On byl drsňák , ale byl naživu, když ho dopadli. Víc už nevím. Zeptejte se

Jordána. Byl tam taky a vsadil bych se, že ho znával.“

Když se po třech dnech konečně dostala k rozmluvě s Jordánem, měl pro ni truchlivou zprávu. Tony patřil do skupiny tří mužů, kteří se pokusili o útěk, a Jordán byl přesvědčený, že všechny chytili a zabili. Sice pak táborem kolovaly zvěsti, že strážní přivlekli z honičky jen dvě těla, takže stoprocentní jistota chybí, ale podle jeho soudu nikdo neměl šanci uniknout jejich psům, zbraním nebo nastraženým pastím s ostrými hroty z bambusu. Všechno to zabíjelo příliš spolehlivě. A v posledních dvou letech se s ním již nesetkal a ani jeho jméno nezaslechl. Ujistil ji, že Tony je mrtev. Musí být. Když to prohlásil, rozplakal se a Paxton s ním.

Prožila týden plný hrůzy, brutality a bolesti, smrti a naděje, žalu i historek o severovietnamské krutosti. Byly to smutné příběhy a manželky jim statečně naslouchaly. Ještě po návratu do Francie se nedokázala zbavit pocitu, že ji zajatecké tábory pronásledují. Reportáž z ní vysála všechnu radost ze života. Zapřísáhla se, že v budoucnosti cokoliv podobného rozhodně odmítne. Po zveřejnění článku nešetřila její domovská redakce chválou na jeho vynikající kvality a mezi novináři se rozšířila fáma, že Paxton spěje k udělení Pulitzerovy ceny. Před lety si z ní v tomto smyslu dělal Ralph legraci. Tehdy byla ještě mladá a nezkušená. A pak v tom duchu pokračoval i Tony

Teď měla bolestné odpovědi na své otázky po jeho existenci. Už se nedalo dále pokračovat ve hře na schovávanou. 1. března odletěla do New Yorku, aby jeho synovi tlumočila, co se dozvěděla od dvou zajatců. Od prvního, který ho viděl před dvěma lety, i od druhého, který byl přesvědčen, že Tony byl jistojistě zabit Vietkongem při nezdařeném pokusu o útěk. Po mnoha rozhovorech na základně Clark Air Force se vše zdálo být jasné.

Snažila se Joeymu trpělivě vysvětlit, co zjistila, ještě než se dostali na oběd. Dlouho se procházeli Centrál Parkem, a když se konečně posadili na lavičku, začala. Už mu bylo jedenáct, stejně jako jí v době, kdy jí zemřel otec. Byl to rozumný hoch a věřila, že tu zprávu unese.

„Moc mě to mrzí, Joey.“ Znovu se o ni pokoušely slzy.

„Hrozně jsem věřila, že se z toho táta dostane, pokud vyvázl z té první bitky. Byl houževnatý, silný, chytrý, dobrý “ Teď už byl všemu konec a oba se s tím musí vyrovnat. Dál nedokázala mluvit, jen ho pevně objala a oba se rozplakali.

„Takže jsi přestala věřit?“ zeptal se smutně a ona přisvědčila. Musela ozdravit jeho i své vědomí. Do svých sedmadvaceti milovala příliš dlouho, než aby bylo snadné vzdát se naděje, ale muselo to být.

„Ano, Joey, teď už přestala. Musíme se smířit s tím, že už není.“ Bylo jí, jako by ho ztrácela znovu a znovu, když si opakovala, co jí řekli muži, kteří přežili pohostinnost

Hanoje.

„Co teď?“ otázal se chlapec smutně a nepřestával se jí držet za ruku.

„Nevím “ Zase si už připadla ztracená. Přesně jako před třemi lety. Musí se smířit s tím, že muži se vrátili jen k některým ženám. „Budeme na něho vzpomínat spolu

Myslet na něho s úsměvem , na jeho dobré stránky, bláznivé kousky Budeme ho mít rádi.“ „Co bude s tebou?“ Zajímalo ho to vždycky, ale teď už si připadal skoro dospělý, takže se odvážil zeptat. Věděl, že čekala na jeho tátu, ale co bude dělat teď? To, co dělala doposud. Pořád pro ni něco končilo „Myslíš, že si někoho vezmeš?“ Tahle otázka mu dělala největší starosti. Co když to bude člověk, který nedovolí, aby se spolu stýkali?

Četla jeho myšlenky a přitáhla si ho blíž k sobě. „Ne, nevezmu. Jedině, že bys ty rychle vyrostl. Já umím čekat, to víš!“

„Kde budeš pracovat? Ještě zůstaneš v Paříži?“ Moc se mu stýskalo, když tenkrát odjela. Za tu dobu mezi nimi vzniklo zcela mimořádné pouto. Kdysi trochu podobné zažívala se svým tátou. Neměla vlastní dítě, takže jí je Joey nahrazoval, třebaže nepatrně jinak. Na jeho otázku měla odpověď, která se mu zamlouvala.

„Vypadá to, že se nejspíš brzy přesunu do New Yorku, do zdejší redakce The Times. Někdy koncem března, to už skončí stahování všech vojenských jednotek z Vietnamu. Už to nebude dlouho trvat.“ Vypadal spokojeně. Když už nemohl mít otce, měl alespoň jí.

„Třeba ti máma dovolí a vyjedem si spolu na celý víkend. Myslíš, že by souhlasila?“

„Jasně že jo.“ To se ví, že zařídí, aby to vyšlo. Na oběd odcházeli již uklidněni. Klidní, ale smutní. Začínali žít bez Tonyho.

KAPITOLA 30.

Dvacátého devátého března 1973 opustily poslední americké jednotky Vietnam a tři dny nato, 1. dubna, propustila Hanoj poslední válečné zajatce. Den před těmito událostmi se Paxton vystěhovala ze své pařížské garsonky a odletěla do New Yorku. Znovu se prozatímně nastěhovala do hotelu Algonquin, než si najde vlastní byt. Když se prvně objevila v redakci, domnívala se, že špatně slyší.

Chtěli na ní, aby odletěla do San Franciska dělat rozhovory s válečnými zajatci. Rezolutně to odmítla. Musí si zajistit někoho jiného. Právě se vrátila z cesty, je unavená, a navíc si shání byt. Že to nejsou žádné pádné důvody, věděly obě, ona i její nadřízená. Když na ni přesto dál naléhali, prohlásila, že jí je absolutně jedno, jak s ní dál naloží, ale že nikam nejede, protože takových reportáží má právě plné zuby.

Celý den ji nechali na pokoji a v šest večer jí zavolal sám nejvyšší šéf a prosil ji, aby odjela. Ke konci rozhovoru, utahaná a ještě otupělá z rozdílného časového pásma, vyčerpaná a víc než dost naštvaná, podlehla. Aby stihla setkání, startovala hned příští den letadlem ze základny

Travis Air Force. Když se zadívala na vystupující vojáky, na obraz, který důvěrně poznala v Manile, věděla, že ji to bude stát hodně přemáhání, aby neutekla. Snad jen že tentokrát byla přece jen lépe připravená i duševně obrněná proti tomu, co od žen, mužů a dokonce i dětí uslyší.

Přesně jak předpokládala, čekalo ji několik zlých dnů.

Nejhorší však teprve přišlo. Jeden muž se rozpovídal o útěku tří mužů z tábora a ona neměla sílu neposlouchat a ubránit se, aby jí to neznělo povědomé. Něco jí radilo, aby šla od toho, něco naopak přikazovalo naslouchat. Znovu se vytasila s otázkami, které pokládala mužům na letišti Clark, ale odpovědi se neshodovaly. Ano, muž si byl jistý, že tři maníci uprchli. Jiným dvěma se to úspěšně podařilo již předtím. Pak následovaly ještě další pokusy, ale všechny, kdo utíkali, už chytili a zabili.

V dalších pokusech to bylo jednou sedm mužů, pak skupina čtyř a nakonec jeden pár. Některým se však útěk skutečně povedl, třeba z těch zmíněných tří jednomu určitě. Dva byli zabiti, ale třetí se nikdy nevrátil.

„Kdo to byl?“ zeptala se přiškrceným hlasem. Přála si, aby toho člověka nikdy nepotkala, aby se nemusela znovu chytat naděje. Oč jednodušší by bylo nechat Tonyho v míru odpočívat, proč jí v tom tenhle bránil? „Nevíte, pane, kdo to byl?“

„Jo, jen si tak vzpomenout.“ Namáhal si paměť poctivě, ale už nepracovala jako dříve. Dělali mu všechno možné.

Elektrické šoky, mučení, oba palce ztratil a gangréna ho téměř připravila o nohu. Jak si má sakra vybavit, který to tenkrát byl, co to dokázal? A ona čekala a tajila dech.

„Vzpomínám, že měl být ze základny Cu Chi Tunelová krysa Ale jeho jméno Ne a ne si vzpomenout. Určitě bych je poznal, stačilo by jednou je zaslechnout “ Provinile pokrčil rameny. Paxton se cítila špatně, že na něj tak naléhá, ale musela.

„Tony Campobello?“ zašeptala.

„Ano, to je ono, to je to jméno!“ Byl nadšený. „Zcela jistě!“ Najednou ho zaskočilo, že ona to jméno zná. „Fakt utekl Ale nevím , takových osmnáct měsíců možná dva roky že to je Přesně si to nepamatuju. Bezpečně ale vím, že se mu to podařilo.“ Když ho vyslechla, měla pocit, že omdlí. „Jak to můžete tvrdit tak jistě, pane?“

„Nepřinesli nazpět jeho tělo a “ Zatvářil se trochu provinile. „Donesl mi to jeden ze strážných.“ „A co když vám lhal?“ Skoro by byla raději, kdyby se potvrdilo, že Tony zemřel, aby se nemusela znovu mučit nadějí, jenže co ten muž řekl, o tom se těžko dalo pochybovat. V každém případě to rozhodně nemohla přejít bez povšimnutí.

„Neřekl bych, že lhal. Neradi přiznávali, že se někomu podařilo frnknout Když to přiznal, bylo to velmi pravděpodobný. Z těch zbylých dvou jednoho umučili. Pro výstrahu ostatním.“

„Máte ponětí, kam se mohl vydat?“

„To fakt nemám tušení. Řekl bych, že směrem na jih, jestli to šlo Mohl se ale taky ukrýt někde v odlehlé části džungle. Jestli byl opravdu tunelovou krysou, pak na to měl. Ještě by mohl být naživu.“ Mohl by a co dál? Co má proboha povědět Joeymu? Že by jeho otec mohl být živý a potulovat se někde v džungli? Nebo že leží mrtvý v nějakém tunelu či zatopeném zákopu nebo snad v díře vykotlaného stromu? Poděkovala muži, který jí poskytl nové údaje, i když mlhavé. Nic necítila, jen celkovou otupělost. Rychle dokončila zbylé rozhovory a vrátila se se zarudlýma očima noční linkou do New Yorku.

Na tři dny se uzavřela do hotelového pokoje a s nikým nepromluvila. Nevěděla, jak dál, neznala nikoho, kdo by jí poradil. Musela si přeříkat slovo od slova všechno, co se dozvěděla. Četla si poznámky znovu a znovu, ale nevyčetla z nich radu, co si má počít. V pondělí vstala a byla pevně rozhodnutá.

Zašla za vedoucí redaktorkou, která prohlásila, když vyslechla její záměr, že se tady někdo zcela jistě pomátl na rozumu. Za nějakou chvíli ji však Paxton přesvědčila. Několikrát tam už byla a tu zem zná. Přestože armáda odešla, zůstalo tam mnoho cizinců. Novináři, zdravotnický personál, několik zahraničních obchodníků, blázni a oportunisté. Mnozí z nich se cítili k té zemi připoutáni. Ve svém rozhodnutí nenacházela ani nejmenší stín pochybností. Musela zpátky a zůstat tak dlouho, dokud nebude znát pravdivou odpověď. Už jí nezáleželo na tom, jakou dobu tam stráví, ani na následcích, které mohly přijít. Toužila jenom po jistotě.

Nakonec se dohodly. Paxton jí stejně nedala jinou možnost. Buď ji ztratit, nebojí dát příležitost a požehnání. Šéfredaktorka se rozhodla dát jí vše, oč žádala.

Ke konci týdne si Paxton vyšla sJoeyem na velice dlouhou procházku. Řekla mu, že se vydává zpět do Vietnamu, nalézt jeho tátu nebo alespoň nějaký důkaz svědčící o tom, co se s ním stalo. Pověděla mu o muži, se kterým se setkala v San Francisku, i o jeho vzpomínkách na události v zajateckém táboře. Nejen že měl právo to vědět, ale sama to potřebovala někomu říct.

„Víš, máma i táta si myslí, že ses zbláznila.“ Usmál se na ni. Někdy si to myslel také, ale co věděl jistě, bylo, že ji má rád.

„Ty si to myslíš taky, viď?“ zeptala se s úsměvem.

„Někdy. Jenomže mně to nevadí, Pax. Je to OK?“

„Dík, že ti stojí za to říkat mi pravdu. Taky si myslím, že je pěkné bláznovství vracet se tam. Jenomže vím, že nenajdu klid, dokud někde nedostanu odpověď. V jednu chvíli jsem už byla skálopevně přesvědčená, že ji znám, po tom, co jsem slyšela na letišti Clark, ale asi jsem se zmýlila. Ten chlápek si byl naprosto jistý, když tvrdil, že Tony to dokázal.“

„Fakt si myslíš, že by přece jen mohl být ještě naživu?

I když už to jsou tři roky, co ho prohlásili za nezvěstného?“ Už i malýJoey začal pochybovat. „Jak to mám vědět, Joey?“

Přisvědčil, ale dělala mu starosti. „Jak dlouho předpokládáš, že budeš pryč?“

„Nemám tušení. Nerada bych ti něco slibovala. Napíšu ti a zatelefonuju, jak jen to půjde. Hlavně podle toho, jestli budou fungovat mezinárodní telefonní linky, teď když vojáci zmizeli. Asi budou spíš pro zlost. Přesto slibuju, že se pokusím. Domů se vrátím, hned jak budu znát odpověď, ale dřív ne.“

Vzal ji za ruku a pevněji sevřel ve své. „Nenech si ublížit,

Pax Nikomu nedovol, aby ti provedl, co provedli tátovi!“

„Nedovolím,“ slíbila mu a pak se k němu naklonila, políbila ho do vlasů a pohladila. „Nejsem tak statečná, jako byl on.“

KAPITOLA 31.

Letadlo zamířilo na přistávací plochu Tan Son Nhut

Airport v Saigonu. Z výšky vypadalo letiště jako před třemi roky, teprve níže viděla, kolik přibylo kráterů po bombách. Bylo jich bezpočet. Stejně smutné proměny prodělal i Saigon. V ulicích se pohybovaly tlupy dětí, převážně sirotků, žebrající potomci, které tu po sobě zanechali jejich američtí otcové. Zůstali na starost matkám, které o ně nestály. Na ulicích postávalo více prodejců drog, více prostitutek a více domů se pozvolna rozpadalo. Viditelně se také zvětšil chaos. Úroveň hotelu Caravelle za ten čas dost upadla. Personál si Paxton pamatoval a byl její přítomností velice potěšen. Dali jí jiný pokoj, než mívala.

Stejně by se nerada vracela na místa, kde žili společně s Tonym.

Jenom úřadovna AP se příliš nezměnila. Potkávala tu nejednu známou tvář, až jí připadalo, že se vlastně nic nestalo. Ale přece jen. Odešli američtí vojáci a život se tím dostal na jinou kolej. Pokusila se navázat zpřetrhané kontakty a znovu ji ovládl pozoruhodný pocit domova. Každý kout i celkové prostředí v ní probouzely dávné vzpomínky, které Západ nedokázal oslabit. Velice často ležela na lůžku a vzpomínala naJoeya. Třeba jí ledacos připadá jiné proto, že zestárla?

Ve dvaceti sedmi již přestala být neopatrná, nedokázala riskovat jako před pěti lety Ve vzpomínkách se dostala až k Ralphovi a k jejich výpravám za reportážemi. Když teď vyjížděla do okolí, jezdila sama , najala si vždy auto a sama řídila nebo si vzala auto i s řidičem. Někdy ji doprovázel fotograf, kterého pro ni zajistila služba AP. Kamkoliv dojela, po celém venkově i na každém zbořeništi se ptala po Tonym. Nikdo ho neznal. Přesto byla přesvědčená, že když se zeptá dostatečného počtu lidí a bude trpělivá, přece jen se najde někdo, kdo se s ním setkal. Tony mohl ztratit odvahu vyjít na veřejnost, mohl být zmrzačený nebo vážně raněný. Vzala by ho domů, vyléčila Pokud by ovšem bylo koho vzít domů a koho léčit. To právě nevěděla. Na každém kroku se setkávala se škodami, které spáchala severovietnamská armáda, ale také americké

bombardování. Pochopila, jak obtížné je v džungli přežít, někde se nepozorovaně ukrývat a pokoušet se o záchranu. Snad by jeho smrt byla určitou úlevou. Kdyby alespoň našla něco, co by jeho skon potvrzovalo nepřímo. Kus oděvu Kosti, vlasy Něco, co kdysi bývalo Tonym.

V dubnu vystřídal Graham Martin amerického vyslance v Saigonu Ellswortha Bunkera. V červnu vypukla ve Státech aféra Watergate. Paxton překvapením zatrnulo. Politika se v oněch dnech značně zkomplikovala. Články psala s rutinou zkušené žurnalistky a nepřestávala pátrat po Tonym. V červenci vyslechl Senát stížnost na bombardování Kambodže, které trvalo až do srpna, kdy bylo definitivně ukončeno. V té době jmenoval prezident Nixon novým státním sekretářem Kissingera místo Rogerse. Celé léto byl ve Vietnamu relativní klid. Vydatně pršelo a Paxton pokračovala v jízdách po venkově. Ukazovala Tonyho fotografie, vyptávala se na něho, ale nikdo ho nepoznával. Z neustálého chození v dešti nakonec onemocněla zápalem plic.

V září se uzdravila a znovu se vrátila ke svému pátrání.

Každý týden o svém putování napsala Joeymu dlouhý dopis. Někdy se přistihla, že už i jí to vše připadá šílené. Jenomže ve Vietnamu se leckterá činnost jevila jako nenormální.

Po ulicích se jí pod nohy pletly děti, které byly napůl

Američané. Nikdo se k nim nehlásil. Pokud jen mohla, dávala jim jídlo a peníze, ale jejich situace byla bezvýchodná. Sdílely osud, jehož se obávala France. Předvídala ho a stal se jí zřejmě důvodem, proč otrávila sebe i své děti, když Ralph přišel o život. Nebylo lehké uvěřit v její pravdu, ale koho povolat jako soudce? Kdo může v Saigonu soudit cokoliv? Paxton by si to rozhodně netroufala. V říjnu odstoupil Nixonův viceprezident Agnew.

V listopadu přehlasoval Kongres Nixonovo veto a schválil zákon, který omezil prezidentovo právo vést válku. Byl to výraz snahy neopakovat situace podobné Vietnamu, které by znamenaly prohru Ameriky. Kongres požadoval dvojí úvahu před opakováním čehokoliv podobného. Napříště bude Kongres kontrolovat všechna závažná prezidentova rozhodnutí stran vedení války.

Od Paxtonina návratu do Saigonu uplynulo již osm měsíců a opět se přiblížily Vánoce. Stále platilo její rozhodnutí vrátit se do Států, pokud najde konkrétní důkaz o Tonyho smrti, nebo do roka, pokud bude její pátrání marné. Ke konci ročního termínu však někdo poznal muže na její fotografii, a to ji povzbudilo. Stará venkovanka ze Severu jí řekla, že ho objevila v lesích, dala mu potravu a pak že ho odvedli vojáci neznámo kam. Takže mohl být znovu uvězněn , ale kde a kým a co se stalo pak? Tu výpověď, která skoro nic nedokazovala, si nechala raději jen pro sebe, Joeymu se o ní nezmiňovala a pokračovala v pátrání.

O tři měsíce později, v srpnu 1974, kdy Nixon rezignoval a prezidentem se stal Ford, vyzvala redakce The Times

Paxton, aby se vrátila, ale ona striktně odmítla. O Vietnamu napsala několik vynikajících reportáží, o žádné jiné téma zájem neměla.

Přešly další Vánoce a ona je strávila opět v Saigonu.

Bratr George se jí nadobro zřekl. Ed Wilson se zájmem sledoval její články, které si uchovávaly vysoký novinářský standard. Na druhé straně mu neuniklo, že je tou zemí až nezdravě posedlá. Vypravila se do ni jako dívka a země si ji tvrdě podmanila, jako konečně i řadu jiných lidí. Mnohdy tím přiváděla Joeya do rozpaků. Usoudil, že se jí tam třeba zalíbilo, nebo že se neumí vyrovnat s tátovou smrtí, taky že je třeba trochu vyšinutá, jak to o ní prohlašují jeho rodiče. Neviděl ji už dva roky, ale podivné na tom všem bylo , jak se svěřil babičce , že mu stále chyběla. Někdy už přestával věřit, že se vrátí. Bylo mu skoro třináct, táta mu odešel před deseti lety a je tomu pět let, kdy se někde v džungli ztratil. Už mu připadalo hrozně dlouhé stále jen věřit, že se najde. Obdivoval Paxton, s jakou vytrvalostí pokračuje , snad by nepřestala, ani kdyby ji to mělo stát život. Čas od času vždy narazila na někoho, kdo Tonyho podle fotografie poznal. Jenomže bylo těžké zjistit, zda mluví pravdu, nebo lže. Mohl si vymýšlet, protože dostal drobnou úplatu nebo odměnu, či jenom proto, aby se jí zavděčil. Nedalo se to poznat. Jedna věc jí však neunikla a svou výstrahu v The Times uveřejnila. Totiž, že Jižní

Vietnam stojí na pokraji vážného problému, při kterém je v sázce americká prestiž. Prozradila, že Američané v tajných dohodách přislíbili evakuaci milionu lidí z Jižního

Vietnamu ještě před tím, než by padl do komunistických rukou, což se zcela zřetelně stávalo velice

akutním. Věděla, že až k tomu dojde, bude tu muset Tonyho zanechat, ať už živého, nebo mrtvého. Pak bude muset odejít a vzdát to. V současné chvíli však nemohla.

V únoru 1975 se situace vyhrotila a v květnu byla ještě ostřejší. Uprchlíci ze Severu zaplavili Saigon. Přes milion lidí ze Severu prchalo před komunismem a nahrnulo se do Da Nangu. Hue padlo a severovietnamské rakety nemilosrdně napadaly další místa a zabíjely civilisty. Lidé prchali, krváceli, křičeli a padali. Děti se ztrácely a mnoho jich bylo ušlapáno zpanikařeným davem. Američané, Paxton nevyjímaje, byli vyzváni, aby opustili Saigon. Dálnopis v AP jako by zešílel. Jakmile padlo Hue, přikazoval každému, že musí opustit zemi. Ve třech dnech se shromáždily nepřehledné zástupy na letištích, v přístavech i na břehu moře a pokoušely se dostat z Vietnamu za každou cenu. V oněch hektických dnech se v Paxton znovu probudila sveřepost novinářky a zapomněla na své bezvýsledné hledání.

O něco později obsadili komunisté Da Nang a v dubnu se Američané chystali k odchodu. Paxton mezi nimi. Byl nejvyšší čas. Jen málo dní zbývalo, aby bylo po všem. Země, která byla kdysi vyhlášená svým půvabem a stála tolik amerických životů, padne a není pro ni záchrany.

V Saigonu začali Američané intenzivně organizovat svůj odchod před komunistickým vpádem. Ti Vietnamci, kteří s Američany úzce spolupracovali, oprávněně podléhali panice, že se stanou oběťmi rozsáhlých represálií. Padesáti tisícům Američanů a Vietnamců se podařilo odejít během dubna. Jenomže celému milionu vietnamských civilistů bylo slíbeno, že budou moci odjet do Států, a ke konci dubna již bylo jasné, že to není proveditelné a že se to podaří jen některým.

Redakce The Times opětně varovala Paxton, že je čas, aby odešla. Podařilo se jí však získat slib vyslance, že ať se děje cokoliv, bude mít zajištěné místo v posledním letadle. To by jí umožnilo referovat o pádu Saigonu až do poslední chvíle a dokumentovat jeho poslední dny fotografiemi z vlastního aparátu. V té době docela zapomněla na své úsilí objevit Tonyho. Nakonec se upokojila vědomím, že udělala, co bylo v jejich silách , venkované tvrdící, že ho viděli, se vší

pravděpodobností lhali. Řekli to, co si mysleli, že chce slyšet. Když nastaly poslední dny

Saigonu, nevěřila, že by je Tony mohl přežít. Byla natolik fyzicky vyčerpaná, že už na něho ani nedokázala myslet.

Měla jen jedno přání, dostat se bez úhony do Států.

25. dubna odletěl prezident Thieu na Tchajwan a 28. dubna stanuly komunistické jednotky proti jihovietnamským u Newport Bridge, brány k Saigonu. V ty dny se

Paxton přestěhovala na vyslanectví a čekala na poslední zpravodajský buletin. Dávno se rozhodla, že když už ji vyhánějí ze Saigonu, odejde alespoň mezi posledními.

V jemném dešti 29. dubna americké vyslanectví se vší vážností vyhlásilo začátek evakuace, operace Option IV.

Byla to nejrozsáhlejší a nejodvážnější evakuace za pomoci helikoptér, která kdy byla provedena. Milionu Vietnamců, jimž byl přislíben únik, se nedostalo omluvy a byli zanecháni osudu. Zachráněni byli jen ti šťastlivci, kteří se dostali do helikoptér, a těch nebylo mnoho. Celý den

Paxton pozorovala průběh operace, přílety vrtulníků, tlačenici při obsazování míst v nich a jejich přelety na plavidla kotvící nedaleko břehů, zatímco komunistické rakety rozrývaly přistávací prostory saigonského letiště.

29. dubna, jak později ve své reportáži Paxton uvedla, přepravovalo sedmdesát helikoptér nepřetržitě osmnáct hodin lidi mezi vyslanectvím a čekajícími plavidly. Tisíc

Američanů a šest tisíc Vietnamců se zachránilo. Nikoliv však milion, jak bylo slíbeno.

Po celém městě svážely autobusy lidi k vyslanectví, jenže v ulicích převládala panika. Přecpané autobusy zůstávaly trčet v beznadějných dopravních zácpách. Lidé vybíhali do ulic, křičeli a upadali do hysterie. Na každém kroku se jim pod nohy pletly opuštěné děti. V poledne se

Paxton pokusila vyjít ven a pomoci aspoň některým najít cestu, ale nikam se nedostala. V šílejícím davu se nedala ani přejít ulice. Brány vyslanectví byly již před několika hodinami násilně otevřeny a davy lidí na trávnících žadonily o odvoz vrtulníky. Byli to lidé z měst, venkova i hor, většinou

Vietnamci, jen výjimečně Američané. Všichni zoufalí a plní strachu před komunisty. Viděla, že bude nutné si pospíšit. Stačil pohled zpět na pozemek vyslanectví, kde se ze všech stran lidé tlačili a strkali. Pokusila se dostat se stranou, tam, kde vyslanec slíbil, že bude čekat.

Najednou ji někdo uchopil za paži. Nějaký starý Vietnamec ji táhl a vynucoval si cestu skrze dav. Snažila se vyprostit paži z jeho sevření. Motal se a připadalo jí, že snad je něčím omámený. Hrozně páchl, po těle měl vrstvy bláta, a když se znovu pokusila vytrhnout se mu, zakymácel se a padl jí do náručí. A pak spatřila něco , co nebylo možné , co nemohlo být pravda Snad jen krutý žert Nejspíš uprostřed tragédie Saigonu ztratila rozum.

„Ne “ Nebyl to sen. Jen si přála, aby to byl.

Zamumlal něco vietnamsky, když se znovu vzpřímil.

Instinktivně ho zachytila, jak opět ztrácel vědomí, ale když ho držela v náručí, již věděla bez jediné pochyby: byl to Tony.

„Ach můj bože “ Lidé kolem nich se tísnili ve snaze dostat se na palubu helikoptéry. Všem se to podařit nemohlo. „Jak ses dostal až sem?“ Byla hrozně zmatená, upřeně na něho hleděla a ujišťovala se, že se jí to nezdá.

Zase něco zadrmolil ve vietnamštině, pak se na okamžik zaposlouchal do jejích slov a najednou procitl. Nepoznal ji, ale podvědomí mu zasignalizovalo, že to je

Američanka a že je zachráněn. To už ho rychle odváděla k jedné z budov.

„První seržant Anthony Campobello ze základny Cu

Chi ve Vietnamu,“ opakoval mechanicky, když ho násilím táhla na místo, kde startovaly vrtulníky. Nemohla čekat.

Má jeho i svou reportáž. Už zde nechtěla zůstat ani o minutu déle. Musela ho odtud rychle dostat, než bude příliš pozdě.

Na jedné paži měl ošklivou sečnou ránu, nepřítomně se rozhlížel a rozplakal se, když ho napůl nesla a napůl vlekla k vrtulníku.

„Pospěš si,“ křičela na něj a snažila se, aby jí v hlučícím davu rozuměl. Někdo se pokoušel vnutit jí do náručí dítě, ale byla rozhodnutá zachránit především jeho. Příliš dlouho za něj bojovala. Hledala ho pět let a stejně tolik let čekal i jeho syn.

„Tony, pojď!“ Omdléval a stále ještě to bylo k helikoptéře daleko. Dostali se až k úzkým schůdkům, ale nebyla si jistá, zda po nich dokáže vyšplhat. Nedokázala by ho tam vyvléci a nikoho nechtěla žádat o pomoc.

„Sakra zvedni tu nohu , pojď, šplhej !“ Křičela na něj a také slzela, z bezradnosti i radosti. A on polykal slzy.

Trvalo mu dva měsíce od chvíle, kdy opustil svůj úkryt v tunelech, než dosáhl předměstí Saigonu. Přece jen se mu to podařilo! Jen nechápal jak. Pak tu byla ona a to si už vůbec nedovedl vysvětlit , jak je to možné a proč ji našel? Aleje zde. Jsou spolu, i kdyby třeba zrovna teď měli zemřít. „Ten muž je válečný zajatec!“ rozkřičela se na někoho, kdo však nereagoval. Najednou se vedle ní objevil pár silných paží, nadzdvihl ho, osvobodil od davu a vstrčil do vrtulníku. Pak i ji někdo jediným trhnutím vytáhl nahoru.

Za chvilku už byli nad volným mořem a jí to připomnělo proslulé „zametače“, které tak

obdivuhodně přepravovaly raněné. Byli volní. Vietnam za nimi zvolna mizel. Nechávali za sebou bědující, vzlykající a prosící lidi. Lidi, z nichž mnozí zemřou či budou zabiti. Víc už jim pomoci nemůže. Psala o nich. Sedm let s nimi žila. Udělala, co bylo v jejích silách. Všechno to ale trvalo příliš dlouho.

Stálo to příliš mnoho. Příliš mnoho lidí zemřelo. Aspoň že Tony zůstal ušetřen. Ještě trochu nevěřícně se na něho zadívala. Ležel jí v náručí, vylekaný a zemdlený, plný šrámů a téměř k nepoznání. Ale byl to on, a když nalétávali na palubu záchranného plavidla, usmál se na ni. „KdeJsi u čerta byla?“ zašklebil se na ni s tváří plnou bláta. Žil v tunelech, které si vyhloubil, zdokonalil a používal poslední dva roky. Prošel hrůzami a strastmi, které si ona nedovedla ani

představit. A teď čirým zázrakem, snad náhodou či rukou Boží, ji nalezl.

„Hledala jsem tě,“ zašeptala a jemně mu utřela špínu z obličeje. Po cestě do města se skrýval ve vagónu s hlínou a odpadky. „Hledala jsem vás velice, velice dlouho, pane “ A Joey také. „Vítejte doma,“ prohlásil nějaký hlas, když jim kdosi pomáhal vystoupit. „Vítejte na palubě!“ ozývaly se hlasy vítající je při výstupu z vrtulníku. Tony stál a slzel, když ho držela v náručí a jejich vlajka se jim třepotala nad hlavou.

V hluku letiště jí zašeptal: „Mám tě rád, Beta-Beta “

V 11 hodin příštího dne, 30. dubna 1975, padl Saigon a Jihovietnamci se vzdali Severu. Válka, kterou Spojené státy vedly tak dlouho, skončila.

Na lodi USS Blue Ridge Paxton a Tony odplouvali domů, ke svému synovi, do světa, který tak dlouho neviděli.

Do světa, na který nezapomněli. Vietnam zmizel. Stala se z něho prchavá vzpomínka , noční můra , sen Pro ně i všechny ostatní , konečně skončil.